Václav Pavel Borovička

Procesy, které vzrušily svět

Motto:

Bohužel i zločiny jsou součástí historie lidstva. Všechny případy jsou skutečné.

PROCES S NEPOHODLNÝM KAZATELEM (Ježíš Nazaretský)

Věděl, že je to riskantní, vydat se do Jeruzaléma, ale presto tam šel. Ve čtvrtek 6. dubna 30

zatkli Ježíše Nazaretského na statku Getsemany na úpatí Olivové hory. Zradil ho jeden z jeho učedníků, Jidáš Iškariotský, a údajně za službu dostal zaplaceno. Ježíš nepobyl v Jeruzalémě dlouho. Přišel do města v neděli 2. dubna, nadšeně pozdravován lidem. Jeho nepřátelé dostali ze spontánního přijetí strach. Už předtím za ním farizejové poslali své zvědy, ti se však vrátili s prázdnou, navíc nadšeni, jak umí mluvit. Ježíš Nazaretsky byl vynikající řečník, dokázal strhnout posluchače, z jeho osobnosti vyzařovala nadpřirozená síla. Lidé naslouchali jeho slovům s nábožnou úctou, obdivovali jeho i jím vyslovené myšlenky, následovali ho. Farizejové a knězi se obávali síly jeho ducha i schopnosti získat posluchače na svou stranu a rozhodli se znemožnit kazateli další činnost. Narodil se pravděpodobně v malém galilejském městečku Nazaretu, někdy kolem roku 2 nebo 4 našeho letopočtu, určení data jeho narození na rok l vzniklo pozdější početní chybou. Kázal asi dva roky a je třeba přiznat, že zpočátku neměl moc přívrženců. Zato však na sebe upozornil farizeje a znalce zákonů a znepřátelil si politickou kliku obklopující vládce

Heroda Antipa. Chystali se Ježíše zneškodnit, ale on včas odešel. Jenže právě v Jeruzalémě, středisku moci jeho nepřátel, neměl naději na přežití. V evangeliích nalezneme dost výpovědí o tom, že si nebezpečí uvědomoval. A přesto vstoupil do ulic nebezpečného města.

Farizejové, to byla mocná politická organizace a náboženská skupina zbožných. Byli nebezpečnými odpůrci římských okupantů, kteří zabrali jejich zemi a jako nevítaní cizinci se rozpínali téměř po celém tehdy známém světě. Farizejové ctili zákonná nařízení, proto proti nim nemohli okupanti účinně zakročit. Kazatel z Nazaretu proti nim vystupoval stejně jako proti církevní židovské

hierarchii, proti kněžím velkého jeruzalémského chrámu, kteří se starali víc o své obchůdky než o služby boží. Ti i oni věděli o příchodu Ježíše Nazaretského, poslali za ním své tajné agenty, aby sledovali každý jeho krok. Farizejové a velkokněží žili v neustálých rozporech, ale v případě

pronásledování podezřelého proroka a snad dokonce možného mesiáše sjednotili své zájmy. Rozhodli se, že se nepohodlného kazatele za každou cenu zbaví. Snad je k takovému rozhodnutí přivedlo uzdravení Lazara, o němž se všude hovořilo jako o zázraku, snad si uvědomili, že se na scéně objevil nebezpečný protivník, ohrožující jejich mocenský monopol.

Saducejové byli politická skupina, spolupracující s římskými okupanty. Jejich cíle byly shodné s cíli knězi. Kolaborovali tedy i s představitelem římské říše, prefektem Judeje. Jmenoval se Pontius Pilatus, jeho poslání se rovnalo funkci guvernéra. Na věčné časy se zapsal do dějin soudnictví jako nerozhodný arbitr, který se chtěl vyhnout komplikacím a byl za to církevní i obecnou historií

odsouzen. Saducejové se stavěli za upevnění stávajícího okupačního systému, jejich cílem bylo zajistit klid a pořádek. Proto odsuzovali každého, kdo povstal proti okupační správě, stavěli se proti všem, kdo mohli rozzlobit Římany a tím vyvolat represivní opatření.

Jeruzalémský chrám byl náboženským, ale i kulturním střediskem židů. Navíc to byla významná

architektonická památka s bohatou tradicí. Dal ho postavit před tisíci lety král Šalamoun v severovýchodní části města na pahorku Moriah, proti Olivové hoře. Když se po smrti krále Šalamouna říše rozpadla a rozdělila se na Izrael a Judeu, ocitl se chrám na území Judeje. Pány obou států se stali Babyloňané. Král Nebukadnezar II. dal po pokusu o lidové povstání chrám zbořit a odvlekl do zajetí na sedmdesát tisíc 2idů. Celých sedmdesát let čekaly ruiny na pilné ruce řemeslníků, teprve pak Peršané, kteří mezitím zvítězili nad Babylonskou říší, dovolili židům postavit nový svatostánek. Ti se pak usadili v jeho okolí.

Jenže v roce 168 před naším letopočtem chrám vyplenili Rekové vedení Antiochem IV. Epifanem a předali ho pohanským kněžím. židé se vzbouřili proti nenáviděným Seleukidům a Jidáš

Makabejský zasvětil chrám znovu židovské bohoslužbě.

Když Herodes Velký, otec Heroda Antipa, usedl na trůn, dal vybudovat krásný velký chrám. Se dvory a mramorem vydlážděnými obvodními prostorami měřil asi 15 000 metrů čtverečních. V

jednom z dvorů byl zřízen hanuyoth, trh, kde se smělo kupčit, kde měli své stánky nebo jen stanoviště

směnárníci a prodavači obětních zvířat. Činnost těchto obchodníků byla povolená, dostávali souhlas chrámové správy a museli za něj zaplatit. Trh sloužil zejména četným poutníkům. Jestliže chtěli splnit svou náboženskou povinnost, museli obětovat. Nemohli přinášet obětní zvířata z kdovíjaké dálky, koupili si je tedy přímo v prostorách před hlavní svatyní. Také penězoměnci zde konali prospěšnou činnost.

Římští okupanti dovolili razit v Palestině pouze měděné mince malé hodnoty. Jinak se platilo římskými. Na těch byl pochopitelně vyražen portrét římského císaře, nebyly tedy, podle židovské

tradice, použitelné k placení chrámových poplatků, protože nebyly „čisté”. Poutníci přinášeli s sebou mince mnoha krajin, různé hodnoty. Málokdo se vyznal v platných kurzech. Směnárníci samozřejmě

ano. Konali tedy prospěšnou a bohulibou činnost, když přepočítávali hodnoty, měnili peníze a umožnili tak cizincům platit v chrámu, ale i v celém Jeruzalémě za ubytování a stravu v jediné měně

— římské.

Je zřejmé, že pohyblivé kurzy, složité výpočty, poměr mezi nabídkou a poptávkou a často i malá

nebo dokonce žádná zkušenost poutníků skýtaly nadmíru výhodnou příležitost šmelinářům a podvodníkům. Ale tržní řád byl schválen veleknězem a pro skupinu vysokých církevních funkcionářů, kteří spravovali provoz chrámu, znamenal vysoký a stálý příjem.

Rada veleknězi spravovala však v době římské okupace také místní záležitosti. Měla tedy značnou a ne nevýznamnou pravomoc. Předsedajícího velekněze jmenoval římský správce. Vlastenečtí židé posluhovače nenáviděli. Když Ježíš Nazaretský vyhnal kupce z chrámu, považovali událost za demonstraci proti okupantům a postavili se na stranu odvážného buřiče. Veleknězi však kvalifikovali zákrok jako útok na svá vydržená práva a chtěli přinejmenším zjistit, proč se pustil do kupců a směnárníků.

„Blížily se židovské Velikonoce,” svědčí evangelista Jan, „a Ježíš se vydal na cestu do Jeruzaléma. V chrámu našel prodavače dobytka, ovcí a holubů i penězoměnce, jak sedí za stoly. Udělal si z provazů bič a všechny z chrámu vyhnal, i s ovcemi a dobytkem, směnárníkům rozházel mince, stoly zpřevracel a prodavačům holubů poručil: Pryč s tím odtud! Nedělejte z domu mého otce tržiště! Jeho učedníci si vzpomněli, že je psáno: Horlivost pro tvůj dům ve mně plane jako oheň. židé mu řekli: Jakým znamením nám prokážeš, že to smíš činit? Ježíš jim odpověděl: Zbořte tento chrám a ve třech dnech jej postavím. Tu řekli židé: Čtyřicet šest let byl tento chrám budován, a ty jej chceš postavit ve třech dnech? On však mluvil o chrámu svého těla.”•) Stal se podezřelým. Proslýchalo se, že je to spasitel, který měl podle proroků zbavit zemi římských okupantů. Kazatel, který se prvního dne po příchodu do Jeruzaléma objevil v chrámu a hned druhého dne se představil jako energický bojovník, který nejen slovy, ale i skutky chce nastolit nový

řád, se rázem stal trnem v oku puritánských Saducejů. Obávali se, že by mohl být iniciátorem revoluce proti stávajícímu pořádku. Protože i to, co hlásal poutníkům, prozrazovalo, že jde o nebezpečného radikála.

Navíc byl Galilejec. Galilea neměla dobrou pověst. Tento odlehlý kraj, tvořící část Palestiny, byl na tehdejší poměry sice vzdálenou, leč významnou částí stále se rozpínající římské říše. Byl však místem četných nepokojů, nepříjemných nejen Římanům, ale především jejich posluhovačům herodiánům, což nemuseli být jen dvorní úředníci vládnoucího Herodesa Antipa, ale stoupenci herodesovské dynastie vůbec.

Tehdejší římská říše byla dobře organizovaným státním útvarem, s vynikající

zpravodajskou službou. Špioni už dávno posílali z Galileje burcující zprávy o nepokojích. židé byli nacionalisté, snažili se bojovat proti okupantům, nic si nepřáli víc než státní svobodu. V době, kdy byl Ježíš Nazaretský

ještě dítětem, došlo v Galileji k povstání, které skončilo tragicky. Dva tisíce židů Římané ukřižovali, dvacet tisíc prodali do otroctví. A teď se objevil v Jeruzalémě galilejský kazatel, v

chrámu se představil jako militantní radikál, svým vystoupením získal další příznivce. To bylo nejen pobuřující, ale snad i nebezpečné. Zvlášť když se objevil v Jeruzalémě právě v době největších židovských svátků, nazvaných pésach, svátky nekvašených chlebů, kdy proudilo do města mnoho poutníků. Nelze předpokládat, že vystoupení Nazaretského v chrámu mělo být pokusem o revoluční

převrat nebo o provokaci, která by lidové povstání mohla vyvolat. Nikdo mu také nebránil, nikdo se proti němu nepostavil. Na místo činu se nedostavila ani patrola římské armády, ani chrámová stráž. Nikdo totiž nepředpokládal, že by mohlo jít o nacionalistickou vzpouru, a životopisec Ježíše Nazaretského, britský historik Michael Grant, tvrdí, že šlo nejspíš o symbolickou demonstraci, fyzickou manifestaci, o podobenství. Ostatně bylo to důraznější gesto než vstup do Jeruzaléma. Byla to přímá urážka židovské kněžské aristokracie, k níž patřili nejen veleknězi, ale i mocná skupina Saducejů. Oni odpovídali za provoz chrámu, a jestliže Ježíš Nazaretský prohlásil jeruzalémský chrám za peleš lotrovskou, pak i je označil za lotry, zneužívající svého postavení, aby se obohatili. V Jeruzalémě věděli, že i v Galileji ostře kázal proti farizejům a znalcům Písma - zákoníkům. A nyní, sotva přišel do města, vystoupil záměrně a se vší tvrdostí proti mocným Saducejům. Byla to výzva, protože v pozadí stálo tvrzení, že se blíží čas království božího. Tím vlastně vyhrožoval Saducejům, že brzo přijdou o své výsadní postavení.

Scéna dramatu byla připravena, viník mohl očekávat, že se mu vládnoucí mocní pomstí. Zdá se, že věděl, co ho čeká. Snad proto uspořádal onu známou poslední večeři. Evangelista Lukáš ji popisuje takto:

„Ve dne učil v chrámě, ale na noc odcházel na horu, která se nazývala Olivová. A všechen lid k němu přicházel už časně zrána do chrámu, aby ho poslouchal.

Blížil se svátek nekvašených chlebů, Velikonoce. Veleknězi a zákoníci přemýšleli, jak by ho zahubili; báli se však lidu.

Tu vstoupil satan do Jidáše, nazývaného Iškariotský, který byl z počtu Dvanácti. Odešel, aby se domluvil s velekněžími a veliteli stráže, že jim ho zradí. Oni se zaradovali a dohodli se, že mu dají

peníze. Jidáš s tím souhlasil a hledal vhodnou příležitost, aby jim ho vydal, až při tom nebude zástup. Nastal den nekvašených chlebů, kdy měl být zabit velikonoční beránek. Ježíš poslal Petra a Jana a řekl jim: Jděte a připravte nám beránka, abychom slavili velikonoční večeři. Oni mu řekli: Kde chceš, abychom ji připravili? Řekl jim: Když vejdete do města, potkáte člověka, který nese džbán vody. Jděte za ním do domu, do něhož vejde, a řekněte hospodáři: Mistr ti vzkazuje: Kde je světnice, v níž bych jedl se svými učedníky velikonočního beránka? A on vám ukáže upravenou velkou horní místnost; tam připravte večeři. Odešli a nalezli všechno, jak jim řekl, a připravili velikonočního beránka.” židé slavili pésach celých sedm dní. Oslavovali nejvýznačnější událost židovské historie, exodus

- schemoth. Podle druhé knihy Mojžíšovy Starého zákona se židům podařilo vymanit se z područí

egyptského tím, že celý národ prošel suchou nohou Rudým mořem. Tak jako dnes se při velkých shromážděních zesiluje policejní ochrana, ať jde o fotbalové zápasy nebo demonstrace, tak i v Jeruzalémě těch dní museli zajistit pořádek, protože na oslavu pésachu přibylo do města mnoho poutníků a všichni chtěli navštívit chrám. Ježíš byl buřič, proto ho dali pod dohled a spolehliví tajní

agenti sledovali každý jeho krok. Nakonec došlo k soudnímu procesu, který bývá označován za nejznámější vůbec. Jeho průběh zná téměř každý, ne však jeho pozadí a některé souvislosti, o nichž

se evangelisté nezmiňují.

Písemné dokumenty se nezachovaly a zprávy Nového zákona se v mnohém liší. Shodují se však v podstatném: zástupci židovské církevní i politické instituce obvinili Ježíše

Nazaretského z několika trestných činů, předali ho římskému guvernérovi Judeje, prefektovi Pontiovi Pilátovi, přemluvili či donutili ho, aby nepohodlného rabína odsoudil a dal popravit. Z právnického hlediska jde tedy o dvě

soudní přelíčení, o židovské a římské.

„Ježíše odvedli k veleknězi,” píše evangelista Marek, „kde se shromáždili nejvyšší knězi, starší a zákoníci. Petr šel zpovzdáli za Ježíšem až dovnitř do veleknězova dvora; seděl tam spolu se sluhy a ohříval se u ohně. Veleknězi a celá rada hledali proti Ježíšovi svědectví, aby ho mohli odsoudit k smrti, ale nenalézali. Mnozí sice proti němu křivě svědčili, ale jejich svědectví se neshodovala. Někteří pak vystoupili a křivě proti němu svědčili: Slyšeli jsme ho říkat: Já zbořím tento chrám udělaný rukama a ve třech dnech vystavím jiný, ne rukama udělaný. Ale ani zde se jejich svědectví neshodovala. Tu velekněz vstal, postavil se uprostřed a otázal se Ježíše: Nic neodpovídáš na to, co tihle proti tobě

svědčí? On však mlčel a nic neodpověděl. Opět se ho velekněz zeptal: Jsi ty Mesiáš, Syn Požehnaného? Ježíš řekl: Já jsem. A uzříte Syna člověka sedět po pravici Všemohoucího a přicházet s oblaky nebeskými. Tu velekněz roztrhl svá roucha a řekl: Nač ještě potřebujeme svědky? Slyšeli jste rouhání. Co o tom soudíte? Oni pak všichni rozhodli, že je hoden smrti. Někteří na něj počali plivat, zakrývali mu obličej, bili ho po hlavě a říkali mu: Prorokuj! A sluhové ho tloukli do tváře.” Samozřejmě že mohli buřiče vyhrožujícího zbořením chrámu na místě zatknout a odvést k soudci. Nechtěli však zbytečně budit pozornost a dráždit početné přívržence galilejského kazatele. Když Jidáš prozradil Ježíšův úkryt na statku Getsemany, zatkli ho v ústraní a odvedli do nedalekého vězení velekněze Kaifáše. Byla noc a podle židovského zákona neměly být těžké zločiny souzeny v noci. Proto je pravděpodobné, že zatčeného strážili v jedné z cel, zatímco rychlí poslové svolávali členy sanhedrinu.

Byla to nejvyšší starožidovská vládní a soudní instituce nazývaná také synedrion nebo synedrium, nejvyšší rada starších, knězi a znalců zákona, ale také zástupců lidu, čítající 71 členů. Kdysi velmi mocný orgán židovské vlády ponechali římští okupanti ve funkci jako prefektův poradní sbor. Velká rada sice neměla velkou pravomoc, ale starala se například o bezpečnost a pořádek v oblasti jeruzalémského chrámu, podléhala jí chrámová policie, měla zajišťovat dodržování židovských zákonů. Tehdejším předsedou byl velekněz Kaifáš.

Musel to být schopný úředník, když se dokázal za velmi složitých politických poměrů udržet ve funkci od roku 18 do 37 n. 1. Jmenoval se Josef ben Kaifa, byl židovským veleknězem, známým diplomatickou dovedností, politickým rozhledem a vznešeným chováním. Hned zpočátku je však třeba upozornit na historický rozpor. židé měli a mohli mít jen jednoho velekněze, tato funkce byla podobná pozdější papežské, v evangeliích, která jsou jediným písemným pramenem, se však uvádí, že zatčeného Ježíše Nazaretského přivedli k jinému veleknězi, Annášovi. Omyl lze vysvětlit. Velekněz Annáš, zvaný také Hanna nebo Hannas, byl Kaifášovým předchůdcem v úřadě a také příbuzným. Byl to jeho tchán. Přesto, že byl už v důchodu, měl stále ještě velký vliv. Proto zřejmě předvedli zatčeného nejdřív k němu.

Podle platných předpisů okupačních úřadů byla pravomoc židovských výkonných organizací

značně omezena. Členové chrámové stráže, což byla vlastně židovská policejní jednotka, nesměli zatýkat delikventy mimo oblast chrámu. Museli nebo měli požádat o asistenci římskou policii. Někdy však stačilo jen formální povolení, souhlas římského setníka, který byl právě ve službě, a židé mohli sami zakročit proti delikventovi. V případě Ježíše Nazaretského doprovázeli

židovské policisty také

příslušníci římské posádky, ozbrojení meči. židovští policisté používali totiž k výkonu své funkce jen klacky a kyje. Zdá se, že římští vojáci se akce zúčastnili víceméně jen jako pozorovatelé, nebo jako dozorčí orgán. Když pak delikventa předvedli před sanhedrin, považovali vojáci akci za výhradně

židovskou záležitost a odešli do kasáren.

Velekněz Kaifáš neměl dobrou pověst. Byl brutální a neústupný, bezohledný a panovačný. Jeho vztah k zatčenému byl očividně nepřátelský. Objevil se rebel, agitující proti stávajícímu pořádku, tudíž

i proti velké říši římské, kazatel, vydávající se za mesiáše, tudíž rouhající se římskému císaři, bylo třeba umlčet ho jednou provždy. Pobuřoval národ, ostře kritizoval farizeje a zákoníky, nazýval je nepěknými jmény, slovy a činy si získal hodně přívrženců. To bylo nebezpečné, nepříjemné, velekněz, který měl za úkol bdít nad dodržováním náboženských předpisů politickými prostředky, byl tedy Ježíšův zjevný

nepřítel.

Josef ben Kaifa se držel dlouho u moci, ale snad jen proto, že římský císař měl jiné starosti a politické poměry v Judeji, Palestině, Samarii a přilehlých územích tetrarchií nebyly středem vladařova zájmu. Jakmile se však v Jeruzalémě objevil vysoký římský hodnostář, Kaifáš při prověrce neobstál. Římský legát pro Sýrii Vitellius se v roce 37 n. 1. při válečném tažení zastavil v Jeruzalémě, přesvědčil se o Kaifášově neschopnosti, odvolal ho z vysoké funkce a nahradil ho jiným. Annáš byl typickým oportunistou, příslušníkem starého saducejského rodu. Přizpůsobil se okupantům a nadělal si při chrámovém provozu velké jmění. V jeruzalémském chrámu, který byl středem tehdejšího židovského světa, se totiž za všechno platilo, židé nic nikomu nedali zadarmo, a tak příjem ze vstupného, z daní, z poplatků kupců, kteří zde měli své stánky, provize penězoměnců

dávaly možnost značného výdělku. Chrám byl velký podnik, v některých historických pramenech se dokonce objevuje tvrzení, že zde bylo zaměstnáno na dvacet tisíc knězi, střídajících se v bohoslužbách, což je zřejmě číslo značně přehnané. Ježíš Nazaretský se najednou objevil v chrámu, který jak Annáš, tak Kaifáš považovali za oblast svých zájmů, vyhnal kupce i směnárníky, tím se postavil proti vrchnosti a veleknězi se cítili ohroženi především ve své nemalé moci, považovali však čin buřiče také za útok na své příjmy. Zatčený kazatel tedy neměl naději, že jeho údajné provinění

proti zákonu bude jeden či druhý posuzovat nestranně.

Pak se na scéně objevil další mocný muž, Herodes Antipas, syn Heroda Velkého, jednoho z největších a nejslavnějších židovských králů. Přijel na velikonoční svátky do Jeruzaléma. K procesu se vlastně nachomýtl čirou náhodou. Sedmdesátiletý král Herodes zemřel roku 4 n. L, panoval celých třicet let. Názory na jeho vládu nejsou jednotné. Jedni ho vyhlašují za

krvežíznivého despotu, jiní

chválí jeho vladařské schopnosti a státnickou moudrost. Historie života všech tehdejších panovníků je poseta mrtvolami. Lidský život měl v té době jinou, a podstatně menší cenu než dnes. Herodes má na svědomí tisíce zavražděných. Herodes Antipas si v ničem nezadal se svým otcem. Ježíš vyrostl v Nazaretu, krásném městečku uprostřed Galileje, s jediným, leč vydatným pramenem vody Ain Maryam. Dnes má město asi deset tisíc obyvatel, část z nich žije z turistického ruchu. Kolem jsou hory a pahorky s olivovými sady, plantážemi fíkovníků a háji datlových palem, daří

se zde i vinné révě. Ježíšův domov ležel v území spravovaném Herodesem Antipem, ten byl tedy vlastně Ježíšovým vládcem.

Představitelem římské okupační moci byl však prefekt Pontius Pilatus. Jím spravovaná Judea byla částí provincie Sýrie, podléhající syrskému legátovi Luciovi Vitelliovi, vládnoucímu z hlavního města starověké Sýrie Antiochie. V historických pracích se objevily spory, zda byl Pontius Pilatus prefektem či prokurátorem. Byl prefektem. Tato funkce byla pozměněna až v roce 41 n. 1. ve funkci prokurátora. Důkaz o tom se našel nedávno v Caesareji, kde sídlil. Při archeologickém průzkumu vykopali kámen, na němž je vytesán nápis: Pontius Pilatus Preafectus Provinciae Judeae. Úřad římského prefekta nebyla ledajaká funkce, i když právě v Judeji nikoho nečekala ani sláva, ani pozoruhodný zisk. Římská vládní administrativa vybírala hodnostáře, kteří měli řídit, ale i reprezentovat v cizích porobených krajích velkou říši římskou a prosazovat i chránit zájmy císaře, z bohatých a vážených rodin, kandidáti museli mít patřičné zásluhy a nezbytnou protekci. Buď

pocházeli z drobných římských aristokratických kruhů, nebo si získali věhlas jako důstojníci na bojištích. Měli velkou politickou odpovědnost, protože jim císař dal volnou ruku. Měli nikým nekontrolovanou despotickou moc nad poroben ými národy, nad životem a smrtí všech poddaných, vyjímaje římské občany.

Pontius Pilatus byl protivníkem Ježíše Nazaretského a v soudním procesu zahrál hlavní roli. Historici se shodli na tom, že to byl schopný reprezentant římského impéria, který si za své služby v armádě vysloužil císařovu přízeň. Měl totiž čestný titul „Caesaruv přítel”, což byl vlastně jistý druh řádu, udělovaný za zásluhy o stát.

Není pravděpodobné, co se o něm později tradovalo, že byl germánského původu, že byl nemanželským synem, že pro dědictví zavraždil nevlastního bratra. Římané měli dost zasloužilých důstojníků, neměli důvod pověřovat tak vysokou funkcí barbarského Germána. Judea byla také

politicky i strategicky významnou provincií, kam by sotva delegovali naturalizovaného cizince. židé žili roztroušeni po celém území římské říše. Scházeli se k bohoslužbě v synagogách, vzývali jediného a neviditelného boha, což bylo Římanům nejen divné, ale i podezřelé. Když je pro jiný

způsob víry a neobvyklé obřadní zvyky nepronásledovali, aspoň se jim posmívali. Judea byla Mekkou židovské víry, protože v Judeji byl Jeruzalém a v něm stál největší židovský chrám. Prefekt Judeje neměl snadnou pozici, když měl uhlídat klid a pokoj provincie a města, kam se scházelo mnoho poutníků ze všech okolních zemí. A tak se o největších židovských svátcích pésach pro jistotu stěhoval z příjemné přímořské Caesareje do sluncem rozpáleného kamenného města Jeruzaléma, kde obýval někdejší velmi luxusně vybavený Herodesův palác. Pontius Pilatus byl voják a také tak jednal. S nikým nediskutoval. Dával rozkazy. Jen při soudu s Ježíšem Nazaretským zaváhal víc, než bylo jeho zvykem. Jinak se mezi židy choval hned po nástupu do funkce jako příslovečný slon v porcelánu. Říká se, že Claudia Procula, manželka Pontia Piláta, byla židovka, ona prý mu radila, jak postupovat v náboženských sporech. Jestli tomu skutečně bylo tak, pak si její rady příliš nebral k srdci. Do paláce v Caesareji se nastěhoval v roce 26 n. 1. a jeho představení se židovské veřejnosti bylo neomalené. Jako římský prefekt měl v úschově roucho velekněze, což bylo především symbolické ustanovení, dozíral na hladký průběh náboženských slavností, které byly v té době

středem společenského dění. Protože se v Jeruzalémě scházel v chrámu velký počet věřících, nebylo snadné udržovat zde klid a pořádek. A Pontius Pilatus se hned po nástupu do funkce dopustil chybného kroku. Poslal do jeruzalémského chrámu kohortu vojáků s římskými insigniemi, symboly vojenské moci, s obrazy či reliéfy císaře. Dal je postavit podle jedné verze v jeruzalémském chrámu, podle druhé v Herodově paláci. To byl vážný prohřešek proti židovským náboženským zvyklostem. Všechny židovské sekty, a nebylo jich málo, nenáviděly modly, jejich

přítomnost odporovala totiž zásadám mosaického (mojžíšovského) zákona. židé poslali do Caesareji delegaci starších. žádali odstranění potupných insignií. Pontius Pilatus je vyslechl, ale hrubě se na ně obořil. Řekl, že jejich požadavek je urážkou římské říše, zavolal stráž a nařídil, aby vojáci vyvedli židovské hodnostáře z paláce. Ti si však lehli na zem a prohlásili, že raději zemřou, než by se vzdali svého požadavku. V

Jeruzalémě nestrpí pohanské modly. židé prosadili svou, on se podřídil jejich požadavku, dal příkaz insignie římských legií odstranit.

Nebyl to jediný prohřešek guvernéra proti vlastní autoritě. O několik let později se jeho zájmy střetly s židovskými přímo na půdě jeruzalémského chrámu.

Judea byla a je vyprahlá země se sluncem rozžhavujícím písečné pláně i dláždění měst. V

některých oblastech je voda nad zlato. Pontius Pilatus to jistě myslel dobře, když se zmocnil části velkého chrámového pokladu, aby dal zřídit pětadvacet mil dlouhý akvadukt. Chtěl zásobit město pitnou vodou a pomoci tak všem jeho obyvatelům. Nedělal to proto, že by se chtěl obohatit, neplánoval velké vodní dílo, aby se proslavil. A přece se židé postavili proti němu. Marně vysvětloval, že by akvadukt prospěl všem. židé označili zneužití chrámových finančních prostředků za loupež, a dokonce za svatokrádež a zorganizovali sabotážní akce. Znemožňovali dělníkům pokračovat v práci, pletli se jim do cesty. Pontius Pilatus poslal proti demonstrantům římské vojáky v civilu. Dostali prostý

rozkaz: zabít všechny odpůrce. Vznikla ukrutná bitka a mnozí ji zaplatili životem. Na staveništi zůstalo ležet několik set nevinných židů.

Ani třetí epizoda nesvědčí o Pilátově politické prozíravosti a taktickém uvažování. V roce 36 n. 1. se dopustil dalšího přehmatu. V té době byli v módě divotvorci a proroci. Toulali se zemí, kázali a předváděli své umění, a protože židé Čekali vysvobození z římské okupace, táhli v houfech za každým, kdo jim sliboval svobodu. Samozřejmě že potulní kazatelé a proroci byli potenciálními rebely, kteří

mohli vyprovokovat revoluční akce.

Pontius Pilatus měl strach z každého, o kom si obyvatelé mohli myslet, že je vyvoleným mesiášem, za nímž půjdou židé do boje proti římským kohortám. Jeden z nich, ani jeho jméno se nezachovalo, táhl na nedalekou horu Garizim. Pontius Pilatus poslal na židy vojsko, které mnohé

nevinné pobilo. Když se o hrubých zásazích dozvěděl římský legát pro Sýrii Lucius Vitellius, poslal judejského prefekta do Říma, aby se před vrchností zodpovídal ze svých činů. Pontius Pilatus odjel a současně zmizel i z historie.

Římská aristokracie měla velkou moc. Kdo pocházel ze vznešené rodiny, měl o kariéru postaráno. Pontius Pilatus se dobře oženil. Claudia Procula měla bohatého tatínka a všemocný

prefekt Sejan byl Pilátovým přítelem. Historici Flavius Josephus, známý kronikář židovské války, a filozof Filón Alexandrijský, píšící řecky, ho označují za brutálního vládce s kamenným srdcem, který si liboval v týrání poddaných. Asi mají pravdu, jinak by tak často neporušoval a nezesměšňoval jejich náboženské zvyky.

Pontius Pilatus se sice společensky vyšvihl, ale nedostal dobré místo. Prefektura ve významné

sice, leč odstrčené Judeji nebyla k ničemu. Šlo jen o přestupní stanici, odkud každý římský úředník hodlal jet dál. Pontius Pilatus měl smůlu, anebo byl neschopný, že ho zde nechali trčet celých deset let. Je možné, a podle toho, co o něm píší evangelisté, i pravděpodobné, že měl vztek na židy snad právě proto, že se mu stali osudem, a protože byl lstivý a mstivý, dokázal proměnit nepodstatný spor či snad dokonce pouhou neposlušnost v krveprolití.

Při procesu s Ježíšem Nazaretským neváhal s rozsudkem a s rozkazem k ukřižování proto,

že se mu zželelo nevinného, ale proto, že se zásadně stavěl proti židovské samosprávě. Ignoroval, či dokonce napadal jejich zákony, rozsudek nejvyšší rady sanhedrinu nechtěl potvrdit jen proto, že šlo o židovské rozhodnutí. Pontius Pilatus se dostal do historie neprávem a nezaslouží si publicitu, jaké se mu dostalo. Nebyl spravedlivým soudcem a nesnažil se posoudit vinu či nevinu obžalovaného. Podřídil se tlaku veřejného mínění, tedy názoru zfanatizovaného davu před palácem. Herodes Antipas sledoval činnost Ježíše Nazaretského a měl z něj strach. Proroctví, věštby a pověry hrály v té době značnou roli. Jan zvaný Křtitel totiž veřejně kritizoval jeho nemravné

manželské spojení s vlastní švagrovou jménem Herodias. Herodes Antipas si kritiku nedal líbit a Jana dal zavraždit. Nebyl to prozíravý čin. Poštval proti sobě židy a v neklidné Galileji neklid ještě vzrůstal. Když se na scéně objevil kazatel Ježíš Nazaretský, začalo se proslýchat, že je převtělením Jana Křtitele, který se vrátil na svět, aby se Herodovi pomstil za svou smrt. Panovník dal kazatele špehovat. Byl snad Jidáš Iškariotský jedním z tajných agentů, kteří měli sledovat Nazaretského?

Vraťme se ještě k událostem těsně před Ježíšovým zatčením. Co vlastně znamená ona tak známá a tolik zdůrazňovaná poslední večeře Páně? Proč vůbec došlo k tak slavnostnímu rozloučení

kazatele s učedníky? Měla snad okázalá večeře něco společného s židovskými velikonočními svátky pésach? Podle záznamu evangelistů zřejmě ano. Slavnostní večeře byla židovská tradice. Snad z prostého důvodu, že po západu slunce se ochladilo, usedali židé k pozdní společné večeři a u společného rodinného stolu se někdy řešily i rodinné záležitosti. Tak jako později u křesťanů zakončil ji nejstarší u stolu rituálním díkůvzdáním.

Průběh večeře je znám z několika verzí, ale všechny se zásadně shodují. Dojedli, zazpívali píseň, která byla hymnou svátků pésach, a vydali se na horu Olivovou. Ježíš Nazaretský zde ve statku Getsemany přespával, protože se obával zatčení.

Svědectví evangelisty Marka:

„Přišli na místo zvané Getsemany. Ježíš řekl svým učedníkům: Počkejte tu, než se pomodlím. Pak vzal s sebou Petra, Jakuba a Jana. Přepadla ho hrůza a úzkost. A řekl jim: Má duše je smutná až k smrti. Zůstaňte zde a bděte! Poodešel od nich, padl na zem a modlil se, aby ho, je-li to možné, minula tato hodina. Řekl: Abba, Otče, tobě je všechno možné; odejmi ode mne tento kalich, ale ne, co já

chci, nýbrž co ty chceš. Přišel k učedníkům a zastihl je ve spánku. Řekl Petrovi: Šimone, ty spíš?

Nedokázal jsi jedinou hodinu bdít? Bděte a modlete se, abyste neupadli do pokušení. Váš duch je odhodlán, ale tělo slabé. Znovu odešel a modlil se stejnými slovy. A když se vrátil, opět je zastihl spící; oči se jim zavíraly a nevěděli, co by mu odpověděli. Přišel potřetí a řekl jim: Ještě spíte a odpočíváte?

Už dost! Přišla hodina, hle, Syn člověka je vydáván do rukou hříšníků. Vstaňte, pojďme! Hle, přiblížil se ten, který mě zrazuje.”

Rezignace, zoufalství a odevzdání osudu se ozývá z kazatelových slov. Strach o to, co bude dál, neplatí však celému lidstvu, jak se později církevní vykladači snažili vysvětlovat, Ježíš Nazaretský má

obavy o svůj vlastní osud. „Jakkoliv budeme posuzovat Ježíšovo bytí, jako božské nebo lidské,” píše britský historik Michael Grant ve svém životopise nazvaném Jesus, „v oblasti lidských možností splnil své poslání s vědomím, že nedosáhl cíle. V očekávání toho, co ho čekalo, jej přemohl strach ze smrti.”

„Ještě ani nedomluvil,” píše evangelista Marek, „a přišel Jidáš, jeden z Dvanácti.

Veleknězi, zákoníci a starší s ním poslali zástup, ozbrojený meči a holemi. Jeho zrádce s nimi domluvil znamení. Řekl: Kterého políbím, ten to je; toho zatkněte a pod dozorem odveďte. Když Jidáš přišel, hned k Ježíšovi přistoupil a řekl: Mistře! a políbil ho. Tu jeden z těch, kdo stáli kolem, tasil meč, zasáhl veleknězova sluhu a uťal mu ucho. Ale Ježíš jim řekl: Vyšli jste na mne jako na povstalce s meči a holemi, abyste mě zajali. Denně jsem učíval u vás v chrámě, a nezmocnili jste se mne. Ale je třeba, aby se naplnila Písma!

Všichni ho opustili a utekli. Šel za nimi jen nějaký mladík, který měl na sobě jen kus plátna přes nahé tělo; toho chytili. On jim však nechal plátno v rukou a utekl.” Nabízí se několik otázek: jestliže byl Ježíš tak nebezpečný buřič, kterého se obával i vládce Galileje Herodes Antipas, kterého dali sledovat tajnými policisty jeruzalémští potentáti, proč ho musel patrole římských vojáků někdo identifikovat? Kázal přece v jeruzalémském chrámě a měl tam mnoho přívrženců. Nebo si epizodu vymysleli evangelisté? Zřejmě ne. Není to totiž událost, která by sloužila pozdějšímu křesťanství ke cti. Naopak, logické bylo, že ji pozdější kronikář potlačí, nikoliv zdůrazní. Ke zradě však došlo. Byl snad Jidáš takový chamtivec, že zradil svého Mistra za peníze? Jaký

byl skutečně Jidáš Iškariotský?

Svědectví evangelisty Jana:

„Šest dní před Velikonocemi přišel Ježíš do Betanie, kde bydlel Lazar, kterého vzkřísil z mrtvých. Připravili mu tam večeři; Marta při ní obsluhovala a Lazar byl jeden z těch, kteří byli s Ježíšem u stolu. Tu vzala Marie libru drahého oleje z pravého nardu, pomazala Ježíšovi nohy a otřela je svými vlasy. Dům se naplnil vůní té masti. Jidáš Iškariotský, jeden z jeho učedníků, který jej měl zradit, řekl: Proč

nebyl ten olej prodán za tři sta denárů a peníze dány chudým? To řekl ne proto, že by mu záleželo na chudých, ale že byl zloděj; měl na starosti pokladnici a bral z toho, co se do ní dávalo.” Nard byla rostlina, z níž se připravoval vonný olej s léčivými účinky, byl poměrně vzácný, tudíž i drahý. Jidáš byl skrblík a mamonář. To všechno však by ho asi nepřimělo, aby zradil svého učitele a Mistra. Je možné, že dostal za zradu odměnu. Není však pravděpodobné, že by hlavním důvodem ke zradě byla touha po penězích. Jidáš byl zklamán bezvýchodnou situací. Blížila se katastrofa, od níž se Jidáš chtěl distancovat. Patřil zřejmě k těm, kteří věřili, že Ježíš Nazaretský nastolí mocnou světskou říši na zemi, království pozemské a ne nebeské. Teď pochopil, že se mýlil. Je možné a dokonce pravděpodobné, že jeho vztah k učiteli byl jiný než ze strany ostatních učedníků. Jidáš totiž

nepocházel z Galileje.

Podle evangelisty Jana, jehož záznam tehdejších událostí byl sepsán asi o osmdesát let později, a není jisté, zda vůbec je jeho autorem, odvedli zatčeného Ježíše k veleknězi, což byl Kaifáš, podle některých historiků však stál nejdřív před jeho předchůdcem Annášem. V líčení tehdejších událostí se objevují dva očití svědci. Zajatce sledoval Petr a jistý další učedník, zřejmě Josef z Arimathie. Jeho jméno se sice v této souvislosti v evangeliu neobjevuje, lze však logicky předpokládat, že to byl on. Josef z Arimathie byl Ježíšovým učedníkem, ale současně také členem nejvyšší židovské rady sanhedrinu.

Velekněze Josefa ben Kaifa, známého z bible jako Kaifáš, jmenoval do funkce římský prefekt Valerius Gratus, ale církevní hodnostář se zřejmě osvědčil, protože zůstal ve funkci i za Pontia Piláta. Nejdřív odvedli zatčeného Nazaretského k Annášovi, který byl snad předsedou „malého sanhedrinu”, operativní skupiny, která směla rozhodovat o nedůležitých přečinech. Slyšení netrvalo dlouho, zkušený Annáš se zbavil odpovědnosti, poslal biřice s delikventem ke Kaifášovi. židovský sanhedrin byla kdysi mocná instituce. Římské okupační úřady ji obnovily jako prefektův poradní sbor. židé tak dostali nepatrný kousíček samosprávy, ale současně velké

břímě

odpovědnosti. Příslušníci sanhedrinu vykonávali funkci samosoudců v oblasti jeruzalémského chrámu, měli dohled nad dodržováním předpisů s respektováním židovských zákonů. Je nanejvýš

pravděpodobné, že členové tohoto sboru byli zaujati proti Ježíšovi Nazaretskému, neposuzovali, a ani se o to nesnažili, jeho provinění objektivně. Naopak, chtěli se ho za každou cenu zbavit, protože veřejně proti nim vystoupil a kritizoval je. Co mu kladli za vinu?

Vyhrožoval přece, že zboří

jeruzalémský chrám, a to byl zločin, za který se platilo životem.

V bibli je mnoho sporných míst a toto je jedno z nich. Průběh krátkého soudního přelíčení lze vysvětlit dvojím způsobem. Nebylo by to poprvé ani naposled, že se objevuje rozpor mezi postavou Ježíše historického a církevního. Evangelista si mohl přidat svůj názor i proroctví, nepsal přece historické pojednání ani referát o tragických událostech, ale zápis pro potřeby církve. Markovo evangelium totiž představuje novinku v křesťanské praxi. Do té doby nikoho nenapadlo, aby sepsal životopis Ježíše Nazaretského. Jaký mohl mít Marek důvod, že se pustil do tak svízelného úkolu? Pracoval přece jen s nespolehlivými prameny ústního podání. Britský historik S. G. F. Brandon se domnívá, že příčinou byla změna názoru prvních křesťanů. Učenci tvrdili, že Markovo evangelium vzniklo někdy mezi roky 65 a 75 n. 1. v období, kdy vypukla vzpoura židů proti Římanům. Začala v roce 66 n. 1. a trvala čtyři roky. Byla to hrozná válka, skončila pro židy katastrofou. Jeruzalém padl a velký chrám, kulturní i náboženské středisko židů, lehl popelem. Důsledky porážky židů byly pro mladou křesťanskou církev tragické. Nové hnutí bylo řízeno z Jeruzaléma, když skončila v roce 70 n. 1. válka, křesťanská církev přestala prakticky existovat. Příslušníci tohoto hnutí v jiných oblastech zůstali bez vůdců, vznikl chaos. Římští křesťané přišli o vedení a měli strach, že je římská vláda obviní ze sympatií k židovským nacionalistům. Řím byl židovským povstáním velice postižen a Markovo evangelium bylo napsáno právě pro potřeby římské

křesťanské obce. Potřeba takového díla byla vyvolána právě nezáviděníhodnou situací způsobenou židovskou válkou s Římany.

Posuďme však ještě širší politické souvislosti. Římský císař Titus Flavius Vespasianus (9-79) stál od roku 67 v čele legií, které vyhrály židovskou válku a potlačily povstání v Judeji. V roce 71 slavil spolu se syny Titem a Domitianem triumf u příležitosti výročí vítězství. Triumfy římských císařů, to nebyla jen nákladná pompa a podívaná pro poddané, okázalé oslavy měly i politický význam pro římskou říši i pro dynastii Flaviovců. Vespasianus chtěl ukázat římským občanům a celému světu, že drží pevně v ruce otěže říše, která byla v posledních letech stižena hned několika vážnými pohromami. Od smrti císaře Nerona v roce 68 se římskému státu nevedlo. židovská válka začala ostudnou porážkou římských legií a vážně vystrašila císaře i senát. Judea totiž byla politicky významnou provincií, její zeměpisná poloha byla v oblasti Blízkého východu strategicky důležitá. Vedly tudy cesty spojující Egypt a Sýrii. V Mezopotámii žilo mnoho židů, bylo snadné domyslet si, že by se mohli také vzbouřit a postavit se proti Římu. Pak zde byli ještě

nebezpeční Parthové, kteří mohli napadnout římské provincie. Titus Flavius Vespasianus vyhrál válku, ukončil občanskou válku, Římané mu byli vděčni a bezvýhradně se přidali na jeho stranu. Proto měl triumf tak velký význam. Ale také proto, že císař Vespasianus a jeho synové zakládali novou císařskou dynastii. židovský historik Flavius Josephus napsal, že ulicemi Říma pochodovaly vítězné legie s válečnými trofejemi, hnaly před sebou houfy židovských zajatců a vystavovaly na odiv židovské

chrámové poklady: velký sedmiramenný svícen, oltář s nekvašeným chlebem, stříbrné trouby a purpurové chrámové opony. V průvodu se objevily také v pestrých barvách vyvedené

obrazy s výjevy válečných hrůz, oslavující římské legionáře.

Římské císařské triumfy byly pečlivě připravené inscenace, zahrané před římským obecenstvem s přesným úmyslem. Vespasianův měl ukázat publiku hrůzy židovského povstání, a tím zdůraznit, že císař a jeho syn zachránili lid před velkým nebezpečím. „Kristus, po němž se hnutí jmenuje,” napsal Tacitus, „podstoupil za Tiberiovy vlády trest smrti, odsouzen prefektem Pontiem Pilátem, a zhoubná

pověra byla na chvíli zažehnána, ale potom propukla znovu nejen v Judeji, kolébce toho zla, ale také v samotném hlavním městě•), kde se hromadí a rozrůstají strašné a nestoudné kulty.” Vraťme se však k procesu s Ježíšem Nazaretským a tím také k účelu, proč bylo vůbec sepsáno Markovo evangelium. „Poslali k němu některé z farizejů a herodiánů, aby ho chytli za slovo,” píše evangelista Marek o příčinách Ježíšova zatčení. „Ti šli a řekli: Mistře, víme, že jsi pravdivý a že se na nikoho neohlížíš; ty přece nebereš ohled na postavení člověka, nýbrž učíš cestě Boží podle pravdy. Je dovoleno dávat daň císaři, nebo ne? Máme dávat, nebo nemáme? On však prohlédl jejich uskok a řekl jim: Co mě pokoušíte? Ukažte mi denár! Když mu jej podali, zeptal se jich: Čí je tento obraz a nápis? Odpověděli: Císařův. Ježíš jim řekl: Co je císařovo, odevzdejte císaři, a co je boží, Bohu. Velice se nad tím podivili.”

Tím se dotkli ožehavého problému, který byl vlastně stěžejním pro židovské nacionalisty a stal se jedním z cílů povstání v roce 66. Podle Markova evangelia Ježíš nabádal k dodržování zákonné

povinnosti. Byl to však skutečně jeho názor? Byl o tom přesvědčen? Není to

pravděpodobné. Naopak, zdá se, že evangelista Marek své konstatování podřídil požadavku doby, v níž evangelium spisoval. Ujišťoval totiž křesťany, kterým bylo určeno, že Ježíš byl věrný Římu, že se stavěl proti židovskému nacionalismu.

Britský historik S. G. F. Brandon vysvětluje souvislosti. Předešlá úvaha byla podle něj nezbytná, abychom mohli zhodnotit Markovo líčení soudu nad Ježíšem Nazaretským. „Prozkoumáme-li toto evangelium blíž, shledáme, že je to životopis Ježíšův, který sepsal příslušník křesťanské obce v Římě

pro potřebu svých křesťanských současníků v době nebezpečí a zmatku, vyvolaného židovskou válkou a roztrubováním jejího potlačení při římském triumfu. Tento omluvný účel je zřejmý ještě z mnoha jiných stránek. Hlavním jádrem autorova zájmu však byla poprava Ježíše Římany. I když líčil Ježíše jako věrného Římu v otázce daní, stále přetrvávala nepopiratelná skutečnost, že Pontius Pilatus dal Ježíše ukřižovat jako buřiče. Jak měl tuto znepokojivou skutečnost vysvětlit?

Autor Markova evangelia se snaží vyřešit problém tím, že přenáší odpovědnost za ukřižování

Ježíše z římského prefekta na židovské předáky. Připravuje na to čtenáře, když líčí, jak židovští

předáci, které nazývá farizeji, zákoníky nebo veleknězi, usilují o zabití Ježíše od samého počátku jeho kazatelské kariéry.”

Evangelista Marek referuje: „Když farizejové vyšli, hned se proti němu s herodiány umlouvali, že ho zahubí.” Toto sdělení je obsaženo již ve třetí kapitole a evangelista motiv rozvíjí dál v proroctví, přednesené samým Ježíšem. „Byli na cestě do Jeruzaléma a Ježíš šel před nimi; byli zaraženi a ti, kteří

šli za nimi, se báli. Vzal k sobě opět svých Dvanáct a začal mluvit o tom, co ho má potkat: Hle, jdeme do Jeruzaléma a Syn člověka bude vydán velekněžím a zákoníkům; odsoudí ho na smrt a vydají

pohanům, budou se mu posmívat, poplivají ho a zbičují a zabijí; a po třech dnech vstane.”

(Marek 10, 32-34.)

Nakonec se židovským předákům přece jen podařilo Ježíše zatknout a zřejmě ještě té noci předvést před nejvyšší radu sanhedrin. Její členové nebyli v žádném případě divocí barbaři, ale vzdělaní, nadaní a zbožní muži, kteří vykonávali své funkce odpovědně a snad i bez předsudků. Ani předseda Kaifáš si nemohl dovolit žádná odbočení od pravidel, jeho kolegové, jako například Gamaliel, by protestovali.

Podle platných předpisů zahájili jednání výslechem zadrženého. Podle židovských zákonů mohl být obviněný odsouzen jen na základě dvou souhlasných svědeckých výpovědí. Kaifáš vsak musel konstatovat, že svědecké výpovědi si odporovaly, ať mu už předtím položili otázky týkající se pracovního klidu během sabatu, nařízení o přípravě pokrmů, rozvodu či poslušnosti vůči císaři římskému. Tak předsedovi nezbývalo nic jiného než položit obžalovanému otázky, které jsme již

zaznamenali při rekonstrukci výslechu. Věčně sporná je odpověď obžalovaného na otázku, je-li spasitelem. Odpověděl aramejsky, protože mluvil aramejsky, „ana hu”, což převedeno do dnešní

češtiny znamená: tys to řekl (podle Matouše) a vykládalo se jako přiznání. Dnes je zřejmé, že ono

„ana hu” muselo mít ještě jiný význam, když jeho výrok mohli považovat za přiznání a odsoudit ho k trestu smrti.

Jako mnoho jiných je i toto tvrzení plné rozporů. Historici, ale ani církevní vykladači Písma se neshodli ani v názoru, zda synedrion vůbec mohl delikventa odsoudit k trestu smrti. Zdá se, že mohl, vykonání rozsudku však bylo vyhrazeno jedině římské okupační moci. Proto museli obžalovaného předvést před římského místodržícího Pontia Piláta. židovští pohlaváři to udělali rádi, zbavili se tím totiž odpovědnosti.

„Od Kaifáše vedli Ježíše do místodržitelského paláce,” svědčí evangelista Jan. „Bylo časně

zrána. židé sami do paláce nevešli, aby se neposkvrnili a mohli jíst velikonočního beránka.” Zůstali na schodech z nádherného achátu a azuritu a předali svázaného zajatce palácové stráži. Pak se nahoře na schodišti objevil Pontius Pilatus a zeptal se:

„Z čeho jste obžalovali tohoto člověka?”

Považovali otázku za projev nedůvěry a dost popuzeně odpověděli:

„Kdyby nebyl zločinec, nebyli bychom ti ho vydali.”

„Vezměte si ho a suďte ho podle svého zákona,” řekl Pilatus.

„Nám není dovoleno nikoho popravit,” odpověděli židé a evangelista Jan dodává, že proto,

„aby se naplnilo slovo Ježíšovo, který naznačil, jakou smrtí má zemřít.” Pontius Pilatus vešel znovu do paláce, zavolal Ježíše a zeptal se ho.

„Ty jsi král židovský?”

„Říkáš to sám od sebe,” odpověděl Ježíš, „nebo ti to o mně řekli jiní?”

„Jsem snad žid?” odpověděl Pilatus. „Tvůj národ a veleknězi mi tě vydali. Čím ses provinil?”

„Moje království není z tohoto světa,” řekl Ježíš. „Kdyby mé království bylo z tohoto světa, moji služebníci by bojovali, abych nebyl vydán židům; mé království však není odtud.”

„Tak přece jsi král?” řekl Pontius Pilatus.

„Ty sám říkáš, že jsem král,” odpověděl Ježíš. „Já jsem se proto narodil a proto jsem přišel na svět, abych vydal svědectví pravdě. Každý, kdo je z pravdy, slyší můj hlas.”

„Co je pravda?” zeptal se Pilatus a vyšel opět ven k židům. „Já na něm žádnou vinu nenalézám,” řekl jim. „Je zvykem, že vám o Velikonocích propouštím na svobodu jednoho

vězně. Chcete-li, tak propustím toho židovského krále.”

„Toho ne, ale Barabáše,” začali křičet.

„Barabáš byl povstalec,” píše evangelista Jan a podává svědectví o tom, že Pilatus dal potom Ježíše Nazaretského zbičovat. „Vojáci upletli z trní korunu, vložili mu ji na hlavu a přes ramena mu přehodili purpurový plášť. Pak před něj předstupovali a říkali: Buď pozdraven, králi židovský! Přitom ho bili do obličeje.”

Pilatus znovu vyšel a řekl židům:

„Hleďte, vedu vám ho ven, abyste věděli, že na něm nenalézám žádnou vinu.” Ježíš Nazaretský vyšel ven s trnovou korunou na hlavě a v purpurovém plášti.

„Hle, člověk!” řekl Pontius Pilatus. Když ho veleknězi a jejich služebníci uviděli, dali se do křiku:

„Ukřižovat, ukřižovat!”

„Vy sami si ho ukřižujte,” řekl Pilatus. „Já na něm vinu nenalézám.”

„My máme zákon,” odpověděli židé, „a podle tohoto zákona musí zemřít, protože se vydával za Syna božího.”

Když to Pilatus uslyšel, ještě víc se ulekl a zeptal se Ježíše:

„Odkud jsi?”

Ježíš neodpověděl, a tak se ho zeptal:

„Ty se mnou nemluvíš? Nevíš, že tě mohu dát propustit, ale že tě mohu dát také ukřižovat?”

„Neměl bys nade mnou žádnou moc, kdyby ti nebyla dána shůry,” odpověděl Ježíš. „Proto ten, kdo mě tobě vydal, má větší vinu.”

„Od té chvíle ho Pilatus usiloval propustit,” píše evangelista Jan. „Ale židé křičeli: Jestliže ho propustíš, nejsi přítel císařův. Každý, kdo se vydává za krále, je proti císaři.” Když to Pilatus uslyšel, dal vyvést Ježíše ven a zasedl k soudu na místě zvaném „Na dláždění”, hebrejsky Gabbatha. Byl den přípravy před svátky velikonočními, kolem poledne. Řekl Pilatus židům:

„Hle, váš král!”

Oni se dali do křiku: „Pryč s ním, pryč s ním, ukřižuj ho!”

„Vašeho krále mám ukřižovat?” řekl Pilatus a velekněz odpověděl: „Nemáme krále, jen císaře.” Tu jim ho vydal, aby byl ukřižován, a oni se Ježíše chopili.

Nelze předpokládat, že evangelisté referovali o procesu s Ježíšem Nazaretským objektivně, že se drželi jen ověřených skutečností. Nebylo to v té době zvykem, ani by to neodpovídalo účelu, proč

byla evangelia sepsána. Ani jedno z nich nebylo zpravodajskou relací, ale vyprávěním o životě i smrti

„Syna božího”, jehož soudní proces a potupná smrt se staly základem nového

náboženství. Ježíš

Nazaretský byl spasitel, vykupitel, hrdina i mučedník zároveň. Líčení výslechu obžalovaného před Pontiem Pilátem pak vyznívá spíš jako rozhovor dvou mužů, a ne vyšetřování, které mělo usvědčit buřiče ze zločinu, pro který by ho mohli židé popravit. Během procesu se dokonce ještě odehrála epizoda, dokreslující shovívavé stanovisko Pontia Piláta.

Mnohé naznačuje, že se jen nerad vracel k případu Ježíše Nazaretského. Nezbývalo mu však nic jiného, a tak se aspoň snažil zlehčit vinu obžalovaného. V té chvíli přiběhl rychlý posel a přinesl mu dopis manželky. Jeho milovaná Claudia Procula ho v něm prosila, aby obžalovaného ušetřil. Zdál se jí

totiž sen, v němž pro něj velice trpěla. Pontius Pilatus miloval svou ženu a někdy si vážil jejích rad. Když ho jmenovali místodržícím Judeje, požádal císaře, aby jej směla doprovázet.

Nebylo to běžné, za císaře Augusta to bylo dokonce přísně zakázané. Ale Tiberius povolil výjimku. Claudia Procula, pocházející z bohaté, vážené a vlivné římské rodiny, žila s manželem v Judeji. Když navštívili Jeruzalém, bydleli spolu v nádherném Herodesově paláci. Soudní líčení se odehrávala ve vedlejší

úřední budově.

Pontius Pilatus odešel brzo ráno, když manželka ještě spala. Pak už s ní nemluvil. Proto mu poslala dopis s prosbou.

Mohla, či nemohla Claudia Procula vědět o činech a nesnázích divotvorce? O zatčení na statku Getsemany a o procesu, který se vlastně konal narychlo a v noci, se asi dovědět nemohla, slyšela však o zázracích, o těch se mluvilo v Jeruzalémě, a také o tom, že Ježíš získává den ze dne víc přívrženců. Pontius Pilatus mohl doma vyprávět o incidentu v chrámu jeruzalémském nebo o triumfálním příchodu proroka do města. Hovořilo se o něm, proto se objevil Claudii i ve snu. Zde vystupoval jako čestný a spravedlivý muž. Když se s hrůzou dozvěděla, že už stojí před soudem, napsala manželovi pár řádek a poslala je do úřední budovy.

Podávali si delikventa jeden druhému, jako by žádný z nich nechtěl mít s procesem nic společného. Herodes Antipas byl rád, že dostal buřiče z Galileje, kterou spravoval. Proto neměl zájem zabývat se sporem. Mohl ho osvobodit, stačilo slovo a kazatel byl volný. Neudělal to, a proto se provinil. Stal se spoluodpovědným za Ježíšovu smrt.

Pontius Pilatus se také chtěl vyhnout odpovědnosti. Několikrát během procesu se snažil zdůraznit, že považuje obžalovaného za nevinného. Dosvědčuje to text evangelia. Udělal vsak chybu, kterou nemohl napravit. Podle starého zvyku daroval místodržící o velikonočních svátcích pésach život jednomu z židovských delikventů. Pilatus nechtěl odsoudit Ježíše Nazaretského, proto nabídl židům, že propustí jeho, nebo Barabáše, ať si vyberou. Barabáš byl vrah a rebel. Proto se Pilatus domníval, že si nemohou vybrat zločince, jemuž byla prokázána vina, byl přesvědčen, že bude moci vrátit svobodu kazateli a divotvorci, který se vlastně ničím neprovinil. Přepočítal se a pak už nemohl ucouvnout. Zapomněl na jednu důležitou okolnost. Barabáš byl sice násilník a vrah, vystupoval však proti římským okupantům, proto byl pro židy hrdinou. Pontius Pilatus návrh nedomýšlel a obžalovaný

Nazaretský na to doplatil.

Ukřižování je hrozná smrt. I v době, kdy lidský život neměl valnou cenu, se židovské i chetitské

právo vyznačovalo jistými humánními znaky. Trest smrti mohl být vysloven jen při prokázaném zločinu proti královskému nebo božímu majestátu. Smrt ukřižováním židé neznali. V prvním století

před naším letopočtem Římané trest smrti vůbec nepoužívali, znovu jej zavedl až Augustus, nevztahoval se však na římské občany. Své zločince přibíjeli na kříž Féničané z Kartága a od nich převzali ten barbarský zvyk Římané. Používali však krutého trestu jen proti otrokům a v okupovaných územích proti rebelům. Přitom se domnívali, že si zachovávají čisté ruce. Pověsili provinilce na kříž, smrtelné dílo vykonala sama příroda, nesnesitelné slunce, zabíjející horký vítr, žízeň. židé museli hluboce nenávidět Ježíše Nazaretského, když pro něj určili smrt ukřižováním. Pontius Pilatus nechtěl obžalovaného odsoudit, proč jej tedy nechal bičovat? Byl to trest, používaný pro menší provinění, dalo by se říci, že to byl výchovný trest. Pontius Pilatus se domníval, že se menším zlem vyhne většímu, že židé už potrestaného nebudou chtít trestat znovu. Podcenil vliv davové psychózy. Ničím už nemohl uklidnit rozvášněný

dav. Když uviděli kazatele oblečeného v hábitu krále z frašky s trnovou korunou na hlavě a s obličejem, po němž stékaly stružky krve, ještě důrazněji se domáhali ukřižování.

„Máme přece zákon,” prohlásili židé, „nechť zemře podle tohoto zákona, protože se

prohlásil Synem božím.”

Měl zemřít podle židovského zákona, trest smrti však měli provést Římané. Evangelista Jan píše, že se Pontius Pilatus „velice ulekl”, když pochopil neústupnost židů. Dostal se totiž do nezáviděníhodné pozice. Na jedné straně nechtěl odsoudit nevinného. Na druhé straně si uvědomil, že by se snadno mohl dostat do nesnází. Už za dob Alexandra Velikého byl vládcům v řeckořímské

oblasti přisuzován božský původ. Císař Augustus byl „božský”, Tiberius byl také nazýván „divus”, což

vlastně znamenalo „syn boží”. Jestliže se někdo odvážil tvrdit o sobě totéž, pak se rouhal a hrubě

urážel císařskou důstojnost. Tiberius by Pontiovi Pilátovi nikdy neprominul, že by takovou troufalost nechal nepotrestánu. Proto se Pilatus bál židů, mohli si totiž stěžovat. A tak jim ho vydal. Podle evangelisty Jana Ježíš nesl svůj kříž a vyšel na místo zvané Holý vrch, hebrejsky Golgota. Tam ho ukřižovali a s ním ještě jiné dva, z každé strany jednoho. Pilatus dal napsat nápis a připevnit jej na kříž. Stálo tam: Ježíš Nazaretský, král židovský. Ten nápis četlo mnoho židů, neboť místo, kde byl Ježíš ukřižován, bylo blízko města; byl napsán hebrejsky, latinsky a řecky. židovští veleknězi řekli Pilátovi.

„Neměls psát židovský král, nýbrž: vydával se za židovského krále.”

„Co jsem napsal, napsal jsem,” odpověděl Pilatus.

„Když vojáci Ježíše ukřižovali, vzali jeho šaty a rozdělili je na čtyři díly, každému vojákovi díl; zbýval ještě spodní šat. Ten šat byl beze švů, odshora vcelku utkaný. Řekli si mezi sebou: Netrhejme jej, ale losujme o něj, čí bude. To proto, aby se naplnilo Písmo: Rozdělili si mé šaty a o můj oděv metali los. To tedy vojáci provedli.

U Ježíšova kříže stály jeho matka a sestra jeho matky, Marie Kleofášova a Marie Magdalská… Ježíš věděl, že vše je již dokonáno; a proto, aby se až do konce naplnilo Písmo, řekl: žízním. Stála tam nádoba plná octa; namočili tedy houbu do octa a na yzopu mu ji podali k ústům. Když Ježíš okusil octa, řekl: Dokonáno jest. A nakloniv hlavu, skonal.”

Jak je známo, Pontius Pilatus si myl ruce, aby přede všemi demonstroval, že se distancuje od justiční vraždy Ježíše Nazaretského. Nebylo mu to nic platné, do dějin vešel jako váhavý politik, který

se rozhodl raději vynést nespravedlivý rozsudek smrti, než aby se dostal do podezření, že chrání

nepřítele římské administrativy. Od té doby se v dějinách lidstva objevilo mnoho podobných. A všichni se vymlouvali podobně jako Pontius Pilatus.

Proces s Ježíšem Nazaretským byl předmětem mnoha sporů. Smrt odsouzeného byla označena za justiční vraždu, mnozí historici se snažili najít odpovědi na otázky, kdo vlastně byl židovský rabín Jozue, jehož nazýváme Ježíš Nazaretský. Byl to skutečně Syn boží, nebo židovský mnich, byl vykupitelem hříšného světa, nebo rebelem proti římské okupaci? Hlásal své vlastní názory a stal se zakladatelem křesťanské církve, nebo kázal životní a filozofické zásady, kterým ho naučili jiní? Až do nedávné doby odpovědi na tyto otázky vyvolávaly jen další otázky. Pak došlo k převratnému objevu Kumránských svitků, nazývaných také svitky od Mrtvého moře. Jsou rozluštěny, přeloženy a vyloženy světovými vědci. Přinesly pozoruhodné poznatky.

Na jaře roku 1947 pásl arabský chlapec Muhammad al Díb z kmene Taamira v Judejské poušti jižně od Jeruzaléma ovce. Jedna se mu zatoulala, vydal se ji hledat, našel ve zvětralých vápencových skalách opuštěnou jeskyni a v ní pár starých střepů a podivné kožené svitky. Nevěděl, co s nimi, neměl tušení, že později bude každý z nich oceněn na čtvrt milionu dolarů. Vzal je s sebou do Betléma, nabídl je příštipkáři Chalílu Iskandaru Šahínovi, známému pod

přezdívkou Kando, že by s nimi mohl vyspravit boty. Kando je hodil do kouta, později si je však podrobněji prohlédl, pochopil, že na nich může být napsáno něco pozoruhodného, tak vzal jeden z nich do Jeruzaléma, kde se s ním zastavil v syrském klášteře sv. Marka. Opat si jej prohlédl, ale nevěděl, co s ním. Teprve později je nabídl izraelskému archeologovi dr. Sukenikovi z Hebrejské

univerzity. Dostaly se také do pobočky amerického orientálního ústavu v jordánské části Jeruzaléma, kam je nabídl syrský metropolita. Když se dozvěděl, že jde o cenný nález, propašoval svitky do Spojených států, kde je zřejmě chtěl dobře zpeněžit. V doslova dobrodružné historii nálezu pak zahráli své role mnozí známí i zcela neznámí badatelé. V lednu 1949 belgický pozorovatel OSN, kapitán Philippe Lippens, doprovázen několika vojáky Arabské legie a jordánským kapitánem Akkašem el Zebnem, nakonec objevil jeskyni mezi ústím řeky Jordánu a pramenem Feška, nedaleko zřícenin osady Kumránu na břehu Mrtvého moře.

Nalezené svitky mají obrovskou historickou cenu. Jsou na nich staré texty z doby před sepsáním biblických, kánon sekty esejských mnichů, nazývaný také Knihou pravidel. Našla se také

knihovna Esejských. V ruinách, opuštěných už před mnoha sty lety, objevili pak archeologové zbytky kláštera esejských mnichů, ve kterém byly dávno před narozením Ježíše Nazaretského napsány zásady a úvahy, které se později objevily v jeho učení a staly se základem nového náboženství. Esejci nebo Esejští byli podle svědectví Flavia Josepha zbožní židé, kteří asi 175 let př. n. 1. odešli do Judejské pouště očekávat konec světa, neboť věřili, že brzy přijde království boží. Středisko tehdejšího židovského světa, Jeruzalémský chrám, neuznávali a označovali jej za hnízdo rouhačů. Usadili se v Kumránu, kde si vybudovali velký klášter. Jenže Římané zničili roku 70 n. l. jak Jeruzalémský chrám, tak i kumránský klášter Esejských.

Objevení svitků od Mrtvého moře, archeologické vyhodnocení vykopávek kumránského kláštera dokazuje existenci židovské sekty Esejců. Jestliže byl Ježíš Nazaretský historickou osobností, byl esejským mnichem z kláštera v Kumránu, kazatelem a učitelem. Odsouzen a ukřižován byl tedy člověk.

PROCES S NEOBYČEJNOU DÍVKOU (Jana z Arku)

Není divu, že všechny překvapila, že si s ní nevěděli rady. Přišla z nevýznamné vesnice Domrémy, kde dosud pásla ovce, mezi francouzskou elitu, postavila se do čela vojenských oddílů, vyhrála bitvy, dokázala ovlivnit průběh stoleté války a docílila, že v katedrále v Remeši se nerozhodný

následník trůnu stal králem Karlem VII. Devatenáctiletá panna, Jana z Arku, která se podepisovala Jehanne, byla odsouzena jako čarodějnice pro kacířství, vešla však do dějin, stala se francouzským idolem, její proces je zapsán v černé knize soudnictví. Je neuvěřitelné, že zkušení vojevůdcové plnili její rozkazy, že podivnou dívku v neobvyklém mužském oděvu vojáci následovali, že s ní šlechtici jednali jako se sobě rovnou, že ji nakonec církevní potentáti odsoudili k trestu smrti na hranici a snad ji také upálili, aniž jí dokázali nějakou vinu.

Narodila se pravděpodobně v roce 1412 do velmi neklidné doby. Na území Francie už

čtyřiasedmdesát let bojovali Francouzi proti anglickým vetřelcům, v posledních letech se dokonce na stranu nepřátelských vojsk přidali Burgunďané. Francie prožívala chaotickou éru, země byla dlouhou válkou zeslabena, lidé neměli jistotu, co je čeká zítra, obávali se, že se celá

Francie nakonec stane anglickou kolonií. Francouzi nebyli jednotní, proto byli slabí.

Přitom měla Francie za vlády Filipa IV. zvaného Sličný, který se stal králem v roce 1285, za sebou období, které by se dalo označit za pokrokové. Král netrpěl v zemi žádné místní vládce, sjednotil pod prapor se třemi bílými liliemi všechny obyvatele hovořící francouzsky. Pak ale došlo k následnickým sporům, anglický král Eduard III. si činil nárok na francouzský trůn a v roce 1337 vypukla tisíckrát prokletá stoletá válka.

Ten domek, kde se narodila, stojí v Domrémy u silnice z Langres do Verdunu dodnes. Otec Jacques ďArc a matka Isabela rozená Roméeová vychovali svou dceru jaksepatří v úctě k bohu i k vrchnosti. Jakpak by ne, už jméno vesnice Domrémy, z latinského domus Remigii, tedy dům Remigia, patrona Francouzů, vyjadřovalo úctu obyvatel k církvi i jejím představitelům. Malá Jana byla druhá nejmladší z pěti dětí a nebyla žádný svatoušek. Ráda tancovala, ráda se bavila, její představivost byla bezbřehá, jako ostatně u všech dětí. Kluci neměli tehdy houpací koně a holčičky neměly panenky, a tak si Jana vybrala archanděla Michaela. Stál v kostele, vyřezán z lipového dřeva, vymalován modrou a zlatou a červenou barvou, kopí, jímž mířil na zlého draka, se mu lesklo jako stříbrná jehlice. Na hlavě měl zlatou přílbu. Jana se do hrdiny na první pohled zamilovala. Musela přece mít svou první dívčí lásku.

Neslyšela od matky nikdy žádnou pohádku, neukládali ji do postýlky za zpěvu ukolébavky, když

však sedávala u Fontaine aux bonnes fées notre seigneur - u studánky dobrých vil Páně, anebo pod starým bukem zasvěceným také vílám, spřádala si ve své fantazii příběhy křehkých zinek z bukového lesa a nejednou si vzpomněla na proroctví kouzelníka Merlina, že právě z této doubravy vyjde panna s nadpřirozenými schopnostmi, která vyvede Francii na cestu slávy a vítězství nad vetřelci. Poprvé uslyšela hlasy svatých v zahradě u rodného domku, když jí bylo třináct. V pravé poledne se objevila zářící postava, prohlásila, že je poslem božím, a oznámila udivené Janě, že za ní přijdou svatá Markéta a Kateřina, aby jí zvěstovaly přání Páně. Pak už ji navštěvovaly nebeské bytosti téměř

denně, dávaly jí rady a pokyny, ona se podle nich řídila. Svatý Michael, velice podobný onomu dřevěnému z domrémského kostela, jí pak jednoho dne tlumočil rozkaz: odvedeš dauphina do Remeše, kde bude korunován. Dauphin byl korunní princ, Jana z Arku rozkaz archanděla Michaela beze zbytku splnila, dovedla následníka trůnu až do Remešské katedrály, kde byl v roce 1429

korunován a pomazán a stal se tak francouzským králem Karlem VII. z rodu Valois.

„Poprvé jsem uslyšela hlas, přicházející od Boha, když mi bylo třináct,” vypověděla později před vyšetřující komisí. „Měla jsem strach. Bylo to za polední přestávky, v létě, v zahradě mého otce. Den předtím jsem se postila. Hlas, který jsem uslyšela, přicházel z pravé strany, jako od kostela. Skoro vždy se současně objevila jasná záře. Přišla ze stejné strany jako hlas.” Případ Jany z Arku je středem zájmu historiků, církevních teoretiků, ale také psychiatrů už

celých pět století. Mnozí se snažili vysvětlit, jaké to vlastně měla vidiny a proč. Dnešní vědci by ji zřejmě označili za dívku stíženou těžkou hysterií. Příznaky se totiž nápadně shodují. Vidiny se objevily na počátku puberty, čím byla starší, tím byly návštěvy nebeských postav častější, přežily do doby její

dospělosti snad proto, že se Jana vlastně nikdy nestala skutečně ženou. Nejen proto, že setrvávala v panenském stavu, ale také proto, že byla stižena fyzickou anomálií, nikdy neměla menstruaci. Dlouhý půst podporuje možnost vidění neskutečného, pocit jasné záře, doprovázející vidiny, je jedním z příznaků hysterických záchvatů. Objevil se dokonce názor: kdyby byl inkviziční soud nařídil mučení obžalované, bylo by se zřejmě zjistilo, že Jana zčásti necítí bolest. V poslední době se dokonce psalo o mozkovém abscesu, kterým prý byla postižena. Příčinou

mohla být ve středověku velmi rozšířená tuberkulóza skotu. Přenesena na člověka postihuje prý levou stranu mozku a způsobuje anomálie prožitků, provokuje vidiny, postižený slyší hlasy přicházející z pravé strany. I když jsou tyto názory a dodatečné soudy nepochybně zajímavé, nejsou pro průběh procesu podstatné. Důležité je, že Jana z Arku vidiny měla a že jim věřila. Důkaz? Jednala podle příkazu svých zjevení. A nedala se odbýt. Donutila svého strýce, aby ji doprovodil k rytíři Robertu Baudricourtovi. Jemu začala vyprávět o nebeských postavách a o svém svatém poslání. Vyhodil ji a strýci Lassoisovi poradil, aby jí dal doma pár pořádných pohlavků. Neurazila se, nevykládala si to jako pohanu, považovala to za zkoušku, kterou musela podstoupit.

V té době vyplenily vojenské hordy vesnici Domrémy a anglické oddíly se

shromažďovaly před Orleansem. Jana dostala od svých hlasů rozkaz: vydej se do Orleansu, zbav město obklíčení a odveď

dauphina do Remeše ke korunovaci.

To byl rozkaz hodný zkušeného stratéga, ale určitě odborníka znalého současné vojenské i politické situace. Následník trůnu byl nerudný, pobledlý mladík s těžkými víčky na očích, s dlouhým nosem a křivýma nohama. Byl skeptický, lhostejný, zavřel se na zámku Chinon a čekal, co se bude dít. Pokladna byla prázdná, přátel ubývalo. Nikdo mu nedával šanci a snad ani on sám nestál o to, aby se stal francouzským králem. Jen zázrak mu mohl pomoci z nezáviděníhodné situace. Zázrak se objevil. V mužském brnění, s krátce zastřiženými vlasy, na unaveném koni. Mladičká

Jana z Arku ujela za jedenáct dní 560 kilometrů. Přesto, že nebyla zvyklá jezdit na koni, přesto, že musela s hrstkou věrných projet bažinami a povodní zaplaveným krajem, přesto, že kolem zuřila válka.

Ta tvrdohlavá dívka se totiž nedala odbýt. Podruhé se vypravila se strýcem Lassoisem k rytíři Baudricourtovi a tak dlouho jej přesvědčovala o serióznosti svých nebeských informátorů, až sedl a napsal princi na zámek Chinon. Když přišla odpověď, že bude přijata, vypravila se Jana na dlouhou cestu. Byl konec února. Čtyři ozbrojení muži, dva sluhové a dívka v mužském oděvu se vydali na cestu, aby docílili neuvěřitelné, aby dovedli následníka na královský trůn a pomohli ukončit hroznou stoletou válku.

Jana z Arku přijela na zámek Chinon 6. března 1429. Měla štěstí, že se cestou nesetkala s některou z mnoha tlup banditů, kteří se potulovali krajinou. Cesta z Lotrinska do zámku Chinon byla dlouhá a nebezpečná a Francouzi si později vysvětlovali Janino štěstí jako vůli boží a znamení přízně

nebes. Budoucí Karel VII. ji nepřijal hned. Dva dny bydlela v podhradí, postila a modlila se. Když ji konečně odvedli na zámek, připravili jí podivné přijetí.

Osmnáctiletá pasačka z vesnice Domrémy se ocitá ve velkém zámeckém sále, osvětleném padesáti pochodněmi. V místnosti je na tři sta šlechticů a šlechtičen ve slavnostních oděvech a mezi nimi následník trůnu. Jana ho má poznat. Aby jí úkol ještě zkomplikovali, převlékli do královského šatu některého z dvořanů. Jana z Arku nezaváhala, našla svého dauphina a řekla mu:

„Jmenuji se Jehanne La Pucelle. Mám vám vyřídit vzkaz Pána nebeského, že budete v Remeši vysvěcen a pomazán a že i král nebeský, který je zároveň i králem francouzským, vás určil svým pozemským zástupcem.”

Dauphin je překvapen a nadšen dívkou, která mu přišla zvěstovat tak příjemné poselství. A Jana z Arku, jako by věděla, že budoucího krále nejvíc trápí pochybnosti o královském původu, jeho matka Isabeau Bavorská totiž neměla nejlepší pověst, s jistotou tvrdí:

„Náš pán Ježíš Kristus vám vzkazuje, že jste dědicem francouzským a královským synem.” Uvěřil jí každé slovo. Byl nadšen. Jeho rádci však ještě pochybují. Postavili Janu v

Poitiers před soud. Učenci a tucet matron mají rozhodnout, jestli je Jana z Arku poslem božím nebo kacírkou. Pařížská univerzita se mohla pochlubit mnohými doktory a profesory, kteří by mohli rozhodnout, jenže Paříž byla v rukou anglických nepřátel. A tak se do malého Poitiers, které se stalo na čas hlavním městem zbytku svobodné Francie, sjeli znalci římského a kanonického práva, jakož i osvědčení vyšetřovatelé svaté inkvizice, a po dlouhých šest týdnů zkoumali, jestli je Jana z Arku podvodnice nebo bohem vyvolen á. Měla namále a mohla už nyní skončit jako čarodějnice na hranici. Každá žena, která tvrdila, že má styky s nebeskými bytostmi, byla totiž podezřelá, že se paktuje s ďáblem, tak to přece bylo odjakživa a tisíce čarodějnic bylo za svaté inkvizice odsouzeno za obcování

s čerty.

Arcibiskup, dva biskupové, dauphinův zpovědník, tři dominikánští mniši a dva benediktinští, pár profesorů teologie, několik věhlasných právníků, celkem asi dvacet mužů za předsednictví kancléře Francie, remešského arcibiskupa Regnaulta de Chartres, podezíralo Janu z Arku, která nechtěla nic než pomoci ponižované vlasti a lhostejnému dauphinovi, který se vlastně schovával na zámku Chinon. Měli rozhodnout o osudu bezelstné dívky, a tím i o osudu francouzského království. Jana byla zoufalá. Nečekala tolik nedůvěry, tolik ponižujícího podezření.

Dominikánský páter Seguin de Seguin se snažil zpochybnit každé slovo domnělé kacířky, žádal Janu z Arku, aby předložila jakousi boží legitimaci, pověření, které dostala shůry. Bůh prý ji dozajista vybavil nějakým znamením.

„Nepřišla jsem do Poitiers,” řekla rozzlobena, „abych vám předkládala znamení. Dejte mi konečně co možná největší počet vojáků, abych mohla táhnout na Orleans. Tam vám předložím znamení, kolik budete chtít.”

Dominikánský páter byl neústupný, chtěl na Janě, aby se legitimovala aspoň nějakým malým zázrakem, aby jí mohli uvěřit, že nelže, ale ona kategoricky odmítala. Na většinu členů komise však udělala dobrý dojem. Všichni si přece přáli, aby francouzská vojska konečně zvítězila, aby remešský

arcibiskup, kancléř Regnault, mohl pomazat nového krále a nasadit mu korunu. Tím by jeho prestiž, ale i důležitost všech ostatních přítomných, jenom vzrostla.

Vadilo jim, že nosí mužský šat. To byla provokace. Dala si zast řihnout ofinu jako páže. Přitom zdůrazňovala, že je panna. Kdo ví, co je na tom pravdy? Věštkyně mají být panny, to patří k jejich řemeslu, jinak by nemohly předvídat budoucnost. Sestavili tedy dámskou komisi. Tři vážené ženy, vévodkyně z Anjou, která měla titul královny sicilské a jeruzalémské, manželka orleánského guvernéra a Jeana de Mortemerová, osmnáctiletá manželka stařičkého šlechtice de Tréves, měly zjistit, jak je to s Janiným panenstvím. Potupná zkouška dopadla dobře, pozdější Panna orleánská byla skutečně pannou. Tak jí uvěřili a dovolili jí vydat se do obleženého Orleansu a osvobodit město. Anglická vojska ležela před opevněným Orleansem již od 12. října 1428. Nebylo to naprosté

obležení, na to devět tisíc Angličanů nestačilo, takže se obleženým podařilo dostat do města občas potraviny i munici. Jen Fort Tournelles měli Angličané pevně v rukou. Vítězství nad pevností, která

chránila město od Loiry, však draze zaplatili. V boji zde padl vrchní velitel anglické armády vévoda ze Salisbury. Velitelem obleženého města byl slavný bojovník Bastard Orleánský, pozdější hrabě Dunois, nelegitimní syn vévody orleánského.

Jana z Arku se přiblížila k městu od Blois přes Olivet. Nevyznala se v terénu, byla odkázána na velitele oddílů a doprovod, a není jisté, jestli ji úmyslně nezavedli na druhý břeh Loiry. Musela své

vojáky poslat zpět až do Blois, protože jediný most u Beaugency byl v rukou Angličanů. Proto dorazili vojáci k městským hradbám s pětidenním zpožděním. Jana z Arku se dostala přes řeku s několika veliteli v bárce, přespala na zámku Reuilly a 29. dubna 1429 vtáhla se svým vojskem Burgundskou branou do Orleansu.

Obyvatelé ji přivítali s nadšením. Její vystupování je obdivuhodné. Vojáci ji poslouchají, jako by ona byla vrchním velitelem, v její přítomnosti se nechovají hrubě, chodí dokonce do kostela na služby boží, jsou uctiví a nikoho nenapadne chovat se k dívce v mužském šatě neslušně. Horší je to s veliteli jednotek. Nenávidí ji, jen neradi se podrobují jejím přáním. Snad jen Dunois zvaný Bastard Orleánský

si jí váží. Ale guvernér obleženého města Gaucourt se netají nepřátelstvím k mladičké hrdince. Ta se chová jako zkušený vojevůdce, vybičuje své vojáky k hrdinským činům, nakonec vítězí. Je třeba zmínit se aspoň o jedné epizodě bitvy o město, té rozhodující.

Vojenští experti tvrdí, že Jana instinktivně pochopila výhody dělostřelecké palby. Před útokem na předmostí dala město ostřelovat. Angličané však kladli značný odpor. Jana šla svým vojákům příkladem, seskočila do hradního příkopu, popadla žebřík a snažila se postavit ho a opřít o hradební

zeď. V té chvíli ji zasáhl nepřátelský šíp. Provrtal jí rameno. Padla na záda. Angličané volali, že je čarodějnice mrtva. Jana si však šíp rychle vytrhla, felčar jí dal na ránu obklad ze slaniny a olivového oleje, ona překonala nemalou bolest a vrátila se do boje. Když se znovu objevila v první linii a Angličané spatřili její korouhev, polekali se a ustoupili do opevnění. Byla to jedna z událostí, které

ovlivnily bitvu a přiblížily jednotky vedené Janou z Arku k vítězství. Osmého května se Angličané

vzdali.

Souhra náhod, válečnické štěstí a davová psychóza, to byly okolnosti, které pomohly Janě k vítězství. žádný z vojenských expertů, kteří posuzovali její válečnické umění, se o něm nevyjádřil pochvalně. Její přítomnost na bojišti však dělala divy. Vojáci a nakonec i velitelé ji považovali za jakéhosi maskota, za živý talisman, přinášející štěstí. Mnozí byli přesvědčeni o tom, že je-li s nimi La Pucelle (panna), nemohou prohrát žádnou bitvu.

Nezastavila se. Po vítězství v Orleansu zvítězila u Jargeau a u Patay, její vojáci zajali tisíce Angličanů, velmoži Talbot, Scales a někteří další museli do zajetí, dva tisíce mrtvých zůstalo ležet na bojišti. Sir John Falstolff, který se později daleko víc proslavil jako Shakespearův Falstaff, se se svými jednotkami dal na útěk.

To byla šance, kterou měli vojevůdci rozeznat. Kdyby francouzská vojska s Janou z Arku v prvním šiku pokračovala, měla naději dobýt Paříž a ukončit tak stoletou válku. Jenomže La Pucelle měla své „odborné” rádce, zjevení, která jí napovídala, co má a co nemá dělat. Další bod programu byla korunovace následníka trůnu. Musela vynaložit značnou námahu, aby ho přemluvila, vytáhla ze zámku, kde žil s houfem milenek v radovánkách, a vydala se s ním do Remeše. Byla to triumfální

cesta. Občané měst i vesnic, kudy průvod projížděl, oslavovali budoucího francouzského krále z rodu Valois.

Přitom ještě pomohla dobýt silně opevněné město Troyes, kterému se budoucí král raději chtěl vyhnout, nevěřil v sílu svých vojsk, 16. července dorazila s početným doprovodem do Remeše a druhého dne stála vedle Karla VII., kterému arcibiskup nasadil královskou korunu. Když bylo po všem, poklekla před králem a prohlásila:

„Vůle Boží se proměnila ve skutek. On chtěl, abych osvobodila Orleans a abych vás dovedla do Remeše, kde byste byl korunován, protože vy jste králem tohoto království.” Velká

slova a nerozmýšlena. Možná že právě toto prohlášení se stalo důvodem k nenávisti. Nikdo, tím méně králové, nemá radost, když s nimi někdo jedná jako s loutkami, když zdůrazňuje své

či boží zásluhy, čímž umenšuje zásluhy čerstvě pomazaného monarchy. Jana z Arku udělala taktickou chybu, která se jí později měla vymstít.

Splnila úkol, který jí uložily nadpřirozené bytosti, které viděla jedině ona, další nedostala; přesto se vydala s vojskem na Paříž. Zpočátku všechno probíhalo, jak byla zvyklá: dobyli Beauvais, Compiégne a St. Denis. Ale před branami Paříže se k ní štěstí obrátilo zády. Nejdřív utrpěla další

zranění nepřátelským šípem. Když se zotavila a chtěla pokračovat v bojích, dostala králův rozkaz, aby ho navštívila v St. Denis.

Pokračovala sice, ale už se jí tolik nedařilo. Zimu strávila u dvora, vyčkávala jarního počasí. Když

znovu vytáhla na bitevní pole, měla u Melunu další vidění. Její hlasy jí předpověděly nepříjemnou novinu. Bude zajata.

Stalo se tak 23. května 1430 v Compiégne. Před městským opevněním se dostala do boje s předvojem angloburgundských vojsk, překvapily ji další voje, které přispěchaly nepříteli na pomoc. Její šiky byly v početní nevýhodě, rozhodla se pro útočiště za městskými hradbami. Velitel města Compiégne Guillaume Flavy však dal příliš rychle vytáhnout před nepřítelem padací most, Jana z Arku zůstala s několika věrnými před branami města, vydána na pospas nepříteli. Jeden z lučištníků Jana Lucemburského ji pohotově stáhl z koně a předvedl ji svému veliteli jako zajatkyni. Je těžké vracet se zpět. Jana z Arku vyšla ze skromných poměrů vesnického domku do světa plného lesku, ale také velkých problémů, stýkala se s velmoži a urozenými dámami, a najednou se měla vrátit do Domrémy. Přitom bylo logické, že nemůže nadále zůstat mezi vojevůdci, nemůže žít po boku krále, jehož dovedla až na trůn. Nikdo z těch, kterým pomohla k historické slávě, jí za to nemohli být vděčni. Odhalila jejich liknavost, neschopnost a nedostatečnou politickou prozíravost. Stala se jim nepohodlnou. Zatím přežívala po jejich boku, stala se hrdinkou a miláčkem francouzského lidu. Ti, kterým předvedla, jak udatně lze bojovat, jestliže budou věřit ve vítězství, čekali jen na příležitost, jak se nepohodlné hrdinky zbavit. Teď byla v zajetí a oni se chopili šance. Jan Lucemburský, nikoliv český král, ale jen jeho jmenovec, byl vazalem vévody burgundského a oba byli ve službách britské koruny. Samozřejmě že si uvědomili, jak cennou kořist mají pod zámkem, a začali uvažovat, jak situace využít. Nebyli sami. Jakmile se vysocí církevní hodnostáři dozvěděli, že hrdinka Jana padla do zajetí, začali spřádat plány, jak se jí zmocnit. Církev byla v té době

v nedobré situaci plné vnitřních rozporů, nejvýraznější církevní autoritou byla pařížská univerzita. Bohoslovecká fakulta však stála na straně Angličanů, tedy na břehu nepřátelském novému králi Karlu VII. Samozřejmě že po jeho korunovaci očekávali represálie.

Když se církevní hodnostáři dozvěděli, že Jana z Arku je ve vězení, žádali, aby byla předána soudu svaté inkvizice. Jenomže Jan Lucemburský a jeho pán vévoda burgundský měli nad sebou ještě

mocnější vrchnost, vévodu z Bedfordu. Ten nechtěl o vydání zajatkyně inkvizičnímu soudu ani slyšet, přestože pařížská univerzita Janu prohlásila za nepřítele království. Přitom bylo jasné, že by pověst, prestiž a autorita nového krále značně utrpěly, kdyby Jana, která mu pomohla na trůn, byla prohlášena za čarodějnici a odsouzena pro kacířství. Earl of Bedford takticky vyčkával. Nemusel čekat dlouho, na scéně se objevil zkušený vyjednavač. Jmenoval se Pierre Cauchon, byl biskupem z Beauvais a měl osobní zájem na tom, aby zajatá Jana stanula před církevním soudem. Další události jsou dokumentárně doloženy. Zachovala se totiž kupní smlouva o prodeji Jany z Arku. V té době bylo běžné, že si zajatý velmož mohl vykoupit svobodu.

Obchod s prominentními zajatci byl výsadou vojevůdců. Proto čekali, že se především ozve král Karel VII., zaplatí za Janu výkupné a pošle pro ni své důstojníky. Nestalo se tak. Když Angličané pochopili, že za zajatkyni nedostanou od krále odměnu, chtěli ji nejdřív zašít do pytle a hodit do řeky. Teprve se zpožděním jim došlo, jak moc mohou uškodit francouzskému králi, když ji nechají na živu, postaví před soud a ukážou celému světu, že králi Karlovi VII. pomohla na trůn čarodějnice. Pierre Cauchon, biskup z Beauvais, který po vítězném tažení vojska vedeného Janou z Arku přišel o tučné příjmy ze své

diecéze, vyjednával celého půl roku a nakonec za částku deset tisíc zlatých franků zajatkyni koupil, aby ji mohl postavit před soud. Kupní smlouva obsahovala ještě dovětek. Jestliže církevní soud nebude moci zajatkyni odsoudit, dostanou ji Angličané zpět a vrátí kupní cenu. Jana z Arku vandrovala z vězení do vězení, v Beaurevoir se rozhodla k zoufalému činu. Věznili ji na dobře opevněném hradě a strážci věděli, že nemá kam utéci. Proto ji nezamykali do želez a dovolili jí procházky po hradních nádvořích. V nestřeženém okamžiku vyběhla na jednu z věží postavených v opevnění a skočila do hradního příkopu. Byl to zoufalý pokus a mohl se jí stát osudným. Věž byla vysoká 20-25 metrů, kdyby zajatkyně neměla štěstí a její pád nezmírnily stromy a příkrý sráz, mohla přijít o život. Vyvázla jen s nepatrnými zraněními, na několik dní ztratila chuť k jídlu, ale jinak se jí

vůbec nic nestalo. Samozřejmě že si zázračnou záchranu vysvětlovali po svém. Považovali ji za důkaz Janiných čarodějnických schopností, a i ti, kteří ji dosud nepodezřívali z ničeho zlého, uvěřili, že se paktuje s ďáblem.

Podle tehdejších zvyklostí měla nárok na pobyt v církevním ženském vězení, kde by ji strážily ženy. Biskup Cauchon porušil platné právní normy, když ji nechal uvrhnout do špinavé podzemní cely, kde ji spoutali do želez. Jejím posledním příbytkem se stala cela na zámku v Rouenu, kde ji hlídali vojáci anglického guvernéra hraběte Warwicka.

Pět anglických vojáků se ve dne v noci střídalo na stráži. Na rukou i na nohou měla železa a řetězem ji připoutali ke kládě. Přitom prý se dostala do žaláře na zámku Filipa Augusta z protekce. Ve vězení svaté inkvizice byly podmínky ještě horší. V rouenském zámku bydlel totiž také anglický král Jindřich VI. Bylo mu pouhých devět let, když 4. ledna 1431 nařídil, aby vydali zajatkyni biskupu Cauchonovi. Anglický regent vévoda z Bedfordu samozřejmě dohlížel na sestavení soudu, sám určil soudce i přísedící, dobře věděl, kdo je biskup Pierre Cauchon. Přestože podle zvyklostí měl soudnímu dvoru předsedat arcibiskup rouenský, záměrně pověřil touto funkcí Cauchona. Byl to vynikající

právník, dostatečně bezohledný, ale natolik zkušený a šikovný, aby si dokázal vyložit paragrafy procesního práva podle potřeby. Navíc nenáviděl Janu z Arku, protože mu zkřížila cestu. Cauchon měl podle králova pověření právo výběru ostatních členů tribunálu. Do funkce žalobce povolal Jeana ďEstiveta, zvaného Benedicite, kanovníka z Bayeux a Beauvais, svého přítele, s kterým společně musel utéci z Beauvais před Janou z Arku. Druhým soudcem jmenoval doktora filozofie a licenciáta kanonického práva Jeana de la Fontaine, zapisovatelé byli církevní notáři Guillaume Mauchon a Guillaume Colles. Páter Jean Massieu byl dalším, kontrolním zapisovatelem protokolů. Skutečným předsedou soudu byl však biskup winchesterský Henry Beaufort, kardinál anglický a současně šéf britské vlády. Držel se v pozadí, řídil proces ze zákulisí. Podle tehdejšího zvyku si biskup Cauchon obstaral informace o obžalované především v jejím bydlišti. Dozvěděl se o ní samé špatné věci, že jako škapulíř nosila na krku mandragoru, že kladla ke Studánce dobrých víl květiny, že nedodržela slib manželský a utekla z domu bez svolení rodičů, že vůbec neinformovala svého faráře o nebeských zjeveních. Podle inkvizičních zvyklostí to byly neodpustitelné hříchy.

První stání, vlastně jakési přípravné řízení, zahájil biskup Cauchon 21. února 1431 v

zámecké

kapli za přítomnosti inkvizitora a jednačtyřiceti poradců a přísedících. Jana z Arku poslala soudu už

předtím žádost, aby mezi přísedícími byla polovina Francouzů věrných králi, a žádala také, aby mohla být před přelíčením přítomna na mši. Obojí biskup Cauchon zamítl.

Přivedli ji do kaple v mužském oblečení s okovy na nohách, posadili ji vedle stolku zapisovatelů

a vyzvali ji, aby přísahala na bibli, že bude pravdivě vypovídat.

„Řeknu vám všechno o otci i o matce i o mých činech ve Francii, ale neřeknu vám nic o zjeveních božích, o nichž jsem uvědomila jedině mého krále, i kdybych to měla zaplatit životem.” Odmítla přísahat na bibli a vyžádala si osm dní na rozmyšlenou. Nakonec přece jen poklekla a přísahala, jak bylo zvykem. Věděli, že s ní budou potíže, že se nehodlá podrobit, že tvrdohlavě bude trvat na svém. Když ji požádali, aby se pomodlila Otče náš a Zdrávas Maria, odmítla a řekla, že tak učiní jedině při zpovědi. Její odpovědi byly natolik pohoršující, že proti nim diváci hlasitě protestovali a v kapli vznikla atmosféra nehodná tohoto místa. Proto se biskup Cauchon rozhodl přestěhovat soudní dvůr do menší místnosti, kam by neměla přístup veřejnost, a ještě než jednání odročil, pohrozil obžalované, aby se nesnažila utéci, tím by jen potvrdila své kacířství. Jana z Arku se považovala za válečného zajatce a nikoliv za vězně církve. Vždyť ji ve vězení

hlídali angličtí vojáci, ale biskup Cauchon měl i na tuto námitku pohotovou odpověď. Nechal britské

vojáky přísahat na bibli a jmenoval je strážnými církevního vězení. Příštího dne, 22. února, řídil výslech vynikající člen pařížské univerzity doktor Jean Beaupere. Vyptával se Jany na zážitky z mládí a snažil se přistihnout ji při lži. Byly to nicotné otázky a stejně

nedůležité odpovědi. Když se jí Beaupere zeptal, jestli chodila k přijímání častěji než jen o Velikonocích, odmítla odpověď. Zato obšírně a poslušně vyprávěla o svých zjeveních a o příkazu, že se má vydat na cestu k následníkovi trůnu.

„Kdo ti poradil, abys nosila mužské šaty?” zeptal se doktor Beaupere.

„Odmítám odpověď,” řekla.

„Jaký důkaz jsi předložila králi o svém poslání?”

„Odmítám odpověď.”

„Vyzývám tě znovu, abys na ot ázku odpov ěděla.”

„Zeptejte se kr ále, ať vám to řekne sám.”

V sobotu 24. února pokra čoval v ýslech ob žalované za přítomnosti 62 přísedících. Jana z Arku se den předtím postila a slyšela hlasy, které ji ujišťovaly, že všechno dobře dopadne. Snad proto se zdráhala přísahat na evangelium, neodpovídala na otázky, tvářila se zarputile, jako by najednou byla přesvědčena, že král nařídí soudu, aby ji propustil na svobodu. žádala soud o čtrnáct dní na rozmyšlenou v naději, že ji král zachrání.

„Jestliže existuje spravedlnost,” prohlásila, „tak mě žádní církevní hodnostáři z Rouenu ani z Paříže nedokážou odsoudit. Jednala jsem z božího pověření a před tímto soudem nemám co dělat. Nechtě mne odejít k Bohu, od něhož přicházím. A vy, pane biskupe Cauchone, který se nazýváte božím soudcem, dejte si pozor, vystavujete se velkému nebezpečí.”

„Obžalovaná, měly ty tvoje hlasy obličej?” zeptal se doktor Beaupére.

„Člověk může doplatit životem na to, když vysloví pravdu,” odpověděla příslovím a odmítla jakékoliv vysvětlení.

„Jsi přesvědčena o tom, že požíváš privilegia milosti boží?” zeptal se jeden z přísedících.

„Obžalovaná není povinna na otázku odpovědět,” zasáhl pohotově biskup Cauchon. Ale

Jana přesto prohlásila:

„Jestliže nejsem, tak prosím Boha, aby mi tuto milost udělil, jestliže jsem, pak bych si přála v milosti boží zůstat. Byla bych nejnešťastnějším tvorem na zemi, kdybych se dozvěděla, že mi nebylo dopřáno milosti boží.”

Mluvila jako profesoři teologie, dokázala vyjádřit své myšlenky na témata obecného poznání, jako by studovala na univerzitě. Během procesu často překvapila svými úvahami. Po její odpovědi bylo chvíli ticho. Potom vstal doktor Beaupére a zeptal se jí.

„Jano, chtěla bys ženské šaty?”

„Dejte mi je,” odpověděla. „Obléknu si je a odejdu odsud. Jinak je nepotřebuju. Jsem spokojena s tím, co mám na sobě. Bohu se líbí to, co nosím.”

V neděli 25. února přiběhl k biskupu Cauchonovi z žaláře rychlý posel. Jana z Arku onemocněla, když požila pečenou rybu, kterou jí dal biskup poslat do vězení. Okamžitě vyrozuměli hraběte Warwicka, ten sehnal nejlepší lékaře a prosil je, aby udělali všechno, co je v jejich silách, a zachránili obžalovanou před smrtí. Měli lehkou práci. Stačilo dávidlo a klystýr a za dva dny stála obžalovaná

zase před soudem.

„Řekni mi, Jano,” zeptal se doktor Beaupére, „kdo vlastně s tebou mluvil? Byl to svatý nebo svatá, nebo dokonce sám Pánbůh?”

„Slyšela jsem hlasy svaté Kateřiny a svaté Markéty.

Viděla jsem postavy korunované nádhernými korunami posázenými drahými kameny. Dostala jsem od Boha svolení, abych vám teď všechno řekla. Jestliže přesto budete pochybovat, zeptejte se v Poitiers, kde mne také vyslýchali. Francouzští duchovní jsou stejné víry jako vy a nenašli na mně nic špatného, proč tedy se o to snažíte vy? Protože jste Angličané?”

„Jak to víš, že to byly právě tyto dvě světice?” zeptal se doktor Beaupére.

„Protože mi to řekly.”

„Jak byly oblečeny? Měly šaty ze stejné látky? Byly stejně staré? Zjevily se najednou nebo jedna po druhé? Mluvily obě najednou?”

„Odmítám odpověď.”

„A proč?”

„Protože jsem nedostala dovolení o tom hovořit.”

„A kdo se ti zjevil jako první?” zeptal se doktor Beaupére.

„Svatý Michael. Ale nebyl sám, doprovázeli ho andělé nebeští. Já jsem se vydala do Francie jedině na příkaz svého Pána.”

„Měl svatý Michael a andělé lidskou podobu?”

„Viděla jsem je svýma očima tak, jako vidím vás, a když se vzdálili, plakala jsem. Kéž by mě byli vzali s sebou!”

„Jak vypadal svatý Michael?”

„O tom nesmím nic říci.”

„Ty jsi dostala rozkaz odejít do Francie přímo od Pánaboha?”

„Raději bych se dala zaživa roztrhat čtyřmi koňmi, než bych se odvážila jednat bez božího souhlasu.”

„A co mužský šat? Ten také nosíš na boží příkaz?”

„Oblečení nic neznamená. Neznamená vůbec nic. Neoblékla jsem se do mužských šatů na radu žádného člověka. Všechno, co jsem dělala, činila jsem na příkaz boží a jeho andělů.”

„Když k tobě přicházejí hlasy, vidíš také jasnou záři?”

„Milý pane, světlo boží nezáří jenom na vás.”

„Vysvětli mi, jak mohl tvému povídání uvěřit král?”

„Uvěřil dobrému znamení a jeho duchovní mu to doporučili.”

„A co jsi mu vlastně vykládala?”

„Na to se mě zeptejte za rok.”

Jako by tušili, že proces s Janou z Arku vejde do dějin francouzské justice, snažili se od počátku aspoň naoko zachovávat pravidla procesního řízení. Přitom museli mít špatné svědomí. Protože už

koncem února se v Rouenu objevil věhlasný právník Jean Lohier, aby se vyjádřil k průběhu předběžného řízení. Obsah jeho dobrozdání byl burcující:

„Obžaloba je nedostatečná. Není zaručena svoboda soudního dvora, protože pracuje pod namířenými zbraněmi Angličanů. Proces je veden také proti osobám, které nejsou přítomny. Především proti francouzskému králi. Neexistuje obhajoba a obžalovaná, osoba naprosto nezkušená, stojí proti značnému počtu uznávaných vědců bez jediné rady.” Proto prohlásil Jean Lohier dosavadní

průběh líčení za nezákonný, tudíž bezcenný. Rozloučil se a vrátil se do Paříže. V Rouenu se objevil ještě další významný právník, Nicolas de Houppeville, a také on se po prostudování soudních protokolů vyjádřil, že jde o nespravedlivý proces. Jana je souzena příslušníky nepřátelské strany. Upozornil na okolnost, že byla již vyslýchána církevními hodnostáři v Poitiers za předsednictví remešského arcibiskupa a byla shledána bezúhonnou. Ani na výrok tohoto význačného právníka však biskup Cauchon nic nedal. Nařídil další stání na 1. března.

„Co soudíš o našem papeži? Kdo je pravým papežem?” zeptal se doktor Beaupére.

„Copak existují dva?” zeptala se naivně.

Byla to záludná otázka. Biskup Cauchon měl zřejmě v úmyslu nachytat Janu a usvědčit ji z kacířství. Krátce předtím měla totiž římskokatolická církev ne dva, ale dokonce tři papeže, a Francouzi měli dokonce svého, který sídlil v Avignonu. V době procesu měla církev už jen jednoho zástupce božího na zemi, který sídlil v Římě, takže odpověď obžalované byla velmi trefná. Ale Jana z Arku si už

zvykla na nejpodivnější otázky.

„Když se ti zjevil svatý Michael, byl sám, anebo ho doprovázel archanděl Gabriel?”

„Odmítám odpověď.”

„Mají andělé vlasy?”

„Na takové otázky nebudu odpovídat.”

„A mají ruce?”

„Odmítám odpověď.”

„Jakou řečí s tebou mluví?”

„Francouzsky.”

„Proč s tebou například svatá Markéta nemluví anglicky?”

„Proč by se mnou mluvila anglicky? Myslíte si, že drží s Angličany?”

„Byl svatý Michael nahý?”

„Myslíte si, že Bůh ho nemůže obléci?”

„Má vlasy?”

„Nevím, proč by měl být ostříhán?”

„Drží v ruce váhu?”

„O tom nic nevím.”

Jak už to bývá u soudních procesů, kde žalobce nemůže předložit přesvědčivé důkazy o vině

obviněného, točí se výslechy stále kolem stejných problémů. Většinou čeká žalobce, až se delikvent přeřekne, aby ho alespoň mohl usvědčit ze lži. Biskup Cauchon pokračoval v

přípravném řízení 12. března a doktor Beaupére se znovu postavil proti obžalované.

„Tak budeme pokračovat. Řekni nám, Jano, jestli anděl, který zjevil králi boží znamení, také

mluvil?”

„Jistě. Řekl králi, aby mne pověřil vedením vojska a země bude brzo zachráněna.”

„Byl to týž anděl, který se už kdysi objevil, anebo jiný?”

„Vždycky týž. Nikdy mne neopustil.”

„Jak to, že tě neopustil? Co dělal, když tě zajali?”

„Myslím si, když mě zajali, že to bylo v pořádku. Stalo se tak z vůle Páně.”

„Jsi opravdu přesvědčena, že tě anděl nikdy neopustil?”

„Jak by mne mohl opustit, když mne každý den utěšuje. A vím, že to utěšování přichází od svaté

Kateřiny a svaté Markéty.”

„Můžeš je zavolat, nebo přicházejí samy?”

„Přicházejí často a nemusím je volat. Když ale dlouho nešly, poprosila jsem našeho Pána, aby je poslal.”

„Stalo se někdy, že jsi je volala a ony nepřišly?”

„Přišly vždycky, když jsem je potřebovala.”

„Řekla jsi o svých zjeveních faráři anebo jinému představiteli církve?”

„Ne. Řekla jsem o nich pouze Robertu Baudricourtovi a svému králi.” Dne 13. března poprvé zasáhl do vyšetřování zástupce Velkého inkvizitora bratr Jean Lemaitre a znovu se vyptával na stejné věci, zejména na znamení, které dostal tehdejší následník trůnu z nebes, aby pověřil Janu z Arku vedením vojsk. Následujícího dne se výslechu ujal biskup Cauchon a zeptal se obžalované, co měla na mysli, když vyhrožovala soudu velkým nebezpečím.

„Co jsem tím myslela?” zeptala se Jana. „Vydáváte se za mé soudce, ale já nevím, jestli skutečně jste mými soudci. Dejte si pozor a suďte spravedlivě. Jinak se vystavujete velkému nebezpečí. Vzpomeňte si, až vás Bůh bude trestat, že jsem splnila svoji povinnost a varovala vás.”

„O jakém nebezpečí mluvíš?”

„Svatá Kateřina mi slíbila, že mi bude pomoženo. Nevím, jestli to znamená, že se dostanu z žaláře, anebo dojde, až budu odsouzena, k velkým nepokojům, při nichž budu osvobozena. Může se stát to i ono. Moje hlasy mi říkají, že budu osvobozena po velikém vítězství. A pak mi ještě říkají, abych brala věci takové, jaké jsou, a netrápila se, protože skrze toto utrpení se dostanu do ráje. Utrpení, to je všechno to trápení, které musím snášet ve zdejším vězení.”

„Tak tedy hlasy tě ujišťují,” řekl Pierre Cauchon, „že se nakonec dostaneš do ráje? Ty jsi snad dokonce přesvědčena, že se zachráníš a nebudeš navěky zatracena v pekle?”

„Věřím v to, co mi říkají hlasy. že se dočkám věčného spasení. Věřím v to tak neochvějně, jako by to bylo jisté.”

„To znamená, že se nemůžeš dopustit smrtelného hříchu?”

„O tom nic nevím. Spoléhám se na Pána.”

„To je velmi závazná odpověď, Jano.”

„Ano. Ale pro mne je toto vědomí největším pokladem.”

„Jestliže jsi přesvědčena, co ti tvoje hlasy odhalily, že se dočkáš věčného spasení, nemáš

potřebu vyzpovídat se?”

„Kdybych se dopustila smrtelného hříchu, myslím, že by se o mne svatá Kateřina i svatá

Markéta přestaly starat.”

Proces byl velkou událostí církevní, ale také politickou. Mnoho vysokých církevních

hodnostářů

se ho zúčastnilo a mnoho dalších se k němu vyjádřilo. Sám biskup Cauchon byl velmi zdatný a zkušený

právník. Věděl, že se proces, týkající se nejen Jany z Arku, ale i krále Karla VII., stal středem pozornosti šlechty, ale i prostého lidu. Jana z Arku se stala milovanou národní hrdinkou. Proto se v obžalobě

objevil nový soupis trestných činů, lépe řečeno smrtelných hříchů, kterých se obžalovaná měla dopustit. Vytýkali jí, že zaútočila na Paříž v den sváteční. Měli ji soudit za to, že se po obsazení

městečka Senlis zmocnila koně, který patřil tamějšímu biskupovi, dopustila se tedy svatokrádeže. Dále se pokusila o sebevraždu, když se vrhla na zámku Jana Lucemburského z okna věže. Nosila mužský oděv. V Senlis prý usmrtila jednoho válečného zajatce.

Bránila se, jak uměla nejlépe. Popírala, že by se v prvních dvou bodech provinila smrtelným hříchem. Koně biskupovi ze Senlis zaplatila a nakonec mu ho prostřednictvím metropolity arcibiskupa remešského poslala zpět. Co se týče třetího bodu, přiznává, že chtěla utéci, ale nikoliv spáchat sebevraždu, i když by raději zemřela, než by padla do rukou nepřátelských Angličanů. Mimochodem, modlila se k Bohu, aby jí odpustil. Za smrt zajatce nemůže, odsoudil ho senliský soudce. Co se týče mužského oděvu, zastává od počátku stejné stanovisko. Je to oděv patřičný pro vykonávání jejího válečného poslání. Bůh jí k jeho nošení dal svolení, žádný jiný oděv není vhodný. Biskup Pierre Cauchon byl pouhým vykonavatelem rozkazů. Ve skutečnosti proces ze zákulisí

režíroval kardinál Henry Beaufort, biskup z Winchesteru. Už 9. února přijel do Rouenu, aby dohlédl na průběh vyšetřování. Veřejně nevystupoval, stále se držel v pozadí. Jana z Arku měla za sebou už šest veřejných výslechů v kapli rouenského zámku, Pierre Cauchon i přísedící však byli čím dál tím víc přesvědčeni, že se dívka neprovinila čarodějnictvím ani kacířstvím. Kardinál z Winchesteru nemohl pochopit, že si tolik vysokých církevních hodnostářů, věhlasných teologů i znalců práva nedokáže poradit s nezkušenou dívkou, která buď má uznat, že se hrubě provinila proti církvi, anebo odvolat a odejít do kláštera. Proto se rozhodl, že změní taktiku. Nařídil Cauchonovi provádět další výslechy s vyloučením veřejnosti. A tak tajně od 10. do 17. března vyslýchali církevní hodnostáři i sám Velký

inkvizitor Lemaitre Janu přímo ve vězení. Samozřejmě že se jejich otázky stále vracely ke stejnému tématu.

„Řekni nám, Jano, jestli jsi někdy neposlechla rozkazu tvých zjevení?” zeptal se Pierre Cauchon.

„Vše, co jsem kdy dělala, udělala jsem, jak jsem nejlépe uměla. A co se týče skoku z věže v Beaurevoir, tak to jsem udělala proti jejich vůli. Nedokázala jsem se ovládnout. Když ale má zjevení

pochopila, že jsem v nouzi, a já jsem skutečně nevěděla, jak bych se mohla ovládnout, zachránila mi život. Ve všem mi pomohla, i při těch největších podnicích. Především to považuji za důkaz, že jsou to dobří duchové.”

„Dali ti však někdy znamení, že jsou dobří?”

„Řekl mi to svatý Michael ještě předtím, než se zjevil.”

“Jak víš, že to byl právě svatý Michael?”

„Podle toho, jak mluvil. Pevně věřím, že to byli andělé.”

„Jak jsi se dozvěděla, že hovoří andělskou řečí?”

„Dozvěděla jsem se to a ráda jsem tomu uvěřila. Když se mi zjevil svatý Michael, řekl mi, že za mnou přijde svatá Kateřina a svatá Markéta a že mám dělat všechno, co mi poradí. Dostaly

totiž

příkaz, aby mne vedly, aby mi poradily, že jim mám plně věřit, protože jednají na příkaz našeho Pána.”

„Řekni mi, Jano, jak bys poznala, kdyby se ďábel přeměnil do andělské podoby?”

„Nevím, jak bych ho poznala, ale určitě bych věděla, jestli je to skutečně svatý Michael anebo podvodník. Poprvé jsem trochu pochybovala o tom, jestli za mnou skutečně přišel svatý Michael, ale poprvé jsem se také hrozně bála. Když za mnou přišel znovu a viděla jsem ho už několikrát, věděla jsem s určitostí, že je to svatý Michael.”

„Můžeš nám vysvětlit, proč jsi zpočátku nevěřila a potom věřila?”

„Poprvé jsem byla ještě dítě a měla jsem strach. Později mne poučil, vysvětlil mi mnoho věcí a já jsem uvěřila.”

„A co ti vysvětlil?”

„Poučoval mne.”

„O čem?”

„O všem možném. Abych byla hodná a zbožná, že mi Bůh pomůže. A mezi jiným mi také řekl, abych se zastala francouzského krále.”

Výslech z 15. března znamená zvrat ve vyšetřování. Když Pierre Cauchon a kardinál z Winchesteru rozhodli změnit taktiku, vyrukovali na Janu s fintou. Převedli výslech na téma, které

nejlépe ovládali. Biskup Cauchon vysvětlil obžalované rozdíl mezi pojmy ecclesia triumphans — církví

vítěznou, a ecclesia militans — církví bojující. První představuje Bůh na nebesích obklopený anděly a svatými, druhou církví je zástupce boží na zemi, papež, kardinálové, duchovní a všichni dobří katolíci.

„Řekni nám, Jano, jestli se bezvýhradně podrobuješ nařízením církve bojující?”

„Byla jsem poslána ke králi francouzskému z příkazu božího a svaté Panny Marie a církve vítězné tam nahoře. Všechny moje dobré činy a všechno, co jsem udělala a ještě udělám, dělám na její příkaz. A na otázku, jestli jsem ochotná podrobit se církvi bojující, vám nyní neodpovím.” Je možné, že tato prostá dívka bez vzdělání vytušila, že církevní hodnostáři na ni vymysleli léčku, a proto se vyhnula odpovědi? Jim v této chvíli nezbývalo nic jiného než přerušit výslech a pustit se do oběda. Jana usedla do kouta cely a čekala, až se najedí.

„Jsi ochotná, Jano,” zeptal se po obědě biskup Cauchon, „podrobit se papeži, zástupci božímu na zemi a říci mu pravdu o všem, týkajícím se víry a tvého svědomí, o co by tě mohl požádat?”

„žádám soud, abych byla předvedena papeži!” zvolala s nadšením Jana z Arku. „Jemu odpovím na všechny otázky.”

Samozřejmě že to byl jen řečnický obrat. Nikdo neměl v úmyslu cestovat s Janou do Říma. Při dalším výslechu znovu zdůrazňovala, jak moc miluje církev, jak je důležitá křesťanská víra.

„Co se týče mých dobrých činů, musím se znovu odvolat ke králi nebeskému, který mne poslal ke Karlovi, skutečnému synovi Karla, aby se stal francouzským králem. Uvidíte, že Francouzi brzo dostanou od Boha nebeského velký úkol, který otřese celým královstvím. Zdůrazňuji to proto, abyste si u vědomili, až k tomu dojde, že jsem to předpověděla.”

„A kdy k tomu dojde?” zeptal se Pierre Cauchon.

„Až Bůh dopustí.”

„Jsi ochotna podrobit se rozhodnut í církve?” zeptal se biskup Cauchon.

„Odvolávám se na našeho Pána, který mne poslal, na naši milou Paní a všechny svaté. Jsem přesvědčena, že náš Pán a církev jedno jsou. To je přece jednoduché.”

„A co říkáš ženskému oděvu, který jsme ti nabídli, abys mohla být přítomna mši svaté?”

„Obléknu si jej, jestliže si to Bůh přeje. Jestliže mne povedete na popravu, kde budu muset svléci svůj šat, pak vás prosím, nechtě mi ženskou košili a pokrývku hlavy. Raději zemřu, než abych odvolala, co mi náš Pán přikázal. Současně však věřím, že mne Pán nenechá padnout tak hluboko a že mi pomůže zázrakem.”

„Říkáš, že nosíš mužský oděv z příkazu božího. Proč tedy žádáš o ženskou košili pro hodinu smrti?”

„To snad je jasné! Jen aby byla hodně dlouhá!”

„Jak jsi přišla na to, že svatá Kateřina a svatá Markéta nenávidí Angličany?”

„Ony milují, co miluje náš Pán, a nenávidí, co nenávidí Bůh,” odpověděla diplomaticky.

„Myslíš si, že Bůh nenávidí Angličany?”

„Nevím nic o tom, jestli Bůh miluje nebo nenávidí Angličany, a nevím také nic o tom, co udělá s jejich dušemi. Vím však určitě, že budou vyhnáni z Francie kromě těch, kteří zde zemřou, a že Bůh zajistí Francouzům vítězství.”

„Jenže Bůh stál na anglické straně, když vítězili ve Francii.”

„Nevím, jestli Bůh nenáviděl Francouze, ale domnívám se, že dopustil, aby byli potrestáni porážkou za své hříchy.”

„Řekni nám, Jano,” zeptal se Pierre Cauchon, „objala jsi někdy svatou Kateřinu a svatou Markétu?”

„Ano. Obě.”

„A voněly?”

„Ano. Krásně voněly.”

„A necítila jsi při tom objetí nějakou nápadnou horkost nebo něco jiného?”

„Objala jsem je, aniž bych k nim čichala a aniž bych se jich dotkla.”

„Jak jsi je objala? Nahoře, nebo dole?”

„Sluší se obejmout jejich kolena.”

Původní obžaloba obsahovala 70 článků, ale na zásah profesorského sboru pařížské univerzity je Nicolas Midi zredukoval na pouhých dvanáct:

1.

Spatřila anděly a svaté a dostala od nich příkazy.

2.

Předala králi Karlu v Chinonu znamení popsané ve

vyšetřovacích protokolech o jejím nebeském poslání.

3.

Poznala anděly a svaté podle jejich dobrých rad, návodů a poučení i podle způsobu, jak zdravili. Také se jí představili jmény.

4.

Vyvěstila určité věci, odhalila místa ukrytých předmětů a dokázala poznat neznámé

osobnosti, to vše za pomoci hlasů svatých.

5.

Nosila mužský oděv a krátce přistřižené vlasy proti

vůli boží a takto přijímala svátost oltářní.

6.

Nadepisovala dopisy, v nichž varovala adresáty pod

trestem smrti před určitými činy, jmény Ježíše, Marie a označila je křížem. Všechny tyto výhrůžky učinila na návod jejich „hlasů”.

7.

Ve věku sedmnácti let opustila rodiče bez jejich vědomí a proti jejich vůli a přemluvila rytíře Baudricourta pod slibem vysokých poct, aby jí pomohl opatřit jí mužský oděv, koně a meč a poskytl jí doprovod na cestu do Chinonu. To vše také na příkaz svatých. 8.

Seskočila z věže v Beaurevoiru v sebevražedném

úmyslu, ale dostalo se jí podle sdělení jejích svatých,

přestože je tak velice urazila, milosti při zpovědi.

9.

Její svatí slíbili, že se dostane do ráje, zachová-li si

panenství a pevnou víru a nespáchá smrtelný hřích,

jinak se jí svatí již nezjeví.

10.

Prostřednictvím svatých se dozvěděla, že Bůh zvlášť

miluje určité osoby a že svatí hovořili francouzsky

a ne anglicky proto, že nenáleželi k Angličanům.

11.

Zjevením, která nazývá jmény svatého Michaela,

svaté Kateřiny a svaté Markéty, prokazovala čest po

kleknutím, smeknutím a políbením země, na niž

vstoupili, a zasvětila jim své panenství. Poslouchala

jejich rozkazy bez toho, že by o tom něco řekla příslušnému faráři anebo jinému zástupci církve.

12. Prohlásila, že nemůže splnit rozkazy církve, jestliže jsou v rozporu s těmi, které jí dal Bůh. Ve stejném smyslu prý nepodléhá církevnímu rozsudku, ale jen Bohu samotnému. Toto tvrzení sdělila soudu na jeho rozkaz.

Každý soudní proces má stejný scénář: útok a obrana, po obraně znovu útok. Je-li obžalovaným zločinec, jsou síly na obou stranách vyrovnány. V rouenském procesu stála proti celému šiku zkušených právníků, univerzitních profesorů a znalců práva církevního, i mistrů svaté inkvizice chytrá

vesnická dívka, nařčená z kacířství. Prostě odpovídala na otázky vážených mistrů, magistrů a biskupů

a ve většině případů vítězila. Přitom si na ni vymýšleli záludnosti, chytáky, osvědčené v inkvizičních procesech s čarodějnicemi. Ani na jedinou fintu nenaletěla. Jana z Arku byla bezelstná, neměla postranní úmysly, nechtěla nic předstírat. Její odpovědi převážily záludné otázky. Jako i v jiných procesech „svaté” inkvizice, které jako nesmazatelná hanba vešly do dějin církve, i v Rouenu se snažili obžalovanou donutit, aby odvolala. Měla prohlásit, že bude poslouchat hlasy církevních hodnostářů z masa a krve místo chimérických hlasů svatých zjevení. Odmítla. Věřila, že vyhraje, protože má pravdu. Jenže soud s Janou z Arku byl politickým procesem, v nichž ne vždycky vítězí pravda.

Přitom neprobíhal podle představ církevních hodnostářů. Kardinál Henry Beaufort nebyl spokojen. Ale zkušený právník a spolehlivý služebník Cauchon ho ujistil, že všechno dopadne, jak má. Druhé dějství tragédie mohlo začít. Jana musela protrpět ještě deset stání a na každém jí kladli stejné

otázky. Čekali, že se přeřekne, že bude tvrdit něco jiného než při předešlých výsleších. Nedala se chytit, ani jednou ji nepřistihli při lži, měla výbornou paměť a přesně věděla, co už jednou odpověděla. V této fázi však došlo k náhlému zvratu.

Jana z Arku byla mladá, překypovala zdravím. Jenže byla zvyklá žít na lotrinském venkově, a ne v temných kobkách, vlhkých a studených, o polévce a chlebu. Celé dlouhé měsíce trpěla v těžkých okovech. Když ji vodili k výslechu, sotva se mohla postavit na nohy. Onemocněla. To byl nečekaný

škrt přes rozpočet. Lord Warwick se polekal. Mocný kardinál a regent, vévoda z Bedfordu, který

spravoval zemi za nezletilého krále a osvojil si obrovské pravomoci, zburcoval věhlasné lékařské

kapacity: obžalovaná Jana nesmí zemřít, musí být odsouzena a popravena! Proto ji musí vyléčit. Přišli do vězení 18. dubna. Biskup přivedl sedm nejlepších lékařů. Měli vrátit zubožené Janě

zdraví. Ale neúnavný Cauchon nevynechal ani tuto příležitost, aby dívku, která slabostí a vysokou horečkou sotva mohla mluvit, aspoň nepostrašil. Řekl jí, že možná brzo zemře, ale nikdo jí

neposkytne ani svatou zpověď, ani svaté přijímání, ledaže by se zcela podrobila nařízením svaté

církve a přiznala se, že si všechny ty nebeské hlasy vymyslela.

Odmítla a uzdravila se. Dne 2. května ji znovu přivedli do velkého zámeckého sálu, kde jí biskup Cauchon v přítomnosti dvaašedesáti přísedících přečetl články, definující její zločiny proti církvi svaté, a veřejně jí pohrozil trestem věčného ohně pekelného, jemuž bude vystavena její duše poté, co její

tělo bude spáleno na hranici.

Velká akce se zřejmě minula účinkem. Proto ji už 11. května odvedli do věže, kde stál připraven kat a jeho pacholci, a názorněji předvedl zařízení mučírny a dopodrobna vysvětlil funkci mučicích nástrojů. Přítomný biskup Cauchom, který si od hrůzostrašné akce sliboval zvrat v chování

obžalované, ji znovu nabádal, aby se zcela podrobila církvi, a pohrozil jí hrozným trestem, jestliže tak neučiní. Nepodrobila se.

Ani s mučením to nebylo snadné. Jana z Arku byla národní hrdinkou, církevní i politické

osobnosti si tedy nemohly dovolit podráždit veřejné mínění, aby se lid nezačal bouřit. Proto měli o použití práva útrpného rozhodnout na slovo vzat í odborníci. Deset vysokých církevních znalců práva rozhodlo sedmi proti t řem hlasům, že obžalovaná nebude mučena.

Pak přišla 14. května odpověď z Paříže. Učenci prozkoumali všech dvanáct bodů obžaloby a došli k závěru, že zjevení Jany z Arku nepocházejí od Boha. Jsou to buď lidské výmysly, anebo výplody zlých duchů. Vše, co obžalovaná říká, jsou jen lži plné nesmyslů a pověr, její činy jsou nepatřičné, namířeny proti Bohu a svatým, její chování vůči rodičům odporuje božím přikázáním o lásce k bližním, je modlářstvím a podporuje rozkol v církvi, podrývá její autoritu, jednotu a moc. Doktoři a magistři pařížské univerzity využili zřejmě příležitosti, aby ve svém odsudku obžalované vyjádřili věrnost a oddanost anglickému králi.

Lord Warwick měl nyní vše, co potřeboval, biskup Cauchon mohl přivést už tři měsíce se táhnoucí vyšetřování kacířky a čarodějnice ke konci. Na 19. května svolal slavnostní

shromáždění, na němž přečetl vyjádření pánů z pařížské univerzity. O necelý týden později pak dal předvést obžalovanou Janu před radu, složenou mimo něj ještě ze dvou dalších biskupů a sedmi doktorů a magistrů. Doktor teologie Pierre Maurice pak obžalované přečetl vyjádření pařížských církevních znalců, rovnající se, za daných politických okolností, rozsudku smrti. Znovu na ní chtěli, aby prokázala, že byla pověřena Bohem, že archanděl Michael byl poslem božím, který jí tlumočil rozkaz Všemohoucího. Chtěli znát pověření opravňující ji jednat ve

jménu Hospodina. Samozřejmě že jim je nemohla říci, že jim nemohla podat hmatatelný důkaz. Mimo ten nejpřesvědčivější: prostá venkovská dívka dovedla vojska k vítězstvím. Přitom neměla ponětí o taktice a strategii, její kroky musel tedy vést všemohoucí velitel. Mnohokrát jim to řekla, ale oni nechtěli slyšet. Trvali na tom, aby všechno odvolala, aby se jim podrobila, aby neposlouchala rozkazy svých zjevení, ale byla poslušná rozkazů jejich.

Závěrečné stání se konalo 24. května. Za soudní bariéru zasedlo 35 soudců. V pozadí stál zachmuřený kat. Měl svou přítomností nahánět obžalované hrůzu. Kardinál Henry Beaufort, biskup z Winchesteru, usedl do nejlepšího křesla. Biskup Cauchon začal číst rozsudek a Jana z Arku se dozvěděla, jakých strašných smrtelných hříchů se dopustila, jak velice se provinila proti církvi svaté a jejím představitelům. Znovu ji vyzývali, aby se podrobila a odvolala, co vyprávěla o zjeveních, slibovali jí, že ji osvobodí, jestliže podepíše. Snad čekala na radu svých zjevení, dlouho mlčela a nepřítomným zrakem hleděla k nebi. Pak se zeptala, co vlastně znamená odvolání, které na ní chtějí. Na jedné

straně svoboda a klidný život na vesnici, na druhé upálení na hranici. Vybrala si život, nechtěla zemřít, neměla důvod, proč by nechtěla žít.

Přečetli jí pár řádek textu, ona kývla a podepsala. Někteří svědkové později tvrdili, že soud Janu podvedl. Podepsala něco jiného, než jí přečetli. Odsoudili ji k trestu doživotního vězení. Ti, kdo byli přítomni přelíčení, tvrdili, že prohlášení mohlo být šest až osm řádek dlouhé. V protokolech, které se zachovaly, je uloženo prohlášení sepsané v latině, obsahující víc než dvě stě slov. Přesto, že se písemně přiznala ke všemu nejhoršímu, Angličané nebyli spokojeni. Lord Warwick protestoval. Zaplatili přece za Janu z Arku vysokou cenu, teď přišli o peníze i o zajatkyni. Proč odvolala? Kdo o to stál? Odvolání znamená milost. Biskup Cauchon lorda Warwicka uklidnil. Jako by tušil, co se stane, jako by i následující epizodu dramatu předvídal. Byl si opravdu tak jistý, že odsouzená poruší některý

ze závazků, které v prohlášení podepsala?

Odvedli ji zpět do cely. Tři angličtí strážci uvnitř a dva další venku. Zase ji uzamkli do želez. Ostříhali ji dohola, oblékli ji do hrubého šedivého hávu, kalhoty a kazajku vstrčili do pytle a hodili ho do kouta cely. Byla to náhoda, nebo součást připravované inscenace?

Protože se smířila s církví a nebyla exkomunikována, neměla zůstat ve vězení pod dozorem vojáků, měli ji převézt do ženského církevního žaláře, do některého kláštera. Nestalo se tak. A tak byla nadále vystavena urážkám a dotěrnostem vojáků, s nimiž spala v jedné cele. Bála se jich, proto pro jistotu po dvou dnech znovu oblékla kalhoty a kazajku, které ji po celé dva roky, které prožila mezi vojáky i ve vezení, chránily před chlípnými chlapy.

Věděla, co dělá. Nesměla se v mužském šatě objevit před oltářem kaple, nesměla se v kalhotách zpovídat ani přijímat svátost. Je pravděpodobné, že znovu riskovala? že si

nerozmyslela, co dělá? Anebo je pravda, co se později objevilo mezi lidmi a co se až nápadně podobá legendě? Jana se v noci vzbudila, protože musela vykonat potřebu. Voják jí tedy odemkl pouta, ona vstala a odcházela v dlouhém vězeňském rouše, podobném noční košili. Když šla kolem vojáka, jediným trhnutím z ní

strhl šaty a přinutil ji, aby oblékla své staré, mužské. Dlouhou košili pak sám nacpal do pytle a hodil do kouta. Někteří přidávali ještě zaručenou zprávu, že se ji anglický strážce snažil znásilnit. Ať už to bylo tak nebo tak, biskup Cauchon ji v neděli 27. května opět přistihl v mužském oděvu. Spustil na ni hromy a blesky, ale ona mu nic nezůstala dlužná. Řekla mu, že raději zemře na hranici, než by se nadále dala okrádat o výsady své náboženské víry. Její hlasy jí zvěstovaly, že se dopustila veliké špatnosti, když odvolala. Co se týče ženských šatů, je ochotna nosit je kdekoliv, jen ne v cele, kde spí s anglickými strážci. Ale žádá, aby byla zbavena okovů a aby směla být přítomna mši svaté a přijmout svátost oltářní.

Nedostalo se jí milosti boží. Odsoudili ji k smrti upálením na hranici, protože rozhodli, že je kacířka a čarodějnice. Říká se, že žádný soudní proces středověku nebyl připraven, nacvičen a inscenován s tak velkou právnickou pečlivostí jako rouenský s Janou z Arku. Nespravedlnost a justiční

vražda dostaly kabát formálně zákonného souzení a odsouzení. Biskup Cauchon byl mistr klamných manévrů a právnických kliček. Několika desítkám přísedících dal příležitost opřít se o dobrozdání

pařížské univerzity, v té době nejvyšší instituce oprávněné rozhodovat na poli církevního práva, co je dobré a co špatné. Doktoři teologické fakulty byli soudci nad soudce, oni museli nejlépe vědět, které

církevní učení je správné. Soudci i přísedící byli z obliga a jako Pontius Pilatus si myli ruce, neboť

„Procedebant bono animo”, konali v dobrém úmyslu.

Když 30. května brzo ráno oznámili Janě z Arku, že byla odsouzena k upálení, napřáhla paži, ukázala biskupovi Cauchonovi na prsa a zvolala:

„Kvůli tobě musím umřít!”

Do poslední chvíle prý věřila, že ji její svatá zjevení přijdou zachránit. Když ji vyváděli na hranici, plakala. Když zemřela v plamenech, zvolal sekretář anglického krále John Tressart:

„Jsme ztraceni, upálili jsme světici!”

Předvídali správně. Jana z Arku byla prohlášena svatou sice až papežem Benediktem XV. v roce 1920, byla však už v roce 1456 katolickou církví rehabilitována. Francouzi velice stáli o to, aby jejich národní hrdinka byla kanonizována, a obětovali prý na to třicet milionů franků, což byla povážlivá

částka. Dokud mohli, dělali Angličané, co bylo v jejich moci, aby rehabilitaci zabránili. Karel z Valois vtáhl už v roce 1439 do Paříže a o deset let později i do Rouenu, a celá země, s výjimkou Calais, se vrátila do francouzských rukou. V roce 1450, šest dní po smrti politicky významné

metresy Agnes Sorelové, dal král Karel VII. příkaz jednomu ze svých rádců, Guillaumovi Bouilléovi, aby prozkoumal spisy procesu. Celých osmnáct let mu trvalo, než si uvědomil, že mu Panna orleánská

pomohla na trůn a on se ji ani nepokusil zachránit před plameny hranice. Karel z Valois byl slaboch a navíc prohnaný slaboch.

Bouillé prošel soudní protokoly, ujistil se, že došlo k justiční vraždě. Soudci neměli jediný

kloudný důkaz. Prohlásil, že by proces měl být obnoven a rozsudek zrušen. V roce 1451 přijel do Francie papežský legát Guillaume ďEstouville, Francouz původem z Normandie, aby srovnal rozpory mezi doktory teologické fakulty pařížské univerzity a řádem františkánů. Zřejmě si potřeboval získat přízeň krále, proto mu sám nabídl obnovení procesu a rehabilitaci Janyz Arku. Případem pověřil francouzského inkvizitora Jeana Bréhala a vzkázal matce Jany z Arku Isabele Romee de Vauthon, aby oficiálně požádala o revizi procesu. Dne 7. listopadu 1455 se Isabela Roméeová a její dva synové a Janini bratři, Pierre a Jean, objevili v katedrále

Notre-Dame, kde požádali církevní soud o spravedlnost.

Proces zahájili 12. prosince v Paříži, později přeložili líčení do Rouenu, kde vyslechli 160 svědků. Nejlépe vypovídali ve prospěch nevinně odsouzené ti, kteří ji v prvním procesu nejvíc hanili. Jeden z nejpřísnějších soudců prvního procesu, profesor pařížské univerzity de Courcelles, který se při prvním procesu jako jeden z mála přimlouval za mučení obžalované, obrátil na pětníku a snažil se dokázat, že vždycky věřil v nevinu panny Jany. Soud shromáždil důkazy

neviny, 7. července 1456 původní

rozsudek zrušil a odsouzenou kacířku v plném rozsahu rehabilitoval. Rodina dostala odškodné a byla povýšena do Šlechtického stavu. Zdálo se, že je vše v pořádku.

Jana z Arku, zvaná Panna orleánská a ve Francii jen La Pucelle, se stala idolem i miláčkem Francouzů. Snad nikdo v historii této země se nedočkal takové úcty a obdivu jako dívka z vesnice Domrémy. Stala se symbolem neohrožené bojovnice za svobodu a je jím dodnes. Případ Jany z Arku však ještě neskončil. Samozřejmě že se zrodily legendy, ale objevily se také skutečnosti, které

přinejmenším stojí za zmínku. Hned po popravě kacířky na hranici se totiž začalo povídat, že Jana z Arku nezemřela, že se jí podařilo utéci. Dopomohli jí k tomu dokonce sami Angličané, na hranici zemřela jiná, nevýznamná odsouzená.

Pouhých třiatřicet dní po osvobození Paříže královskými vojsky se 20. května 1436 objevila v sídle lotrinských šlechticů v La Grange-aux-Ormes, nedaleko města Mety, mladá žena v mužském oděvu a prohlásila:

„Jsem Jana z Arku, kterou údajně v Rouenu upálili.”

Takovému překvapení se říká blesk z jasného nebe. Ti lidé byli sice překvapeni, ale ne tolik, aby ztratili soudnost. Proto se začali mladé ženy vyptávat na podrobnosti. Ani na jednu z otázek neodpověděla, tvářila se dokonce uraženě. Udělali tedy jediné možné, poslali do Vaucouleursu pro jejího bratra. Přijeli oba. Pierre byl totiž zrovna na návštěvě u Jeana, a tak došlo k bouřlivému setkání. Padli si kolem krku a ani jeden z nich ani na chvilku

nezapochyboval, že objímá svou údajně mrtvou sestru.

Nebylo snadné uvěřit zmrtvýchvstání Panny, proto šlechtici svolali do sídla Bacquillon nedaleko města Mety shromáždění mnoha velmožů, kteří ji znali, kteří se s ní setkali a uspořádali hromadnou konfrontaci. Přijel také královský komoří a vrchní velitel metské občanské milice Nicolas Lowe. Byl to ctihodný a důvěryhodný svědek. V roce 1429 byl totiž členem doprovodu Karla z Valois na cestě do Remeše. Znal tedy Janu z Arku, doprovázející krále, při korunovaci stál vedle ní. A ona zas byla u toho, když jej nový král pasoval na rytíře. Dobře se tedy navzájem znali. Teď se setkali v Bacquillonu. Okamžitě ji poznal. Srdečně se s ní pozdravil, daroval jí koně a bez rozpaků potvrdil, že je to Panna orleánská. Vojenský velitel města jí daroval meč, ona nasedla na koně a odjela s bratry do Vaucouleursu. Tam ji přivítal starosta Baudricourt. Ani on nezapochyboval, že se setkal se starou známou Janou. Vrátila se do Vaucouleursu po sedmi letech, a to nebylo tak dávno, mnozí si na ni vzpomněli a také ji poznali. Nadšeně ji přivítali. Farář sloužil mši na její počest. Zpráva o zmrtvýchvstání se rozlétla po celé Francii. Mnozí se vydali na dalekou cestu, aby ji na vlastn í oči spatřili. Všichni, kdo ji znali, potvrdili, že je to Jana. Nezachovala se ani jedin á zpráva o tom, že by úřady pochybovaly o její identitě. Je velmi pravděpodobné, že by došlo k vyšetřování, kdyby se objevily třeba jen nepatrné pochybnosti. Úředníci městské správy obcí, kde se zdržovala nebo kudy s doprovodem projížděla, by přece podvodnici zadrželi.

Jeden z mnoha životopisců Jany z Arku, Paul Elgers, který jako i jiní zastává názor, že Jana z Arku nebyla upálena a na hranici v Rouenu zemřela jiná žena, uvažuje o důvodech, proč by tolik lidí, kteří se s ní po létech setkali, lhalo. A především, proč by bratři Jean a Pierre předstírali, že neznámá

podvodnice je jejich sestra? Proč by nepravou Janu kryl královský komoří Nicolas Lowe? Jaký z toho mohl mít prospěch?

Každá podvodnice, která by se chtěla přiživit na oblibě Jany z Arku, by se především snažila vyhnout místům, kde skutečnou hrdinku mnoho lidí dobře znalo. Proč by jela zrovna do Vaucouleursu a riskovala odhalení? Elgers ještě dodává, že Jana z Arku výtečně jezdila na koni,

dokázala navázat kontakt s lidmi hned po prvních větách, její vystupování bylo nenapodobitelné, vyzařovala z ní jistota, kterou přesvědčila maršály i vojáky. Mluvila prý čistou francouzštinou, nikoliv nářečím. Její chování

prý si zapamatoval každý, kdo ji viděl třeba jen jednou.

Rytíř Nicolas Lowe byl zámožný a vážený muž. Zastával na královském dvoře významný úřad královského komořího. Proč by nahrával podvodnici, daroval jí koně, a tím vlastně dosvědčil, že je pravou Janou? Jistěže neměl důvod. Jedině snad v případě, kdyby byl v sázce vyšší, tedy politický cíl. Nabízí se úvaha o souvislostech s rehabilitačním procesem, ale pro obnovené řízení by přece falešná

Jana byla větším nebezpečím než Jana upálená. Kdyby se podvodnice dostala před soud, muselo by se ukázat, že nemá se skutečnou Janou nic společného.

Legendy mohou obsahovat nejfantastičtější výmysly. V případě Jany z Arku mohlo dojít, podle zásady účel světí prostředky, i ke krkolomným dedukcím. Jenže historici objevili pozoruhodné

dokumenty. Ty značně komplikují vyslovení jednoznačného odsudku. V účetních knihách městské

správy v Orleansu je zapsáno, že dne 9. srpna 1436 vyplatila městská pokladna dva zlaté franky Jeanovi du Lys jako odměnu za doručení dopisů od jeho sestry Jany. Jean du Lys ji doprovázel na cestě do Arlonu v Lucembursku. Objevil se také na dvoře Karla VII., kde mu rovněž zaplatili cestovní

výlohy. Odtud se vrátil k sestře. Doručil snad králi poselství Jany z Arku, nebo žádost, aby ji Karel VII. přijal? Nejsou to jediné záznamy o cestách Jeana du Lys od sestry ke králi. V účetních knihách jsou další zápisy z července, srpna a září 1436. Jana z Arku je v záznamech uvedená jako La Pucelle nebo La Pucelle de France.

Víc než osm let po údajném upálení odsouzené, dne 28. července 1439, přijela Jana z Arku do Orleansu. Provdala se a jmenovala se Jeanne ďArmoises. Srdečně ji přivítali jako osvoboditelku města, považovali ji za hosta městské rady a vyplatili jí jako odměnu značnou částku dvě stě liber za velkou službu, kterou městu prokázala v době obklíčení. Nikdo nepochyboval, že hostem je skutečná

Jana z Arku. Kdyby nešlo o pravou Janu, jistě by ji někdo z pamětníků odhalil, mnozí obyvatelé se na ni přece pamatovali. A když by podvodnici neodhalili lidé na ulicích, museli ji usvědčit na slavnostním banketu, který na její počest uspořádali dva zámožní občané -Jean Luillier a Tevanon de Bourges. Několik desítek orleánských občanů sedělo s oslavovanou hrdinkou u jednoho stolu, banket trval dlouho do noci, v šichni si Janu z Arku mohli prohlédnout zblízka. Je pravděpodobné, že by neodhalili podvodnici?

Jestliže však Jana z roku 1436 byla totožná s Janou z roku 1431, kdo tedy skončil na hranici místo ní? Kde se skrývala celých pět let a proč? Jak a kam se jí podařilo utéci z vězeňské kobky?

Musela mít pomocníky, protektory, pomahače a nakonec také prostředky, aby mohla přežít. Kdo byly šedé eminence v historickém zákulisí? Kde a kdo Janu ukrýval?

Nenašel se žádný záznam o skutečnosti, kde se Jana z Arku skrývala po své údajné smrti, a ona o tom pomlčela celý život. V pozadí akce stála prý žena. Jmenovala se Yolanda, vévodkyně z Anjou. Není vyloučené, že jí přitom pomáhala její dobrá přítelkyně Colette de Corbie, abatyše řádu milosrdných sester klarisek, což byl ženský řád - protějšek řádu mnichů františkánů. Abatyše Colette de Corbie byla prý nadána nadpřirozenými schopnostmi a zřejmě pro ně byla po své smrti prohlášena svatou. Samozřejmě že dobře vedený ženský klášter, stranou od civilního života, byl ideálním úkrytem pro Janu z Arku, která se až do dobytí Paříže nemohla ukazovat na

veřejnosti. Nebyly to však jen kláštery, kde vévodkyně Yolanda mohla skrývat svou svěřenkyni. V tehdejší

Francii bylo dost hradů a zámků, kde mohla Jana z Arku načas zmizet. Protože nechtěla své ochránce kompromitovat, pomlčela o úkrytu po celý život.

Pobyt v ústraní však mohl mít ještě jiný důvod. Když posoudíme události z hlediska psychiatrie, prožila Jana z Arku nejeden těžký šok. Dlouhý pobyt v temných vlhkých kobkách, uzamčena v těžkých železech, žila po dlouhé měsíce v nejistotě, duševně týrána stálými výslechy. Je jen logické, že byla na konci svých fyzických, ale také psychických sil. V patnáctém století neexistovalo lékařství v dnešním slova smyslu, léčením nemocných se zabývali felčaři a báby kořenářky. Sem tam pronikly i do Evropy orientální léčebné metody jako léčba hlubokým spánkem při použití omamných bylin. Jana z Arku nebyla nemocná, naopak její tělo vydrželo všechny útrapy a duševně vyšinutá také nebyla. Halucinace ještě neznamenají duševní chorobu. Byla citlivá, a tak jako u některých jiných žen ve snu se jí touhy a nejtajnější přání jejího srdce měnily v obrazy svatých a v bdělém stavu slyšela hlasy. Když

se jí podařilo utéci, byla na dně svých sil. Je logické, že ji mohli léčit klidem na lůžku v některém z klášterů.

Půl tisíciletí starý případ je zamlžen legendárními epizodami. Jen stěží lze rozlišit pravdu od pověstí. Když se však snažíme objasnit záhadu šedé eminence v pozadí znovuobjevení Jany z Arku, objeví se lucemburská vévodkyně Elisabeth de Gorlitz. Tato temperamentní dáma pozvala Janu z Arku na své sídlo a naznačila jí, že je nejvyšší čas, aby se spojila s králem Karlem VII. Napsala mu několik dopisů. Ale psala také orleánskému magistrátu a panu de Bellierovi, který se o ni staral, když

pobývala na zámku Chinon. Právě o těchto písemných stycích existují doklady. Mohou být falešné?

Jak je zřejmé ze zápisu v knize výdajů orleánské městské pokladny, vyplatili 26. července 1436

jedenáct soldů a devět denárů poslovi, který doručil dopisy od Panny Jany a odjel k panu Guillaumovi de Bellierovi. Dne 31. července se pak vydal do Arlonu. Jak už víme, vyplatili dne 5. srpna odměnu za doručení dopisů Jeanovi du Lys. Poskytli mu občerstvení, což účetní pečlivě zapsal, a on pokračoval na cestě do Loches ke králi Karlovi VII. Cestou zpět se zastavil znovu v Orleansu, zřejmě zde 21. srpna přespal, a stěžoval si, že mu na rozkaz krále měli vyplatit sto zlatých franků, dostal však jen osmdesát a skoro všechny cestou utratil. Proto mu radní města Orleansu odhlasovali peněžitou podporu. Svědectví účetních záznamů lze považovat za seriózní a průkazné. Vracíme se však k zápisům proto, že zdaleka nejsou jedinými.

V účetních knihách města Orleansu je zaznamenáno, že posel Coeur de Lis dostal 9. srpna 1436

zaplaceno za doručení dopisu Panny městské radě Orleansu, přičemž je „Lis” napsáno nesprávně a jméno Coeur se nevztahuje na králova bankéře stejného jména, o němž ještě uslyšíme. Podle dalšího záznamu doručil neznámý posel 25. srpna dopis Jany z Arku panu Guillaumovi de Bellierovi a pokladník mu vyplatil spropitné. Jiný posel doručil 2. září dva další dopisy králi v Loches, když se předtím zastavil v Orleansu. Poskytli mu ubytování a občerstvení, pokladník zapsal do účetní knihy, že dostal „dva sou, čtyři sou, čtyři denáry, šest liber chleba, víno a hrušky”. Dopisy se nezachovaly, můžeme se jen domnívat, že obsahovaly prosby panu Bellierovi, aby se za Janu z Arku přimluvil u krále. Kdyby pisatelka byla podvodnice, musela by být velice hloupá, aby na sebe upozorňovala městskou radu v Orleansu i královský dvůr a vysoké úředníky. Šlo tedy o skutečnou Janu z Arku? Mnozí významní historici to kategoricky odmítají. To ovšem neznamená, že mají pravdu. Pochybnost zůstává a zastánci znovuvzkříšení Jany z Arku

snášejí další důkazy o důvodnosti svého tvrzení.

Vévodkyně Elisabeth de Gorlitz se stala přítelkyní Jany z Arku, ale také režisérkou jejího dalšího života. Seznámila ji s lotrinským šlechticem Robertem ďArmoises, jemuž pomohla k pozoruhodnému majetku. „Panna francouzská”, jak lid Janu z Arku také nazýval, se po měsíci za Roberta ďArmoises vdala a novomanželé se nastěhovali do města Mety, do domu v blízkosti kostela Sainte Ségoleine. Jana z Arku byla od té doby oslovována jako Jeanne du Lys, La Pucelle de France, paní z Armoises. Svatební smlouva se do dnešních dnů nezachovala, v záznamech dějepisců ji lze najít ještě v sedmnáctém století. Známý je však záznam o kupní smlouvě části majetku Roberta ďArmoises a jeho manželky. Dne 7. listopadu 1436 prodal část svého panství Tichemont jistému panu Colartovi de Failly a jeho manželce, bytem v Morville. Smlouvu podepsal Robert ďArmoises a jeho „manželka Jeanne du Lys, La Pucelle de France”.

V zimě bydleli manželé ve svém městském domě, na jaře se stěhovali na venkovské sídlo Fléville, které Robert ďArmoises koupil, ale v létě se stále častěji zdržovali na zámku Jaulny, vzdáleném asi osmnáct mil od Met. Je pravděpodobné, že by se do přízně vévodkyně de Gorlitz a rytíře ďArmoises vetřela podvodnice, vydávající se za Pannu orleánskou?

Paní z Armoises se v létě 1439 vydala na návštěvu Orleansu. Tak jako kdysi ve Vaucouleursu i zde ji všichni známí poznali, srdečně ji přivítali. Tak jako kdysi, bydlela v domě Boucherových a spala s paní Boucherovou v jedné posteli. Je pravděpodobné, že by bystrá žena nepoznala podvodnici? Dne 29. července 1439 uspořádali v Orleansu na počest La Pucelle slavnostní večeři, na níž zasedli stejní

lidé jako kdysi v roce 1429, když město oslavovalo vítězství nad Angličany. Svědci se jmenují: pokladník vévody orleánského Jacques Boucher, pan Thévenin de Bourges, pláteník Jean Luillier, který Panně v roce 1429 dodal látku na kazajku, a Jacques Lefrestre, který i před desíti lety pronesl přípitek, opět promluvil ke shromážděným. O banketu už víme. V účetních zápisech však byly objeveny další důkazy, které stojí za pozornost. Protože se Jana z Arku vrátila mezi živé, bylo přece nesmyslné sloužit za ni každoročně v kostele svatého Samsona výroční zádušní mše. Městská správa za ně musela církevním hodnostářům platit. Byly to zbytečně utracené peníze. Proto rozhodli radní

města zádušní mše za živou zrušit, místo toho jí dali čestný dar ve výši 210 liber a do účetních dokladů zapsali, že je to za „dobro, které prokázala městu v době obléhání”. Ještě další zápisy svědčí o přítomnosti Jany z Arku v Orleansu. Městský pokladník vyplatil dne 18. a 19. července částku za dvakrát deset pint vína, 30. července za dodávku masa, 1. srpna za dalších deset pint vína. Je pravděpodobné, že Jana navštívila při této příležitosti také svoji matku Isabelu Roméeovou, která bydlela v domě v rue Pastoreux a žila z renty, která jí byla přiznána. Šedesátiletá paní se nezúčastnila oslav své dcery ze zdravotních důvodů. Není však

pravděpodobné, že by nepoznala vlastní dceru a neodhalila podvodnici, kdyby La Pucelle de France nebyla Janou z Arku.

Prominentní návštěvnice odjela z Orleansu náhle a spěšně. Lze předpokládat, že dostala příkaz krále, aby opustila město, kde mělo zasedat Národní shromáždění. Odjela do Toursu, kde pobyla nějaký čas se svým manželem jako host vévodkyně z Anjou. Do Orleansu se vrátila ještě 4. září, v účetních knihách je totiž ještě další zápis, že rychlý kurýr Jean Drouant dostal vyplaceno šedesát soldů

za doručení zapečetěných dopisů od paní z Armoises i pana de Belliera králi. Pak už městský archiv orleánský obsahuje jediný zápis z ledna 1450, týkající se údajné Jany z Arku: „Madame ď Armoises zemřela.” Její hrob se nachází na hřbitově kostela v Pullignysur-Madon, pár kilometrů jižně od města Nancy.

Její legenda přežívá dál, její výzvy jsou zachyceny v textu francouzské hymny, dohady

historiků

přetrvaly půl tisíciletí. Nelze jinak než zmínit se ještě aspoň o jedné zajímavé verzi, dokonce logické. Pierre de Sermoise, sedmnáctý přímý potomek strýce Roberta ď Armoises, vydal v Paříži v roce 1970 knihu nazvanou Les missions secrétes de Jehanne La Pucelle -Tajná poslání Panny Jany. Tvrzení

zasvěceného vyvolalo značný rozruch. Autor se totiž snažil vyvrátit idylickou legendu o venkovské

pasačce ovcí z vesničky Domrémy a šokuje čtenáře překvapivým odhalením. Víme, že kacířský soudní proces v Rouenu byl především procesem politickým. Během líčení se mělo prokázat, že korunovace Karla VII. neproběhla podle běžných pravidel, že francouzskému králi pomohla na trůn čarodějnice. Ukázalo se, že inkvizitoři rozeslali z Francie dokonce evropským panovnickým dvorům leták s texty padělaných soudních protokolů. Angličané měli jediný, a z hlediska politické taktiky pochopitelný zájem: upálit čarodějnici, která pomohla králi na trůn. Podívejme se znovu na některé okolnosti. Biskup Cauchon odsoudil Janu nejdřív k trestu doživotního vězení, ale teprve když si znovu navlékla mužské kalhoty, k upálení na hranici. Je to podivný postup a malicherný důvod poslat na smrt dívku za nošení mužských kalhot. Už v roce 1952 vyšla v Paříži pozoruhodná práce historika Grimoda: Jeanne ďArc a-t-elle été

brulée? (Byla Jana z Arku upálena?) Obsahuje mimo jiné také toto tvrzení: Cauchon i někteří další

měli pádný důvod k záchraně Jany z Arku. Nebyla totiž dcerou svých rodičů, ale nemanželskou dcerou královny Isabely, to znamená nevlastní sestrou následníka trůnu, pozdějšího krále Karla VII. Pierre de Sermoise zastává názor, že frivolní královna se špatnou pověstí lehkomyslné ženy, žijící 1371-1435, manželka pološíleného Karla VI., která se černým písmem zapsala do dějin Francie, protože v roce 1420 vydala smlouvou z Troyes zemi Angličanům, porodila 10. listopadu 1407 dítě. Jeho otcem zřejmě nebyl Karel VI., protože s ním už nežila, ale Ludvík Orleánský. Ten byl dva týdny po porodu za záhadných okolností zavražděn. Podle některých zpráv se jí narodil chlapec a hned při porodu zemřel. Podle několika pramenů zemřel v prvním roce života. Ale podle jiných se královně narodila nemanželská dcera, kterou dali do výchovy na venkov, což se tehdy dělalo. Domovem holčičky se stala vesnice Domrémy, rodiči manželé Dartovi, jak prý se v té době psali ď Arkovi. Jana z Arku tedy byla z královského rodu. Když se vydala na pomoc následníkovi trůnu, pomáhala bratrovi. To byl dostatečný a přesvědčivý motiv pro její dobrodružnou cestu. Toto zjištění

vysvětluje dosud nevysvětlitelnou epizodu. Jak se mohla pasačka z Domrémy dostat na zámek Chinon k následníkovi trůnu? Jak mohl budoucí francouzský král přijmout neznámou venkovskou dívku a dát si radit od devatenáctileté, zcela nevzdělané holky, co má dělat? Mnozí historici se shodují v názoru, že se Jana před budoucím Karlem VII. identifikovala nějakým předmětem, snad prý prstenem. Možná

že ho snadno přesvědčila o tom, že je jeho nevlastní sestrou.

Pierre de Sermoise se ve své práci snaží vysvětlit ještě další záhadné okolnosti případu Jany z Arku. Tvrdí, že byla vedena z politického zákulisí, že vlastně byla jakousi partyzánkou tajné organizace řízené františkány a financované nejen z Paříže, ale dokonce také z Londýna. Biskup Cauchon prý také

hrál jen předem připravenou roli, protahoval proces, jak se dalo, aby připravil útěk Jany z Arku. Ta se pak v roce 1436 objevila nedaleko města Mety, nakonec se šťastně vdala za rytíře Roberta ďArmoises.

Jak to ale bylo s popravou upálením? Autor opakuje, co už tvrdilo předtím několik historiků: místo Jany z Arku upálili na hranici jinou odsouzenou. Je to možné nebo aspoň

pravděpodobné? Prý

je. Svědčí o tom opatření, že cestou ke hranici nikdo nespatřil tvář Jany z Arku, že v Rouenu v té době

čekaly na popravu tři jiné odsouzené, že vojáci nepustili obecenstvo blíž k hranici. Mrtvé čarodějnici strhl kat, který na chvíli přidusil oheň, šaty z těla, aby všichni viděli, že je u kůlu přivázaná žena, ale obličej prý jí neodhalil. Podle svědectví očitých svědků prý bylo na hranici tělo staré ženy. Pierre de Sermoise není první, kdo píše, že se odsouzená Jana z Arku dostala na svobodu tajnou chodbou, spolehliví mniši ji prý dopravili do bezpečí. Je to jen nová legenda proti legendám starým?

Na rozdíl od jiných zní logicky, v roce 1970 nebylo možné vydat ve Francii knihu o Janě z Arku, v níž by aspoň něco z nových poznatků nebylo dokumentováno. Sermoise dotáhl i politické souvislosti až do naší doby. Jana z Arku, nazývaná také svatá Johanka, byla prohlášena svatou 16. května 1920. Autor se domnívá, že právě její kanonizace byla podmínkou dohody s papežem Benediktem XI. o navázání

diplomatických styků mezi Vatikánem a Francií poprvé od dob Francouzské revoluce. Tak tedy žádných dvacet milionů franků úplatku Svaté stolici?

Ve vatikánských archivech je jistě mnoho cenných tajných protokolů. Historik Eduard Schneider, který měl ve třicátých létech přístup do Vatikánu, protože udržoval přátelské styky s papeži Piem XI. a Piem XII., našel ve spisech Jany z Arku protokol o jejím výslechu před zvláštní

komisí, která byla jmenována na příkaz krále Karla VII. Ze zápisu vyplývá, že Jana z Arku byla královského původu. Dokument byl dlouhý čas uschován u královského generálního právního zástupce Jeana Rabateaua, pak se dostal do vatikánského archivu. Historik Schneider nález neuveřejnil, protože nedostal od papeže svolení.

Ještě jedna nápadná okolnost nahrává tvrzení, že Jana z Arku nebyla negramotná pasačka, ale vzdělaná žena. Právníci, kteří studovali způsob inkvizičního vyšetřování a průběh procesu, se shodli v názoru, že byl veden na tehdejší dobu nezvykle opatrně. žalobci i soudci se chovali k obžalované

korektně a slušně. Také rehabilitační řízení proběhlo spíš jako předem připravená inscenace, při níž

všichni zúčastnění herci vědí, jak dopadne.

Byla tedy francouzská národní hrdinka upálena, nebo ne? Přesvědčivé důkazy nejsou ani pro jedno, ani pro druhé tvrzení. Protokoly procesu se zachovaly, nikde se však neobjevil zápis, že byla Jana z Arku upálena. Úmrtní protokol schází. Nejsou-li po ruce přesvědčivé důkazy, pak stojí jen jedna verze proti druhé. Otázky, kdo vlastně byla ta tolik obdivovaná francouzská hrdinka, zůstávají

nezodpovězeny. Pozadí rouenského procesu je tedy stále ještě zahaleno tajemstvím.

PROCES S NEVINNÝM KAPITÁNEM (Alfred Dreyfus)

„Uvědomujete si, majore Henry, co se vám dostalo do ruky?” zvolal plukovník Sandherr. „To je důkaz!”

„Možná, pane plukovníku.”

„Odkud to máte?”

„Od našeho důvěrníka.”

„Nemluvte se mnou jako s civilem. Jsem váš šéf. Přede mnou nemusíte tajit jména.”

„Madame Bastianová.”

„Cože?! Ta uklízečka?”

„Ano, pane plukovníku. Uklízí na německém velvyslanectví.”

„Vím, vím! A nevyhazuje papíry z košů pánů diplomatů do smetí, ale nosí lejstra vám. Jak jste to dostal, majore?”

„Jako obvykle, pane plukovníku. Přinesla mi dva pytlíky.”

„Kam vám je přinesla? Přece ne sem na ministerstvo?”

„Jistěže ne, pane plukovníku. Scházíme se pokaždé na jiném místě. Tentokrát v chrámu svaté

Klotildy. Kostely jsou nejjistější. No, a pak jsem ty papíry večer probíral a našel jsem tohleto bordereau, vlastně soupis roztržený na čtyři díly…”

„Z kterého košíku?”

„Nelze to říci přesně, pane plukovníku, lze však předpokládat, že je to z koše vojenského přidělence Maxe von Schwartzkoppena.”

„To je pravděpodobné. A na našem ministerstvu pracuje jejich člověk. Zrádce! ,Nedostal jsem sice od vás zprávu, že si se mnou přejete hovořit,”’ četl náčelník zpravodajské služby francouzského ministerstva války Sandherr ze zmačkaného papíru, „,přesto však vám sděluji několik pozoruhodných informací. Poznámku o hydraulické brzdě děla stodvacítky a o zkušenostech z provozu, za druhé…,’

ten darebák pracuje systematicky, majore, všimněte si, body jeden, dva, tři…”

„Zřejmě to není leckdo,” řekl major Henry.

„Na ministerstvu není žádný leckdo, majore. A tenhle lump má zřejmě přístup k cenným tajným informacím. ,Za druhé, zpráva o zajišťovacích jednotkách, za třetí zpráva o změnách v dělostřeleckých útvarech, za čtvrté informace o současné situaci na Madagaskaru, a konečně za páté návrh na palebný předpis polního dělostřelectva z 14. března 1894.’ Hrozné!”

„Nabízí to jako rohlíky. Ale zdá se mi, pane plukovníku, jako by dělal svému zboží reklamu. Podívejte, co píše dál. ,Poslední dokument lze opatřit jen stíží. I já jej budu mít k dispozici jen na pár dní. Ministr války dal rozeslat na útvary jen omezený počet výtisků a velení jednotek za ně odpovídá. Každý důstojník, který výtisk obdrží, ho musí po manévrech vrátit. Vyberte si, prosím, co vás zajímá, a hned mi ho vraťte. Ledaže byste chtěl, abych vám pořídil opis a poslal vám kopii. Odjíždím nyní na manévry.’”

Major Hubert Joseph Henry, důstojník zpravodajského oddělení generálního Štábu francouzské

armády, objevil seznam s nabídkou tajných zpráv, která vešla do dějin francouzského soudnictví jako bordereau 25. září 1894 večer. Hned příštího rána je předložil svému nadřízenému. Plukovník Sandherr neváhal a ještě před polednem referoval o pobuřujícím zjištění ministru války generálovi Augustu Mercierovi.

„To je velice vážná záležitost,” prohlásil generál. „Představte si, že někde na ministerstvu války sedí chlap, který předává německé ambasádě tajné informace!”

Dal si zavolal náčelníka generálního štábu armády generála Le Mouton de Boisdeffra a jeho zástupce generála Gonsa a dal jim prosté instrukce: okamžitě vyšetřit, najít, dopadnout, potrestat!

Postupovat diskrétně, nerozšiřovat zbytečně okruh informovaných. Vyšetřování povede Statistické

oddělení.

Section de Statistique - Statistické oddělení generálního štábu - mělo podivuhodnou pracovní

náplň. Především se vůbec nezabývalo statistikou, šlo pouze o krycí název, bylo špičkovým pracovištěm vojenské protišpionážní služby. Jeho členové hlídali a odhalovali, nebo měli hlídat a odhalovat německé vyzvědače, případně jim podstrkovat klamné zprávy, a tím mást protivníka. Je třeba říci, že koncem minulého století byla zpravodajská služba poznamenána jistou romantikou i naivitou té doby. Uklízečka Bastianová, kterou členové Section de Statistique nasadili do budovy německého velvyslanectví, nosila tajné zprávy majoru Henrymu v síťovce a odevzdávala mu je v přítmí chrámových lodí, kam přišli i také odcházeli každý jinou cestou. Proto je možná i druhá

známá verze: německý atašé von Schwartzkoppen byl v té době na dovolené v Berlíně. Nabídka se seznamem tajných zpráv přišla poštou, v podatelně německého velvyslanectví ji z přihrádky ukradl vyzvědač Brücker. Pracoval pro obě strany, zprávu prodal majoru Henrymu, ten nechtěl ztratit významného informátora, tak mluvil o uklízečce. Konečně, kdo bordereau přinesl, není podstatné, důležité je, jakou roli ten přetržený a zas slepený papírek zahrál ve francouzské politice té doby, co způsobil v životě kapitána Alfreda Dreyfuse.

Když přišel major Henry 27. září do kanceláře a vytáhl z kapsy roztrhaný papír, popsaný z obou stran, ukázal úlovek svým dvěma kolegům Lauthovi a Gribelinovi. Všichni se rozhodli, že o nálezu musí okamžitě referovat náčelníkovi Sandherrovi. V té chvíli se v místnosti objevil zcela náhodou kapitán Matton, a tak mu bordereau také ukázali. Bez dlouhého váhání prohlásil, že dodavatel zpráv musí být zaměstnancem generálního štábu nebo ministerstva a bezpochyby je to dělostřelec. Bylo to logické. Kdo jiný by věděl o plánech generálního štábu, kdo jiný by mohl referovat o zaváděných opatřeních a přísně tajných instrukcích. Konečně i záležitost s novými předpisy byla doslova čerstvá. Ráno 6. října nastoupil do nové funkce na ministerstvu podplukovník Henri ďAboville. Hlásil se u svého nového šéfa plukovníka Fabra. Chvíli si povídali, když do místnosti vstoupil náčelník Třetího oddělení podplukovník Boucher. Samozřejmě že se okamžitě začali bavit o neznámém špionovi a kompromitujícím bordereau. Podplukovník ďAboville chvíli poslouchal, pak diskrétně odešel do své

kanceláře. Ale podplukovník Boucher ho za chvíli zavolal zpět a ukázal mu fotokopii dokumentu, který

způsobil na ministerstvu poplach.

„Co si o tom myslíš?” zeptal se ho po chvíli Boucher.

„Svinstvo! Ale kdybych ho měl přivést, věděl bych, kde ho hledat.”

„Neříkej. Tak nám poraď, jak na to.”

„Logikou.”

„Tak tohle víme taky.”

„Ten chlap je tady a prošel minimálně Prvním, Druhým a Třetím oddělením. Anebo je to stážista.”

„No, vida!” řekl podplukovník Boucher. „Na tom něco je.”

„Důstojníci generálního štábu procházejí všemi odděleními, aby se seznámili, jak ty sekce pracují.”

„A jsou v každém oddělení měsíc dva,” uvažoval Boucher.

„Navíc by to měl být dělostřelec, když se vyzná v oboru.”

„Těch není moc.”

„Znám je všechny,” řekl plukovník Fabre.

„V úvahu přichází jen jeden.”

„To je mi jasné,” odpověděl ďAboville.

„Kdo tedy?”

„Kapitán Alfred Dreyfus.”

Zmlkli. Přemýšleli o vysloveném podezření. Plukovník Fabre znal snaživého kapitána, posuzoval před časem jeho písemnou práci, věděl o něm, že je velmi inteligentní, snaživý, schopný služby v generálním štábu. Najednou si vzpomněl a řekl:

„Ale víte, že to je žid?”

Někdo kývl, jiný se divil, ďAboville odběhl a vrátil se s formulářem, který kdysi vyplnil kapitán Dreyfus. Písmo na roztrhaném a znovu slepeném, nyní už ofotografovaném bordereau se jim zdálo velice podobné Dreyfusovu. V té chvíli byli přesvědčeni, že znají jméno zrádce. Jen jediné jim ještě

dělalo starosti: autor sdělení psal, že odjíždí na manévry. Rozběhli se, aby zjistili, jestli byl kapitán Dreyfus na vojenském cvičení, a ukázalo se, že nebyl. žádný ze stážistů generálního štábu se nezúčastnil manévrů. Pak si ještě pro jistotu sehnali další dokumenty psané Dreyfusovou rukou a přesvědčili se, že ho podezřívají právem: používal dokonce podobná slova a podobně je psal. Ostatně

Dreyfus nebyl jenom žid, jeho rodina navíc pocházela z Alsaska, měl tedy přinejmenším blízko k Němcům.

Ohlásili náčelníkovi, že odhalili vyzvědače, a známý antisemita plukovník Sandherr podal hlášení ministru Mercierovi.

Ten se pak sešel s náčelníkem generálního štábu generálem de Boisdeffrem, aby společně

rozvážili, co dál.

„Ti důstojníci jsou sice snaživí, ale nejsou to žádní experti, aby mohli posoudit totožnost písma. Je zapotřebí povolat znalce,” řekl ministr Mercier.

„Jde ovšem o publicitu. Nebylo by vhodné zasvětit do té záležitosti příliš mnoho lidí,” namítl de Boisdeffre.

„A co tedy Du Paty de Clam?”

„To je výborný nápad, generále. Je to přece váš příbuzný, na jeho mlčení se můžeme spolehnout a v grafologii se vyzná, to je o něm známo.”

„Zabývá se tím od studentských let.”

Major a později podplukovník generálního štábu

Armand-Auguste-Charles-Ferdinand-Marie Mercier Du Paty de Clam měl pověst podivína, trochu romantického na důstojníka francouzské

armády, značně důvěřivého, až příliš kultivovaného ve svém chování, že mu někteří přezdívali automat s monoklem. Byl vysoký, ale připlešatělý, s kočičími kníry pečlivě

vytočenými vzhůru. Překypoval ochotou i ctižádostí. Byl příbuzný generála de Merciera, který ho bezostyšně protěžoval. Neřekli mu, oč jde, neprozradili mu jména pisatelů, dali mu několik stránek rukopisu a řekli mu, aby určil, které psala táž osoba. Všechno mu však prozradil generál Gonse, a tím ho ovlivnil. Rovnou mu řekl, že jde o nalezení zrádce, skrytého mezi důstojníky generálního štábu. Podezřelým je kapitán Alfred Dreyfus.

Vzal si práci na neděli domů. Sedmého října večer byl s analýzou hotov. Vyjádřil před shromážděnými generály přesvědčení, že až na určité nesrovnalosti lze říci, že bordereau napsal kapitán Dreyfus. Bude však zapotřebí vyjádření úředního znalce.

Generálové dobře věděli, co může v dané chvíli způsobit špionážní aféra, jak moc může ovlivnit veřejné mínění, jak velice by mohla poškodit už tak dost vratkou pověst francouzské armády. Ministr Mercier nespěchal s rozhodnutím. Celý týden konzultoval možnosti s kolegy, nakonec se rozhodl svěřit se nejvyššímu představiteli armády, vojenskému guvernérovi Paříže,

generálovi FélixiGastonovi Saucierovi, který by se v případě války stal generalissimem francouzských vojsk. Předpokládal, že od něj dostane příkaz ke stíhání pachatele.

Saucier neměl rád Merciera. To byl možná jeden z důvodů, proč vyjádřil opačný názor. Ten druhý byl ryze praktický. Komu prospěje skandál? Poškodí dobrou pověst armády, nabídne tisku materiál, který budou novináři omílat donekonečna, zostuzena bude armáda, zpravodajská služba bude lidem k smíchu.

„A ještě jedno, generále Merciere, uvědomujete si, co by tomu řekli majitelé židovských bank?

Zbavte se toho kapitána, pošlete ho někam do Afriky a bude pokoj!” Ministr Mercier generála Sauciera neposlechl. Dne 9. října se ještě poradil s kolegy, promluvil s ministrem spravedlnosti Guérinem a ten doporučil na slovo vzatého experta z oboru grafologie Alfréda Goberta z francouzské Národní banky. Povolali ho na ministerstvo. Druhého dne referoval generál Mercier prezidentovi republiky Casimiru-Perierovi. Zřejmě považoval za svou služební

povinnost informovat hlavu státu, i když v rozporu se vším následujícím tvrdil, že jde o nepodstatnou záležitost, dokumenty, které se dostaly do rukou nepřítele, nemají žádný význam. Stačí pár opatření v ministerstvu války a vše bude vyřízeno. Oba se však shodli na tom, že je třeba postupovat diskrétně, aby se veřejnost o ničem nedozvěděla.

Ministr Mercier ještě svolal poradu ministrů, nechtěl nést sám odpovědnost, a zatímco grafologický znalec Národní banky Gobert pracoval na posudku, spojil se s policejním prefektem Lépinem a požádal ho o dalšího experta. Lépin mu doporučil Alphonse Bertillona, šéfa identifikačního oddělení pařížské Súreté, známého v kriminalistických kruzích zejména tím, že pokračoval ve šlépějích svého otce, slavného lékaře a antropologa dr. Louise Adolpha Bertillona, objevitele metody kriminální antropometrie. Mladý Bertillon byl podivný cholerik s výstředním chováním a nepředvídatelnými reakcemi. V případě Alfreda Dreyfuse se příliš nevyznamenal. Nakonec se však zapsal zlatým písmem do dějin kriminalistiky.

V sobotu 13. října v devět hodin dopoledne dostal Bertillon příkaz prozkoumat bordereau a srovnat písmo s Dreyfusovým. Generálové totiž nevěřili expertu Národní banky Gobertovi, který jim předložil negativní posudek. Podezírali ho, že straní židovskému boháči Dreyfusovi, protože jeho rodina je ve styku s významnými židovskými bankovními domy. Bertillon dostal krátkou lhůtu a ve svém posudku se velice ukvapil. Udělal však to, co se od něj očekávalo: potvrdil, že písmo na bordereau a na ukázce, kterou dostal k dispozici, psala táž ruka. Posudek odevzdal v sobotu večer. Už den předtím, 12. října večer, jmenoval generál de Boisdeffre Du Paty ho de Clam vedoucím vyšetřovatelem případu a pověřil ho zatčením kapitána Dreyfuse. Du Paty de Clam se prý bránil, ale nakonec uposlechl rozkazu a začal se připravovat na akci. Od svých představených dostal snad jen jedinou instrukci: aby se vše odehrálo tiše a nenápadně, aby se nepříjemnost neproměnila ve veřejný

skandál.

Du Paty de Clam byl trochu dobrodruh, čtenář napínavých románů, vycházejících na pokračování v novinách. Vžil se do role detektiva, vymyslel si, jak ji sehraje, a připravil si scénu pro výstup. Poslal nic netušícímu kapitánovi předvolání, aby se dostavil k pohovoru v pondělí 15. října do budovy ministerstva války. Nebylo to nic neobyčejného ani vzrušujícího, takové pohovory byly běžné, předvolání k nim obvyklé. Rozkaz, který obsahoval mimo jiné také poznámku, že se má dostavit v civilu, doručili kapitánu Dreyfusovi do jeho bytu na l’avenue de Trocadéro v sobotu večer, tedy ještě

předtím, než Bertillon odevzdal svůj posudek.

Ministr August Mercier podepsal zatykač, major

Armand-Auguste-Charles-Ferdinand-Marie Mercier Du Paty de Clam, nyní důstojník soudní

policie, si připravil texty, které dá před svědky napsat podezřelému, a tím ho usvědčí. Diktát byl přichystán, major Henry se schoval za okenní závěs, kapitán Dreyfus se dostavil přesně podle rozkazu, drama mohlo začít. V úkrytu pozorovali tři svědci scénu v zrcadle.

Podle jedné z verzí si Du Paty de Clam obvázal ruku, aby měl důvod požádat kapitána Dreyfuse o napsání pár řádek, sám nemůže. Obsah diktátu byl sice podezřelý, kapitánu Dreyfusovi se prý třásla ruka, což si Du Paty de Clam v roli detektiva vysvětloval jako potvrzení, že viník má strach. Kapitán Dreyfus však odpověděl na poznámku, že má zmrzlou ruku, venku je dnes pořádná zima. Procedura netrvala dlouho. Konečně, všichni byli přece už napřed přesvědčeni o vině zrádce Dreyfuse, což je patrné z pozdějších dokumentů. Dali totiž už předem příkaz řediteli vojenské věznice ChercheMidi majoru Ferdinandu Forzinettimu, aby se připravil na přijetí prominentního vězně, a současně důstojník, který vzkaz vyřizoval, připojil radu, aby o události nereferoval pařížskému vojenskému guvernérovi generálu Saucierovi. Proč? Měli snad spiklenci strach, že je jejich postup protiprávní, tedy napadnutelný?

Major Du Paty de Clam se hned nazítří vypravil v doprovodu policejního prefekta Cocheferta do Dreyfusova bytu na Tavenue de Trocadéro. Otevřela paní Lucie Dreyfusova, manželka zatčeného. Když viděla dva důstojníky, vykřikla:

„Proboha ne! Je mrtev?”

„Ne, madame,” řekl Du Paty de Clam.

„Co tedy?”

„Víc vám nemohu říci. Vzpomeňte si na železnou masku, madame Dreyfusova. Nikomu ani slovo. Nikdo se nesmí nic dozvědět. Jediné slovo může znamenat válku. Je u nás, madame, a je to zbabělec a zrádce.”

Prohledali byt, zabavili korespondenci, dokonce i milostné dopisy, které psal Alfred ještě jako snoubenec, odnesli všechny písemnosti. Jinak nenašli nic kompromitujícího. Zatčený Dreyfus byl zatím na samotce a od 15. do 18. října s ním nikdo nepromluvil, nikdo ho nenavštívil, nikdo mu neřekl, proč ho zavřeli, nikdo ho nevyslýchal. Nespal, nic nejedl, vypil jen sem tam šálek bujónu a skleničku slazeného vína. Jinak chodil s hlavou svěšenou od zdi ke zdi. Vyšetřovatel Du Paty de Clam se objevil ve vězení až ve čtvrtek 18. října a vstoupil do cely jako zkušený inkvizitor. Vypůjčil si od ředitele Forzinettiho silnou stolní lampu, dal si otevřít dveře co možná nejtišeji, pak překvapil uvězněného prudkým světlem, namířeným do očí. Pustil se do výslechu všemi, snad z dobrodružných knížek vyčtenými, prostředky. Dreyfus musel znovu psát diktáty, musel to dělat v nepřirozených polohách, vstoje, vsedě, dokonce vleže, nebo s papírem na zdi, ale stále nevěděl proč. Nikdo ho z ničeho neobvinil, nikdo mu neukázal ono bordereau, kus popsaného papíru, který se stal pro důstojníky generálního štábu zaklínadlem. Du Paty de Clam Dreyfuse strašil i zastrašoval, snažil se navodit hrůzu, což se mu dařilo, protože nakonec byl vyšetřovaný v takovém stavu, že byl jen na krok k šílenství. Major Forzinetti o tom později vydal svědectví, které dne 21. listopadu 1897 otiskl vlivný

francouzský list Le Figaro.

„Dreyfus přišel v civilu kolem poledne. Přivezli ho v drožce major Henry a úředník Súreté. Rozkaz k uvěznění byl datován 14. října, z čehož vyplývá, že byl vydán ještě předtím, než byl kapitán povolán k výslechu a vyslýchán. Zatykač byl podepsán samotným ministrem války, to znamená, že pařížský guvernér o tom nic nevěděl. Jemu to oznámil teprve později důstojník generálního štábu. Já

jsem dostal striktní zákaz hlásit mu uvěznění.

Od první chvíle byl Dreyfus v cele jakoby zazděn. Nikdo ho nesměl spatřit. Po celou dobu pobytu ve vězení ChercheMidi směly být dveře jeho cely otevřeny jedině v mojí přítomnosti. Navštívil jsem ho krátce poté, co ho přivezli. Byl nepředstavitelně vzrušen. Měl jsem pocit, že

mám před sebou blázna. Měl krvavé oči. Zpřevracel všechno, s čím v cele mohl pohnout. Dalo mi hodně práce, než se mi podařilo uklidnit ho. Od počátku jsem měl pocit, že je ten důstojník nevinen. Stále mne prosil, abych mu opatřil psací potřeby anebo abych jeho jménem napsal ministrovi války, že prosí, aby ho on sám nebo některý z generálů vyslechl. Vyprávěl mi, jak ho zatkli. Celá ta věc byla nedůstojná.

Od 18. do 24. října ho vyslýchal Du Paty de Clam. Ještě než k němu vstoupil do cely, zeptal se mě, jestli nemám lampu se silným reflektorem, chtěl by ji vzít s sebou do cely. Chystal mu překvapení, chtěl ho hned od první vteřiny vyvést z míry.

Nejdřív ho Du Paty vyslýchal dvakrát. Pokaždé mu diktoval části nějakých vět z onoho dokumentu a srovnával písmo. Po celý výslech byl Dreyfus ve stavu maximálního vzrušení. Až na chodbu bylo slyšet, jak vzlyká, křičí, hlasitě prohlašuje, že je nevinen. Tloukl hlavou do zdí a do nábytku a snad vůbec nevnímal bolest.

Ani chvíli neměl pokoj. Když už zcela vyčerpán a unaven klesl na pryčnu a usnul, křičel hrůzou, protože měl strašidelné sny. Celých devět dní, kdy ho vyslýchali, žil ve stavu agónie, nejedl nic než

polévku a občas se napil slazeného vína, jídla se ani nedotkl.

Dne 24. října byl už v takovém stavu nepříčetnosti a zoufalosti, že jsem nemohl nést za jeho zdraví sám odpovědnost a podal jsem o tom zprávu ministrovi a vojenskému guvernérovi Paříže. Odpoledne jsem se vydal ke generálovi de Boisdeffrovi. Sdělil mi, že půjdeme k ministrovi. Generál chtěl slyšet moje mínění o Dreyfusovi, a tak jsem mu bez váhání řekl: Jsme na falešné stopě, ten důstojník není vinen.’ Byl jsem o tom přesvědčen a stále jsem se přesvědčoval, že mám pravdu. Generál pak navštívil ministra sám, já jsem čekal venku. Když vyšel ven, byl velice rozzloben a řekl mi: Ministr odjíždí…, zatím mám volnou ruku v jednání. Pokuste se Dreyfuse udržet v klidu. Až se ministr vrátí, dá všechno do pořádku.’

Zanechalo to ve mně dojem, že generál de Boisdeffre nemá se zatčením nic společného a že s ním nesouhlasí. Nařídil mi také, abych dal kapitána prohlédnout vězeňským lékařem. Ten mu předepsal uklidňující prostředky a nařídil nepřetržité hlídání.

Od 27. října ho navštěvoval Du Paty téměř denně a stále ho vyslýchal. Snažil se přinutit ho k přiznání, ale marně. Pak bylo vyšetřování předáno jednomu z vedoucích důstojníků válečného soudu a vězeň se dozvěděl, že je obžalován z velezrady, neřekli mu ale, čeho se vlastně dopustil. Vyšetřování se táhlo. Celou dobu, co ho vyslýchali, věřil, že odvolají žalobu. Ani ho nenapadlo, že by ho mohli odsoudit. Několikrát řekl: Jaké odškodné mám žádat? Budu chtít kříž Čestné legie a odejdu do civilu. Řekl jsem o tom majoru Du Patymu de Clam a ten mi řekl, že o tom podá hlášení

ministrovi. Nemá proti mně žádné důkazy, nemůže je mít, zrovna tak jako důstojník válečného soudu, který ve své zprávě argumentuje dohady a úvahami, aniž může uvést něco podstatného nebo průkazného. *

Těsně před líčením u válečného soudu Dreyfus prohlásil: “Pevně doufám, že mé utrpení skončí

a brzo se budu moci vrátit ke své rodině.” Bohužel to dopadlo jinak. Po odsouzení se vrátil do cely, kde jsem už na něj čekal. Když mne spatřil, zvolal a vzlykal při tom: “Celé moje neštěstí je v tom, že jsem se narodil jako žid. Všechna práce, můj život naplněný námahou, to všechno mne přivedlo sem. Proč jsem studoval na válečné škole, proč jsem neodešel z armády, jak si to přála moje rodina…?” Svědectví ředitele vojenské věznice Forzinettiho je důležité ještě z jiného důvodu. Dokazuje totiž, že i po rozsudku se spiklenci, kteří se rozhodli udělat z kapitána Dreyfuse obětního beránka, protože byli přesvědčeni, že to situace ve francouzské armádě vyžaduje, snažili vymáčknout z odsouzeného doznání. Major Forzinetti prohlásil:

„Když už byl znám i výsledek odvolání, navštívil major Du Paty se zvláštním povolením ministra války Dreyfuse v jeho cele a chtěl s ním hovořit mezi čtyřma očima… Pokoušel se dostat z něj aspoň přiznání. Přinejmenším chtěl docílit, aby připustil, že navázal nebezpečné spojení. Tyto okolnosti vyplývají z obsahu dopisu, který Dreyfus těsně poté napsal ministrovi války. Zdůraznil v něm, že s nikým nenavázal žádné spojení, že je nevinen… Neměl jsem lehké poslání. Tři měsíce jsem byl partnerem nešťastného. Musel jsem být přítomen při každém jídle, musel jsem ho přísně hlídat, aby nemohl dostat v jídle nějakou zprávu zvenčí. Mám dlouhou praxi a bohaté zkušenosti ve styku s vězni, a nestydím se přiznat, že došlo k hroznému omylu. Nikdy jsem nepovažoval kapitána Dreyfuse za zrádce vlasti nebo důstojnické

uniformy. Od počátku jsem své přesvědčení netajil před představenými. Vyjádřil jsem je v přítomnosti vysokých úředníků a politiků, důstojníků všech hodností, před novináři a spisovateli…” Alfred Dreyfus se dostal mezi mlýnské kameny složité doby. Na jedné straně přežívá dodnes představa nablýskané, bezstarostné belle époque, obydlené šťastnými lidmi obklopenými překvapivými díly geniálních vynálezců, skvělých malířů a vynikajících skladatelů, spisovatelů a dramatiků, jejichž díla obdivujeme dodnes. Zlatý věk lidstva? Jen do jisté míry, jen pro některé

vyvolené. Nádherné ženy v okázalých toaletách, reprezentační plesy, na nichž se dámy z horních deseti tisíc pyšnily královskými šperky. Příslovečný fin de siécle -konec století, báječný život báječných pánů a dam se však neodehrával jen za zvuku kavárenských orchestrů, ta doba měla i svůj značně

šedivý rub.

Francouzská Třetí republika vznikla za katastrofických událostí. Pruská vojska obléhala v roce 1871 Paříž. Francie byla válkou vysílena a pokořena, brzy se však zotavila, i když především v myslích chudých stále doznívala vzpomínka na krvavé potlačení Pařížské komuny. Ctižádostivý generál Boulanger se v roce 1889 pokusil o státní převrat, ale neuspěl. Téhož roku otevřel prezident Sadi Carnot světovou výstavu a Paříž dostala svou novou dominantu, Eiffelovu věž. Město nad Seinou se obléklo do slavnostního. Francouzi se radovali, že už je zase všechno v pořádku. Později však, 24. června 1894, zavraždil italský anarchista Caserio čtvrtého prezidenta II. republiky Sadiho Carnota, počátkem devadesátých let otřásl veřejným míněním panamský skandál a lidé pochopili, že ani zdaleka není všechno v pořádku.

Obléhání Paříže v roce 1871, pak bratrovražedný boj, v němž francouzští vojáci válčili proti francouzským příslušníkům Pařížské komuny, při němž padlo na patnáct tisíc mužů a žen, to byly rány, které se hojily jen pomalu. Když zkrachovala Panamská společnost, přišlo nejméně půl milionu francouzských střádalů o úspory. Ztráta byla obrovská, tři sta milionů dolarů byla v té době závratná

částka. Navíc došlo v roce 1891 k senzačnímu zjištění. Z peněz, které svěřili Francouzi Společnosti, byly vypláceny vedoucím politikům obrovské úplatky, aby nebránili povolení vysokých půjček ze státních prostředků. Značné částky dostali také novináři, aby nepsali o finančních těžkostech společnosti stavící Panamský průplav.

Se senzačním článkem, odhalujícím korupci ve velkém, přišel list La libre parole, vydávaný

Edouardem Drumontem jako otevřeně protižidovský, ne příliš seriózní a vulgární plátek. Na jeho stránkách se objevilo tvrzení, že v pozadí krachu, na který doplatilo tolik Francouzů, stáli vlivní

židovští bankéři, například Rotschildové, ale také jiní, sice méně známí, leč velice bohatí a mocní. Francie byla první evropskou zemí, kde došlo k zrovnoprávnění občanů židovské víry. Antisemitismus zde však měl hluboké kořeny. V roce 1882 zkrachovala katolická banka Union

generále, u níž ukládali své úspory malí živnostníci a střádalové z buržoazních vrstev. Příčinou byl tlak kapitálově silnějších bankovních domů, včetně Rotschildovy skupiny, a klerikální tisk obvinil z krachu paušálně židy.

Edouard Drumont byl zapřísáhlým nepřítelem židů, kterých v té době žilo ve Francii sotva sto tisíc. V roce 1886 vydal dvoudílnou knihu La France Juive (židovská Francie), v níž popisoval zákulisní

pikle židů, zejména pak židovských bankéřů. Když došlo ke konkurzu banky Union generále, stala se kniha biblí antisemitů. Drumont využil příležitosti a začal vydávat noviny La libre parole, které od prvního čísla nevybíravým způsobem štvaly proti židům. Hned v květnu 1892 se objevila v listě řada článků nepodepsaných autorů, kteří vystupovali proti židovským důstojníkům ve francouzské

armádě.

Drumont pracoval s osvědčenými prostředky. židé nejsou národ, jsou roztroušeni po celém světě, mluví všemi světovými jazyky, proto jsou všude dobře kamuflovaní, mohou provozovat a také

provozují s úspěchem špionáž. žid v armádě je zrádce. Mnozí židovští důstojníci si nechtěli dát líbit tak bezohledné urážky, vyzvali redaktory na souboj, při jednom z nich byl zabit kapitán dělostřeleckého pluku Mayer, tak jako Dreyfus pocházející z Alsaska. Složité politické poměry, finanční machinace, které vyšly najevo, to všechno zvýšilo zájem čtenářů. La libre parole vycházela brzy v nákladu půl milionu výtisků. Veřejné mínění je zvědavé. Když dojde ke krachu či skandálu, chce vědět, kdo katastrofu způsobil. Edouard Drumont to říkal svým čtenářům každý den: židé. V zemi svobody, rovnosti a bratrství byla vnitropolitická scéna po všech stránkách připravena na Dreyfusovu tragédii.

Nevypadal jako důstojník, byl neslaný, nemastný, tvářil se lhostejně, nikdy nestavěl na odiv své

city, nikdy výrazem tváře neprozradil, jestli má radost nebo vztek. Byl za každých okolností seriózní, spolehlivý, ukázněný, měl vynikající chování. Nikdy neměl přátele a nebylo zřejmé proč. Snad proto, že byl žid, tudíž svým původem poznamenaný, nebo proto, že nechtěl riskovat zklamání. Narodil se 9. října 1859 v Mylhúzách ve staré a vážené rodině alsaských židů, která zde žila po několik století. Jeho dědeček byl chudý podomní obchodník v Rixheimu v Alsasku. Jeho otec Raphael Dreyfus, narozen v roce 1818, se těžko protloukal životem, ale nakonec pílí, životní zkušeností a vůlí zbohatnout se dopracoval ke značnému majetku.

Raphael Dreyfus se oženil s Jeannou Libmannovou, která mu porodila devět dětí. Čtyři chlapci a tři dívky přežili. Rodina pak žila v klidu, pokoji a hmotném dostatku, Raphael Dreyfus se stal boháčem. Alfred Dreyfus vystudoval techniku, rozhodl se pro vojenskou kariéru, a protože měl nejlepší

prospěch, dostal se na Vysokou válečnou školu. Ve třiadvaceti byl poručíkem, ve třiceti kapitánem. Měl za sebou značné finanční zázemí, jeho otec v té době vlastnil několik textilních továren a patřil v branži ke špičce. Alfred měl tedy štěstí, že mu nikdy nescházely peníze, současně měl však také

smůlu, protože mu mnozí, jeho kolegy v uniformě nevyjímaje, bohatství záviděli. A dávali mu to při každé příležitosti znát. On se totiž navíc zamiloval do dcery zámožného obchodníka s diamanty, a když se 21. dubna 1890 s Lucií Hadamardovou oženil, dostala nevěsta tak vysoké věno, že jen roční

úroky vynášely v té době pozoruhodnou částku kolem třiceti tisíc franků. Lucie byla krásná, bohatá, byla židovka jako Alfred, svého manžela milovala z celého srdce a vzorně se starala o rodinu. On sice nevypadal nijak vábně, už když se oženil, měl začínající pleš, nosil

tehdy módní cvikr, protože byl krátkozraký. Zvykl si vojenskému držení těla, studoval na Vysoké

válečné škole s vynikajícím prospěchem, byl totiž nadprůměrně inteligentní, pilný a bystrý, perfektně

mluvil také německy. Když absolvoval, byl devátý z jednaosmdesáti. Automaticky byl předurčen pro službu v generálním štábu. Nastoupil tam 1. ledna 1893. V roce 1891 se mu narodil syn Pierre, v únoru 1893 dcera Jeanne. Rodina žila v příkladné pohodě. Dreyfusovi nebyli odkázáni na Alfredův důstojnický plat.

Nebylo snadné udělat zrádce ze spořádaného manžela, ze zámožného důstojníka generálního štábu, který vypadal spíš jako gymnaziální profesor, a Du Paty de Clam to věděl. Proto dal za úkol tajnému agentovi Guénéeovi, který příležitostně pracoval pro Statistické oddělení zpravodajské

služby, aby se porozhlédl v Dreyfusově okolí, jak se vzorný důstojník chová, když se na něj nedívají

jeho představení.

Du Paty de Clam se dočkal příjemného překvapení. Svatoušek Dreyfus nebyl svatoušek. Stýkal se s mnoha ženami, hezkými i méně pohlednými, s mladými i postaršími, se svobodnými i s vdanými a jeho styky zdaleka nebyly platonické. Byly mezi nimi ženy polosvěta i prostitutky, ale také počestné

dámy. Jmenovaly se Déryová, Kronova, Bodsonová a jistá Dida, ale ani po velmi pečlivém prošetření

jejich minulosti i přítomnosti se nepřišlo na nic, co by nasvědčovalo, že mají něco společného s německou špionážní službou.

Až dosud počestný kapitán Dreyfus byl najednou mužem dvou tváří. Protože byl ke svým kolegům arogantní, moc se s nimi nebavil a s nikým se nepřátelil, měli v generálním štábu z odhalení

jeho neřestného života radost a mnozí mu ze srdce přáli to nejhorší. Většinou byli zaujati proti židům. O policejním znalci Bertillonovi, který se tolik zasloužil o Dreyfusovo zatčení i pozdější odsouzení, bylo notoricky známo, že je zuřivý antisemita.

Podařilo se mu získat zápisy o výsleších majora Du Patyho de Clam, který navštěvoval kapitána Dreyfuse v jeho cele vojenského vězení ChercheMidi.

„Domníváte se, že jste se stal obětí nějakých pletich?” zeptal se Dreyfuse Du Paty de Clam 24. října 1894.

„Přísahám při životě svých dětí, že jsem nevinen. Nemám ponětí, co ode mne chcete. Kdybyste mi ukázali ony kompromitující dokumenty, snad bych pochopil. Celých jedenáct dní jsem bez spojení

s okolním světem a vůbec nemám ponětí, z čeho jsem obviněn.”

„Proč jste řekl, když jsem vám během prvního výslechu ve vězení ukázal část dokumentu, který

má být napsán vaší rukou, že jste klidný, jestliže to je všechno, co proti vám máme?”

„Protože se mi obžaloba zdála tak nesmyslná. Ještě dnes mám dojem, že prožívám jen zlý sen. Nic, co se mi kdy v životě přihodilo, mne nemohlo přivést na myšlenku, že se mi někdy stane něco podobného. Obětoval jsem svou kariéru v Alsasku, abych mohl sloužit své vlasti, a sloužil jsem oddaně.”

„Takže dobře víte, z čeho jste obviněn. Před chvílí jste ale prohlašoval, že o tom nemáte ani ponětí.”

„Stále mi tvrdíte, že jsem zcizil jakési dokumenty, ale žádné jste mi neukázal. žádám proto důrazně, aby mi ty kompromitující písemnosti byly předloženy, potom snad pochopím, jaký

ďábelský

komplot jste proti mně zosnovali.”

Šesté vyšetřování v cele vojenského vězení se uskutečnilo 29. října. Podstatná z něj je jen jediná otázka a odpověď.

„Tady je fotokopie jistého dopisu, který vám byl adresován. Je přefotografován v zahraničí, negativ je v našich rukou. Připouštíte, že jste tento dopis napsal?” zeptal se vyšetřovatel Du Paty de Clam.

„Především musím konstatovat, že jsem ten dopis nepsal,” prohlásil kapitán Dreyfus. „V

některých slovech se sice objevují tahy podobné mému rukopisu, ale nepsal jsem jej. Dopis jako celek se v ničem nepodobá mému rukopisu. Někdo si dokonce nedal ani moc práce s napodobením mého písma.”

Kapitán Dreyfus se zatím držel. Bylo mu pětatřicet a měl dost psychické síly. Fyzicky byl zatím také v pořádku. Stále se choval jako voják, své city, pocity a zklamání nedal na sobě znát. Zoufalství, beznaděj, zklamání a ponížení nesl těžce, protože byl citlivý. Před vyšetřovatelem vsak stál vzpřímený, pevný a rozhodný. Právě klidem a intelektuální převahou důstojníky zpravodajské služby jen dráždil. Objevily se názory, že je to cynik, který ani nehne brvou, když mu jde nejen o kariéru, ale dokonce o život, jen vyzvědač profesionál může natolik ovládat své city a hrát naučenou roli bez jediného škobrtnutí. Dne 30. října ho Du Paty de Clam navštívil ve vězení naposled.

„Při minulém výslechu jste žádal o rozhovor s ministrem války,” začal vyšetřovatel. „Chtěl jste mu navrhnout, aby vás na dobu jednoho roku separoval pod policejním dozorem, aby bylo možné

provést důkladné vyšetřování na ministerstvu války.”

„Ano,” řekl kapitán Dreyfus stroze.

„Bylo by to zbytečné. Ukážu vám teď posudky znalců, z nichž je patrné, že jste onen doličný

dokument psal vy. Tak co tomu říkáte?”

„Znovu prohlašuji, že jsem ten dopis nepsal já.”

„Pan ministr by vás přijal, kdybyste se rozhodl, že se přiznáte.”

„Opakuji, že jsem nevinen, nemám se k čemu přiznávat. Dokud jsem ve vězení, nemohu také

vyluštit tuto hádanku. Spojte mne s náčelníkem policie a já vás ujišťuji, že jsem připraven obětovat nejen svůj majetek, ale i život, abych celou záležitost objasnil.” Major Du Paty de Clam byl markýz a požer. Liboval si v dramatických situacích, z každé

maličkosti udělal aféru, vyžíval se v patetických gestech. Když dostal pověření vyšetřit záležitost s lístkem bordereau, připadal si jako detektiv a také se podle toho choval. Jeho výstup v bytě kapitána Dreyfuse byl trapný, jeho chování k manželce podezřelého neomluvitelné. Vysloveně ji zastrašoval. Když Dreyfuse zatýkal, řekl mu, že je podezřelý z velezrady, a teatrálně mu podstrčil revolver, aby sám vlastní rukou skončil svůj život. Byl prý zklamán, když mu zatčený pokazil výstup a odmítl sebevraždu. Tvářil se uraženě. Markýz Du Paty de Clam nosil monokl a tehdy módní nahoru vytočený

knír. Choval se okázale, byl však diletant a v roli vyšetřujícího důstojníka zpravodajského oddělení

generálního štábu se zachoval jako naivní amatér.

Když skončil sérii výslechů, předložil generálu de Boisdeffrovi 29.. října zprávu o výsledku šetření. Nebyla optimistická. Dreyfus se nehodlá přiznat, stále tvrdí, že je nevinen. Kdyby Statistické

oddělení zpravodajské služby pokračovalo ve vyšetřování případu, mohly by vyjít najevo jisté

okolnosti týkající se akreditovaných diplomatů a případ by se mohl stát důvodem k nepříjemným mezinárodním komplikacím. Du Paty de Clam kapituloval, přiznal, že důkazy nejsou dostačující, za daných okolností by snad bylo nejlépe ve vyšetřování nepokračovat. O dva dny později předložil Du Paty de Clam svou závěrečnou zprávu o výsledku vyšetřování také ministru války Mercierovi. Byla sice obsáhlejší, závěr byl však stejný: doporučoval vyšetřování přerušit, důkazy pro soudní řízení jsou nedostatečné. Generál Auguste Mercier se chystal poslechnout dobře míněnou radu, sám považoval obvinění za přehnané, jenže došlo k náhlému zvratu, který změnil směr dalších událostí. V neděli 28. října odeslal některý z důstojníků zpravodajské služby ministerstva války, podle všeho major Henry, dopis šéfredaktorovi protižidovského listu La libre parole, v němž mu anonymně

a neoficiálně, lecjak napsal, hnán svojí morální povinností, sdělil, že byl 15. října zatčen pro podezření

ze špionáže kapitán Dreyfus a uvězněn ve vojenské věznici ChercheMidi. Oficiálně se říká, že je na služební cestě, ale není to pravda. Záležitost se má ututlat, aby nedošlo ke skandálu. La libre parole uveřejnil v čísle z 29. října tuto zprávu:

„Je to pravda, že došlo v nedávné době z příkazu vojenských úřadů k důležitému zatčení?

Dotyčný má prý být obžalován ze Špionáže. Jestliže je to pravda, proč se o tom mlčí? Čekáme na odpověď.”

Informace, kterou dostala redakce La libre parole, byla prý podepsána jménem Henry. Do jiných redakcí přišly podobné dopisy, protože už druhého dne otiskly jiné listy články se stejným obsahem. V La patrie dokonce autor sloupku tvrdil, že jde o židovského důstojníka. Pracoval na generálním štábu a prodal prý do ciziny přísně tajné dokumenty. Zrádce se pod tíhou důkazního materiálu zhroutil a přiznal se. Takovou ránu zezadu generál Mercier nečekal. Teď mu nezbývalo nic jiného než pokračovat ve vyšetřování případu Alfreda Dreyfuse.

Francouzská tisková agentura Havas dostala 31. října 1894 z ministerstva války toto prohlášení:

„Vážné podezření vedlo k předběžnému zadržení jistého důstojníka francouzské armády, který

údajné předal cizí mocnosti nevýznamné, ale důvěrné dokumenty. Ve vyšetřování případu se pokračuje.”

To byl signál k senzaci. Novináři se předstihovali ve vymýšlení pravděpodobných i nemožných verzí, mnozí zkušení se však dostali jen na krok k pravdě. Objevily se spekulace, že jde o špionážní

aféru ve prospěch Německa, objevila se dokonce obvinění německého velvyslance hraběte G. H. Münstera-Derneburga a vojenského přidělence velvyslanectví podplukovníka Maxe von Schwartzkoppena. Zrodil se skandál. V protižidovsky zaměřeném listě La libre parole vyšel štvavý

článek s palcovými titulky: Vlastizrada - Zatčení židovského důstojníka. Přes noc změnil ministr války divizní generál Mercier svůj názor. Na zasedání vlády dne l. listopadu referoval kolegům o odhaleném případu vlastizrady a žádal souhlas ke stíhání zatčeného kapitána, proti němuž jsou k dispozici nezvratné důkazy. Odhlasovali soudní stíhání vlastizrádce, dne 8. listopadu předal Du Paty de Clam spisy majoru Bexonovi ďOrmescheville, který měl pokračovat ve vyšetřování.

Zase nasadili na stopu zatčeného kapitána špicly, zase se objevila jména jeho milenek či přechodných lásek. Kterýsi detektiv pařížské Súreté dokonce přinesl zprávu, že je Dreyfus

vášnivý

hráč, prohrál prý v hazardních hrách značné částky. Toto sdělení bylo vodou na mlýn, major ďOrmescheville byl stále hlouběji přesvědčen o vině podezřelého. Přitom se později ukázalo, že detektiv udělal profesionální chybu: mezi registrovanými notorickými hazardními hráči byli dokonce tři Dreyfusové, nikoliv však kapitán Alfred Dreyfus, spořádaný otec rodiny. Ten měl jen jedinou slabost: pletky se ženami. Obžaloba měla jediný důkaz, jak se později ukázalo pochybný a po odborné

stránce zcela neseriózní znalecký posudek Alphonse Bertillona, uváděný v odborné literatuře jako jeho životní omyl.

Major ďOrmescheville dal ještě prohledat archivy, v nichž mohly být další důkazy pro Dreyfusovu vinu, nic se však nenašlo. Zato ministr války generál Mercier si zřejmě chtěl vysloužit ostruhy. K písemnostem pařížskému vojenskému soudu přidal ještě písemné vysvětlení, které se dalo definovat jako snaha z pilnosti. Později se před trestním senátem kasačního soudu z této nadměrné

snahy zodpovídal.

„Dal jste sestavit pro pařížský válečný soud komentář, který by podpořil podezření, které jste mu sdělili?” zeptal se generální prokurátor.

„Ano,” odpověděl generál Mercier.

„Kdo byl jeho autorem?”

„Napsal jej podplukovník Du Paty de Clam.”

„Znáte přesně jeho obsah?”

„Přesně ne, jen přibližně.”

„Kolik vyhotovení bylo pořízeno?”

„Byl jen v jediném exempláři.”

„Podle naší informace existovalo víc vyhotovení.”

„Vím, a také jsem to ve své výpovědi uvedl. Když mi přinesli zpět vyhotovení toho komentáře, který jsme předložili válečnému soudu, a vrátili také ony čtyři doklady, předal jsem všechno plukovníku Sandherrovi a řekl jsem mu: uložte ty doklady do trezoru a vložte je do spisů, kam patří. Co se týče komentáře, hodil jsem ho do ohně. Plukovníkovi jsem vysvětlil: nechci, aby po tom zůstala sebemenší stopa.”

„Jak jste mohl hodit úřední doklad do ohně?”

„Nebyl úřední.”

„Musel být úřední, vždyť pocházel od vás a vy jste byl ministrem války.”

„Nikoliv, vyhotovili jej pro mne. Pro mne osobně.”

„Okamžik, generále, vyhotovili jej pro vás osobně, dobře, ale když už byl hotov, předložil jste jej válečnému soudu, a tím se stal úředním dokumentem.”

„Nikoliv, nebyl součástí řízení. Naopak, šlo o neoficiální sdělení.”

„Neoficiální? Oficiální! Jestli se nemýlím, neposílal informaci jakýsi pan Mercier panu Maurelovi, ale ministr války generál Mercier předsedovi válečného soudu současně s

předloženými doklady, aby je vzal na vědomí. Je to tak?”

„Ano.”

„Tak tedy, myslel jste si, že máte jako ministr války právo zničit takový doklad a navíc za takových okolností?”

„Ano, byl jsem o tom přesvědčen.”

„Dobrá, uvidíme. Až sem jsem ochoten uvěřit vám. Jde však ještě o jinou a daleko závažnější

záležitost.”

„To už ale není otázka?”

„Prosím za prominutí, samozřejmě i toto je otázka,” řekl generální prokurátor.

„Otázka stejná jako tenkrát v roce 1894? Co chcete zjistit?”

„Prosím za prominutí, je to stejná otázka a hraje pořád stejnou roli, protože nám stále jde o to zjistit, jestli byl Dreyfus vinen nebo nevinen, jestli byl nezákonně odsouzen, a ať říkáte nebo děláte to či ono, dojdeme ke stejnému cíli… Tak tedy nezůstalo z toho komentáře opravdu nic?”

„Ne.”

„Neschoval jste si žádné poznámky, výtah? Nic jste si neschoval?”

„Ne, nic.”

„Neschoval si něco někdo jiný?”

„Nikoliv, dal jsem rozkaz všechno zničit.”

„Plukovník Du Paty de Clam si schoval koncept.”

„Jak to víte?”

„Řekl mi to.”

„Tak je to tedy.”

„Dal nám ho. Dal nám opis a slíbil, že dostaneme také originál. Rozumíte, co tím chci říci? Jde o návrh komentáře, který sepsal s plukovníkem Sandherrem. Znáte ten komentář?”

„Plukovník Du Paty mne požádal, abych ho zbavil povinnosti zachovat služební tajemství a abych mu dovolil předložit vám tento komentář. Dovolil jsem mu to.” Conseile de guerre je válečný soud. Kapitán Dreyfus byl obžalován z velezrady, hlavní líčení

bylo stanoveno na 19. prosince 1894. Konalo se ve star é zasedací síni vojenského vězení ChercheMidi. Předsedou soudu byl plukovník Émilion Maurel, žalobcem major Bexon ďOrmescheville, obžalovaného hájil jeden z nejlepších francouzských advokátů Edgar Demange. Ten především protestoval, když bylo řízení prohlášeno za tajné s vyloučením veřejnosti. Nevyslyšeli jeho námitky. Major André Brisset, jeden ze zástupců obžaloby, jeho protest odmítl:

„V tomto procesu jde o jiné věci než o zájmy obžaloby a obhajoby.” Mnozí pochopili, proč bude lépe, když líčení proběhne za zavřenými dveřmi. Francouzi trpěli Bismarckovským komplexem, věděli, jak velice pobouřil francouzský tisk německé diplomaty z pařížské ambasády. Velvyslanectví striktně odmítlo jakékoliv souvislosti s Dreyfusovou aférou, velvyslanec hrabě Münster výslovně prohlásil, že ani on, ani nikdo z jeho podřízených nikdy o žádném Dreyfusovi neslyšel, ani se s ním nestýkal.

Obžaloba byla až příliš prostá. Byla založena na onom lístku papíru - bordereau, o němž

Alphonse Bertillon tak suverénně, leč zbrkle prohlásil, že jeho řádky napsal kapitán Dreyfus, z čehož

pak už logicky vyplývalo, že sdělení poslal německému vojenskému přidělenci Schwartzkoppenovi. V soudní síni byl přítomen také zástupce ministerstva války podplukovník Georges Picquart, který byl o půl roku později jmenován náčelníkem zpravodajské služby místo nemocného plukovníka Sandherra, přelíčení sledoval také major Hubert-Joseph Henry a především policejní prezident Lépine, který později vydal o průběhu neveřejného procesu svědectví, z něhož vychází i naše rekonstrukce.

Obžalovaný kapitán Dreyfus se choval podivně. Na nikoho v soudní síni neudělal dobrý dojem. Na otázky odpovídal liknavě, se zpožděním, jako by mu bylo všechno jedno, jako by se žaloba netýkala jeho, ale někoho cizího. Choval se chladně, ani jednou se nerozčílil, nevyskočil a neprotestoval, ani když o něm hovořili jako o vlastizrádci. Později to sice vysvětlil, nechtěl prý

vypadat jako zbabělec, chtěl se za každých okolností chovat jako francouzský důstojník, který má čisté

svědomí, jeho upjatá póza však nepůsobila na přítomné dobře. Nezískal si žádné

sympatie. Věděl, že je nevinen, a byl přesvědčen, že zvítězí pravda. Ani on, ani jeho obhájce, ani většina členů válečného soudu nevěřili, že by mohl být odsouzen.

Jenomže po skončení důkazního řízení došlo k oné podivné příhodě s komentářem ministra Merciera. Před soud předstoupil Du Paty de Clam a odevzdal předsedovi soudu zapečetěnou obálku. Byl to protiprávní akt, ne-byl v souladu s procesními předpisy, ani obžaloba, ani obhajoba o poselství

ministra války nic nevěděla, je zřejmé, že šlo o protizákonný zásah. Jenže právě tento zásah způsobil osudový zvrat. Až do té chvíle většina přítomných vůbec neuvažovala o tom, že by obžalovaný mohl být odsouzen na základě tak chabého důkazu, jakým byl posudek Alphonse Bertillona. Obálka však obsahovala, mimo jiné, ještě dva důležité dokumenty: dopis a telegram. Dopis dostal později přezdívku Billet Alexandrin, k telegramu se ještě vrátíme.

Milý příteli,

velice mne mrzí, že jsem Vás už před odjezdem neviděla. Ale za osm dní jsem zase zpátky. Přikládám 12 hlavních plánů Nice, které mi pro Vás předal ten lump D… Řekla jsem mu, že nemáte v úmyslu navázat s ním znovu styky. Tvrdil mi, že došlo k nedorozumění, že je připraven udělat vše, aby to napravil. Říká, že byl umíněný, Vy jste se však na něj hněval. Odpověděla jsem, že je blázen, nevěřím, že byste s ním zase chtěl navázat styky. Dělejte, jak myslíte. Na shledanou. Velice spěchám. Alexandrina

V připojeném komentáři bylo řečeno, že dopis psal Alessandro Panizzardi, italský vojenský

atašé v Paříži, svému příteli německému vojenskému přidělenci Maxi von

Schwartzkoppenovi, že podepsaná Alexandrina je muž a „ten lump D…” je bezpochyby Dreyfus. Velmi vážné nařčení. Zahrálo v Dreyfusově tragédii značnou roli.

Podplukovník Max von Schwartzkoppen byl jmenován vojenským přidělencem pařížského velvyslanectví v roce 1892. Pocházel z Postupimi, ze staré důstojnické rodiny, otec i syn bojovali kdysi proti Francii. Tehdy i později se předpokládalo, že vojenský atašé bude mít na starost i zpravodajské

záležitosti. Sotva se elegantní, společenský i vzdělaný Schwartzkoppen trochu rozhlédl po Paříži, seznámil se se svým kolegou, italským atašé majorem Alessandrem Panizzardim a brzo se stal jeho velmi oddaným přítelem. Scházeli se každý den, většinou spolu večeřeli, v

korespondenci používali ženská jména, Schwartzkoppen byl Maxmiliena, Panizzardi

Alexandrina. Jejich korespondence je přinejmenším frivolní. Hemží se vyznáními lásky, polibky na pusinku a osloveními jako ty můj růžový pejsánečku, jindy zelený pejsku nebo Loulou. Max von Schwartzkoppen milostné dopisy po přečtení házel do koše, uklízečka Bastianová je vybírala, dávala do pytlíku a prodávala je francouzské zpravodajské službě, takže se nakonec dostaly do archivu Statistického oddělení. Byly mezi nimi také milostné dopisy

Schwartzkoppenových milenek, zejména jisté madame de Weedové, manželky holandského diplomata, tedy také kompromitující materiál, který by se někdy mohl hodit. Zdá se, že se vojenský atašé věnoval spíš svým milostným dobrodružstvím, ale sem tam mu donašeči přece jen prodali nějaké zprávy, které mohly zajímat jeho berlínské šéfy. Onen „lump D…”, o němž před soudem suverénně tvrdili, že jde o kapitána Dreyfuse, byl ve skutečnosti podvodník. živil se

vším možným, jen ne prací. Jmenoval se Jacques Dubois a sliboval, že opatří cenné

plány opevnění, a zřejmě dokonce nějaké přinesl. Obchod uzavřel von Schwartzkoppen někdy v roce 1892, jednání pokračovalo až do začátku roku 1894. Na akci se podílel také Panizzardi, protože ti dva blízcí přátelé neměli jeden před druhým tajnosti, a co mohl potřebovat německý vojenský atašé, mohlo se hodit také italskému. Dubois přinesl zřejmě dlouho slibované plány Schwartzkoppenovi a ten je pak předal Panizzardimu. Kapitán Dreyfus neměl o ničem ponětí. Jenomže členové válečného soudu mu neuvěřili. Byli přesvědčeni, že D = Dreyfus.

Dopis byl bez data, mohl být napsán někdy v roce 1892 nebo 1893, snaživí důstojníci Statistického oddělení na doklad, který jim spadl z nebe v pravou chvíli, natiskli datumkou příjem duben 1894. Tím nejen oživili starou záležitost, aby to odpovídalo jejich záměru, ale především se dopustili nehorázného podvodu, o kterém, jak jsme se přesvědčili z protokolu o výslechu, nechtěl ministr války generál Mercier nic vědět. Jak se později podařilo zjistit, Dubois pracoval v kartografickém oddělení ministerstva války a prodával vojenským přidělencům všech možných států

kartografické plány po deseti francích za kus. Jenomže o tom se komentář ministra Merciera, který na cenný úlovek upozorňoval, nezmiňoval. Zdůrazňoval však mimořádnou hodnotu přiloženého telegramu, jehož text měl pomoci jako doplněk portrétu podlého vlastizrádce. Poslal ho italský atašé

Panizzardi do Říma, pochopitelně zašifrovaný, diplomatický kód však Francouzi znali, takže si každý

mohl přečíst:

„Jestliže jste nebyli ve styku s kapitánem Dreyfusem, bylo by vhodné pověřit velvyslance, aby uveřejnil oficiální dementi, a tím zabránil dohadům v tisku.” Aby se dokument jevil ještě cennějším, naznačilo šifrační oddělení ministerstva války, že se i pod tímto textem ještě skrývá kryptogram a skutečný obsah telegramu prý je tento:

„KAPITÁN DREYFUS ZATČEN. MINISTR VÁLKY MÁ DŮKAZ, 2E SPOLUPRACOVAL S NĚMCI. VYDEJTE OFICIÁLNÍ DEMENTI. NÁS VYSLANEC VYROZUMĚN.”

Známe pozdější výpověď ministra války generála Merciera, v níž popíral účast na triku s nesprávným výkladem dokumentů. Lze jej kvalifikovat jako podvod a spiknutí důstojníků proti nevinnému kolegovi. Ještě i po létech se generál snažil zamlžit tehdejší události. Obálka s pečetí

ministerstva s předloženými doklady zcela změnila situaci kapitána Dreyfuse. Neosvobodili ho, jak každý čekal, 22. prosince 1894 ho odsoudili k doživotní deportaci a k degradaci. Sedm francouzských důstojníků sedělo za katedrou válečného soudu. Není pochyb, že to byli čestní muži a vynikající důstojníci, a přece se dali zmást. Veřejnost o rozsudku neuvažovala, francouzská armáda přece nedělá chyby.

Protižidovsky zaměřený tisk doslova jásal, jak generálové zatočili s židem, který se vetřel mezi důstojníky generálního štábu, aby mohl vyzrazovat vojenská tajemství nepříteli. Obálka s tajnými dokumenty generála Merciera se po rozsudku vrátila zpět do rukou Du Paty ho de Clam. Přinesl ji na ministerstvo války a odevzdal plukovníku Sandherrovi. A šéf, generál Mercier, nařídil, aby byly dokumenty zařazeny do patřičné složky. Věděl, jak by bylo nebezpečné, kdyby zůstaly u soudních spisů. Později by se mohly stát příčinou nepříjemného skandálu. Především onen přepis rozšifrovaného telegramu byl totiž do nebe volajícím amatérským podvrhem. Podle

platných zákonů nemohli Dreyfuse odsoudit k trestu smrti, i kdyby chtěli. Věděli, že by to bylo jistější. V tisku se objevily články, v nichž pisatelé litovali, že francouzské zákony nedovolují trest smrti za velezradu. Jenomže co není, může být, řekl si ministr války generál Mercier, a snad také

proto, aby uklidnil své špatné svědomí, podal ještě na Štědrý den v parlamentě návrh zákona, který

by tuto situaci změnil. Návrh vyprovokoval bouřlivou debatu, řečníci útočili na vojenskou justici a protižidovské organizace měly zase trumfy do hry. Každý voják, který zradí svou vlast, je bez řečí

postaven ke zdi, ale židovský boháč, který si z nudy oblékne důstojnickou uniformu, nemůže být za svůj odporný zločin patřičně potrestán.

Byla to doba vážných politických rozporů, ale i vášnivých sporů. Fin de siěcle se vyznačoval teatrálností ve všem: v okázalém odívání krásných žen, ve strojené galantnosti mužů, v bláznivém kolotoči nočního života i v hloubce bídy na předměstích. Mnohé se zdálo větším než ve skutečnosti, mnohé důležitějším, skandály otřásly veřejným míněním a zítra či pozítří si na ně nikdo nevzpomněl. Dreyfusova aféra byla výjimkou. Neskončila, jak si mnozí z generálního štábu přáli, odsouzením kapitána a uklizením kompromitujících padělků do archivu.

Nezapomnělo se na ni ani poté, co kapitánu Dreyfusovi strhli nárameníky, ani když ho odklidili na konec světa na Ďábelské ostrovy. Naopak, po přestávce, která se kapitánovi zdála být nekonečnou, se připravovalo další dějství. Zatím ho však čekal potupný rituál, ošklivý jako horečný sen. Nejdřív podal jeho právní

zástupce odvolání conseil de révision. Byl to jediný možný opravný prostředek. Už na Silvestra žádost zamítli a rozsudek nabyl právní platnosti. Dreyfus byl zdrcen. Nemohl pochopit, co se vlastně stalo. Utrpěl takový nervový šok, že se choval jako pomatený. Generálové využili situace a Du Paty de Clam se za ním vypravil do vězení s nadějí, že ho nyní, když bezmocně leží na lopatkách, přece jen přiměje k přiznání. Zkoušel to všemi způsoby. Dokonce začal s odsouzeným probírat vymyšlenou možnost, že předal nepříteli cenné tajné dokumenty jen proto, aby od něj výměnou získal jiná vojenská tajemství. Snažil se zbytečně.

„Jsem nevinen, a vy to víte!” řekl Dreyfus. „Když se to nepodařilo prokázat dnes, prokáže se to za rok za dva. Já vám to dokážu! Za to vám ručím!”

Uspořádali slavnostní degradaci a naplánovali ji na 5. ledna na prostorné nádvoří pařížské

válečné školy École militaire. Pozvali hosty jakona reprezentační bál. Na nádvoří vyrukovaly jednotky jednotlivých zbraní, pěšáci, jízda, dělostřelci… Kapitán Charles Gustave Nicolas LebrunRenault z republikánské gardy odjel do vězení ChercheMidi, aby přivedl delikventa na scénu. Spoutali ho, naložili do vozu, v němž sváželi vězně, a v doprovodu oddílu jízdy republikánské gardy, vlastně

četníků, Dreyfuse přivezli na nádvoří válečné školy.

Nešel na svoji morální popravu rovnou z vozu. LebrunRenault s ním pobyl ještě chvíli o samotě

v malé místnosti. Čekali, až se dostaví veškerá honorace. Byli tam jen pár minut, ale kapitán LebrunRenault později tvrdil, že se mu kapitán Dreyfus ke zločinu velezrady přiznal.

„Jestli jsem opravdu dal ty dokumenty Němcům,” řekl prý, „pak se můžete spolehnout na to, že šlo o zcela bezvýznamné zprávy. Udělal jsem to jen proto, abych za ně získal jiné, daleko cennější.” Hned když přišli na dvůr zaplněný šiky vojska, pochlubil se LebrunRenault svým úspěchem. Jemu se během několika minut podařilo to, co nedokázali ani generálové u soudu. Ten syčák se přiznal, že zradil vlast. Říkal to dost hlasitě, aby to slyšeli novináři, a v odpoledních vydáních už byl na první stránce novin. Málokdo senzační zprávě věřil. Proč by se Dreyfus právě

teď, když už všechno prohrál, měl přiznávat k zločinu, za nějž ho odsoudili?

Na nádvoří se tísnil dav zvědavců. V novinách se později objevily reportáže o slavnostní

události, v nichž se psalo o několika tisícovkách diváků. Jen vojáků, kteří nastoupili na prostranné

nádvoří, bylo víc než čtyři tisíce. Na zvýšené terase válečné školy stály setniny domácích — budoucích důstojníků. Přesně v devět hodin tasil generál Darras šavli. Ozvaly se povely: k poctě zbraň! Pěšáci zvedli pušky. Důstojníci kavalerie a dělostřeleckých útvarů zdravili šavlemi. Pak se ozvalo mohutné

bubnování a v jednom z koutů dvora se objevil kapitán Dreyfus, doprovázený početnou eskortou a kapitánem Lebrunem.

Kráčel vojenským krokem, s hlavou zdviženou jako na přehlídce, rovnou ke generálovi. Úředník vojenské soudní správy přečetl výnos o degradaci. Pak předstoupil generál Darras a co nejhlasitěji, aby to všichni slyšeli, zvolal:

„Dreyfusi! Nejste hoden práva nosit zbraň. Degraduji vás jménem francouzského národa!”

„Vojáci!” zvolal kapitán Dreyfus zoufalým hlasem. „Jsem nevinen. Přísahám na zdraví své ženy a svých dětí, že jsem nevinen. Ať žije Francie!”

Pak k němu přistoupil kaprál, stojící opodál. Utrhl mu nárameníky, důstojnické šňůry, knoflíky a lampasy, uchopil šavli, kterou mu Dreyfus podal, a přelomil ji přes koleno. Oba kusy odhodil na dláždění. Dreyfus stál, ani nehnul brvou. Obličej měl bledý a kamenný, překročil zbytky svých distinkcí, ležících na zemi, a zařadil se do řady obyčejných vojáků, kteří ho eskortovali. Pak přešel jako při přehlídce kolem nastoupených jednotek. Na dvoře válečné školy převládala nepřátelská

atmosféra. Snad ani jediného z diváků nenapadlo litovat degradovaného kapitána. Naopak, když

procházel kolem plotu, volali Pařížané tísnící se na chodníku: Pověste ho! Na šibenici s ním! Nadávali mu smradlavých židů.

V té době posílali Francouzi vypovězené politické delikventy do své tehdejší kolonie Nová

Kaledonia. V případě odsouzeného Dreyfuse se jeho nepřátelé postarali o výjimku. Snad se jim zdálo prostředí mezi kaledonskými lidojedy příliš luxusní, poslanecká sněmovna pohotově odhlasovala zvláštní zákon, podle něhož byl Dreyfus vypovězen na Ďábelské ostrovy. Zatím prošel s hlavou vztyčenou a vojenským krokem martyriem degradace, nastoupil do vězeňské káry, která ho dopravila do vězení, kde se zhroutil. Novináři napsali o ceremonii, že se bývalý důstojník choval jako profesionální špion a otrlý zrádce. V jeho obličeji se neobjevila ani jediná

známka pokání, lítosti. S nehybnou tváří absolvoval onu potupnou desetiminutovou scénu. Dreyfus se skutečně choval nečekaně. Jeho postoj nevzbudil žádné sympatie. Na většinu přítomných, právětak jako na členy válečného soudu, působil dojmem otrlého zrádce, kterým nepohne nic na světě. Jak jinak se dalo vysvětlit, že ani jednou nepropadl zoufalství, ačkoliv k tomu měl dost důvodů? Ředitel věznice Cherche—Midi však dosvědčil něco jiného. Dreyfus se z posledních sil držel, aby se choval tak, jak se od důstojníka francouzské armády čekalo. Nechtěl projevit ani stopu zbabělosti, aby mu v budoucnosti nikdo nic nemohl vyčíst. Byl totiž pevně přesvědčen, že se omyl vysvětlí a on bude rehabilitován. Když odcházel ze dvora válečné školy, volal do řad zvědavců:

„Nejpozději do tří let budu rehabilitován!”

Dne 17. ledna 1895 jej železnicí odvezli do přístavu La Rochelle, kde už čekala loď Ville de Saint Nazaire. Když ho převáželi z nádraží do přístavu, shromáždil se na molu dav lidí

volajících: Smrt zrádci! Někteří měli hole a snažili se degradovaného kapitána uhodit. Loď zvedla kotvy 21. ledna a vydala se na dlouhou cestu do karibské oblasti.

Dnešní Ostrovy spásy se nejmenovaly Ďábelské ostrovy náhodou. Leží jen pár desítek kilometrů

od Francouzské Guyany, v tropické oblasti s nesnesitelným podnebím. Čtyřicetistupňové vedro, vše spalující slunce a velká vlhkost, to měly být prostředky pro zostření trestu, a pobyt na ostrově

znamenal prakticky pomalou popravu.

Ostrovy spásy jsou tři: Královský, Sv. Josefa a Ďábelský. Od Francouzské revoluce sem ti, kdo byli právě u moci, posílali své nepřátele. Mohli se spolehnout, že nepřežijí. Kdysi prý zde byla také

kolonie pro ubožáky postižené leprou. Prvním vypovězeným vězněm, který proslavil ten kousek skalnatého pekla uprostřed oceánu, byl kapitán Dreyfus, druhým o mnoho let později zločinec, zvaný

Le papillon - Motýlek, který vydal ve své knize o poměrech na ostrově otřesné svědectví. Když se velitel trestanecké kolonie Bouchet připravoval na přijetí prominentního vězně

Dreyfuse, dal spálit zbytky ubikací leproserie a dal pro něj postavit chatrč. Loď přistála nejdřív 13. dubna v Guyaně, odtud Dreyfuse dopravili na Ďábelský ostrov. Bylo to kruté rozhodnutí, pro Dreyfuse však šťastné. Jakkoliv to zní paradoxně, platí to doslova. Kdyby ho poslali do Nové Kaledonie, což bylo obvyklé, nebyl by si na něj po nějakém čase nikdo vzpomněl. Pověst Ďábelského ostrova však naháněla hrůzu a novináři se postarali, aby se jejich čtenáři o útrapách nenáviděného zrádce čas od času dočetli. Sami tak nechtěně udržovali veřejné mínění v jistém napětí. Případ Dreyfus nebyl mrtvý, diskutovalo se o něm. A to bylo dobře. Tak se veřejnost dozvěděla o krutých podmínkách uvězněného. Nikdo, ani nejbližší příbuzní, ho nesmějí navštívit, ve dne v noci ho hlídají ozbrojení

strážci v nuzném baráku, sám nesmí udělat jediný krok, mluvit smí jen v určené dny se svými strážci. Jeho i tak omezenou korespondenci pečlivě čtou cenzoři.

V archivu francouzského ministerstva kolonií se zachovala souhrnná zpráva šéfa kabinetu Jeana Decraise, z níž lze vyčíst tragédii odsouzeného. Zpočátku s ním zacházeli jako s ostatními deportovanými. Měl tedy jistou volnost. Vždyť bylo nemyslitelné, že by mohl uniknout z ostrova. Ve vodách a lagunách, obklopujících skalní výspu trčící z moře, se to hemžilo žraloky. Nikdo by nedoplaval daleko. Možnost dostat se z ostrova byla mizivá.

Koncem roku 1896 vsak nastal pro Dreyfuse opravdu těžký život. Dosud ho, mimo osamění, trápilo jen nesnesitelné vedro, žízeň a moskyti. Cítil se slab, nemocen, trpěl pod výživou. Najednou mu zakázali i balíčky, které mu posílala rodina. Přilepšit si mohl jen nákupem u vězeňské správy. Dne 3. září 1895 se rozšířila ve Francii zpráva, že kapitán Dreyfus z Ďábelského ostrova utekl. Náčelník vězeňské správy na ostrově Bouchet samozřejmě věděl, že to není pravda, přesto však se od toho dne denní režim odsouzence značně změnil. Koncem roku 1896 se podmínky ještě zhoršily. Původně pro něj postavili z kamene, kterého bylo na ostrově všude plno, přístřeší čtyři krát čtyři metry se zamřížovaným oknem. Dveře, vlastně jen mříž na pantech, vedlydo malého dvorku tři krát dva metry. Ten byl uzavřen dřevěnými vraty. Na dvorku seděl strážce, který měl celou noc bdít. Údajně nesměl ze spícího vězně od večera do rána spustit oči.

Dreyfuse hlídalo pět strážných. Přes den se mohl odsouzený pohybovat ve vyhrazené části ostrova. Ležela mezi přístavištěm a mělkým údolím, kde byl trestanecký tábor. Velitel kolonie mu stanovil hranici, kterou nesměl překročit. Aby bylo zřejmé, kam až smí, zasadili na hranici vysoký kůl. Podle zprávy Jeana Decraise nesměl vězeň s nikým, kromě strážných, promluvit, od

západu slunce až

do východu nesměl opustit svůj kamenný příbytek. Ale koncem roku 1896 se i tato přísná opatření

podstatně zhoršila.

Kolem jeho cely postavili palisádu, která značně omezila možnosti pohybu. Nikdy nesměl za ni. Dne 6. září dostal velitel tábora rozkaz z Guyany, že musí být Dreyfus každou noc připoután k lůžku dvojnásobnými železnými okovy.

Alfred Dreyfus byl vzorný trestanec, za celou dobu se nedopustil ani jediného kázeňského přestupku. Přesto pro něj dali postavit novou celu, obklopenou ještě vyšší palisádou z kmenů, nahoře zašpičatělých. V srpnu 1897 ho do ní přestěhovali. Prostor stavby byl rozdělen silnou mříží na dvě

poloviny. V jedné části žil vězeň, v druhé strážci, kteří ho teď měli ve dne v noci na očích. Proč tak kruté podmínky, když se vrahové a lupiči, žijící v sousedním trestaneckém táboře, směli pohybovat po ostrově? Je jen jediná odpověď. Spiklenci, kteří inscenovali proces s falešnými důkazy, se snažili zbavit odsouzeného jednou provždy. Mstili se poraženému, který se nemohl bránit, protože měli špatné

svědomí a strach.

Případ kapitána Dreyfuse totiž neskončil jeho deportací, právě naopak, chystalo se dramatické

pokračování. Dreyfusova manželka Lucie a jeho bratr Mathieu se pustili do svízelného boje o revizi procesu. Politické klima a některé další události však naznačovaly, že ještě není ta pravá doba. Případ Dreyfus totiž vyprovokoval nepříjemnou mezinárodní komplikaci. Novináři, kteří se snažili využít senzace, ji přikrmovali často za vlasy přitaženými novinkami. Samozřejmě že stále zdůrazňovali, že kapitán zradil vlast a vydal tajné dokumenty nepříteli.

Nepřítelem bylo Německo, jeho pařížským reprezentantem velvyslanec hrabě von Münster a vojenský přidělenec von Schwartzkoppen. Ti se od samého počátku od aféry distancovali. Několikrát soukromě i oficiálně prohlásili, že s ní nemají nic společného, odsouzeného Dreyfuse neznají, nikdy se s ním nesetkali. Když však veřejné osočování pokračovalo, požádal německý velvyslanec o přijetí u prezidenta a ujistil ho, že o Dreyfusovi se poprvé dozvěděli z francouzského tisku. Ani to ještě nebylo nic platné, útoky na německou zpravodajskou službu neustaly. Tak poslal von Münster novinám toto prohlášení:

„PŘES NAŠE OPAKOVANÁ DEMENTI POKRAČUJI NĚKTERÉ FRANCOUZSKÉ LISTY V OBVIŇOVÁNÍ

NĚMECKÉHO VELVYSLANECTVÍ V SOUVISLOSTI S AFÉROU KAPITÁNA DREYFUSE. TVRDÍ SE, žE TO BYL

HRABĚ VON MONSTER, KDO žÁDAL, ABY BYL PŘÍPAD PROJEDNÁVÁN S VYLOUČENÍM VEŘEJNOSTI PROTO, žE DOKUMENT, VEDENÝ OBžALOBOU JAKO DŮKAZ, BYL UKRADEN NA NĚMECKÉM

VELVYSLANECTVÍ. ZNOVU OFICIÁLNĚ PROHLAŠUJEME, žE VŠECHNA TAKOVÁ TVRZENÍ JSOU

VYMYŠLENÁ. NĚMECKÉ VELVYSLANECTVÍ NEMĚLO NIKDY žÁDNÉ STYKY S KAPITÁNEM DREYFUSEM, ANI PRÍ-MÉ, ANI ZPROSTŘEDKOVANÉ. NA

NĚMECKÉM VELVYSLANECTVÍ NEBYL UKRADEN žÁDNÝ

DOKUMENT. AMBASÁDA NIKDY NEžÁDALA O VYLOUČENÍ VEŘEJNOSTI

PRL PROCESU.”

Prohlášení, které otiskly francouzské listy, mělo uklidnit zčeřenou hladinu mezinárodních vztahů, ale neuklidnilo. Stalo se však něco jiného, významnějšího. Americký publicista Gerald Dickler napsal, že nikdy v historii soudnictví nezahrála syfilis tak kladnou roli jako v případě kapitána Dreyfuse. Měl pravdu. Ale nebyla to jen v té době vlastně neléčitelná a velmi rozšířená pohlavní

nemoc, ale také pověstná náhoda, která na křižovatkách dějin zasáhla do Dreyfusova osudu. Plukovník Jean Sandherr, náčelník zpravodajské služby generálního štábu, musel právě ze zdravotních důvodů odejít do výslužby. Na jeho místo povolal náčelník generálního štábu, generál Boisdeffre, George Picquarta, který byl krátce předtím povýšen na plukovníka. Nebylo mu ještě ani čtyřicet, byl svobodný, velmi rozvážlivý, klidný, rozumný a ctižádostivý. Říkalo se o něm, že nemá rád židy a také ne kapitána Dreyfuse. Přijal jeho odsouzení jako samozřejmost, o víc se zpočátku nestaral. Když však nastoupil do funkce, brzo zjistil, že po Dreyfusovu odsouzení únik informací z generálního štábu, nebo dokonce přímo ze Statistického oddělení zpravodajské služby neustal. Pracoval zde snad ještě jiný vyzvědač? Picquart pocházel právě tak jako Dreyfus z Alsaska. Proto snad měl od narození v krvi důkladnost přisuzovanou paušálně Němcům. Když se poprvé dostavil na rozkaz generála Boisdeffra k audienci, uslyšel od něj podivnou informaci týkající se Dreyfusova případu. Kdyby někdy potřeboval pro Dreyfusův případ další usvědčující dokumenty, má se obrátit na majora Henryho. On má na starosti přísně tajnou složku s doklady, které byly předloženy soudnímu dvoru. Picquart vyšel z generálovy kanceláře a zůstal stát na chodbě jako očarovaný. Proč mu generál připomněl případ kapitána Dreyfuse? Byl přece řádně a právoplatně odsouzen a deportován. Zpráva o jeho útěku se ukázala jako novinářská kachna, někomu zřejmě záleželo na tom, aby justiční omyl připomněl veřejnosti. Plukovník Picquart samozřejmě uslyšel různé chýry o tajných dokumentech, které soudci dostali na stůl v poslední chvíli, věděl také, že obálku s přísně tajnými doklady, o jejichž

obsahu nikdo nic nevěděl, poslal soudu sám ministr války generál Mercier, nevěnoval tomu však žádnou pozornost. Proč také? Ale teď když ho na případ, který Picquart považoval za definitivně

uzavřený, upozornil sám šéf generálního štábu? Jak měl nebo mohl pokračovat, bylo by zapotřebí

dalších dokladů, spravovaných majorem Henrym? Řekl si, že se příležitostně na ty dokumenty podívá. Nemusel dlouho čekat a měl Dreyfusův případ na stole z docela jiného důvodu. V březnu 1896

se ve Statistickém oddělení objevila zpráva, napsaná na modrém formuláři potrubní pošty, roztrhaná

na šestatřicet kousků. Ty byly nyní, když je madame Bastianová vylovila z odpadkového koše vojenského přidělence německého velvyslanectví von Schwartzkoppena a kapitán Lauth je sestavil, zase nalepeny na podložku, takže byl text snadno čitelný. Pracovníci štábu znali písmo německého přidělence, ale také jeho přítelkyně, které někdy diktoval zprávy nebo dopisy. Sdělení na modrém papíře, kterému se začalo říkat „petit bleu”, bylo podepsáno iniciálou C a bylo adresováno takto: Monsieur le Commandant Esterhazy, 27 Rue de la Bienfaisance, Paris.

Pane,

očekávám od Vás především podrobnější vysvětlení nei to, které jste mi nedávno poskytl na nezodpovězené otázky. Proto Vás prosím, abyste mi odpověděl písemně, abych mohl posoudit, jestli mám udržovat styky s rodinou R. nebo ne.

Podepsán C.

Nový podezřelý se jmenoval major Marie Charles Ferdinand Walsin -Esterhazy, byl legitimním potomkem staré maďarské šlechtické rodiny, narodil se 26. prosince 1847 v pařížské rue de Clichy, měl za sebou pohnutý život a podivuhodnou kariéru. Dali ho sledovat a mezitím zjistili, že kdysi sloužil ve vatikánské gardě, později se jako poručík dostal do cizinecké legie, vrátil se a bojoval proti Průsakům v prusko-francouzské válce 1870—1871. Když válka skončila, zůstal ve francouzské

armádě. Byl to poněkud podivný mladý muž s výstředním chováním. Hovořil několika jazyky. Když

měl peníze, rozhazoval je plnými hrstmi. Byl znám v noblesních pařížských nočních podnicích, ale také

v polosvětě. Většinou měl hluboko do kapsy a kvůli dluhům, které nemohl platit, dělal další dluhy. Dlouhá léta se přátelil s majorem Henrym, dalo by se říci, že si navzájem důvěřovali. Ostatní jeho přátelé byly ženy. Vzdělané a vážené, hezké či méně pohledné, ale také kurtizány i děvky z Pigalle. S

muži se přátelil, jen když musel. Jedním z jeho problematických kamarádů byl bývalý důstojník francouzské armády židovského vyznání Maurice Weil.

Později se ukázalo, že Esterhazy byl nemocný. Jednak trpěl tuberkulózou, jednak psychopatií. Pronásledovaly ho bludné představy, že mu usilují o život, podezříval svou manželku, milenku, podřízené i nadřízené z generálního štábu. Vyprávěl nepravdivé příhody ze svého života, v nichž hrál hlavní a vždy hrdinskou roli, v nichž vyhrával neexistující souboje. Předstíral, že je bohatý, ve skutečnosti si v nouzi pomáhal podvody. Aby se dostal k penězům, padělal jisté písemnosti. Když byl se svým plukem v Tunisu, dostal se do finančního maléru, zpronevěřil totiž peníze z plukovní pokladny. Jen taktak, že se neocitl před válečným soudem. Zdá se, že opravdu nedělal rozdíl mezi dobrem a zlem. Vyrobil si toti ž falešný doklad o vojenském vyznamenání a klidně se jím pyšnil. Dokonce ho propa šoval do fasciklu se sv ými osobními spisy. Oženil se s krásnou, inteligentní dívkou z dobré rodiny. Přinesla mu dvě stě tisíc franků věna. To byla koncem minulého století značná částka, ale Walsin-Esterhazy ji prohrál v kartách. V době, kdy ho dal plukovník Picquart sledovat, podala Esterhazyho manželka žádost o rozvod.

Přiživoval se, čím se dalo. Jeden čas dělal sekundanta při soubojích židovských důstojníků, dal si za služby dobře zaplatit, pak je ještě vydíral. Vypůjčoval si od nich a jejich příbuzných peníze a nevracel je. Snad proto se připojil k houfu protižidovsky naladěných Francouzů, kteří se seskupili kolem vydavatele Drumonta. Esterhazy byl ošklivý, nepříjemný, nespolehlivý a nestálý, a přesto přitahoval ženy. Každý z kolegů věděl o jeho milostných pletkách.

První podezření se objevilo hned poté, když plukovník Picquart nařídil Esterhazyho sledování. Jistý důstojník, s nímž sloužil u téhož pluku, prohlásil, že se až zbytečně nápadně zajímal o přísně

tajné dokumenty. Sbíral informace o dělostřelectvu, dobrovolně se hlásil k inspekčním cestám na střelnice. Vypůjčoval si od kolegů přísně tajné spisy a často je vracel až po upomínkách. Vojáci mu někdy kopírovali celé stránky různých předpisů. Vyšetřovatelé zjistili

ještě, že se s pomocí známých na vysokých místech vládního aparátu pokoušel docílit přeložení do ministerstva války. Walsin-Esterhazy měl vlivné přátele na úřadech, proto si mohl leccos dovolit a prošlo mu to. Příkladem pro toto tvrzení

byla role, kterou zahrál v případě kapitána Dreyfuse.

Georges Picquart neměl ponětí, že jeho pobočník Henry je Esterhazyho přítelem, a informoval ho o podezření. Od té chvíle se na německém velvyslanectví neobjevily už žádné další zprávy týkající

se francouzské armády. V červenci 1896 se pak vojenský přidělenec francouzského velvyslanectví v Berlíně od tajných informátorů dozvěděl, že německý generální štáb má na francouzském generálním štábu v Paříži svého vyzvědače. Je majorem pěchoty. Je

čtyřiceti-nejvýš padesátiletý. Ale Němci nejsou spokojeni s materiálem, který dodává. Pouze v poslední době přinesl informace o střelnici v Chálonsu a pár dalších zpráv, které stojí za to.

Plukovník Picquart byl na stopě, o tom byl přesvědčen. Ta stopa vedla k Esterhazymu. Aby mohl podniknout konkrétní opatření, potřeboval důkaz. V soupisu, nazvaném bordereau, který zahrál stěžejní roli v případu kapitána Dreyfuse, byla přece také informace, týkající se francouzského dělostřelectva. Plukovníka Picquarta napadla vynikající myšlenka. Poslal policejnímu znalci z oboru grafologie Bertillonovi ukázky písma majora Esterhazyho a znalec bez váhání prohlásil:

„Toto je stejné písmo, jakým byl napsán seznam bordereau.” Každý, kdo byl jen trochu informován o průběhu Dreyfusova procesu, od této chvíle věděl, že došlo k justičnímu omylu, Dreyfus byl poslán do vyhnanství místo Esterhazyho. Situace byla však jen zdánlivě jasná. Nikdo netušil, jak klikatá cesta povede ke spravedlnosti. Důkaz o vině majora Esterhazyho je obsažen ve výpovědi německého vojenského přidělence Maxe von Schwartzkoppena. Kancelář vojenského přidělence německého velvyslanectví byla v pařížské rue de Lilie 78. Dne 20. července 1894 odpoledne mezi třetí a čtvrtou hodinou ohlásil sluha August Burde návštěvu.

„Chce s vámi mluvit nějaký Francouz, pane atašé.”

„Co chce?”

„Říká, že je to kvůli cestovnímu pasu.”

„Pošlete ho na konzulát, Burde.”

„Říká, že chce mluvit jen s vámi.”

„Tak ho sem přiveďte.”

Max von Schwartzkoppen později vypověděl:

„Krátce poté, co jsem řekl sluhovi, že toho člověka přijmu, vstoupil do mé kanceláře pán, v němž jsem okamžitě poznal francouzského důstojníka v civilu.”

„Podle čeho jste ho poznal?”

„Podle chování, podle chůze, podle gest.”

„Jak vypadal?”

„Mohlo mu být takových dvaačtyřicet, možná pětačtyřicet, byl středně velký, hubený, měl velké zapadlé oči, tmavé, možná dokonce černé, prošedivělé vlasy a melírovaný důstojnický knír. V

knoflíkové dírce převlečníku červenou butoniéru.”

„Butoniéru Čestné legie?”

„Ano. Když vstoupil, byl nejdřív trochu nejistý. Pořád bloudil pohledem po místnosti, jako by se chtěl přesvědčit, že jsme sami. Nepromluvil první. Teprve když jsem se ho zeptal, co si přeje, tak se mi představil jako francouzský štábní důstojník a koktavě, ale řekl bych současně dychtivě, mi začal povídat, že se dostal do situace, kdy mu nezbývá než odhodlat se k jistému kroku. Možná že se mi nebude zdát vhodný, ale on si to dobře rozmyslel, udělá to pro svou ženu

a děti. Musí je zachránit před bídou a ponížením. Neutěšené poměry a nešťastné spekulace, ale také nemoc jeho manželky ho přivedly k rozhodnutí, že si musí opatřit nějaké peníze, aby zachránil rodinné sídlo nedaleko Chálonsu.”

„Nabídl vám služby?”

„Ale nejdřív se ještě omlouval, že zkusil všechno, co bylo v jeho silách, aby se ze svízelné

situace dostal čestným způsobem. Nepodařilo se mu to, proto nabízí své služby německému generálnímu štábu a doufá, že se tak dostane aspoň z nejhoršího a postupně bude moci splatit své

dluhy. Je to jeho poslední a jediná možnost. Jinak mu zbývá jedině kulka do hlavy. Chtěl to už udělat, ale pak si to rozmyslel kvůli manželce a dětem, i když ví, že by smrt byla čestnější.”

„Nabízel něco určitého? Dokumenty? Zprávy? Nebo jen služby?”

„Mluvil o všem možném. Až příliš mluvil o svých možnostech. Sloužil prý delší dobu v Alžíru, zná

tamější poměry. Ale byl rovněž u jednotky na italských hranicích a zná opatření ochrany hranic.”

„To byla pro vás jistě zajímavá nabídka. Vyzvědač s takovými styky!”

„Tím to zdaleka nekončilo. Dozvěděl jsem se, a později jsme si to ověřili, že v letech 1881-1882

pracoval ve zpravodajském oddělení ministerstva války, že je plukovník Sandherr, šéf zpravodajské

služby, jeho přítel a s prezidentem Casimir-Perierem chodil do školy. Velmi dobře se zná s poslancem Julesem Rochem, který mu slíbil, že ho jmenuje zástupcem šéfa kabinetu, až se stane ministrem války.”

„Kde sloužil v době, když k vám přišel? Snad ne na generálním štábu?”

„Ne. Byl u posádky mimo Paříž.”

„Tak vlivné styky a sloužil na venkově?”

„Hned mě začal ujišťovat, že se brzo vrátí do Paříže. Zatím odjíždí na manévry do okolí

Chálonsu.”

Podle líčení Maxe von Schwartzkoppena vzbudil v něm podivný návštěvník různé pocity. Vojenskému přidělenci, který vždycky mívá dost společného se zpravodajskou službou, se nestává

každý den, aby na jeho dveře zaklepal špion a vybalil tak obsáhlou nabídku zboží. Možnosti, o nichž

hovořil, byly až nápadně báječné, proto bylo zapotřebí opatrnosti. Kdoví s jakým úmyslem ho sem Francouzi poslali. Major Esterhazy však nenechal německému přidělenci časový prostor k dlouhým úvahám, sáhl do náprsní kapsy a vyložil na stůl trumf - hustě popsaný list papíru.

„Abyste nepochyboval o mých možnostech. Prosím, přečtěte si to!

„Jaká to byla zpráva?”

„Nečetl jsem ji. Podal jsem mu ji zpátky a řekl jsem mu, aby si řádně rozvážil, do čeho se pouští. Upozornil jsem ho, že nezastávám svou funkci na ambasádě proto, abych pomáhal francouzským důstojníkům ke zradě. Bude nejlépe, když se sebere, odejde a zapomene na tuto chvíli, a já udělám totéž.”

„Přijal vaši nabídku?”

„Kdepak. Začal mne přesvědčovat o tom, že si všechno dobře rozmyslel, že ví, co dělá. Když

jeho nabídku odmítnu, bude se muset snažit získat peníze jiným způsobem. Znovu jsem

ho upozornil na důsledky jeho rozhodnutí i na skutečnost, že se nemohu pouštět do takových dobrodružství. Odporoučel se, ale při odchodu ještě poznamenal, že se za pár dní vrátí.”

„Skutečně se vrátil?”

„Ne, ale hned druhého dne jsem od něj dostal dopis, v němž mi sděloval, že se brzo vydá na cestu, o níž jsme hovořili.”

„Byly to manévry v oblasti Chálonsu?”

„Ano.”

„A kdy vám to napsal?”

„Kdy? Jedenáctého července. Měly to být dělostřelecké manévry nebo cvičná střelba, a přidal ještě, že díky stykům jeho rodiny by mi mohl obstarat významné informace, týkající se ruské armády.”

„Co jste mu odpověděl?”

„Zatím nic. Připadlo mi to všechno velice nadsazené, veletrh tajných zpráv. 22. července 1894

jsem podal zprávu o jeho návštěvě do Berlína a 26. jsem dostal příkaz pokračovat v jednání.”

„Takže vám to všechno stejně nebylo nic platné.”

„On se totiž nedal odbýt. Nikdy jsem nic podobného nezažil a také jsem neslyšel o tajném agentovi, který by se takhle vnucoval. Dne 27. večer přišel najednou bez ohlášení do mé kanceláře a představil se mi jako major hrabě Walsin-Esterhazy, velitel praporu 74. pěšího pluku v Rouenu. Jeho manželka je rozená Nettancourtová-Vaubecourtová. On je majitelem zámku Dommartin u St. Menehoudu v departementu Marné. Je spřízněn s rodinami Clermont-Tonnére a Bauffremont. Má

značné možnosti. Jako důkaz, že mluví pravdu, mi předložil mobilizační rozkaz pluku a požadoval částku dvou tisíc franků měsíčně. Ještě jednou jsem se snažil vysvětlit mu, do čeho se pouští, ale zbytečně. Řekl, že všechno uvážil a je rozhodnut. Když ho odmítnu, bude se muset se svou nabídkou obrátit jinam.”

Stále ještě se nedohodli. Max von Schwartzkoppen považoval za nutné pohovořit o mimořádné

příležitosti se šéfem německé zpravodajské služby majorem Müllerem, chtěl mít svolení z nejvyššího místa a chtěl také znát názor svých představených. Šlo o nabídku, která by za stávající mezinárodně

politické situace mohla mít dvojnásobnou cenu. Dotázal se v Berlíně a dozvěděl se, že náčelník zpravodajské služby je na dovolené v Michelstadtu v Odenwaldu. Vypravil se tedy z Paříže za ním. Byla to dlouhá cesta, v té době obtížná, ale dorazil do Michelstadtu 3. srpna a příštího dne se s náčelníkem Mullerem sešel.

Šéf zpravodajské služby mu nemohl dát jinou odpověď: navázat s francouzským důstojníkem spojení, prověřit hodnotu zpráv, které dodá. Když se ukáže, že nemají cenu, anebo by to mohly být jen karty do hry, které se francouzská zpravodajská služba snaží propašovat do protivníkova tábora, spojení okamžitě přerušit. Stálý paušální plat nepřichází vůbec v úvahu, odměna bude určována individuálně podle hodnoty odevzdaných zpráv.

Max von Schwartzkoppen se vrátil do Paříže 6. srpna a našel ve své kanceláři dopis majora Esterhazyho, v němž mu sděloval, jako by to bylo nesmírně důležité, že bude do 10. srpna ve štábu Třetí dělostřelecké brigády v kasárnách v Chálonsu, od 10. do 12. pak na venkově ve svém zámku Dommartin-la-Planchette u St. Menehoudu, v departementu Marné, později pak na své stálé adrese, která je v oficiálním adresáři. Německému atašé bylo jasné, že ho Esterhazy nenechá na pokoji, ať s ním uzavře onen pochybný a dozajista i nebezpečný obchod nebo ne. Měl

pravdu.

„Přišel za mnou do mé kanceláře na velvyslanectví 13. srpna v deset večer,” vypověděl. „Znovu jsem se mu snažil vysvětlit, že nemám v úmyslu přijmout jeho nabídku. Je to nebezpečná akce a výsledek je ve hvězdách. Vrátil jsem mu také mobilizační plán a řekl jsem mu, že pro mne nemá

žádnou cenu, neobsahuje totiž žádné světoborné údaje. Pak jsem mu znovu zdůraznil, že se s ním nehodlám stýkat a už vůbec od něj nehodlám kupovat nějaké tajné zprávy. Začal mne znovu přesvědčovat, opakoval všechny své návrhy, sliboval mi dokumenty nepředstavitelné ceny, řekl mi, že mi přinese nejčerstvější mobilizační plán, vydaný před několika dny. S tím jsme se rozešli.”

„Vrátil se ještě?”

„Patnáctého srpna byl zase u mne v kanceláři.”

„A znovu naléhal?”

„Ne. Neřekl dohromady nic a položil mi na stůl složku. Podíval jsem se dovnitř. Prohlédl jsem jednu stránku, pak druhou a pochopil jsem, co mám v ruce. Okamžitě jsem si uvědomil, že tak cenný

dokument, jako je mobilizační plán francouzského dělostřelectva, musím získat pro generální štáb a dohodl jsem se s ním. Vyplatil jsem Esterhazymu tisíc franků. Slíbil mi, že mi v příštích dnech dodá

další cenné zprávy.”

V dalších odstavcích protokolu se německý atašé víceméně omlouvá za to, že se dal dohromady se zrádcem, dělal prý to v zájmu německé armády a německého národa. Jak jinak, každý

na jeho místě by udělal totéž, i když si uvědomoval, že se jako pruský důstojník může dostat do nepříjemné situace. A také se do ní dostal a měl namále, aby se jeho spojení předčasně neprozradilo, aby stín podezření padl jenom na kapitána Dreyfuse a ne také na něj. Večer v půl sedmé 1. září 1894 se v jeho kanceláři znovu objevil Esterhazy, půldruhé hodiny diktoval zajímavé informace a pak mu předal tyto písemnosti psané vlastní rukou: 1.

Soupis záložních útvarů.

2.

Popis krátkého děla 120 mm.

3.

Návrh na nové střelecké předpisy polního dělostřelectva.

„Pak mi ještě referoval o rozhodnutí o expedici na Madagaskar, řekl, že se právě vrátil z velkých dělostřeleckých manévrů v oblasti Sissone, v departementu Aisne, což odpovídá oné poznámce obsažené v bordereau: odjede na manévry, podá mi zprávy o tom, co tam viděl. Tuto zprávu mi Esterhazy sdělil ústně 5. září a den poté odevzdal písemně a také osobně přinesl na velvyslanectví

informaci o plánované expedici na Madagaskar.”

„Byl ke zprávě přiložen onen tolik diskutovaný seznam, nazývaný bordereau?”

„Nemohu tvrdit, že seznam neexistoval. Mohu odpovědně prohlásit, že se mi nikdy nedostal do ruky. Jestliže vůbec existoval, pak ho musel Esterhazy odevzdat na velvyslanectví v době od 16. srpna do 1. září, tedy předtím než odjel na velké manévry. Já jsem ho neviděl. Musel se dostat do ruky někomu třetímu a ten jej odevzdal francouzské zpravodajské službě.”

„Mohl byste říci, jak se mohl seznam dostat do rukou důstojníků francouzské

zpravodajské

služby?”

„Nemohu to říci s určitostí, je však možné, že ona žena, známá jako madame Bastianová, zaměstnaná na velvyslanectví jako uklízečka, v tom mohla mít prsty.” Není zapotřebí vypočítávat všechny tajné zprávy, které francouzský důstojník Esterhazy odevzdal a prodal německému vojenskému přidělenci. Byly mezi nimi důležité i méně důležité. Navštěvoval von

Schwartzkoppena přibližně každé dva týdny, odevzdal mu obálku a odnášel si honorář. Ale brzy německý vojenský atašé objevil, že se na zpravodajské senzace majora Esterhazyho nemůže spolehnout. Když totiž neměl co prodat, vymyslel si zpravodajskou kachnu a naservíroval ji Němcům s náležitou oblohou. Ti se přesvědčili, že s nimi nehraje poctivou hru, a přerušili s ním v březnu 1896 styky. Jenže pro kapitána Dreyfuse to už bylo pozdě.

Když plukovník Picquart zjistil, že onen osudný soupis nazvaný bordereau nepsal Dreyfus, ale Esterhazy, považoval za svou povinnost informovat o převratné skutečnosti své nadřízené. Dne 1. září

1896 předložil generálu Boisdeffrovi souhrnnou zprávu o zjištění, které jasně dokazovalo Dreyfusovu nevinu. Ke zprávě přiložil ještě onu přísně tajnou složku s dokumenty, které generál Mercier poslal na poslední chvíli soudcům válečného soudu. Tak se znovu objevily na denním světle pochybné a kompromitující dokumenty, které měly být podle rozkazu ministra války zničeny. Generál Charles Arthur Gonse byl zástupcem náčelníka generálního štábu a současně

náčelníkem zpravodajské služby. Když si přečetl Picquartovu zprávu, mohl okamžitě nařídit rychlé

přešetření případu kapitána Dreyfuse a zařídit jeho propuštění. Udělal však pravý opak. Nařídil Picquartovi, aby postupoval opatrně, aby dal bordereau zpátky do Dreyfusových spisů, aby neuváděl tuto doličnou listinu do souvislosti s Esterhazym, aby se v jeho případě omezil pouze na sdělení, které

mělo být posláno potrubní poštou se zprávou napsanou na modrém formuláři. Důstojník musí splnit rozkaz svého nadřízeného do poslední podrobnosti. Picquart nechtěl věřit tomu, co slyšel. Generálové neměli zájem na tom, aby spravedlnost zvítězila, aby byl nevinně

odsouzený rehabilitován a viník potrestán, protože sami měli prsty v machinacích s důkazy. Aféra měla zůstat aférou, kompromitující doklady, které nebyly zničeny, jak si generálové přáli, měly zmizet v archivu, všechno mělo zůstat tak, jak to bylo. Picquart si nevěděl rady. Přestože šlo o přísně tajné

záležitosti, svěřil se v zoufalství svému příteli advokátovi Louisi Lebloisovi. Příslušníci Dreyfusovy rodiny, zejména jeho bratr Mathieu, zatím nezaháleli. Mathieu Dreyfus byl inteligentní a schopný obchodník, nescházely mu ani finanční prostředky, ani známosti s významnými osobnostmi. Věděl, že musí především oživit zájem veřejnosti o případ svého bratra, a propašoval do novin fingovanou a nepravdivou zprávu, že odsouzenému kapitánovi Dreyfusovi se podařilo z Ďábelského ostrova uprchnout. Uvězněnému to sice v té chvíli nepomohlo, naopak, postavili kolem jeho cely vysokou palisádu a na noc ho poutali na lůžko, ale veřejnost a především novináři se začali k případu vracet. Objevily se pochybnosti o důkazním materiálu, začalo se mluvit o zákulisí. Dne 9. září se objevil v listu L’Eclair článek, v němž se psalo podrobně o hlavním důkazu - bordereau. Článek četl také generál Gonse, dal si předvolat Picquarta a nařídil mu:

„Musíte udělat všechno, plukovníku, aby ten žid zůstal na Ďábelském ostrově. Jeho proces nesmí být obnoven.”

„Ministerstvo se však dostane do špatného světla, generále,” namítl Picquart.

„Když nebudete mluvit, nikdo se nic nedoví. Jasné?!”

„Pane generále! To, co říkáte, je strašné. V žádném případě si toto tajemství nevezmu s sebou do hrobu.”

Picquart pak žádal o zatykač na Esterhazyho, ale generál Gonse jeho žádost striktně odmítl. Mathieu Dreyfus také nečekal s rukama v klíně. Odjel do Bruselu, kde 6. listopadu 1896 vydal čtyřiadvacetistránkovou brožurku historika a spisovatele Bernarda Lazara s titulem Justiční omyl - Pravda o případu Dreyfus a rozeslal ji do Paříže všem redakcím novin, mnoha významným politikům i osobnostem veřejného a kulturního života. Tuto informaci o případu kapitána Dreyfuse prodávali také knihkupci. Brožurka vzbudila neobyčejnou pozornost a na ministerstvu války poplach. V

publikaci se totiž poprvé a nyní písemně a veřejně objevil požadavek obnovy procesu kapitána Dreyfuse.

Především se zde psalo o jistých usvědčujících dokumentech, předložených soudu v poslední

chvíli, anonymně a tajně, aniž se někdo včetně Dreyfusova obhájce dozvěděl, co obsahovaly. Spisovatel Lazare upozorňoval veřejnost, že byl Dreyfus odsouzen především proto, že byl žid. Mathieu Dreyfus a jeho rádci samozřejmě předpokládali, že se důstojníci generálního štábu a především ministr Mercier a oněch sedm vojenských soudců, kteří poslali kapitána Dreyfuse na galeje, budou bránit. Boj proti klice z nejvyšších vojenských kruhů nebude jistě snadný. Byla to však jediná cesta k záchraně Alfreda Dreyfuse. Bylo třeba odhalit machinace generála Merciera, a tím doložit, že dal záměrně odsoudit nevinného.

Bernard Lazare byl velice blízko pravdy. Poučeně psal o seznamu bordereau jako o padělku zhotoveném zpravodajskou službou. Musela mít svého agenta na německém

velvyslanectví, protože se soupis objevil tam. Jsou v něm uvedeny dokumenty, které nikdo nikdy neviděl, o nichž tedy lze pochybovat, že vůbec existují.

„Jaký důvod však měli Dreyfusovi nepřátelé, že se proti němu spikli?” pokračoval Lazare.

„Pronásledovali ho především jako žida. Zatkli ho zejména proto, že byl žid, a proto, že byl žid, jej postavili před soud. Odsoudili ho proto, že byl žid a protože je žid, nechtějí mu přiznat právo na spravedlnost a odmítají vyslechnout pravdu. Odpovědnost za odsouzení nevinného padá na ty, kteří

proti němu štvali, lhali a křivě svědčili… Kapitán Dreyfus je nevinen, jeho odsouzení bylo docíleno nelegálními prostředky. žádám proto o obnovu procesu před očima celé francouzské veřejnosti, a ne za zavřenými dveřmi… Budou předloženy nové důkazy, dostačující k osvobození odsouzeného.” Bernard Lazare obvinil ve své brožuře generála Merciera ze zločinu. Spiklenci na generálním štábu nyní věděli, že už nejsou nedotknutelní jen proto, že jsou důstojníci francouzské armády, že jim hrozí nebezpečí prozrazení. Veřejnost samozřejmě neznala podrobnosti a oni byli přesvědčeni o tom, že se o nich nikdy nedozví, byl zde však ještě nepřítel z vlastních řad, Picquart. Odmítl připojit se k nim, naopak jel po vlastní koleji, a tím se stal nebezpečným. Pak došlo k další významné události. V

čísle z 10. listopadu 1896 uveřejnily noviny Le Matin fotokopii bordereau. Teď už šlo do tuhého. Pátrali po tom, kdo mohl tisku dát k dispozici fotokopii přísně tajného dokumentu. Podezírali také plukovníka Picquarta, přišli však na to, že to byl jeden ze soudních znalců písma, Teyssonniéres, který si předlohu dal ofotografovat a teď ji prodal novinám za slušnou částku. Generálové mohli znalce žalovat u civilního soudu. To by však nebylo rozumné, při procesu leccos mohlo vyjít najevo. Proto vůbec nezasáhli, a tím se prozradili. Strach dostal také autor bordereau major Esterhazy. Mohl čekat, že dřív nebo později někdo objeví, že je na dokumentu jeho, a ne Dreyfusovo písmo. Bordereau tedy přestalo být přesvědčivým důkazem o zradě kapitána Dreyfuse, ve složce na ministerstvu války však zatím neměli jiný. Proto vstoupil na scénu snaživý major zpravodajské služby generálního štábu Hubert Joseph Henry. Je

pravděpodobné, že nejednal na rozkaz, ale z osobní

pilnosti, aby se zalíbil a zavděčil představeným. Nevymyslel si to špatně, neměl však štěstí, a proto mu smělá, leč opět padělatelská akce nevyšla.

Henry byl zvyklý vyrábět tajné dokumenty, v té době byly jednou ze zbraní

zpravodajských důstojníků. Podstrčili je nepříteli, a tím zmátli jeho vyzvědače, takže se málokdy vědělo, jestli jsou ukořistěné dokumenty pravé či falešné. Henry měl značnou padělatelskou praxi, šel tedy na problém jako profesionál. Měl k tomu také osobní důvody: byl jedním z důstojníků podezřelých z machinací

kolem procesu, byl Picquartovým zástupcem a po jeho odchodu tedy i nástupcem. Možná že o padělku předem hovořil s generálem Gonsem, třeba se mu jen tak mimochodem o připravované akci zmínil, ale jak bylo jeho zvykem, dlouho neuvažoval a dal se do práce. Byl přesvědčen, že tak vyrobí

perfektní doklad a že bude jednou provždy konec pochybnostem o spravedlivém rozsudku nad kapitánem Dreyfusem.

Vzal dva dopisy italského vojenského přidělence Panizzardiho, adresované von Schwartzkoppenovi, které přinesla madame Bastianová z koše na papíry, mazal, kopíroval, obkresloval písmenko po písmenku a vyrobil dopis, který na první pohled vypadal jako Panizzardiho.

Milý příteli,

četl jsem, že jakýsi poslanec se chystá interpelovat kvůli Dreyfusovi. Kdyby chtěli v Římě nějaké

vysvětlení, řeknu, že jsem s tím židem nikdy nebyl ve styku. To je jasné. Kdyby se Vás ptali, řekněte totéž, protože se nikdo nesmí nikdy dozvědět, co se s ním stalo.

Alexandrine

Henry byl dobře informován. Když bylo zveřejněno bordereau, chystal se k interpelaci poslanec Castelin. Henry tedy vyrobil falzum a myslel si, že geniálním způsobem vzal vítr z plachet všem šťouralům, kteří se točili kolem případu Dreyfus. Ten se však právě padělkem majora Henryho změnil z případu nevinně odsouzeného Dreyfuse v Dreyfusovu aféru. Od této chvíle už šlo o více než o čest jediného důstojníka. Teď byla v sázce čest francouzského ministra války, generálů a tolik uctívané

armády.

Henry se mýlil, jeho snaha nevedla k vytouženému výsledku, dokonce za svou pilnost zaplatil o dva roky později vlastním životem. Padělal pro jistotu ještě další zprávu, napsanou na modrém formuláři potrubní pošty. Původně v ní sděloval Panizzardi von Schwartzkoppenovi: „P mi přinesl celou řadu zajímavých věcí.” Henry měl snadnou práci. Písmeno P přemaloval na D, přidal ještě

datum březen 1894 a vložil čerstvě vyrobený dokument do složky Dreyfus. Na ten druhý, složitější

falzifikát, si netroufl sám, proto požádal o spolupráci známého padělatele, jehož služby zpravodajská

služba využívala. Jmenoval se Lemercier-Picard a odvedl dobrou práci. Přidal datum a padělky předložil šéfům. Byli spokojeni? Neměli strach? Zřejmě ne. Tyto zprávy na objednávku byly totiž

určeny jen jako rezerva pro interní potřebu ministerstva. Veřejnost je neměla spatřit. Měly být použity jako přísně tajné jen v krajním případě. Henry je zmačkal, roztrhal na kousíčky, aby vypadaly jako vylovené z koše na papíry, a potom znovu pečlivě sestavil a nalepil. Když se pak objevily ve složce s Dreyfusovými dokumenty, bylo jasné, že se Picquart, až je objeví, chytne za nos a pochopí, že se se svým slíděním dostal na slepou kolej.

První zkoušku prodělal padělek „Henryho falzifikát”, když si generál Boisdeffre chystal odpověď

na interpelaci poslance Castelina a dal si doklady Dreyfusova případu donést z archivu. Prohlédl si je, sepsal si projev a klidně odešel do parlamentu. Tam ujistil poslance, že je všechno v pořádku, vyšetřování delikventa i proces proběhly podle platných zákonů, rozsudek nelze právně napadnout. Pak se obrátil na pány poslance a požádal je, aby rozpravu na toto téma v zájmu bezpečnosti své

vlasti co nejvíc zkrátili.

Všechno dopadlo podle předpokladu. Jméno majora Esterhazyho vůbec nebylo vysloveno, buď

nikdo nic nevěděl, nebo nechtěl vědět. Sám poslanec Castelin, který vlastně celou záležitost vyprovokoval, vystoupil 18. listopadu 1896 s návrhem, aby se proti spisovateli Bernardu Lazarovi zavedlo trestní řízení pro rozšiřování falešných a tajných zpráv. Generál Boisdeffre přednesl přece stanovisko ministerstva války a jeho prohlášení platí.

Tato fáze měření sil dopadla pro spiklence s nejvyššími důstojnickými šaržemi uspokojivě. Vyhráli, tak mohli v útoku, do něhož vlastně přešli z obrany, pokračovat. Považovali za vhodné zbavit se nepříjemně zvědavého a příliš spravedlivého Picquarta. Musí okamžitě ze zpravodajského oddělení

ministerstva války a z ministerstva vůbec a od Paříže pro jistotu co nejdál. Bylo snadné zbavit se důstojníka, který strkal nos do všeho a svým počínáním si nezískal sympatie ani nadřízených, ani podřízených. Snad jediný spravedlivý mezi darebáky měl proti sobě silnou frontu. Neměl šanci. A tak se musel podrobit rozkazu z 16. listopadu 1896. Přeložili ho nejdřív do venkovské posádky, později raději až do severní Afriky.

Picquartovým nástupcem se stal major Henry. Věrný služebník svých pánů Picquarta bytostně

nenáviděl. Právě tak jako jeho šéfové, generál Boisdeffre a ministr Mercier, i Henry věděl, že Picquart je možná jediným, ale určitě nebezpečným svědkem podvodu, který měl za následek odsouzení

nevinného. Picquart byl také jediný, kdo mohl dokázat Dreyfusovu nevinu. Ale dokumenty, které by mu k tomu mohly pomoci, byly uloženy v přísně tajném fasciklu a v archivu ministerstva války. Přístup k nim měli pouze viníci, náčelník generálního štábu a ministr války. Dokud měli oni v ruce klíč, byli spiklenci, tedy i major Henry, v bezpečí.

Jenomže se na scéně objevil nový herec - Esterhazy. A jeho výstup režíroval, dokud mohl, právě

plukovník Picquart. Proto se hněv majora Henryho obrátil proti němu. Henry si pojem důstojnické cti vykládal po svém. Výroba falešných, kompromitujících či klamných dokumentů byla jeho denním chlebem. Rozhodl se, že Picquarta úplně odrovná, aby už konečně byl pokoj. Georges Picquart samozřejmě věděl, odkud vítr fouká, bylo mu jasné, proč ho odsunuli do posádky v Africe. Znal své protivníky i jejich křivé metody, dobře věděl, že ani jeho přeložením záležitost neskončila. Čím víc se v Paříži stahovala síť kolem majora Esterhazyho, tím větší nebezpečí

hrozilo Picquartovi, který jeho zradu objevil.

Picquart napsal do Paříže svému příteli, advokátu Lebloisovi, a požádal ho o radu. Současně ho zmocnil, aby o závažném případu informoval vládu. Právní zástupce Louis Leblois uvědomil nejdřív velmi váženého předsedu senátu Augusta Scheurer-Kestnera. Picquart cítil blížící se nebezpečí, rozhodl se proto ještě pro další rozumné kroky. Napsal závěť, která nám dnes umožňuje nahlédnout pod oponu tajemství. Poslední vůli, sepsanou dne 2. dubna 1897, uložil u advokáta Lebloise s poznámkou: „V případě mé smrti odevzdejte obálku prezidentu republiky. Jedině on ji smí číst. G. Picquart, podplukovník 4. střeleckého pluku.”

V prvním odstavci ujišťuje na svou důstojnickou čest, že všechno, co v závěti píše, je pravda, sděluje také, že v květnu 1896 si všiml majora Walsin-Esterhazyho z 74. pěšího pluku, jak předával

„jisté osobě z německého velvyslanectví, zřejmě vojenskému při-dělenci podplukovníku Schwartzkoppenovi, lístek potrubní pošty s velmi podezřelým sdělením. Po důkladném přešetření

jsem dospěl k názoru, že je major Walsin-Esterhazy německým agentem. Tuto skutečnost jsem hlásil 1. září 1896 písemně generálu Gonsovi. Existuje dost důkazů, mimo jiné také o tom, že byl Esterhazy v zoufalé finanční situaci, že si nikdy nedělal starosti s volbou prostředků, jak si opatřit peníze, o čemž

svědčí také důkazy, které jsou po ruce.

Když jsem se zabýval aférou Esterhazy, objevil jsem, že jisté skutečnosti, které byly přičteny k tíži Dreyfusovi, se týkají vlastně Esterhazy ho.

Dreyfus byl obžalován z toho, že napsal německému vojenskému přidělenci v Paříži dopis. Napadlo mi srovnat Esterhazyho písmo s písmem na onom dokumentu. Ke svému velkému údivu jsem zjistil, že je naprosto totožné.

Tři z pěti soudních znalců z oboru grafologie prohlásili, že doličný dokument je napsán pozměněným rukopisem podezřelého Dreyfuse. Já jsem však objevil, že jde o normální písmo Esterhazyho. Nespokojil jsem se však s vlastním zjištěním a předložil jsem Esterhazyho rukopis jednomu z nejváženějších znalců písma, panu Bertillonovi, aniž jsem mu řekl, o čí písmo jde. Pan Bertillon prohlásil okamžitě a bez zaváhání, že jde o stejné písmo jako v Dreyfusově dokumentu. Naléhavě mi kladl dokonce otázky, odkud ukázku písma mám, protože, jak výslovně prohlásil, se mu zdá, že ony údajné změny v Dreyfusově písmu se v této ukázce rukopisu jeví jako úplně přirozené.

…Ohlásil jsem tyto skutečnosti nejdřív generálu de Boisdeffrovi a s jeho svolením také generálu Gonsovi a konečně také ministru generálu Billotovi. Generálové de Boisdeffre a Gonse, kteří vedeni generálem Mercierem byli strůjci procesu proti Dreyfusovi, se tvářili velmi rozpačitě. Ministr přijal moje důkazy a řekl mi, že dá, bude-li to zapotřebí, Esterhazyho zatknout. Prozatím mám pokračovat v šetření. V této fázi se objevily v novinách články obhajující Dreyfuse a poslanec Castelin interpeloval v parlamentu. Gener ál de Boisdeffre hovořil s ministrem a ten se po tom rozhovoru začal chovat úplně

jinak. Řekl mi, a zvlášť to zdůraznil, že mu jeho zvláštní policie předložila důkazy Dreyfusovy viny. Neřekl mi však jaké. Generál Gonse se mne poté s nápadnou horlivostí zeptal, jestli věřím tomu, co mi sdělil ministr.

Protože jsem i nadále tvrdil, že všechny důkazy, které jsem dal dohromady, jsou naprosto přesvědčivé, poslali mne jednoho dne s novým pověřením na inspekční cestu po opevněních do severní Francie k 6. armádnímu sboru, později k 7., pak ke 14. a 15. Nakonec mne přeložili ke 4. střeleckému pluku.

Důkazy, které jsem shromáždil, jasně svědčí, že je Walsin-Esterhazy (a možná také jeho přítel Weil) německým tajným agentem, že jediný důkaz, který svědčil pro Dreyfusovu vinu, je vlastně

důkazem proti Esterhazymu.

Proces proti Dreyfusovi byl veden nepředstavitelně lehkomyslně. Už předem bylo oznámeno, že Dreyfus je vinen, což odporuje platným zákonům. Tajný spis, předložený soudcům v jejich poradní

místnosti, se skládá ze čtyř písemností, z nichž jedna se vztahuje na Esterhazyho, druhá na neznámé

individuum, označené iniciálou D, což nemůže být Dreyfus, protože to nevyplývá z důkazního materiálu. Dva další dokumenty nemají žádnou váhu, jsou založeny na domněnce. Tento spis nebyl předložen ani Dreyfusovi, ani jeho obhájci, přestože právě na jeho základě byl obžalovaný odsouzen. Na nerozhodné soudce udělal dokument značný dojem. Neměli nikoho, kdo by jim vysvětlil souvislosti, a museli se rychle rozhodnout. Kdyby byly dokumenty z tohoto tajného spisu předloženy soudu, kterýkoliv obhájce by byl snadno vysvětlil, že nemají vůbec žádnou váhu.

Opakuji: všechny tyto důkazy mi byly vidy po jejich objevení odebrány generálem Gonsem. Musím dokonce vyslovit obavu, ze dokumenty z tajného spisu byly zničeny. Podepsán G. Picquart.”

Obsah této závěti nebyl samozřejmě v té době znám, ale nad Esterhazym se stejně stahovaly mraky. Byl zde však snaživý major Henry, navíc nejen spiklenec, ale také Esterhazyho přítel, vždy ochotný zaskočit, kde je třeba. Henryho akce se stala prologem k aféře Dreyfus a ta způsobila ve Francii národní pohoršení a také politickou krizi, ve světě pak zděšení, že něco takového je vůbec možné.

Je všeobecně známé, že důstojníci pruské armády tvořili v Německu elitu lepších, ale také

důležitějších lidí. Ve Francii z období fin de siécle byli důstojníci také nedotknutelnou kastou, chlubící

se vlastní morálkou a vlastními zákony. Důstojník se musel bez výhrad podrobit názoru vyšší šarže, musel plnit rozkazy nadřízených, neměl se dopustit ničeho, co by poskvrnilo jeho čest nebo čest důstojnického sboru. Důstojníci generálního štábu byli smetánkou armády. Armáda požívala značná

privilegia, měla velkou pravomoc, bránila své příslušníky proti civilistům, vojáci podléhali vojenské

právní moci a nikoliv civilní. Armáda měla být, ale nebyla, politicky nestranná, její příslušníci neměli do sporů politických stran zasahovat. Důstojníci generálního štábu francouzské armády byli až příliš

straničtí, až příliš zamotaní do sítí stranických intrik. Je pozoruhodné, a jen jejich vysokým postavením vysvětlitelné, že se takoví intrikáni, jako byl Mercier, de Boisdeffre, Gonse a nakonec i Mercierův nástupce Billot, vůbec mohli udržet v armádě.

O Mercierovi se říkalo, že je to vynikající vojenský technik, na vojáka patřičně necitelný a cynický, člověk na svém místě, ochotný podřídit všechny prostředky cíli, ideální představitel totalitní

moci. Povahou suchar s omezeným rozhledem a zanedbatelným vzděláním, neváhal vydat se i na klikatou cestičku mezi paragrafy platných zákonů a nepsaných morálních zásad. Dopustil se zločinu, ale výčitky si nepřipouštěl. Když se s ním pustil Picquart do půtky, byl to nerovný boj poctivého a čestného muže proti mocnějšímu, který se neštítí žádného podrazu. Brzy k němu

došlo. Autorem byl major Henry, jeden z těch úslužných podřízených, ochotných ke všemu, zač zodpovídá jejich nadřízený. On zahrál hlavní roli v dalším dějství.

Spiklenci přesně věděli, že se provinili proti zákonům. Proto se rozhodli zbavit jediného a nebezpečného svědka, který je odhalil a věděl o jejich komplotu. Podplukovník Picquart byl jejich nepřítelem číslo jedna. Podle osvědčeného vzoru rozhodli se sprovodit ho ze světa „legální” cestou. Vyrobí proti němu důkazy, postaví ho před soud a pošlou za Dreyfusem na Ďábelské ostrovy. Dne 15. prosince 1896 sepsali falešný a kompromitující dopis, později nazvaný „Speranza”. Byl adresován podplukovníku Picquartovi, ale právě tak jako bordereau se mu nikdy nedostal do ruky. Údajně byl tento dokument cestou zachycen tajnou službou a založen do spisu „Picquart”.

paříž, 35 minut po půlnoci.

Přicházím z toho domu. Naši přátelé jsou zdrceni. Váš překotný odjezd obrátil všechno vzhůru nohama. Vraťte se rychle! Vraťte se sem co nejrychleji! Období svátků je pro naši věc nejpříznivější. Počítáme s Vámi dvacátého. Ona je připravena, ale nemůže a nechce jednat dřív, než se s Vámi domluví. Budeme jednat, až polobůh promluví.

Speranza

Později se podařilo dokázat, že padělatel měl nepřesné informace. Krycí jméno polobůh, které

přiřkl Picquartovi, měl ve skutečnosti kapitán De Lallemand.

Samozřejmě že nový dokument předložili ministrovi války. Podali mu také vysvětlení. židovský

syndikát se chystá osvobodit Dreyfuse. Potřebují k tomu Picquarta. Chtějí se do toho pustit právě o vánočních svátcích, kdy všichni křesťané oslavují narození Jezulátka. Ministr kývl, dal příkaz, aby dopis zařadili do Picquartovy složky, a pověřil generála Gonse, aby Picquartovi sdělil nepříjemnou novinu: je s okamžitou platností přeložen do Tunisu, kde má zorganizovat zpravodajskou službu pro oblast Tuniska a Alžírská. Mysleli si, že udělali chytrý tah, byli přesvědčeni o tom, že budou mít od nepříjemného svědka jednou provždy pokoj. Dne 6. ledna 1897 byl Picquart přeložen ke 4. alžírskému pluku.

Ani to jim nestačilo. Chtěli ho definitivně zneškodnit. Někdy uprostřed léta mu Henry, samozřejmě na návod a se souhlasem ostatních spiklenců, poslal dopis, v němž mu oznámil, že se proti němu chystá falešná obžaloba. Picquart se obrátil na svého přítele advokáta Louise Lebloise a napsal mu plnou moc, aby se ujal jeho obhajoby.

Dopis má podivný a pro neinformovaného těžko pochopitelný obsah. Je napsán pouze v náznacích, je plný jinotajů a nakousnutých sdělení. Henry píše o indiskrecích, o zásazích do soukromí, o otvírání soukromých dopisů, o zadržování dokumentů. Georges Picquart věděl, oč jde. Byla to jasná

výstraha a obvinění, že von Schwartzkoppenův dopis Esterhazymu, nazvaný „le petit bleu”, je Picquartovým výmyslem, že Picquart dal ve vlastním zájmu Esterhazyho sledovat, prozradil služební

tajemství, bude usvědčen ze lží. Byla to neomalená výhrůžka, že bude stíhán pro falšování listin a pro špionáž. Bylo mu jasné, že generální štáb je připraven jeho obvinit a Esterhazyho představit veřejnosti jako ubohou oběť.

Dokud probíhal boj mezi spiklenci na straně jedné a Picquartem, jeho několika přívrženci

a Dreyfusovou rodinou na straně druhé v zákulisí, měli generálové pocit převahy. Zvrat v situaci nastal, když se Dreyfusova případu ujal senátor Scheurer-Kestner. Místopředseda senátu, vážená politická

osobnost se značným vlivem i mezi prostými Francouzi, pocházel právě tak jako kapitán Dreyfus ze staré alsaské rodiny. Ještě než se na něj obrátil advokát Leblois, aby ho upozornil na intriky kolem jeho přítele Picquarta, zabýval se pochybnostmi kolem rozsudku nad Alfredem Dreyfusem. Jemu, a později i mnoha jiným, scházel především motiv činu.

Dreyfus byl žid, proč by pomáhal Němcům? Nemohl to dělat ani pro peníze, on, jeho manželka i celá rodina patřili mezi velmi zámožné Francouze. Dosud si nechával

Scheurer-Kestner své úvahy pro sebe, nyní, když se objevily intriky kolem bývalého náčelníka zpravodajské služby Picquarta, a bylo nasnadě domyslet si, že jde o organizovaný komplot, svěřil se se svými obavami také kolegům z parlamentu. Protože byl náměstkem předsedy senátu, měly jeho úvahy a obavy značnou váhu. Akce spiklenců se ze zákulisí pomalu, ale jistě dostávala na denní světlo. Auguste Scheurer-Kestner nebyl lecjaký protivník, proti jeho útoku bylo třeba chystat obranu. Scheurer-Kestner měl totiž možnost tak dlouho mluvit o pochybnostech, až by vláda nařídila případ v ministerstvu války vyšetřit. To mohli spiklenci samozřejmě potřebovat ze všeho nejméně. Protože věděli, že se síť kolem Esterhazyho nebezpečně stahuje, rozhodli se varovat ho. Nejdřív mu poslali anonymní dopis.

Kolem Vaší osoby má být rozpoután velký skandál. Dreffusova rodina (jméno je zřejmě

úmyslně zkomoleno, pozn. aut.) Vás chce zažalovat jako autora písemnosti, která byla důkazem proti Dreffusovi. Jeho rodina vlastní několik ukázek Vašeho písma. Jsou určeny k porovnávací analýze. Jistý

plukovník, který loňského roku pracoval na ministerstvu, monsieur Picart (také úmyslná chyba, pozn. aut.), obstaral Dreffusově rodině ukázky Vašeho písma. Tato rodina Vás chce zastrašit uveřejněním těchto písemností v tisku a doufá, ze utečete do Maďarska ke svým příbuzným. Pak by mohli požádat o obnovení procesu, při němž by měl být Dreffus osvobozen…

Walsin-Esterhazy dostal anonymní dopis 18. nebo 20. října. Do té doby Dreyfusova rodina o nějakém Esterhazym vůbec nevěděla. Spiklenci byli nervózní, rozhodli se proto ještě pro další

opatření. Podle vzoru tehdejších detektivních příběhů povolali znovu do funkce přeochotného Du Patyho de Clam, ten se převlékl do civilu, nalepil si falešný plnovous a vypravil se na schůzku s Esterhazym, aby s ním domluvil další postup. Povolali na ministerstvo také kapitána Charlese Lebruna-Renaulta, který doprovázel Dreyfuse při degradaci, a nařídili mu, aby podepsal falešné

prohlášení, že se mu odsouzený kapitán těsně před nástupem na dvůr válečné školy svěřil, že pracoval jako tajný agent pro obě strany. Také padělatelská dílna pracovala na plné obrátky, falzifikátoři vyráběli úryvky z dopisů, které údajně psal kapitán Dreyfus německému císaři, a dokonce i útržky papíru, na které si dělal německý císař Vilém II. o obsahu onoho bordereau poznámky. Esterhazy, povzbuzený pomocí generálů, přešel z obrany do útoku. Napsal generálu Billotovi, který nastoupil 29. dubna 1896 místo Merciera do funkce ministra války, ale také prezidentu Felixi Faurovi. Obvinil židy z komplotu, ohrožujícího jeho dobré jméno a

důstojnickou čest, a vyhrožoval, že si zajistí ochranu, když to bude zapotřebí. Ve druhém a třetím dopise prezidentovi republiky vlastně

spíš útočil, než se bránil, podle jeho slov, ohavnému nařčení, které proti jeho osobě inscenovali dreyfusovci. Byla to drzá mystifikace, Esterhazy neváhal a obrátil pravdu naruby. Jenže takový on byl, nečestný a nespolehlivý, a v armádě se o tom vědělo. Přesto se s ním generálové spolčili. Proto je také kádrová informace, vypracovaná plukovníkem Kerdrainem, náležitě učesaná. Sestavil ji pro vyšetřující komisi. Ta měla v srpnu 1898 rozhodnout, jestli má být major Walsin-Esterhazy propuštěn z armády pro pohoršující soukromý život, nebo pro vážná provinění proti kázni a pro nečestné

jednání.

Plukovník Kerdrain se ve svém posudku opírá o informace pařížského policejního prefekta, poskytnuté ministrovi války, a o majorovu korespondenci. I když se pisatel snaží mnohé učesat a snad podle pokynů nadřízených podstatné zahladit, zbytek pak naplnit podrobnostmi, jeho zpráva je výstižným portrétem lehkomyslného důstojníka, jak nám jej vylíčil von Schwartzkoppen. Major Esterhazy sloužil v Paříži u 14. pěšího pluku. Měl milenku náležející k pařížskému podsvětí. Platil jí byt v rue de Douai 49. Nájemní smlouva byla sepsána nejdřív na jeho jméno. Bydlel u ní. V listopadu byla nájemní smlouva přepsána na madame Paysovou, což by mohlo být jméno této dámičky.

Podle zprávy policejního prezidia měl major Esterhazy podíl ve výši pěti tisíc franků na veřejném domě nedaleko nádraží Saint Lazare. Madame, která nevěstinec řídila, ho znala jako majora Rohan-Chabata. Teprve po několika měsících výhodné spolupráce se dozvěděla, že její společník je štábním důstojníkem francouzské armády a jmenuje se Walsin-Esterhazy. Skutečnou adresu kuplířce pro jistotu neprozradil, nutné obchodní dopisy si dával posílat na adresu Jockey Clubu anebo na zámek Dommartin.

Obchodní styky s kuplířkami, nevěstkami, machinace se zprostředkovateli sňatků, to byla odvrácená strana života francouzského důstojníka Esterhazyho. Když nevěstinec, jehož byl tichým společníkem, nevynášel a madame potřebovala další peníze na provoz, požádal zprostředkovatele sňatků, aby sehnal jeho synovci bohatou nevěstu, a slíbil mu za to deset tisíc franků. Když plán ztroskotal, pověřil stejným úkolem jiného. O cti a morálce nemohlo být v případě Esterhazyho ani řeči.

Dopisoval si však s prezidentem Faurem i s ministrem války, dopisem z 29. června 1894 požádal o finanční pomoc barona Alphonse de Rotschilda, kterého vůbec neznal, jemuž však napsal, že bude muset zabít sebe i celou svoji rodinu, když mu nepomůže. V dalších dopisech, adresovaných madame Boulancyové, což byla zřejmě jedna z jeho milenek, ostouzí armádu, v níž slouží, generály označuje za pitomce a zbabělce, jeho postoj vůči Francii a Francouzům je očividně nepřátelský a nenávistný. Takového společníka si našli spiklenci z generálního štábu.

Je třeba hledat ještě odpověď na otázku, jak dalece ovlivňovali generálové Esterhazyho jednání, co dělal proto, že mu to přikázali, a co z vlastní iniciativy. Částečnou odpověď dává protokol z důstojnické rady z 24. a 27. srpna 1898, kde jako svědek vystupuje podplukovník pěchoty Du Paty de Clam, toho času odvelený ke generálnímu štábu.

„Dozvěděl jsem se v říjnu, že chtějí Esterhazyho zostudit, ale že proti němu nemají nic podstatného,” prohlásil Du Paty de Clam. „Věřil jsem, že se bude moci bránit, že ho nebudou moci jen tak odepsat. Chtěl jsem však vědět, kdo Esterhazy vlastně je. Zeptal jsem se na něj proto několika důstojníků a ti mi potvrdili můj názor. Když jsem se s ním setkal poprvé, byl už varován. Ale na první

pohled mi bylo jasné, že je to čestný muž a žádný podvodník. Povzbuzovali jsme ho, jak nejvíc jsme mohli. Morálně na tom nebyl dobře. Mnohé, co říkal, mělo své opodstatnění. Neměl daleko k sebevraždě nebo k útěku. Museli jsme zabránit rozhodnutím ze zoufalosti.”

„V jakém smyslu?” zeptal se předseda komise.

„Esterhazy chtěl napsat německému císaři. Řekl jsem mu, aby se obrátil na prezidenta republiky, on je otcem všech Francouzů. Znám ten dopis, protože jsem ho později na ministerstvu opisoval. Esterhazy mi prohlásil, že mu text diktovali,” řekl Du Paty de Clam.

„Chtěl bych, aby podplukovník přiznal, že mi text diktoval on,” zdůraznil Esterhazy.

„O tom nic nevím. Chcete snad tvrdit, že jsem vám jej diktoval já?” bránil se Du Paty de Clam.

„Přiznejte se.”

„Já jsem to nebyl.”

„Kdo to tedy byl?”

„Chtěl hledat pomoc v zahraničí,” řekl Du Paty de Clam, „zřejmě u příbuzných, a chtěl, aby poprosili německého císaře, aby se ho zastal jako představený řádu, kterého je Esterhazy členem.”

„Ano. Tak to je. Ale obrátil jsem se na rakouského císaře. Byl jsem rozhodnut zabít se, ale chtěl jsem předtím vyrozumět všechny, kterým mohlo záležet na záchraně příslušníka rodu Esterhazyů.”

„Přemluvil jsem ho, aby to nedělal a aby napsal našemu prezidentovi,” řekl Du Paty de Clam.

„Jenomže ty dopisy obsahují výhrůžky,” poznamenal předseda vyšetřující komise.

„Podle mého názoru patří Esterhazy spíš před lékařskou komisi,” řekl Du Paty de Clam. „Četl jsem na ministerstvu ten dopis a řekl jsem mu, že dopis, o němž prohlašuje, že mu byl nadiktován, je bláznivý. Já jsem mu ho nediktoval.”

„Dobře, ale kdo mu ho tedy diktoval?” zeptal se předseda.

„Já ne, Esterhazy byl obdivuhodně přesně informován. Ale všechno, co mu kdo řekl, mu bralo odvahu. Tvrdil, že chtějí především znemožnit mne a generála de Boisdeffra. Na otázku, zda moje setkání s Esterhazym bylo nařízeno nebo jestli jsem se s ním sešel z vlastní iniciativy, neodpovím v jeho přítomnosti.”

„Ať už to bylo tak či onak, řekněte nám, co jste podnikl vy osobně. Jak jste zasáhl?” zeptal se předseda.

„Pomohl jsem mu s článkem pro noviny, podepsaným Vidi. Odpověď jsem upravoval.”

„To znamená, že nejednal na vlastní pěst,” řekl předseda, „ale pod dohledem aktivních důstojníků armády.”

„Ano,” přiznal Du Paty de Clam.

„Musíme se dozvědět, do jaké míry byl veden, do jaké míry za tyto činy odpovídá,” poznamenal předseda.

„Esterhazy se nikdy nedozvěděl o tom, že je pod ochranou generálního štábu. Věděl jen o jednotlivcích. Byl jsem jedním z těch, kdo se nejvíc zasadili o nalezení pravdy. Proto jsem mu pomáhal. Dopis, který odeslal prezidentovi, jsem poprvé viděl na ministerstvu. Tedy až po odeslání.”

„Svolil jste k odeslání?”

„Ano, dal jsem mu osnovu. A potom, když jsem dopis četl, zjistil jsem, že to je jeho verze.”

„Řekněte přece, jak to bylo, přiznejte se, že jste mi dopisy diktoval!”

„Říkám, jak to bylo,” odpověděl Du Paty de Clam.

„Pomohl jste mu s ním?” zeptal se předseda komise. „Nebo jste navrhl obsah dopisu, který

obsahuje onu výhrůžku?”

„Ve skutečnosti mi jen říkal, že ho chce napsat.”

„Vy opravdu nevíte, kdo mu ho diktoval?”

„Ne, pane předsedo.”

„Kde byly dopisy napsány?” zeptal se předseda Esterhazyho.

„Jeden za mostem Caulaincourt, druhý na mostě Invalidů. Ten třetí, to už si nepamatuju. Kdosi mi je diktoval, já jsem je psal tužkou. Pak jsem je doma v klidu opsal.”

„Můžete mi říci, jestli podplukovník zná toho kohosi?”

„Ano. Zná.”

„Kdybych ho znal,” řekl Du Paty de Clam, „tak bych ho stejně nejmenoval. Nejsem špicl. Ostatně jsem se dozvěděl jedině od Esterhazyho, že mu někdo dopisy diktoval.”

„Zapřísahám podplukovníka, aby řekl, že zná autora toho dopisu, že ho zná právě tak dobře jako já, že to souhlasí, když tvrdím, že mi ty dopisy diktoval někdo, koho zná, a že totéž platí pro jiný

novinový článek podepsaný Dixi.”

„Řekl jsem všechno, co jsem mohl,” odpověděl svědek Du Paty de Clam. Výslech se podobal hádce dvou sousedek na pavlači. Točil se stále kolem stejného tématu. Zdálo se to sice na první pohled nedůležité, ale odpověď na otázku, zda jednal Du Paty de Clam z vlastního popudu nebo na rozkaz nadřízených, byla podstatná. Jestliže se členové generálního štábu jako vrcholné armádní instituce natolik ponížili, že z vlastní iniciativy převzali roli odporného intrikána, který se neštítí lži a podvodu, aby došel k cíli, pak šlo o národní tragédii. Abychom se dostali blíž k pravdě anebo aspoň k pravděpodobné verzi tehdejších událostí, pokusíme se o rekonstrukci podle dalšího protokolu. Od 22. února do 5. března 1900 vypověděl

Walsin-Esterhazy v Londýně za přítomnosti francouzského generálního konzula o událostech v zimě

1897/98 a svou výpověď podpořil některými věcnými důkazy, které si přivezl s sebou do Velké

Británie.

Dne 28. října 1897 mu byl doručen text dopisu, který měl poslat prezidentu republiky. Text obsahoval směrnice, podle nichž se má doslova řídit.

„Koncept dopisu mi předal Du Paty de Clam, posílal mi ho náčelník generálního štábu. Podle přiloženého písemného rozkazu jsem se měl nazpaměť naučit onomu textu. O dva nebo o tři dny později jsem dostal rozkaz napsat prezidentu republiky druhý dopis, v němž měla být uvedena také

výhrůžka a upozornění, že vlastním tajné dokumenty z ministerstva války, které bych mohl v případě

potřeby použít. Prohlásil jsem Du Paty mu de Clam, že jde o velice ožehavou záležitost a není vhodné, abych v situaci, v níž jsem se nacházel, ještě tvrdil, že mám v ruce tajný dokument, který byl odcizen ministerstvu války. Takové tvrzení by mohlo jen uspíšit moje zatčení. Du Paty de Clam mne ujistil, že ještě téhož dne nebo nazítří ráno mi plukovník Henry potvrdí, že jde o rozkaz, který mám splnit, že jednám na příkaz generálního štábu, který se postará o moji ochranu. Měl pravdu. Přestože jsem napsal ony výhrůžky, a to dost neobvyklým ostrým tónem, nic se mi nestalo. Byl jsem pouze úředně vyrozuměn, nejdřív písemně a později i ústně, že budu vyslechnut pařížským guvernérem generálem Saussierem, ale nemám prý se čeho obávat, jde pouze o formální

záležitost. Dal mi příkaz nic podstatného nevyzradit a dostalo se mi také ujištění, že se mne generál nebude nic moc vyptávat.

Pařížský guvernér mne vyslýchal velice laskavým tónem a opravdu jen formálně. Tak došlo k paradoxní situaci. Štábní důstojník, podezřelý z vlastizrady, který vydírá vládu své země

pomocí

dokumentu, který údajně vlastní, odepře generalissimovi armády odpověď na otázku, o jaký

dokument jde, a generalissimus to považuje za vyřízené. Mimochodem, tenkrát jsem vůbec neměl ponětí, o jaký dokument jde.”

Kdyby nešlo o vážnou situaci, bylo by setkání Esterhazyho s pařížským guvernérem fraškou. že se setkání odehrálo právě tak, jak je Esterhazy vylíčil, lze ověřit dopisem, v němž formální výslech vylíčil generál Saussier ministrovi války. Nic jiného se zatím nestalo a Esterhazy se podle instrukcí

nadřízených z generálního štábu procházel po Paříži, a kde mohl, vyhrožoval, že vytáhne na světlo boží tak závažnou listinu, že se budou všichni třást. O jeho výhrůžkách ví nejen policie, tudíž i policejní

prefekt, ale i příslušníci vojenské zpravodajské služby. Ale nikdo, ani náčelník generálního štábu generál Gonse, nedá příkaz, aby toho nepříjemného mluvku sebrali, přivedli k výslechu a vymáčkli z něj, o jaký tajný dokument vůbec jde.

„Dne 13. listopadu jsem dostal písemný rozkaz, jehož originál ještě mám, abych napsal dopis ministrovi. Večer mi potom doručili onen tajný dokument s příkazem zalepit ho do trojité obálky, zapečetit ji pečetí s erbem naší rodiny a odnést ji na ministerstvo. Dopis mi přinesl Du Paty. Když jsem se ho zeptal, jaký smysl má tato akce, odpověděl mi pouze, že je schválena ministrem. Vzhledem k okolnostem, které nastaly, to byla podstatná skutečnost. Dokument jsem podle rozkazu odevzdal. Dne 15. listopadu (1897) mne udal Mathieu Dreyfus. Dne 16. večer mi přinesl ordonanční důstojník ministra do mého bytu v rue de la Bienfaisance 27 dopis šéfa kabinetu generála de Torcyho. Dopis byl napsán velmi uctivým tónem a šikovně v něm bylo vyjádřeno uznání proslulé dámě v závoji. Šlo o manévr, o němž jsem dva nebo tři dny předtím byl informován. Ohrožoval jsem tedy vládu jakýmsi tajným dokumentem, a místo aby proti mně zahájili přísné vyšetřování anebo mne přinejmenším vyzvali, abych vysvětlil svoje počínání, nestalo se mi nic proto, že jsem se dostal pod ochranu generalissima, ministra války a náčelníka generálního štábu. To všechno lze potvrdit jejich jednáním, lze to doložit písemnostmi, které ilustrují fantastický plán, který jsem na rozkaz plnil.” Později se skutečně ukázalo, že šlo o neuvěřitelně drzou inscenaci. Důstojník, podezřelý z vlastizrady, a nutno říci, že z právního hlediska důvodně podezřelý, vyhrožuje vládě, že ji zkompromituje jakýmsi tajným dokumentem, tento dokument údajně na něčí výzvu odevzdá v ministerstvu války, a nikdo se neptá, proč se tak stalo, a nikdo se nedozví, o jaký tajný dokument šlo. Vznikne dokonce potvrzenka, kterou Esterhazy podepsal ordonančnímu důstojníkovi, jako by mu vydal ze skladu uniformu anebo náboje do pistole. Podezřelý Esterhazy, který by dávno měl seděl za mřížemi ve vyšetřovací vazbě, chodí po kavárnách a večer sedí doma, kde čeká na návštěvu kapitána generálního štábu. Ten se s ním přichází pobavit o dalším postupu, místo aby u jeho dveří zazvonila vojenská patrola a zatkla ho pro podezření z vlastizrady. Protože když už nic jiného, pak se veřejně a mnohokrát, a dokonce písemně v dopise prezidentu republiky přiznal ke zločinu: ukradl na ministerstvu války důležitý tajný dokument a vyhrožuje, že tajemství prozradí, nezachovají-li se všichni podle jeho přání. Protože se nic z toho nestalo a všichni jeho kolegové, přátelé i nepřátelé to vědí, ale nic nepodniknou, musí se zákonitě domnívat, že jde o dohodnutou hru, v sázce je něco víc než kariéra pochybného důstojníka maďarského původu. Proto mlčí.

Dne 10. listopadu ráno zastihl posel Esterhazyho v bytě madame Paysové a odevzdal mu sdělení, které se sice nezachovalo, o němž však major dosvědčil: Měl odeslat telegram s předepsaným textem Picquartovi. Šlo o nám již známý telegram s podpisem „Speranza”. Byl to neobvyklý rozkaz a také doručitel byl neobvyklý, obálku přinesl jeden ze synů Du Patyho de

Clam, který mu navíc vyřizoval, že záležitost spěchá, telegram měl odeslat z některé menší pařížské pošty. Rozhodl se pro poštovní úřad v rue Lafayette. Během téhož dne se setkal ještě s manželkou Du Patyho de Clam a ta mu vstrčila do dlaně lístek s rozkazem, aby přišel v 10 hodin večer před Esplanade. Aby těch tajných a tajemných vzkazů a rozkazů bylo ještě víc, zaklepal před večeří na jeho dveře Du Patyho syn s dalším lístkem.

„Spěšné. Pošlete ještě tento večer kolem desáté hodiny ten druhý telegram z nějakého poštovního úřadu, kde úředníci nemohou vidět zákazníky. Například z pošty na Burze. Nedivte se změně adresy.”

Všechny tyto rozkazy a příkazy psala madame Du Patyová a plukovník Du Paty de Clam Esterhazymu později tajnůstkářsky sdělil, že je to nutné opatření, aby mohl kdykoliv později s klidným svědomím odpřisáhnout, že žádné z nich nepsal. Také tento poslední telegram byl napsán rukou madame Du Patyové.

„Neměl jsem ponětí, oč jde,” prohlásil později Esterhazy. „Ničemu jsem nerozuměl. Když jsem se večer sešel s plukovníkem, žádal jsem vysvětlení. Řekl mi, že generál, už si nepamatuji který, ale nemohl to být nikdo jiný než Gonse nebo Boisdeffre, rozhodl, že obžalují Picquarta na základě jeho korespondence. Den předtím, 9. listopadu, zaslali totiž z generálního štábu policejní prefektuře a ministrovi vnitra žádost, aby byly zabaveny všechny telegramy, odeslané na Picquartovu adresu.” Protože žádné spiklenecké telegramy odeslané plukovníku Picquartovi neexistovaly, bylo nutné

je vyrobit, odeslat a zabavit. Ještě téhož večera se Du Paty de Clam opět sešel s majorem Esterhazym. Byl velice rozčilen. Sdělil totiž Esterhazymu, že poštovní úředníci zadrželi pouze jeden telegram. Ten druhý prý nyní honí někde mezi Marseille a Tunisem. Zřejmě ho dohonili, protože se později jako důkaz, že Georges Picquart je spiklenec, objevil v soudním spise.

Bratr odsouzeného kapitána, Mathieu Dreyfus, mezitím také nezahálel. Když dostal do ruky fotokopii bordereau, pořídil další a rozdával je, komu mohl. Jistý burzovní makléř, který kdysi pracoval s Esterhazym na jakýchsi finančních transakcích, bezpečně poznal majorovo písmo a byl ochoten to odpřisáhnout. Mathieu Dreyfus se proto rozhodl k závažnému kroku, napsal dopis novému ministrovi války, kterým se stal od 29. dubna 1896 generál Jean-Baptiste Billot. Zdůraznil v něm, že jediný důkaz, předložený při soudním líčení proti jeho bratrovi, byl nepodepsaný a nedatovaný lístek s několika sděleními, z nichž vyplývalo, že byly předány neznámému agentovi cizí

mocnosti jakési tajné dokumenty.

„Mám čest oznámit Vám, pane ministře, že pisatelem tohoto dokumentu je major hrabě

Walsin-Esterhazy.”

Mathieu Dreyfus nabízí v dopise způsob, jak lze snadno srovnat písmo na dokumentu s majorovým, a prosí o spravedlnost, protože jeho bratr byl nevinně odsouzen a odpykává krutý trest za jiného.

Byl to dlouho připravovaný a účinný tah v této složité partii. Ministr Billot nemohl udělat nic jiného než nařídit přešetření. Vedoucím vyšetřovací komise jmenoval generála de Pellieuxe. Ten postupně vyslechl Mathieu Dreyfuse, advokáta Lebloise, senátora Scheurer-Kestnera i majora Esterhazyho, ale také plukovníka Picquarta. Zatímco ostatní byli vyslýcháni jako svědci, Picquart byl spíš považován za podezřelého. Právě při výslechu ho totiž Esterhazy obvinil, že on je autorem padělku „le petit bleu”. Generál de Pellieux nařídil provést u Picquarta domovní prohlídku. Domníval se, že důstojníci objeví tajnou padělatelskou dílnu. Nenašli nic.

Spiklenci pracovali dál, hrabě Esterhazy hrál předepsanou roli a pozval si na pomoc bratrance Christiana. Ten pak 11. července 1898 prohlásil při vyšetřování, které vedl soudce Bertulus:

„Slíbil jsem svému bratranci, že mu budu pomáhat, a on mi prozradil, že je v přímém styku s Du Pátým de Clam a jeho manželkou madame Du Paty de Clam.”

„Kdy jste s ním začal spolupracovat?”

„S bratrancem? Někdy v druhé polovině listopadu 1897.”

„Jakým způsobem s ním spolupracovali manželé Du Patyovi?”

„Informovali ho o situaci, radili mu, jak se má obhajovat. Bratranec a madame Paysová mi potom řekli, že je naprosto nutné zbavit se Picquarta.”

„Řekli vám také jak?”

„Ano. Netajili se tím, že právě odeslali plukovníku Picquartovi do Sousse (přístav v Tunisku, pozn. aut.) ony dvě zprávy. Jednu podepsanou jménem Speranza a druhou Blanche.”

„Kdo napsal texty obou telegramů?”

„Du Paty de Clam.”

„Proč byl druhý podepsán jménem Blanche?”

„Du Paty de Clam věděl o vztahu plukovníka Picquarta ke slečně Blanche de Comminges. Madame Paysová a nakonec i můj bratranec mi potvrdili, že telegram s podpisem Blanche sestavil Du Paty a ten s podpisem Speranza madame Paysová. Telegram Speranza odnesl bratranec, tedy major Esterhazy, na poštu v ulici Lafayette právě ve chvíli, kdy tam byl, a to zcela náhodou, Souffrain. Proto došlo k nesrovnalosti, že poštovní úřednice označila za odesílatele právě jeho. Souffrain byl řadový tajný agent. Z neznámého důvodu si dívka za okénkem zapamatovala právě jeho obličej a na nějaký čas zmátla vyšetřování, protože se ve hře generálů najednou a nečekaně objevil profesionální vyzvědač, který nebyl ve scénáři. Polekali se, vyhlásili poplach, ale brzo se uklidnili, když zjistili, že do jejich projektu zasáhla jenom náhoda, a nikoliv nebezpečný protivník. Bratranec Christian vnesl svou výpovědí světlo do některých dosud nevysvětlených souvislostí. Dosvědčil především snahu majora Esterhazyho získat proti všem, přátelům i protivníkům, kompromitující dokumenty. Zřejmě nevěřil nikomu. Bratranec Christian vypověděl, že pečlivě

schovával jakousi zprávu, na které bylo jasně znatelné jméno generála de Boisdeffra.

„Existuje také koncept dopisu,” řekl bratranec Christian, „později ho předložil generálu de Pellieuxovi.”

„Co v něm bylo?”

„Byla to vlastně žádost, aby byl předvolán před válečný soud.”

„Zase falešná karta do hry?”

„To nevím. Vím však, že ho generálu de Pellieuxovi předložil a ten mu v konceptu ještě nějaké

věci opravoval. Bratranec tento koncept opravovaný generálovým písmem velmi pečlivě střežil. Předložil generálu de Pellieuxovi také dva dopisy od jisté ,dámy v závoji’. Oba jsem psal já, major Esterhazy mi je diktoval.”

Podvod na podvod, desítky falešných dokumentů, to všechno byly prostředky, kterých se neštítili použít vysocí důstojníci ministerstva války či generálního štábu. Nedbali ani na čest, ani na morálku, byli bezohlední jako falešní hráči. Ale proč? Museli přece vědět, že nejednají jako slušní lidé, že se chovají jako podlí zločinci. Zpočátku najeli na špatnou kolej, na níž už nebyla žádná výhybka, a tak jeli dál až na konečnou stanici a stali se strůjci tragédie, která pošpinila jméno Francie a především její zbožňované armády.

Bojovalo se opravdu všemi způsoby. Vyplývá to i z první zprávy generála de Pellieuxe z 16. listopadu 1897, kterou odevzdal 20. listopadu vojenskému guvernérovi - generalissimovi Paříže. Popisuje v ní svou návštěvu na ministerstvu války, kde se nejdřív setkal s generálem de Boisdeffrem, který ho informoval o případu Picquart. Generál Gonse mu ukázal spis, sestavený

Picquartem, v němž

byl onen důležitý dokument, o němž hovořil advokát Leblois, zpráva nazvaná „le petit bleu”. Ten lístek nevypadal jako pravý, a tak došel generál snadno a rychle k přesvědčení, že není možné zahájit proces s tak pochybným důkazem.

Hned poté mu záměrně ukázali Picquartovu složku, aby si ze shromážděných dokumentů sám udělal závěr, jestli lze tomuto důstojníkovi důvěřovat nebo ne, jestli měli důvody k rozhodnutí poslat ho co nejdál od Paříže.

Generál uznal, že mají pravdu. Důstojník francouzské armády a náčelník zpravodajské služby ministerstva války se, jak někteří ještě věřili, stal agentem těch, kdo usilovali o osvobození zrádce Dreyfuse, řádně odsouzeného válečným soudem. Picquart se provinil proti pravidlům konspirace, když jim vydal tajné spisy. Porušil tím služební povinnosti, musí za to být potrestán. Ale proč vlastně

shromáždil dokumenty spisu Esterhazy? Aby poškodil jeho pověst?

Byla to víc osobní úvaha než věcná zpráva a končila otázkou: co dál? Zavolat Picquarta do Paříže a postavit ho před vyšetřujícího soudce? To by se mohl spojit se svými právními poradci. Anebo ho vyslýchat v Tunisu a vystavit se pomluvám, že se ho bojí přivést do Paříže?

Generál de Pellieux vedl vyšetřování, jeho mínění bylo důležité. Došel k názoru, že se major Esterhazy nedopustil velezrady, o tom vůbec nemůže být řeč. žije sice poněkud rozháraným životem a jistě má své chyby, ty však nemají nic společného se zradou. Přesto však bude proti němu zahájeno soudní řízení. Termín: 4. prosince 1897. Esterhazy souhlasil. Snad dokonce nadšeně. Všichni ho totiž

ujistili, že se nemusí bát, jde jen o formalitu.

Vyšetřovatel major Ravary byl také přesvědčen o Esterhazyho nevině, proto šlo všechno jak na drátku. Obviněný vypovídal, žalobce předložil soudu složku s padělky majora Henryho, k věci se vyjádřili dva tři soudní znalci z oboru grafologie, a bylo po všem. Dne l. ledna 1898 byl hrabě

Esterhazy zproštěn obžaloby. Teď byl podezřelý plukovník Picquart. Vláda, vystrašená interpelacemi v parlamentě a nakonec i stanoviskem některých novinářů, se však s tímto rozhodnutím nespokojila. Rozhodla jinak. Major Esterhazy bude 10. ledna 1898 postaven p řed soud. To byl signál pro Dreyfusovu rodinu. S pomocí nejlepších obhájců se snažili připojit k řízení

jako žalobci. Mathieu Dreyfus i manželka odsouzeného Lucie neuspěli. Jejich žádosti byly zamítnuty s odůvodněním, že civilní strana nemůže být připuštěna k jednání vojenského soudu. Soudní líčení proběhlo zčásti veřejně, většinou však za zavřenými dveřmi. Mělo neuvěřitelný

průběh: obžalovaný Esterhazy pomalu, ale jistě ustupoval do pozadí, na jeho místo soudci postrčili zcela nevinného Picquarta. Major Rival, jeden z přísedících, prohlásil dokonce novinářům: „Je jasné, že skutečným viníkem je plukovník Picquart.”

Také vojenský prokurátor, zastupující obžalobu, udělal nečekaný přemet. Ve své závěrečné řeči vzal žalobu zpět. Soudci se radili pět minut a 11. ledna Esterhazyho jednohlasně osvobodili. Když bylo po frašce a hrabě Esterhazy vyšel z budovy vězení ChercheMidi, provolávali lelkující Pařížané:

„Ať žije francouzská armáda! Ať žije major Esterhazy!”

O dva dny později, 13. ledna, zatkli plukovníka Picquarta. Odvezli ho do pevnosti Mont Valérien a zavřeli za mříže jako zločince, který ve své funkci náčelníka zpravodajské služby neoprávněně a protiprávně vydal civilistům, to jest svému právnímu zástupci, tajné dokumenty. Vojenský atašé

německého velvyslanectví Max von Schwartzkoppen odjel do Berlína, aby se už nikdy do Paříže nevrátil.

Emile Zola byl na vrcholu svých tvůrčích sil. V celém světě se četly jeho romány z dvacetidílné

série. Štěstí Rougonů, Břicho Paříže, Hřích abbého Moureta, Jeho Excelence Evžen Rougon, Nana, Zabiják, U štěstí dam, Germinal, Lidská bestie, Rozvrat, to byly tehdejší bestsellery. Byl vážený, uznávaný, bohatý. Mohl se dát oslavovat, mohl přijímat poklony a žít v klidu a pokoji někde na Azurovém pobřeží. Místo toho se pustil do boje za spravedlnost, za osvobození nevinně odsouzeného kapitána Dreyfuse.

Dne 13. ledna 1898 otiskli ve významném pařížském deníku L’Auroře Zolův pamflet, který je v dějinách Dreyfusova případu zapsán podtitulem J’accuse! — žaluji! Deník vycházel v tehdy pozoruhodném nákladu 200 000 výtisků. Zolův otevřený dopis prezidentovi republiky zabíral celou první stranu a byl smělou obžalobou důstojnické kliky, ignorující „v zájmu francouzské armády” právo a spravedlnost. Mistr stylizace Emile Zola napsal článek poutavě, zajímavě a věcně. Ještě dnes lze obdivovat píli autora tolika proslavených románů, který si našel čas a shromáždil takové množství

materiálu, že výsledkem byla obžaloba, kterou čtenáři četli jedním dechem. Emile Zola nešetřil viníky a věci nazýval pravými jmény. Směle napadl vojenské soudy a soudce, ale také náčelníka a důstojníky generálního štábu a ministra války, soudní znalce, vystupující v procesu proti Dreyfusovi, ale také při líčení s Esterhazym. O vojenském soudu pak napsal, že osvobodil obžalovaného Esterhazyho na rozkaz z vyšších míst. J’accuse! je dlouhý článek a burcující, podívejme se aspoň na jeho závěr.

„žaluji podplukovníka Du Patyho de Clam, který se, a věřím, ze bezděčné, stal ďábelským otcem justičního omylu a po dobu tří let chránil své pochybné dílo těmi

nejzavrženíhodnějšími machinacemi.

žaluji generála Merciera, ze se, možná jen nevědomě, stal spolupachatelem největší

nespravedlnosti století.

žaluji generála Billota, který měl v ruce nezvratné důkazy o nevině kapitána Dreyfuse. Nezveřejnil je, aby zachránil kompromitováný generální štáb, čímž se dopustil z politické

vypočítavosti zločinu proti lidskosti a proti spravedlnosti.

žaluji generála de Boisdeffra a generála Gonsa, že se stali spolupachateli tohoto zločinu. První

bezpochyby z vášnivého klerikálního zaujetí, druhý v souladu s vojenskou kázní. Pro něj bylo ministerstvo války nedotknutelnou svátostí.

žaluji generála de Pellieuxe a majora Ravaryho, kteří se dopustili zločinu

nespravedlivého vyšetřování. Mám na mysli vyšetřovací metodu, zavalenou stranickým zaujetím. Jako pomník se nám zachovaly důkazy naivní proradnosti.

žaluji tři znalce písma, Belhomma, Varinarda a Couarda, kteří odevzdali lživá dobrozdání a dopustili se tím podvodu. Ledaže by psychiatrická prohlídka potvrdila, že špatně vidí a nedokážou rozumně uvažovat.

žaluji válečný soud, že porušil právní předpisy, když odsoudil obžalovaného na základe dokumentů, které byly utajeny, a současně žaluji i druhý vojenský tribunál, že nezákonné jednání na rozkaz kryl, čímž se dopustil protizákonného činu, když vědomě osvobodil viníka. Vznáším ty obžaloby s vědomím, že se vystavuji nebezpečí trestního stíhání na základě článku 30 a 31 tiskového zákona z 20. července 1881 o nactiutrhačství. Vědomě beru na sebe toto nebezpečí.

Obžalované osobně neznám, nic proti nim nemám, nikdy jsem se s nimi nesetkal, necítím k nim nenávist a nechci se jim mstít. Pro mne jsou jen škůdci společnosti. Můj čin, pro který jsem se rozhodl, je pouze revolučním prostředkem, který by měl urychlit návrat k pravdě a spravedlnosti. Mám jen jedinou touhu, pomoci, aby pravda zvítězila ve jménu lidstva, které tolik trpělo a má

právo na spravedlnost a štěstí. Můj protest je jen výkřikem mé duše. Nechť mne postaví před porotu, kde se všechno za přítomnosti veřejnosti vysvětlí.

Čekám.

Dovolte mi, pane prezidente, ujistit Vás o mé hluboké úctě.

Emile Zola.”

Dopis známého spisovatele prezidentovi republiky, to byl sign ál a Zola to věděl. Jeho článek vyšel ještě zvlášť jako leták ve stotisícových nákladech, psalo se o něm ve všech světových listech. V

některých oblastech však došlo k protižidovským demonstracím i k drancování židovských obchodů, například v židovské čtvrti Alžíru. Ve světě měla Zolova obžaloba obrovský ohlas. Téměř přes noc podepsalo ve Francii na tři tisíce příslušníků duchovní elity žádost o obnovu procesu s kapitánem Dreyfusem. Mezi podepsanými byly takové osobnosti jako spisovatelé Anatole France a Marcel Proust, malíř Claude Monet a oba bratři Halévyové. Do redakce deníku U Auroře docházely dopisy a telegramy z celého světa. Mark Twain uveřejnil v New York Heraldu článek ostře kritizující

francouzský válečný soud, dokonce v ruském tisku se objevila zmínka o zaostalosti francouzského vojenského soudnictví. Zola mohl být spokojen. Docílil, co chtěl: upozornil veřejnost na justiční zločin proti kapitánu Dreyfusovi. V jednom se však přece jen přepočítal. Spiklenci využili společenské

setrvačnosti a pravidla, že nejlepší obranou bývá útok, a s neobyčejnou drzostí, kterou někteří

vykládali jako ctnost nevinně nařčených, se pustili do boje.

Zpočátku vypadalo všechno dobře, veřejné mínění bylo jasně na Zolově straně. Ministerský

předseda Jules Méline však prohlásil, že podá na pisatele článku žalobu. To bylo samozřejmě přesně

to, čeho chtěl Zola docílit. Případ by se dostal ze soudního zákulisí na osvětlenou scénu, kde by průběh mohla sledovat a také kontrolovat veřejnost. Teď už totiž aféra, týkající se několika vysokých důstojníků, přerostla v celonárodní skandál, který nebylo možné před veřejností skrýt. Proti Zolovi a odpovědnému redaktorovi L’Auroře Alexandru Perrenxovi bylo zahájeno vyšetřování. Plukovník Picquart byl předveden z cely před vyšetřovací výbor a obviněn z trestného činu: předal svému právnímu zástupci Lebloisovi tajné dokumenty. Byl to krátký proces, čtyřmi hlasy proti jedinému důstojníci rozhodli, že Picquart má být okamžitě propuštěn z armády. Na svobodu se však nedostal, odvedli ho zpátky do cely, ale nesvlékli mu uniformu, měl totiž vystoupit jako svědek v Zolově procesu.

Dne 18. ledna 1898 podal ministr války Billot na Zolu a Perrenxe žalobu pro nactiutrhání. Jeho právní poradci udělali velmi chytrý tah, s kterým možná Emile Zola nepočítal. žaloba se vůbec nezmínila o Dreyfusově případu, prokurátor žaloval jen jediné obvinění z mnoha obsažených v dopisu prezidentovi republiky, a sice to, kde Emile Zola obvinil členy vojenského tribunálu, že vědomě a na rozkaz nadřízených proti svému přesvědčení osvobodili viníka

Esterhazyho. Zola protestoval. Obžaloba J’accuse tvoří jednolitý celek, z něhož nemohou a nesmějí

vytrhnout jen jednu ze souvislostí, tím se mění smysl! Ukázali mu, že mohou a smějí. Vláda dokonce své rozhodnutí zdůvodnila. Nemá zájem, aby se před soudem znovu ocitla debata kolem pravoplatně

odsouzeného kapitána Dreyfuse, aby dohady kolem procesu a rozsudku znovu rozněcovaly veřejnost. Soudní líčení, k němuž se upírala pozornost celého světa, zahájili před pařížským trestním soudem 7. února 1898. Obžalovaní byli Zola a Perrenx. Národ byl rozpolcen. Pro některé Francouze byl spisovatel hrdinou, který se nebál konečně ukázat na staré neduhy, odvážil se píchnout do vosího hnízda, i když musel čekat, že se proti němu vyřítí desítky útočníků. Jiní ho odsuzovali. Jeho čin považovali za rozklad národní soudržnosti a disciplíny. Ti, kdo inscenaci připravili, nezapomněli ani na hlediště. Všechna místa, až na několik nutných výjimek, zaplnili důstojníci. Mnozí promenovali před soudní budovou, další zaplnili chodby, v soudní síni seděli ukázněně v řadách, jiní stáli v uličkách. Bylo vyprodáno. Proces trval celé dva týdny, ale pokaždé když líčení skončilo, objevili se na ulici zvědavci, aplaudující důstojníkům, vycházejícím ze soudní budovy, a vyhrožovali Emilu Zolovi a Perrenxovi. Ze soudních zápisů je zřejmé, že šlo o zvláštní proces. Byla to slovní půtka obhájců s předsedou senátu Delegorguem o připuštění důkazů týkajících se odsouzeného Dreyfuse. Emile Zola měl nejlepšího obhájce z celé Paříže Ferdinanda Laboriho, ten měl k ruce ještě Georgese Clémenceaua, významného politika a budoucího ministra války.

Mezi francouzskými právníky bylo mnoho takových, kteří se proslavili ve velkých soudních přích. Jedním z nich byl dozajista Maitre Labori. Jeho vystoupení se dala přirovnat k pečlivě

nacvičeným číslům špičkových žonglérů. Každá věta byla vyslovena v pravou chvíli, každé slovo bylo na svém místě. Obžalovaný Zola si nemohl vybrat lepšího. Labori se bil o sebemenší maličkost, jako by mu šlo o život. Z každé situace dokázal získat body pro svého klienta. Přitom líčení neprobíhalo vždy v klidu a uhlazeně, jak by se dalo předpokládat.

„Všechna proti mně vznesená obvinění nejsou udržitelná. Mohu to dokázat, každý to může dokázat,” tvrdil Picquart a major Henry mu skočil do řeči.

„Trvám na svém tvrzení a dovoluji si ještě připojit, že plukovník Picquart lže.” To byla tvrdá slova mezi vysokými důstojníky generálního štábu. Předseda senátu raději oba rozhněvané muže uklidnil:

„Tak se mi zdá, že zastáváte odlišné názory.”

Když přišel na řadu svědek generál de Pellieux, dopustil se jistých nepřesností. Snažil se totiž

zpaměti citovat text dopisu, který psal italský vojenský atašé německému vojenskému přidělenci. Generálové Gonse a Boisdeffre nepostřehli zkomolení a citát odsouhlasili.

„To by snad stačilo, pánové,” řekl plukovník Picquart. „Jde o mizerný padělek. V tomto procesu však existuje víc takových dokumentů, které by se nejdřív měly dát prohlédnout znalci. Jeden z těchto dokladů se z ničeho nic objevil na ministerstvu právě ve chvíli, kdy major Esterhazy něco takového potřeboval ke své obhajobě, když bylo zapotřebí předložit důkaz, že pisatelem bordereau byl někdo třetí, a ne on. Ta listina se objevila na světle božím, jak se zdá, v pravou chvíli. Nikdo mi ji nikdy neukázal, hovořili se mnou o ní, ale nikdo mi neprozradil, odkud se tu najednou vzala. Je to padělek, pánové!”

„Jde o dokument, o němž se zde hovořilo včera?” zeptal se obhájce Labori.

„Ano, je to ten doklad, o němž hovořil včera generál de Pellieux,” řekl plukovník Picquart. „Je to padělek.”

Předseda senátu řídil proces s nekompromisní tvrdostí. Jakmile se objevila otázka nebo odpověď mířící k problémům Dreyfusova odsouzení, připomínal, že soudí případ Esterhazy — Zola a nic jiného.

„Jak to,” zeptal se obhájce Clémenceau, zastupující odpovědného redaktora L’Auroře, „že se před civilním soudem nesmí hovořit o činech francouzského důstojníka?”

„Protože jsou důležitější věci,” odpověděl předseda soudu. „A sice čest a bezpečnost země.” Patnáct dní se probíraly stále stejné problémy. Dne 28. února 1898 večer vyhlásil předseda senátu rozsudek. Obžalovaný Emile Zola se odsuzuje k nepodmíněnému trestu odnětí svobody na jeden rok, odpovědný redaktor Perrenx ke čtyřem měsícům. Oba musí ještě zaplatit pokutu ve výši tří

tisíc franků.

Diváci v soudní síni jásali. Všichni byli proti Zolovi a Georges Clémenceau prohlásil později v poslanecké sněmovně, že by žádný z obhájců neopustil zdravý soudní síň, kdyby senát spisovatele osvobodil. Výsledek líčení byl nečekaný, jako barometr však ukazoval hloubku tlaku veřejného mínění. Pařížané snad čekali na jakýkoliv důvod pro výbuch hněvu. Snad by bylo došlo k výtržnostem, i kdyby Zolu osvobodili. Ačkoliv přímá souvislost nebyla zřejmá, v pařížských ulicích došlo k nepokojům. Dav ničil židovské obchody, v Alžíru dokonce napadli židovské obchodníky a pustošili synagogy. Došlo také k soubojům. Advokát Georges Clémenceau se bil s protižidovským publicistou Drumontem, major Henry s plukovníkem Picquartem. Francie se stále zřetelněji začala dělit na dva tábory: dreyfusisty a antidreyfusisty. Ti druzí, jak se zdálo, měli značnou převahu. Dne 26. února 1898

byl plukovník Picquart vyloučen z armády pro těžká provinění ve službě, dva dny předtím vyloučili obhájce Lebloise z advokátní komory a chemika, profesora Grimauxe, z Akademie věd, protože před soudem vypovídal ve prospěch obžalovaného.

Ani to ještě nestačilo. Dne 3. března si mohli čtenáři přečíst v novinách, že soudní znalec z oboru grafologie Lemercier-Picard se ve svém bytě oběsil. Byl totiž podezírán, že pomáhal majorovi Henrymu s padělky. V červenci zrušil kasační soud rozsudek z 28. února, protože se odsouzení

odvolali. Nařídil nový proces, který byl zahájen 18. července ve Versailles. Nové líčení odsouzeným nepomohlo. Soud původní tresty potvrdil. Ale to už Emile Zola a redaktor Perrenx byli v bezpečí v Anglii, kde chtěli vyčkat a v klidu si připravit obhajobu.

V květnu 1898 se změnilo po nových volbách francouzské politické klima. Pravicové strany utrpěly značné ztráty, oba poslanci, Jean Jaurěs a Joseph Reinach, kteří se zastávali odsouzeného Dreyfuse, nebyli zvoleni. Antisemitsky naladění politici měli nyní dvojnásob navrch. Nepřítel židů číslo jedna Edouard Drumont byl dokonce zvolen do parlamentu za Alžír. Vláda ministerského předsedy Julese Mélina 15. června 1898 odstoupila, premiérem se stal Henry Brisson, novým ministrem války radikál Godefroy Cavaignac. Bylo mu pětačtyřicet, problémy lámal přes koleno, byl samolibý, nekompromisní, vždycky měl pravdu, přesvědčen, že si svým tvrdým postojem dovede poradit se vším. Navíc byl přítelem generála Merciera a příbuzným Du Patyho de Clam. Ve své samolibosti řešil problémy spíš jako boxer, a ne politik. Chystal se nastolit vládu strachu, žádal proti Dreyfusovým přívržencům mimořádné zákony. Když v parlamentu aféra ožila, vystoupil ještě v roli poslance a 7. června kategoricky tvrdil, že byla při soudním líčení jednoznačně prokázána Dreyfusova vina, tak jaképak pochybnosti. I v roli ministra války se v politice pohyboval jako slon v porcelánu. Byl zvyklý smést problémy jediným rozmáchnutím ze stolu, tak předložil poslancům složku tajných dokladů, které měly být důkazem jeho tvrzení. Měl však smůlu, dva ze tří zápisů, kterými šermoval ve vzduchu, byly hrubé padělky.

Parlament mu však i přesto vyslovil důvěru, až na dva poslance dokonce jednohlasnou. Zdánlivě tedy všechno dopadlo podle p ředstavy ministra v álky. Jenže tady byl ještě plukovník Picquart. Ten se nyn í domníval, že má volné ruce. Dokumenty byly p řece v parlamentu p řed poslanci zveřejněny, nejsou tedy d ál tajné. Tak napsal ministersk ému předsedovi dopis. Vysv ětlil mu svou situaci, až do včerejška nesměl hovořit o přísně tajných dokumentech, které sehrály hlavní roli při odsouzení kapitána Dreyfuse.

„Jenomže nyní, když ministr války z parlamentní tribuny citoval tři z těchto dokumentů, považuji za svou povinnost informovat Vás o skutečnosti, že jsem schopen před jakoukoliv soudní

institucí prokázat, že obě listiny s datem 1894 nijak nesouvisí s Dreyfusem a že listina datovaná 1896

je padělek.

Je tedy zřejmé, že bylo zneužito důvěry pana ministra války, což vlastně platí i o všech ostatních, kdo věřili, že oba další dokumenty mají nějakou hodnotu a že jsou pravé.” Ministr války Cavaignac reagoval na převratné sdělení po svém. Podal na plukovníka Picquarta trestní oznámení. On i jeho přítel advokát Leblois byli obviněni, že zveřejnili údaje podléhající

ochraně zákona o státním tajemství. Vyšetřující soudce ihned zahájil řízení, na Picquarta vydal zatykač a dal ho zavřít do vězení La Santé. Picquart byl nyní už jen civilista, a tak ho obžalovali ze stejných činů, za které byl vyloučen z armády: prozradil obsah tajných spisů advokátu Lebloisovi. Když ministr Cavaignac předstoupil se svým siláckým projevem před poslance, nevěděl o Dreyfusově případu skoro nic. Proto dal ještě dodatečně příkaz podřízeným, aby prošli spisy a sestavili mu o šetření zprávu.

Třináctý srpen 1898 byl pro kapitána Cuigneta šťastný den. Sotva se totiž začetl do spisů, učinil pozoruhodný objev. Našel padělek. Chvíli dopis zkoumal, prohlédl jej ještě pod mikroskopem a od té

chvíle byl ochoten komukoliv dokázat, že ono sdělení nazvané ve spisech Billet Alexandrine, v němž

se o Dreyfusovi psalo plným jménem, je padělek. To ovšem znamenalo, že ministr války tvrdil v parlamentě něco, co není pravda, a své tvrzení podpořil padělanou listinou. Udělal to možná

neúmyslně, ale byla to chyba, ministři nemají dělat chyby, a zvlášť ne tak školácké. Pátrali po pachateli podvodu a přišli na nyní už podplukovníka Henryho. Chtěli pro něj poslat patrolu, zatknout ho a přivést před vyšetřující komisi. Henry byl však na dovolené. Museli vyčkat, až ho policie navenkově najde. Zatím došlo k další překvapující události. Jedna z Esterhazyho milenek dala novinám k dispozici dopisy, obsahující nanejvýš kompromitující vyjádření. Major francouzské armády se vyjadřoval velmi neuctivě o Francouzích.

„Jsem přesvědčen o tom, že tento národ nestojí ani za jedinou kulku…”

„Neublížil bych ani nejmenšímu pejskovi, ale s chutí bych dal pobít sto tisíc Francouzů, Paříž

bych dobyl útokem a dal bych město v plen sto tisícům opilých vojáků…” Major Esterhazy odhalil v těchto písemných vyjádřeních svou pravou tvář a byl okamžitě

propuštěn z armády. Utekl do Anglie.

Picquartův dopis ministerskému předsedovi, označující důkazy za padělky, se objevil v tisku se štvavými výpady proti muži, který podvody odhalil, a nikoliv proti těm, kteří se jich dopustili. Dne 12. července 1898, pět dní po vystoupení ministra války v parlamentě, se dostavil vyšetřující soudce Albert Fabre a prokurátor Feuilloley do Picquartova bytu, provedli zde domovní prohlídku, druhý den pak dali Picquarta zatknout. Tento postup byl jen dalším důkazem

o tom, že ani vojenským, ani justičním orgánům nešlo o právo a spravedlnost, že jim šlo především o ututlání skandálu, aby justiční omyl nebyl odhalen. Chtěli toho docílit za každou cenu, i za cenu dalších zločinů. Komplot byl dokonalý, nikomu ze spiklenců vůbec nenapadlo, že by raději měl chránit svoji čest i čest francouzského národa než přikrývat zločiny proti lidskosti, jichž se dopustilo pár bezohledných kariéristů. Jenomže vlak už jel a za jízdy nebylo možné vystoupit. Spiklenci se rozhodli, že obětním beránkem bude Henry. Sedmnáct dní musel čekat ministr války Cavaignac, než se dostavil na tribunál. Byl to podivný vyšetřovací výbor, sestavený podle osobního výběru ministra, vytvořený proti všem předpisům i zvyklostem. Nebyla to ani vyšetřující

komise, ani vojenský tribunál. Godefroy Cavaignac prostě svolal generály de Boisdeffra, Gonsa a Rogeta, on a jeho tři podřízení měli z Henryho vylákat přiznání. Henry měl vzít na sebe vinu, on měl být potrestán.

Proč soudili Henryho ilegálně, proč se zase uchýlili k nátlaku, proč se s vyšetřovaným ukryli za zavřenými dveřmi a opakovali chybu, která se jim vymstila už v Dreyfusově případu? Nesnažili se totiž

případ padělaných dokladů vyšetřit, ale ututlat. Kdyby ministr Cavaignac, jak později tvrdil, skutečně

měl důkazy o Henryho vině i jeho přiznání, nemusel se s ním skrývat za zamčenými dveřmi, měl úřední cestou požádat pařížského vojenského guvernéra jako nejvyššího představitele armády o vystavení zatykače a podplukovníka dopravit do vojenské věznice ChercheMidi. Nic z toho neudělal. Spiklenci mohli předpokládat, že Henry nepřijme roli, kterou mu přidělili, s nadšením. V

několika případech jednal na rozkaz, v jiných se souhlasem nadřízených, před soudem nebo i jen před vojenskou vyšetřující komisí by rozhodně nemlčel. Tak by se přítomní, ale dozajista i veřejnost, dozvěděli o komplotu generálů, kteří vršili jednu chybu na druhou, stále víc se zaplétali do lží a podvodných machinací. Křivé přísahy, padělané důkazy, vynucená svědectví, to byly způsoby používané elitou francouzské armády, nejvyššími představiteli generálního štábu i ministrem války. Po odstupu tolika let není možné pokusit se ani jen o pravděpodobnou verzi onoho ilegálního řízení. Je však jisté, že generálové zpracovali psychicky podplukovníka Henryho tak, jak potřebovali. Je pravděpodobné, že se přiznal, protože se nikdy netajil tím, že jedná ve vyšším zájmu, pro dobré

jméno a čest armády a z přesvědčení.

Pak ho dali odvézt do cely pevnosti Fort Mont Valérien, kde ještě téže noci spáchal sebevraždu. Podřezal si břitvou krk.

Generál de Boisdeffre, náčelník generálního štábu, nelenil. Když mu ohlásili, co se stalo, sedl a napsal ministru války alibistický dopis, v němž sděluje, jak moc se mýlil, když důvěřoval náčelníku zpravodajské služby podplukovníku Henrymu. Věřil mu, a on ho zklamal, spoléhal se na něj, a on se dopustil podvodu, když vydával falešný doklad za pravý.

„Za těchto okolností jsem nucen požádat Vás, pane ministře, o zproštění funkce,” ukončil generál de Boisdeffre svůj dopis.

Henryho tragická smrt byla od počátku obklopena podezřelými okolnostmi. Kde se v cele vzala břitva, když zatčeným odebírají i tkaničky z bot? Na krku měl mrtvý dvě hluboké řezné rány, ale sklapnutou břitvu držel v levé ruce. Přitom nebyl levák. Lékaři konstatovali smrt vykrvácením, nenařídili však pitvu, která by byla v takovém případě samozřejmá a podle předpisů ji měli provést lékaři vojenského lazaretu Val de Gráce. Pohotově zasáhl ministr války, když prohlásil, že je pitva zbytečná. Mrtvolu dali do rakve, tu dopravili do Pogny, odkud Henry pocházel, a 2. září ho na místním hřbitově pochovali.

Mnozí nevěřili v Henryho sebevraždu, někteří historici vyslovují dodnes pochybnosti o tragické

události v cele zatčeného náčelníka zpravodajské služby generálního štábu. Vražda je za daných okolností logičtější než sebevražda. Proč by Henry rezignoval, když měl tolik trumfů v ruce proti komplicům, kteří se ho nyní chtěli zbavit? Je možné, že mají pravdu ti, kdo tvrdí, že nepohodlného svědka nejdřív omámili, pak zavraždili, nakonec všechno naaranžovali tak, aby násilná smrt vypadala jako sebevražda. Měli k tomu možnosti i prostředky. Je ovšem také pravděpodobné, že generálové

zpracovali Henryho psychicky tak, že si v záchvatu šílenství a beznaděje podřízl krk. Ale nosil snad náčelník zpravodajské služby u sebe břitvu? Nebo mu ji půjčil některý z dozorců, aby se mohl oholit?

Měl by utahaný Henry po výslechu, jakému ho podrobili, potřebu právě teď večer se oholit? Mohl by v situaci, kdy mu šlo o život, vůbec myslet na tak nedůležitou maličkost?

Ministr Cavaignac se s vyhrnutými rukávy a s hlasitými prohlášeními uvedl ve své funkci, rozhodnut zahrát roli spravedlivého. Zapletl se do sítí dávno předtím rozhozených předchůdci a kolegy. Den poté, co pohřbili v Pogny podplukovníka Henryho, rezignoval na funkci ministra války. Ministerský předseda Henri Brisson povolal do této funkce dosavadního vojenského guvernéra Paříže, generála Emila Zurlindena.

Henryho smrt,ale především přiznání, že se na generálním štábu běžně vyráběly padělky, posílilo zastánce kapitána Dreyfuse, a mnohým teď bylo zřejmé, že se generálové neštítili podvodu ani v jeho případě. I ti, kteří se dosud tvářili, že neslyší hlasy těch, kdo bijí na poplach, aby se do armády vrátilo právo a spravedlnost, přešli na druhou stranu. Veřejné mínění pomalu, ale jistě bylo pro obnovu procesu s kapitánem Dreyfusem. Jeho manželka Lucie využila situace a podala další

žádost o revizi.

Ministrem spravedlnosti byl Ferdinand Sarrien. Ten mohl a měl rozhodnout o obnově procesu. V dané chvíli šlo vlastně o odpověď na otázku, jestli došlo při Dreyfusově procesu v roce 1894 k ovlivnění soudu tajnými dokumenty, které mu byly na poslední chvíli předloženy. Sarrien se na to zeptal svého kolegy, ministra války Zurlindena. Dostal neuvěřitelnou odpověď. Ministr sdělil totiž

svému kolegovi naprostou nepravdu. O ničem takovém neví. Mnozí přece věděli, že opak je pravdou, existovala svědectví o předložení složky údajně přísně tajných zpráv, mezi nimi padělků. Některé

kompromitující doklady dal generál Mercier zničit, jiné byly ukryty v archivu generálního štábu. Jenže podvodník Mercier byl přinucen připustit tuto skutečnost až 24. dubna 1899. Zatím trval na svém negativním stanovisku.

Major Esterhazy věděl víc než ostatní. Když pochopil, že se pomalu, ale jistě vyvíjí situace příznivě pro Dreyfuse a nepříznivě pro soudce, kteří ho mají na svědomí, odjel 4. září do Velké

Británie. Věděl proč. Už za deset dní po jeho odjezdu předložil ministr spravedlnosti na ministerské

radě návrh na obnovu Dreyfusova procesu. Kolegové ve většině souhlasili, ti dva, kteří se postavili proti, ministr války Zurlinden a ministr práce Tillaye, odstoupili. Vláda pak 26. září rozhodla postoupit žádost o obnovu procesu příslušnému kasačnímu soudu, který by prozkoumal rozhodnutí soudu po právní stránce.

To byla pro generály sice prohra a současně varování o změně situace, oni se však ještě

nevzdali. Postavili před trestní senát plukovníka Picquarta, zařídili zamítnutí jeho žádosti

o vyšetřování na svobodě, docílili odložení hlavního líčení a připravovali dodatečné vyšetřování. Od soudu, který nesoudil, jen jednání odročil, odváděli plukovníka Picquarta do cely. Ještě předtím se mu však podařilo před soudci, žalobci i svědky v soudní síni vyslovit prohlášení, které novináři později označovali za Picquartovu životní pojistku.

„Dnes večer pravděpodobně skončím v cele vězení ChercheMidi,” řekl. „Před vyšetřováním, které bude probíhat jistě s vyloučením veřejnosti, je to zřejmě naposled, kdy mohu svobodně

promluvit k veřejnosti. Chtěl bych, aby všichni věděli, že jde o vraždu, jestliže se v mé cele najde provaz se smyčkou jako u Lemercie-ra-Picarda, nebo břitva jako u Henryho. Muž jako já neuvažuje o sebevraždě. Se vztyčenou hlavou, tak jako dosud, předstoupím před své žalobce. To je vše, co jsem vám chtěl říci.”

Generál Zurlinden nezastával funkci ministra války dlouho, ale jeho nástupce generál Chanoine také ne. Už 25. října se rovněž vzdal funkce, protože nesouhlasil s obnovením procesu, který pošpiní

čest armády. Tři ministři války za šest neděl, to přece byl dost výrazný signál, že mezi generály něco neklape. Když bychom to vyjádřili aritmetickým průměrem, nemůže se za pouhých čtrnáct dní nový

ministr ani jen povrchně seznámit s problematikou svého resortu, tím méně se složitými cestičkami, jimiž se ubírala spravedlnost v případě kapitána Dreyfuse, o který přece všem těmto ministrům války především šlo. Ani v případě ministra Chanoina nezůstalo jen u třikrát opakovaného stereotypu, tentokrát odstoupila celá vláda.

Pak už šlo všechno velice rychle. Dne 27. října 1898 zahájili jednání před kasačním soudem. Generální prokurátor ve funkci hlavního žalobce požádal o schválení obnovy procesu a podle procesního práva o předání případu příslušnému soudu. Ten měl případ znovu vyšetřit. Dne 29. října byl návrh schválen, nové vyšetřování zahájeno, Dreyfus dostal na Ďábelský ostrov telegrafickou zprávu o nadějné změně situace, už 24. listopadu sena ostrově objevil vyšetřující soudce a pustil se do výslechu odsouzeného. Ve Francii, ale zejména v protižidovských kruzích, tyto události způsobily bouři.

Jedním z předních francouzských soudců byl Quesney de Beaurepaire, předseda civilní komory kasačního soudu, vážený a ctěný právník. Byl prvním, kdo vytáhl do boje proti obnovení procesu a postavil se do čela početného šiku Dreyfusových nepřátel. Právník, který celý svůj život věnoval snaze o prosazování spravedlnosti, vyzval dokonce v novinách Echo de Paris své kolegy, aby se zasadili o znemožnění revize. Když měl pocit, že neuspěl, vzdal se na znamení protestu své funkce a odešel do důchodu. Vášně a nenávist zakalily mnohým zrak, seriózní muži a vážení občané se chovali jako nerozumní výrostci. Ale proč? Francie se zmítala v politických i sociálních rozporech. Mnozí se v praxi přesvědčili, že se s občany nehraje čistá hra, že pravidla morálky a osobní i národní cti už neplatí, zavládl chaos.

Spisovatel Joseph Reinach, poslanec a známý publicista, uveřejnil v časopise Le Siécle seriál o případu kapitána Dreyfuse a madame Dreyfusová na něj podala žalobu pro nactiutrhání. Konkurenční

list La libre parole uspořádal sbírku, která jí měla pomoci proces financovat. Paní Dreyfusová spor vyhrála, porota rozhodla rozsudkem z 27. ledna 1899, že je spisovatel Reinach vinen a odsoudila ho. Trestní senát odvolacího soudu zahájil důkazní řízení 8. listopadu 1898 a vyslechl celkem na osmdesát svědků, mezi nimi také pět bývalých ministrů války. Všechny výpovědi se stále točily kolem stejného tématu, nic nového se neobjevilo. Ale v lednu 1899 se začalo v kuloárech povídat, že se průběh procesu vyvíjí příznivě pro Dreyfuse. To byla samozřejmě voda na mlýn antisemitských organizací, ale i royalistů a organizací veteránů.

Přestože se jednání u trestního soudu blížilo ke konci, prosadil předseda vlády Charles Dupuy, který se mezitím znovu vrátil do funkce, již zastával v době prvního Dreyfusová procesu, že byl v parlamentě odhlasován zákon, aby případ dokončil soud sestávající z šestačtyřičeti soudců všech tří

soudních komor. Rozhodnutí však přišlo pozdě. Trestní soud prohlásil už den předtím případ za uzavřený.

Pak došlo k několika významným událostem. Dne 16. února 1899 zemřel v náručí své milenky v salonku Elysejského paláce prezident Felix Faure. Dva dny poté byl zvolen prezidentem Emile Loubet. Dne 5. května odstoupil další ministr války de Freycinet, na jeho místo nastoupil Camille Krantz. O

měsíc později zrušil kasační soud rozsudek v případu Dreyfus a vrátil projednání první instanci. Dreyfus bude tedy souzen znovu, a sice opět válečným soudem, tentokrát v Rennes. Karta se obrátila. Ministr spravedlnosti podal trestní oznámení proti někdejšímu ministrovi války generálu Mercierovi pro zločiny spáchané při vykonávání své funkce. Dne 2. června 1899 zatkli podplukovníka Du Patyho de Clam, zavřeli ho do vojenského vězení ChercheMidi a obžalovali z padělání dokladů a jejich rozšiřování. Později bylo řízení proti němu zastaveno. Dne 13. června bylo rovněž zastaveno řízení proti plukovníku Picquartovi a nevinný důstojník byl téměř po celoroční

vazbě propuštěn na svobodu. V Londýně se přiznal bývalý major Esterhazy, že on napsal bordereau, na jehož základě byl odsouzen kapitán Dreyfus.

„Dne 23. května jsem jel do Londýna,” napsal novinář Serge Basset. „Nepřinášel jsem majoru Esterhazymu právě radostné noviny. Krátce předtím prohlásil pan Ballot-Beaupré (soudce kasačního soudu, pozn. aut.), že je přesvědčen o tom, že autorem bordereau je Esterhazy.” Bavili se ještě o soukromých záležitostech, hraběnka Esterhazy o vá podala totiž žádost o rozvod, major byl velice rozrušen, mluvil o svých ubohých dětech, ale také o tom, že by si nejraději prohnal kulku hlavou, pak řekl:

„Poslyšte, Ribone (pseudonym, pod nímž Basset publikoval, pozn. aut.), já vám řeknu pravdu. Prozradím vám cosi, co ví jen několik lidí. Já jsem napsal ono bordereau!”

„Co? Vy?” zvolal překvapený novinář.

„Ano. Napsal jsem je v roce 1894 na přání mého představeného plukovníka Sandherra. V

generálním štábu byl zrádce. Jmenoval se Dreyfus. Museli jsme ho přistihnout. A tak jsem napsal ten seznam. Důvody, proč jsem to udělal, uvedu později.”

„Jak jste mohl vydržet tíhu takového tajemství po celé čtyři roky?” zeptal se novinář.

„Kdybyste znal všechny okolnosti, podezření a tlaky, kterým jsem byl vystaven, dreyfusisté, moji příbuzní, přátelé a moji blízcí, generálové, generální štáb…” Náčelník trestanecké kolonie na Ďábelském ostrově dostal telegram, aby s okamžitou platností

vrátil kapitánu Dreyfusovi svobodu, obstaral mu uniformu s distinkcemi, protože se rozhodnutím soudu stává z odsouzeného nyní už zase jen obviněný, pro něhož generální štáb posílá křižník francouzského námořnictva Sfax. Ten ho odveze do Francie.

Byl nejvyšší čas. Dreyfus nevěděl, co se děje v Paříži, nikdo ho neinformoval o politických poměrech, ale nedozvěděl se mnoho ani o akcích své manželky a bratra Mathieua, kteří všemi prostředky bojovali za jeho osvobození. Fyzicky na tom byl také špatně. Křižník Sfax se přiblížil k břehům ostrova 8. června večer. Dreyfus však musel strávit noc ještě

ve své cele. Moře nebylo klidné, teprve druhého dne poslal kapitán ke břehu veslici a Sfax zvedl kotvu. Dreyfusovi připravili kabinu jednoho z poddůstojníků, ale přesto, že byl vlastně volný, dali na okénko mříž.

Celých dvacet dní trvala cesta. Až 30. června se loď přiblížila na dohled francouzského

pobřeží. Přistáli v Port Haligen, převezli kapitána Dreyfuse, ztrápeného vysokou horečkou, na souš, a když se trochu vzpamatoval z útrap, které mu způsobila neklidná plavba, odvezli ho na nádraží do Quiberonu. Do Rennes dorazili brzo ráno a v šest hodin už byl Dreyfus v cele místního vězení. Sotva stál na nohou. Dne 7. srpna 1899 zahájili proces před vojenským soudem. Rennes bylo malé město, dnes má

kolem dvou set tisíc obyvatel, tak zřídili vojáci soudní síň v aule místního gymnázia. Soudní dvůr se skládal ze sedmi důstojníků, předsedal plukovník Jouaustinne, žalobcem byl major Carriére. Přelíčení

se táhlo téměř od 7. srpna do 9. září.

Znovu probírali každou maličkost, uvedenou v obžalobě i v protokolech přípravného řízení. Stokrát omleté skutečnosti přednášeli žalobci i svědci jako novinky, každý ze

zúčastněných už znal otázky i odpovědi zpaměti. A kapitán Alfred Dreyfus se choval právě tak podivně jako v prvním procesu. Nikomu se nechtělo věřit, že ten vlažně reagující, lhostejný a netečný muž, kterého zdánlivě

nic nerozčílilo, nic nevyprovokovalo a nic nezranilo jeho čest, by mohl být nevinný. Každý si představoval, že se po hrozných zkušenostech s prvním soudem a odsouzením, po létech strádání na nesnesitelném Ďábelském ostrově, kde spíš než žil, pomalu umíral, bude bránit jako lev, bude při každé příležitosti dokazovat svou nevinu. Nebylo by nic divného, kdyby se pustil do těch, kteří ho křivými svědectvími a padělanými dokumenty dostali do trestanecké kolonie. Každý čekal, že obviní

generály i kolegy ze štábu, kteří mu záměrně ublížili. Chtěli ho přece pokořit, zničit a nakonec zahubit jen proto, že nenáviděli židy a on byl žid. Snad neměl dost psychických i fyzických sil, aby se adekvátně bránil, možná že měl strach, který mu nedovoloval rozmáchnout se proti podlému nepříteli, nedělal však dobrý dojem. Nebránil se, jak se podle vžitých představ má bránit nevinný, mluvil tiše a nevýrazně, jako by ani tentokrát nevěřil, že spor vyhraje. Dreyfus měl dobré obhájce. Maitre Demange byl opravdový mistr svého oboru a Labori patřil k nejchytřejším. Oba dělali, co mohli, bránili klienta a útočili za něj. Bouřili, když bylo třeba, a podle předem dohodnuté taktiky vytahovali trumfy. Hlasitostí projevu, temperamentem, ekvilibristikou slov a vět, řečnickými finesami se snažili dohonit, co zameškal jejich netečný klient. Po celý měsíc defilovali před soudním tribunálem generálové, ministři, politici, soudní znalci, svědci škodolibí, ale i poctivě pravdiví, policisté a diplomati, důstojníci generálního štábu a opakovali do omrzení známé skutečnosti. Ti ve vojenských uniformách jako by na rozkaz přesvědčovali soud o vině obžalovaného. Nedali se zmást ani otázkami obhájců, ani námitkami soudců. Ti však také hráli svou naučenou roli, striktně zachovávali pravidlo, že generál má vždycky pravdu a civilista, ať říká, co říká, je podezřelý, protože je nespolehlivý. Všichni ignorovali nepohodlné skutečnosti, nikdo z nich nevzal na vědomí, že kasační soud jednoznačně potvrdil skutečnost, že bordereau nepsal kapitán Dreyfus, ani zprávu, která proběhla světovým tiskem, že se k autorství seznamu přiznal major Esterhazy.

Francie byla čím dál tím víc rozdělena na dva nepřátelské tábory, na ty, kdo byli pro Dreyfuse, a na ty, kdo byli proti. Jako dnes neukáznění fotbaloví fanoušci se navzájem pomlouvali, dokonce na sebe veřejně pokřikovali, pyšnili se příslušenstvím k jedné či druhé straně. Někdy se dokonce vzájemně napadali. Rozjitřená atmosféra vybuchla, když 14. srpna neznámý pachatel na ulici postřelil Dreyfusova obhájce Laboriho, pak šikovně zmizel v davu a policii se nikdy nepodařilo vypátrat jeho totožnost. Advokát měl štěstí, amatérský střelec mířil špatně. Labori si poležel pár dní v nemocnici, za týden už zase hájil svého klienta v soudní síni.

Dva dny před atentátem vystoupil před soudem jako svědek generál Mercier. S bohorovnou nadřazeností, s přezíravostí vlastní mužům v uniformě vykládal ničím nedoložené

výmysly o přímém spojení kapitána Dreyfuse s německým císařem, tedy největším a

nejnebezpečnějším nepřítelem francouzského národa. V tisku se dokonce objevila ještě dál dotažená spekulace, která měla podpořit Mercierovo tvrzení. Pisatel odhalil složité tajemství: Esterhazy napsal bordereau, k čemuž se také

přiznal, jen proto, že k tomu dostal rozkaz. Jen proto, aby byl po ruce důkaz proti zrádci Dreyfusovi, vzal pauzovací papír, sdělení okopíroval, ale vynechal poznámky německého císaře. Proto mohl Esterhazy v Londýně prohlásit, že napsal bordereau, a vlastně přitom nelhal. Důstojníci generálního štábu mohli tvrdit a také měli pravdu, že je autorem Dreyfus. Neuvěřitelná konstrukce, neuvěřitelně

naivní soudci, anebo neuvěřitelně poslušní, když o takové verzi vůbec uvažovali. Obhájci měli těžkou práci, když museli zápolit s takovou omezeností, ale nezbývalo jim nic jiného. Tak navrhli soudu, aby předvolal oba vojenské přidělence, italského generála Panizzardiho a německého plukovníka von Schwartzkoppena. Soudní dvůr návrh zamítl, konečně všichni věděli, že nemohou diplomatické zástupce cizích zemí donutit, aby se vyjádřili k Dreyfusovu případu. žalobce však nabídl místo toho jinou juristickou lahůdku, někdejšího bavorského důstojníka Eugena Lazara von Cernuskyho, který se vydával za politického emigranta. Kdysi sloužil u rakouských dragounů a prohlásil, že mu jeho přátelé z německého generálního štábu, někdy v roce 1894, prozradili, že Dreyfus pracuje pro Německo.

To bylo až nápadně překvapivé svědectví a Dreyfusovi obhájci okamžitě žádali soud, aby předvolal jako svědky oba tehdejší vojenské přidělence, plukovníka von Schwartzkoppena a generála Panizzardiho. Soudce jejich žádost zamítl, věděl totiž, že je to pošetilá snaha, žádný diplomat nebude svědčit před cizím vojenským soudem a neexistuje prostředek, jak ho k tomu přinutit. Dreyfusovi obhájci se však nevzdávali. Hned druhého dne předložili soudu výpisy z policejních spisů, z nichž

vyplývalo, že Cernusky dezertoval z armády a dopustil se podvodů. Soudci se mimo jiné dozvěděli, že se krátce před předvoláním k soudu setkal s generály Mercierem a Rogerem, a tak byli nakonec všichni rádi, když protokol o jeho vystoupení před soudem ze spisů vyškrtli a podařeného svědka poslali domů.

Dreyfusovi obhájci se ještě pokusili o nemožné. Fernand Labori přece jen poslal německému císaři a italskému králi telegramy, v nichž je jménem lidskosti a spravedlnosti uctivě prosí, aby dovolili plukovníku von Schwartzkoppenovi a generálu Panizzardimu vypovídat před soudem v Rennes. Obhájce Labori byl naivní anebo zoufalý, když se odhodlal k takovému kroku. Předem mohl vědět, že na svoji žádost vůbec nedostane přímou odpověď. Objevila se však v úředním věstníku Deutscher Reichsanzeiger. V úvodním odstavci bylo ujištění o ochotě císařské vlády pomoci spravedlnosti a o loajalitě k potřebám svého souseda. Pak sdělení pokračovalo:

„Na rozkaz císaře odevzdal velvyslanec kníže Münster v prosinci 1894 a v lednu 1895 ministru zahraničních věcí Hanotauxovi a panu ministerskému předsedovi Dupuyovi, mimo to prezidentu republiky panu Casimir-Perierovi prohlášení, že německé velvyslanectví ve Francii nemělo nikdy žádné styky s kapitánem Dreyfusem, a to ani přímé, ani zprostředkované.” Státní tajemník von Bülow oznámil 24. ledna 1898 před rozpočtovým výborem říšského sněmu toto:

„Prohlašuji, že mezi někdejším kapitánem Dreyfusem, toho času ve vazbě na Ďábelských ostrovech, a německými institucemi jakéhokoliv druhu nikdy neexistovaly žádné vztahy ani známosti.”

Dreyfusova aféra byla příčinou mnoha změn ve francouzském politickém životě. Jednou z posledních byl pád Dupuyovy vlády. Nacionalisté veřejně žádali, aby byl generál Mercier, který se prohřešil proti platným zákonům, postaven před soud a potrestán, bylo přece už naprosto jasné, že se dopustil trestných činů. Ministerský předseda Dupuy otálel s řešením tak dlouho, až se 11.

června jeho vláda zhroutila. Den předtím došlo k velké socialistické demonstraci na dostihové dráze v Auteuil, kde se dokonce snažili inzultovat prezidenta, ulicemi Paříže pak pochodovalo na sto tisíc nespokojených.

Senátor Pierre Waldeck-Rousseau byl Dreyfusovým zastáncem a vědělo se o tom. Podařilo se mu sestavit novou vládu. Její složení bylo politickou novinkou a ještě dlouho poté příkladem pro jiné. Koalice se opírala o široké zázemí republikánů a držela si od těla levé i pravé extremisty. Poprvé v historii Francouzské republiky usedl na ministerské křeslo socialista Alexandre Millerand, ministrem války se stal veterán od Sedanu generál Gaston Gallifet, aristokrat s dobrou pověstí a značným vlivem. Ostře se stavěl proti opozici, proti nacionalistům, ale i proti radikální levici. Taková byla politická situace před zahájením procesu, ale i v době, kdy se jednání blížilo ke konci. Světová veřejnost pozorně sledovala průběh jednání. Malé, ospalé městečko praskalo ve švech, všechny pokoje k pronajmutí obsadili novináři. Z Velké Británie přijeli do Rennes renomovaní

reportéři a sama královna Viktorie vyslala jako pozorovatele významného právníka sira Charlese Russela, aby jí mohl z první ruky referovat o procesu. Ze Spojených států přijel Finley Peter Dunne, který se už za procesu s Emilem Zolou velmi kriticky vyjadřoval o francouzském soudnictví, z Vídně

pak známý novinář Karl Liebknecht, který později v Německu doplatil životem na svůj židovský původ a socialistické přesvědčení.

Po třiatřiceti líčeních, při nichž vystoupilo 115 svědků, dospělo jednání ke konci. žalobce odříkal závěrečnou řeč a podle toho, co zdůraznil a co potlačil, byli všichni přesvědčeni, že bude Dreyfus manifestačně osvobozen. Nechtěli věřit svým uším, když do hrobového ticha zazněl ortel. Počtem hlasů pěti ku dvěma byl obžalovaný kapitán Alfred Dreyfus odsouzen pro velezradu, soud mu však přiznal polehčující okolnosti, proto mu byl vyměřen trest ve výši pouhých deseti let. Přítomni v sále na chvíli strnuli, pak propukla nepředstavitelná vřava. Světová veřejnost, která

se o výsledku procesu dozvěděla ještě téhož dne, byla pobouřena. Co se to děje ve Francii? Falešní

svědci a padělané dokumenty v rukou několika darebáků, kteří se drží u moci, obrací spravedlnost naruby? Dokonce za každých okolností důstojná a nanejvýš zdrženlivá britská královna Viktorie vyjádřila své rozhořčení, norský skladatel Edvard Grieg odřekl na protest své koncerty v Paříži. Také Francouzi byli zklamáni. Senzace tohoto druhu nepomáhala k uklidnění politické hladiny. Členové kabinetu ministerského předsedy Waldecka-Rousseaua čekali, že vojenský soud zprostí

Dreyfuse viny, rozhořčení veřejnosti se usadí, lidé budou věnovat pozornost jiným, důležitějším problémům. Mýlili se. Ti, kdo dosud bojovali za Dreyfusovu rehabilitaci, si znovu vyhrnuli rukávy a chystali se pokračovat v boji. V čele stáli Emile Zola a Georges Clémenceau. Deset dní trvala nejistota. Dne 19. září 1899 udělil prezident Francouzské republiky Dreyfusovi milost, prominul mu zbytek trestu a zrušil také jeho degradaci. Snad proto, že se z ciziny stále ozývaly protesty a kritika postupu francouzské justice, ale také výzvy, aby zájemci ignorovali blížící se světovou výstavu v Paříži v roce 1900, vyhlásil prezident ještě amnestii na všechny trestné činy týkající se Dreyfusova případu. Mnozí se domnívali, že teď už konečně bude pokoj. I teď se mýlili. Alfred Dreyfus byl na konci svých sil. Proto přijal rozsudek i omilostnění, proto si znovu oblékl uniformu, spokojen však nebyl. Při posledním soudním líčení se v Rennes hovořilo o bordereau, na něž si německý císař Wilhelm vlastnoručně napsal okrajové poznámky. To byla nová skutečnost a drze proklamovaná lež, navíc nepravděpodobná. Dreyfus ji však použil jako záminku k žádosti o revizi procesu. Dne 26. prosince 1900 poslal tehdejšímu ministerskému

předsedovi Waldeck-Rousseauovi žádost o obnovu řízení.

Ujišťoval, že je zcela nevinen, ale právě proto odhodlán do posledního dechu bojovat o úplnou rehabilitaci. Především nemá nic společného s nějakým seznamem s císařovými poznámkami na okraji. Bordereau je padělek, který napsal Esterhazy, k čemuž se přece přiznal.

„Mimo Henryho všichni ti, kdo se zasloužili o moje nespravedlivé odsouzení, jsou ještě naživu. Neztratil jsem svá občanská práva, jako všichni ostatní mám právo bránit svou čest a postarat se, aby pravda vyšla najevo.”

Nikdo už nechtěl nic mít s Dreyfusovým případem. Představitelé všech státních institucí byli rádi, že se zbavili přítěže, a věřili, že se na aféru co nejdříve zapomene. Celé dva roky se dařilo odkládat rozhodnutí, celé dva roky nedostal kapitán Dreyfus odpověď na svoji žádost. Pak do dění

zasáhl pokrokový poslanec Jean Jaurěs.

Chopil se nabízené příležitosti a 6. dubna 1903 upozornil na případ v poslanecké sněmovně. Nešel na věc oklikou. Naplno nazval všechno pravým jménem a otevřeně prohlásil, že na jistých vysokých místech státní administrativy se objevila snaha kamuflovat nedokončenou právní při. Aby přítomné poslance přesvědčil, že nemluví naplano, vytáhl z aktovky dopis generála de Pellieuxe, adresovaný ministrovi války v době, kdy byla Dreyfusova aféra v plném proudu.

„Vážený pane ministře,” četl, „podveden bezectnými lidmi, nemohu doufat, že si uchovám důvěru svých podřízených, bez níž není myslitelná subordinační kázeň. Protože jsem mimo to ztratil důvěru v ty z mých nadřízených, kteří mi podstrčili padělky, nezbývá mi nic jiného než Vás požádat o dovolení, abych směl, pro svůj vysoký věk, odejít do důchodu.” Jako v pohádce Stolečku, prostři se! objevila se Dreyfusova aféra znovu na talíři. Nikdo to nečekal, nikdo to nechtěl. Ale byla tady, a dokonce tak náhle, že si to mnozí ani neuvědomili. Poslanec Brisson se vzpamatoval první. Ještě než Jaurěs skončil čtení dopisu, přihlásil se o slovo a zeptal se:

„Nemějte mi prosím za zlé, že vám skáču do řeči, ale jestli jsem dobře rozuměl, řekl jste, že dopis generála de Pellieuxe byl napsán 31. srpna 1898?”

„Souhlasí,” odpověděl Jean Jaurés.

„Pak ale musím prohlásit, že vláda, jejímž jsem byl členem, o něm nic nevěděla.” Chvíle pochybností, vzpomínání, úvah. Pak vypukl v poslanecké sněmovně chaos. Poslanci mluvili jeden přes druhého, pak se ozval tehdejší ministr války Cavaignac a prohlásil, že ani on o odstoupení generála Gabriela de Pellieuxe nic nevěděl, a žádost byla přece adresována jemu. Jak je to možné? Ten dopis musel někdo zadržet a jistě k tomu měl důvod.

V té době byl ministrem války generál André. Ten dal hned druhého dne přešetřit záležitost na ministerstvu a zjistil, že dopis zachytil generál Zurlinden a uschoval si ho jako doklad pro příští časy. Jaké plány měl? K čemu ho chtěl použít? Ať už tím sledoval jakýkoliv cíl, nyní se zveřejněný text stal příčinou zevrubné čistky na ministerstvu války. Výsledek byl otřesný. Generálové, kteří si dokonce navzájem dohazovali funkce, v té době je nejmenoval ministr války, měli pocit, že si mohou dovolit všechno. K cestě k cíli používali všech možných metod, neštítili se ani těch nejšpinavějších. Při prohlídce dokumentů vyšetřovatelé například zjistili, že dopis von Schwartzkoppena, který obsahoval větu: ten lump D… a zahrál v procesu tak velkou roli, byl napsán v roce 1892, tedy v době, kdy ještě

Dreyfus vůbec nebyl v generálním štábu.

Na denním světle se objevil také telegram plukovníka Guérina, který poslal v den Dreyfusovy degradace generálu Saussierovi. Nebyla v něm ani zmínka o přiznání kapitána

Dreyfuse, naopak obsahoval sdělení, že odsouzený stále zdůrazňoval svoji nevinu a provolával slávu Francii. Takže i v tomto případě se ministr války generál Mercier dopustil podvodu.

Na základě tak závažných sdělení nemohla vláda couvnout, musela se Dreyfusovým případem znovu zabývat. Ministr spravedlnosti prohlásil, že jsou splněny podmínky pro obnovu procesu, předal 25. prosince 1903 spisy generální prokuratuře, spojené komory kasačního soudu rozhodly výnosem ze dne 5. března 1904 o novém projednání případu. Znovu tedy bylo zahájeno přípravné řízení, znovu se případ přešetřoval. Sedm měsíců vyslýchali svědky, 9. března 1905 předložil své stanovisko generální prokurátor. Příprava rozhodnutí trvala celý rok. Zpravodaj soudu předložil svůj zápis 14. března 1906, v červnu téhož roku se pak sešel trestní senát, aby se poradil o rozsudku. Bylo dosaženo několika nezáviděníhodných rekordů. Závěrečná řeč generálního prokurátora trvala osm dní. Dreyfusův obhájce Maitre Mornard hovořil tři dny a přednesl mimo jiné podstatné

prohlášení svého klienta: Dreyfus nežádá odškodnění, zato trvá na naprosté rehabilitaci, která bude uveřejněna v úředním věstníku Journal Officiel.

Rozsudek válečného soudu v Rennes byl zrušen, na čtyřiceti stranách bylo zdůvodněno proč. Byl chybný a nesprávný. Bylo nařízeno, že toto poslední soudní rozhodnutí bude v plném znění

veřejně vyvěšeno v Paříži i v Rennes, bude zveřejněno v Journal Officiel a v pěti významných listech, které si vybere postižený Dreyfus. Ten ještě může na státní útraty uveřejnit v padesáti různých novinách oznámení o soudním rozhodnutí. Tak se kapitán Dreyfus až po sedmi letech na svobodě

dožil rehabilitace.

Znovu byl přijat do armády, povýšen na majora, byl jmenován velitelem eskadrony, 20. července 1906 vyznamenán křížem Čestné legie. Plukovník Georges Picquart byl povýšen na brigádního generála a stal se ministrem války, jeho přítel Leblois byl jmenován starostou. Dreyfusův zdravotní stav nebyl po návratu z Ďábelského ostrova dobrý. Jeho rodina se však postarala, aby se v klidu mohl zotavit nejdřív v Carpentrasu, později pak na březích ženevského jezera Lac Léman ve vilové čtvrti Cologny. Tam se rozhodl zaznamenat svůj tragický případ, tam se pustil do psaní pamětí.

Nepobyl ve Švýcarsku dlouho. Novináři stále přiživovali zájem o aféru, psali o podivných okolnostech: jeden aktér případu spáchal sebevraždu, Emile Zola a Esterhazy jsou v Anglii a hlavní

osoba — Dreyfus — ve Švýcarsku. Proč? Objevily se dvojsmyslné poznámky. Tak se počátkem zimy Dreyfus vrátil do Paříže, kde se ubytoval v rue de Cháteaudun u svého tchána Hadamarda. Nevydržel zde dlouho, celou zimu polehával sužován horečkami, hned na jaře 1901 se vrátil do vily na břehu jezera Lac Léman. Unavovaly ho návštěvy, rozhovory s novináři, byl rád, když utekl před zvědavci. Jeho kniha, nazvaná Cinq années de ma vie - Pět let mého života, vyšla už v květnu 1901. Když vypukla první světová válka, přihlásil se major Dreyfus na frontu. V té době pracoval na vrchním velitelství dělostřelectva ve Vincennes. Bylo mu pětapadesát, vypadal však jako sedmdesátiletý stařeček. Konečně, s prořídlými bílými vlasy se vrátil už z Ďábelského ostrova. Samozřejmě že ho na frontu neposlali. Nebyl zdráv, často proležel celé týdny v horečkách. Léčili ho, ale on očividně ztrácel sílu a snad také chuť k životu. V roce 1935 odjel do Švýcar, kde se na radu osobního lékaře Pierre Paula Lévyho a profesora Mariona podrobil operaci. Říkali, že se zdařila, ale Dreyfus se z nemocnice vrátil domů, ulehl na lůžko a už nevstal. Zemřel 11. července 1935

ve věku šestasedmdesáti let.

PROCES S PORADCI BÍLÉHO DOMU (Případ Watergate)

Červnové noci jsou ve Washingtonu teplé. Frank Wills si tedy pověsil oprýmkovanou kazajku na věšák a odchází jen v pruhovaném tričku. Je půlnoc z šestnáctého na sedmnáctý červen 1972. Prošel rajón a zjistil, že dveře vjezdu do garáží nejsou zamčené. Tak je chce zaklapnout. Jednou, podruhé, potřetí. Prohlíží zámek. Západka je přelepena páskou. Zámek nemůže zaskočit. Frank Wills strhl lepicí pásku, přimáčkl dveře a vyšel ven. Přeběhl

dvouproudovou vozovku a posadil se v protějším baru Howard Johnson na vysokou židličku.

„Kávu, Frankie?” zeptal se barman.

„Jo. A sendvič se salátem.”

Asi pětačtyřicet minut po půlnoci se vrátil noční hlídač do budovy Watergate a vydal se na předepsanou obchůzku. Prošel kancelářským blokem, vyjel až na terasu, pak skončil v přízemí u garáží. A dveře, které předtím zaklapl, byly opět otevřené. Západka zámku byla znovu přelepena páskou. To už bylo podezřelé.

V jednu hodiny padesát minut vytočil Frank Wills číslo washingtonské policejní centrály. V

jednu hodinu dvaapadesát minut zachytil hlídkující vůz městské policie Metropolitan Police číslo 727

hlášení ústředny.

„Kolik jich je?” zeptal se seržant Paul Leeper.

„Nevíme. Nezajíždějte před Watergate, zaparkujte za rohem. Ten hlídač na vás čeká u vchodu pro zaměstnance.”

Detektivové John Barrett, Carl Shoffer a seržant Paul Leeper tvořili posádku vozu oddílu, kterým se v policejní hantýrce říká „bum squad”. Zajišťují noční klid. Proto vypadají jako soukromé. Bez majáčku, bez sirén, bez pruhů, bez policejního emblému na dveřích. Členové hlídky jsou v civilu. Za volantem sedí seržant Leeper. Má lehký sportovní klobouk, rozhalenku, světle modré džínsy a bundu s nápisem George Washington University.

Watergate, to jsou čtyři hektary komfortu. Soběstačný svět na Virginia Avenue. Tři rozsáhlé

obytné bloky, kde se apartmá s dvěma ložnicemi kupuje za rovných sto tisíc dolarů, hotel mezinárodní úrovně a dvakrát šest pater kancelářských místností. Restaurace, terasy, bazén pro stálé

obyvatele a v podzemí jiný pro hotelové hosty, obchody s pařížskými modely, haly a denní bary, klubovní místnosti a přebytek služebníků. Bílí, černí, žlutí. Ale vždy oblečeni do uniforem v barvě

příslušného patra.

Obytný komplex nemá lecjaké obyvatele. žijí zde diplomaté, obchodní reprezentanti, zbohatlíci, ale také ministr spravedlnosti John N. Mitchell a ministr obchodu Maurice H. Stans, senátor z Jižní Dakoty George McGovern a vysocí vládní úředníci.

V šestém patře sídlí ústředí Demokratické strany. Sedmadvacet klimatizovaných kanceláří tvoří

hlavní stan jedné ze dvou vedoucích amerických politických stran.

Na protější straně ulice postavili Howard Johnson’s Motor Lodge. Není to tak okázalá

budova jako Watergate, zato má levnější hotelové pokoje a v přízemí expresní bar, kde lze sníst sendvič a vypít kávu téměř v chůzi.

Washington je od jisté doby nepokojné město. Hoteloví vrátní upozorňují hosty, aby nevycházeli po setmění do ulic. Rozumní jezdí taxíky, pěšky chodí v noci jen hazardéři. Obchodní

domy, soukromé obchody, obytné areály mají své ozbrojené strážce. Frank Wills je mladý, černý, štíhlý, nosí světácky přistřižený knírek. Je spokojený, že dostal místo nočního hlídače v kancelářském bloku Watergate. Čekal na chodníku, policisté s ním prohodili pár slov, pak všichni vešli do budovy. Začali prohledávat jedno patro po druhém. Nikde nikdo.

Pět neznámých mužů se zatím blížilo chodbou šestého patra ke kancelářím ústředí

Demokratické strany. Šestý, Alfred C. Baldwin, stál na balkoně protějšího motelu Howard Johnson, pozoroval ulici a průčelí budovy Watergate a kryl svým společníkům záda. Když spatřil tři civilisty, jak zmizeli s černým hlídačem ve vchodu pro zaměstnance, vytáhl vysílačku a hlásil:

„Stanoviště jedna volá základnu jedna. Volám základnu jedna. Naproti se něco děje. Přepínám.”

„Co se děje?”

„Přesně nevím. Dovnitř šli nějací chlapi. Jo, a dole někdo na chvíli rozsvítil.”

„Noční hlídač. Jsou dvě. Je na pochůzce. Kdyby se objevilo světlo ještě jinde, tak to hlas.” Hned poté se v šestém patře rozsvítilo několik oken najednou. Tři policisté prohledávali budovu. Když se dostali do šestého patra, objevil John Barrett další přelepený zámek. Byli na stopě. Vytáhli pistole. Frank Wills šel za nimi.

Baldwin z protějšího balkonu hlásil:

„Stanoviště jedna jednotce jedna, opakuji, stanoviště jedna volá jednotku jedna. Přepínám.” Jednotka jedna, s kterou se Baldwin spojil, byl nerv ózní prošedivělý muž se zajímavým obličejem. Přecházel sem tam v pokoji číslo 214 hotelu Watergate. Jmenoval se Everett Howard Hunt, byl autorem víc než čtyřiceti úspěšných detektivních a špionážních románů, kdysi býval vysokým úředníkem americké služby Central Intelligence Agency, dokonce šéfem oddělení pro západní polokouli. Do konce března 1972 pracoval jako poradce Charlese W. Colsona, tajemníka prezidenta Ni-xona. Teď tiskl na ucho vysílačku a poslouchal Baldwinův vzrušený hlas.

„Šéfe, mají naši lidé obleky?”

„Jak tomu mám rozumět?”

„No, jestli mají na sobě kompletní šaty? Sako, kravata? Nebo jsou jen v košilích?”

„Mají obleky.”

„Pak v tom lítáme, šéfe. Naproti je pár cizích chlapů, slídí po místnostech, byli taky na balkoně

a mají v ruce kanóny.”

„Setkali se s našimi?”

„Ne, šéfe. To ne! Proboha to ne!”

Nervózní Hunt znervózněl ještě víc. Nejdřív se snažil spojit vysílačkou s oněmi pěti muži. Ale ti už své přístroje vypnuli. Měli jiné starosti. Do místnosti vpadli policisté s odjištěnými pistolemi.

„Vzdejte se! Ruce vzhůru!” zvolal John Barrett na neznámého muže, skloněného nad telefonním přístrojem.

Muž se otočil. Byl vysoký, asi padesátiletý, neměl mnoho vlasů. Seržant Leeper rozsvítil stropní

osvětlení. V místnosti byli ještě čtyři další vetřelci. Zvedli ruce nad hlavu.

„Městská policie?” zeptal se ten u telefonního aparátu.

Carl Schoffer mu ukázal odznak.

„Nedělejte potíže. Nemá to smysl. Budova je obklíčena,” řekl John Barrett. Budova Watergate sice ještě obklíčena nebyla, ale sjížděly se k ní hlídkové vozy z širokého okolí. Howard Hunt se z pokoje hotelu Watergate ještě narychlo spojil s Baldwinem, který stál na balkoně motelu a pozoroval, jak se v ulici objevují další a další policisté. Pět mužů přistižených v kancelářích ústředí Demokratické strany dostalo želízka. Chovali se klidně, nevypadali ani ustrašeně, ani překvapeně, nedalo se říci, že by je zatčení vzrušilo. Howard Hunt však byl rozčilený, když se v doprovodu muže s výrazným tmavým knírem, Gordona Liddyho, objevil na balkoně hotelu.

Nahlédl dolů do ulice.

„Tak to je průšvih!”

Šel k telefonu, chtěl volat advokátovi, ale uvědomil si, že by aparát mohli

odposlouchávat. Rozhlédl se po pokoji, kde se povalovaly součástky elektronického zařízení, vykročil ke dveřím a na odchodu ještě nařizoval:

„Všechno uklidit! Ať tady nezůstane ani drátek. A ty se koukej vypařit.” Howard Hunt nasedl do vozu ve chvíli, kdy limuzíny s blikajícími májáčky odvážely zatčené na policejní ředitelství.

V místnosti Demokratické strany, kde byli lupiči přistiženi, už pracovala četa kriminalistických techniků. Experti našli součástky elektronického odposlouchávacího zařízení, miniaturní vysílačky, nahrávací přístroje, knoflíkové mikrofony, kterým agenti FBI říkají „štěnice”. Od této chvíle bylo jasné, že lupiči nepřišli krást, vloupali se do kanceláří

Demokratické strany, aby zde namontovali odposlouchávací zařízení.

Technici poznali na první pohled, že jde o poslední modely Špionážní techniky. Některé

podhledy, stropní panely z umělé hmoty, byly odmontovány, pod nimi byly ukryty odposlouchávací

přístroje, jiné už byly zapojeny v telefonních aparátech.

Úředníci policejního obvodu washingtonského druhého okrsku zatím sepisovali první

protokoly.

„Jmenuji se Ed Martin,” řekl muž přistižený u rozmontovaného telefonního aparátu. Silnější, tmavovlasý prohlásil, že se jmenuje Joseph D’Alberto, muž s knírem tvrdil, že je Raul Goday, prošedivělý s výraznými rty udal jméno Jene Valdes a konečně poslední s vysokým čelem a ulízanou patkou se hlásil po vojensku: Frank Carter.

Krátce poté nastoupili zatčení znovu do policejních automobilů a ráno stáli v budově

Nejvyššího soudu District of Columbia Superior Court před soudcem Belso-nem. Šéf zatčeného týmu, zřejmě Ed Martin, brzy hru na schovávanou vzdal. Uvědomil si, že FBI má v kartotéce nejen jeho otisky, ale i záznamy všech ostatních. Netrvalo by dlouho a policie by objevila, že udaná jména jsou falešná. Proto se přiznal.

„Jmenuji se James McCord.”

, Jaké je vaše povolání?” zeptal se soudce James Belson.

„Bezpečnostní poradce.”

„Kde pracujete?”

„Nedávno jsem vystoupil ze státní služby.”

„Kde jste pracoval?”

„Central Intelligence Agency,” přiznal McCord šeptem.

Reportér deníku Washington Post Bob Woodward na víc nečekal. V nedělním vydání se pak objevila jeho zpráva:

„Včera ráno ve dvě hodiny třicet bylo zatčeno pět podezřelých mužů, mezi nimi, podle jeho vlastní výpovědi, jeden bývalý spolupracovník CIA. Jak je uvedeno v úřední zprávě, měli v úmyslu namontovat odposlouchávací zařízení v místnostech zdejšího vedení Demokratické strany.” Novináři se dověděli jména zatčených a okamžitě se pustili do pátrání na vlastní pěst. Od první

chvíle nebyla nouze o překvapení. Údajný Joseph D’Alberto se ve skutečnosti jmenoval Frank Sturgis a jediný ze všech zatčených neměl na první pohled nic společného s

proticastrovskými organizacemi kubánských emigrantů. I když se později ukázalo, že se tento někdejší příslušník americké námořní

pěchoty vyskytoval za nevyjasněných okolností v době vítězství revoluce na Kubě a působil jako tajný

agent CIA při vylodění žoldnéřů na Playa Girón.

Jene Val děs byl kubánský emigrant, jmenoval se Eugenio Martinez a pracoval údajně jako kancelářská síla u dalšího zatčeného, Bernarda L. Barkera, který se původně představil policii jako Frank Carter. Barker se narodil v Havan ě, byl majitelem realit v Miami (Florida), pracoval pro CIA a podílel se na přípravách vylodění žoldnéřů na Playa Girón v roce 1961. Paul Goday byl rovněž

kubánský emigrant a ve skutečnosti se jmenoval Virgilio R. Gonzalez. Když policisté druhého okrsku prohledali zatčené, našli u nich nejen fotografickou výzbroj a součástky miniaturních elektronických odposlouchávacích zařízení, ale také dohromady tisíc tři sta dolarů v nových stodolarových bankovkách s po sobě jdoucími čísly. Barker měl v kapse dva listy žlutého linkovaného papíru. Na obou byl začátek dopisu. Na prvním: Milý příteli Howarde…, na druhém: Milý pane H. Pak měl ještě obálku a v ní účet z Lakewood County Clubu v Rockville na částku 6,36 dolaru a šek na stejný obnos, podepsaný Howardem Huntem.

Policejní úředníci, kteří prohlíželi knihu hostů v hotelu Watergate, zjistili, že čtyři ze zatčených bydleli v pokojích číslo 213 a 314. Prohledali místnosti a našli dalších 3 200 dolarů v nových stodolarových bankovkách stejné série a také s čísly na sebe navazujícími. To byla podezřelá okolnost. Pozoruhodnější byl však nález malého telefonního seznamu, v němž byly pod písmenem „H” zkratky H. H., které policisté v té chvíli nedovedli rozšifrovat, a pod písmenem „W” heslo W. House, což si vysvětlovali jako White House - Bílý dům, zvlášť když číslo 456-1414 souhlasilo s telefonním číslem sídla prezidenta Spojených států amerických.

Američtí novináři se v honbě za senzací často pletou policistům do řemesla. Dva mladí

reportéři deníku Washington Post, Carl Bernstein a Bob Woodward, se při hledání souvislostí a příčin aféry Watergate zasloužili o odhalení pravdy.

Woodward se dostal na zajímavou stopu hned druhý den. Zavolal totiž centrálu Bílého domu a rovnou řekl spojovatelce, že chce mluvit s panem Howardem Huntem. Byla to rána bez míření, ale reportér Woodward trefil do černého.

„Moment, spojím,” řekla telefonistka.

Pak bylo slyšet ve sluchátku vyzváněcí tón.

„Pan Hunt není přítomen,” řekla po chvíli.

„Nevíte, prosím, kde bych ho našel?”

„Zkuste zavolat kancelář pana Colsona.”

Hunt nebyl ani v Colsonově kanceláři, ani na telefonním čísle reklamní agentury Robert Mullen and Co., kde údajně pracoval jako textař. Tak se novináři dali po jiné stopě. Došli k překvapujícímu zjištění. Howard Hunt měl něco společného s muži, kteří se vloupali do sídla vedení Demokratické strany, ale současně také s Charlesem W. Colsonem, zvláštním poradcem prezidenta Spojených států.

Jak se později ukázalo při soudním vyšetřování a při procesu, Colson byl specialistou, jemuž se říká hatchetman, což v tomto případě neznamená sekyrář, ale profesionální pomlouvač. Je to podivné zaměstnání, ale dobře placené. Colson měl za úkol sestavovat a publikovat kompromitující

zprávy o nepohodlných osobách, politických soupeřích svého pána, aniž se ohlížel na pravidla slušného chování, etiky či morálky. Howard Hunt byl odborným poradcem odborného pomlouvače Colsona.

Policie zatím postupovala ve vyšetřování tak jako kdekoli na světě. Snažila se sestavit z jednotlivých kamínků mozaiky souvislý obraz. Co dělali zatčení před vloupáním, jak se na zločin připravovali, kdo stál v pozadí akce?

Ve Spojených státech existuje množství klubů a spolků, sdružujících kdekoho. Society of Former Speciál Agents of the FBI - společnost bývalých zvláštních agentů FBI - není spolkem veteránů. Mnozí

členové si čas od času přivydělávají prací pro soukromé detektivní kanceláře, vypomáhají šerifům při pátrání a za slušný honorář jsou vždy připraveni posloužit svými zkušenostmi. James W. McCord junior byl podle prvních informací majitelem soukromé detektivní kanceláře, uvedené v telefonním seznamu jako bezpečnostní agentura McCord Associates, 414 Hungerford Drive, Rockville, Maryland. Počáteční údaje o majiteli firmy byly neúplné a zkreslující. McCord byl padesátník, narodil se v texaském Panhandle, pracoval jako dobrovolník washingtonské baptistické církve, měl dcerku s opožděným vývojem a syna studujícího na vojenské

letecké akademii. Byl záložním důstojníkem, někdejším tajným agentem FBI a vedoucím akční skupiny americké tajné služby CIA. Podle informací sousedů: dobrý otec, korektní, spolehlivý, tichý a seriózní. Co dělá? Pracuje pro CREER

To bylo další překvapení. CREEP byla zkratka Výboru pro znovuzvolení prezidenta (Committee for the Reelection of the President).

Alfred C. Baldwin, muž, který kryl partě lupičů záda a nahrával v pokoji motelu Johnson rozhovory přenášené „štěnicemi” z protějšího komplexu Watergate, bydlel daleko odtud v Hamdenu ve státě Connecticut. Prvního května 1972 zvedl telefon a dověděl se, že ho volá majitel bezpečnostní

agentury McCord a nabízí mu práci.

„Jak jste přišel zrovna na mě?” zeptal se.

„Jste přece v seznamu bývalých agentů.”

„To teda jsem.”

„A jak je to s vaší rodinou?”

„Nemám žádnou.”

„To znamená, že jste docela sám?”

„Jo. Něco takového, čemu se říká starý mládenec.”

„Dobrá, Baldwine. Jestli máte zájem, tak se seberte a přijeďte sem.”

„Oukej. Ale oč vlastně jde?”

„O dobrou práci. A slušně zaplacenou. Ale to vám nebudu vykládat po telefonu.” Ještě téhož večera seděl Alfred C. Baldwin v McCordově kanceláři a poslouchal. Byl trochu zklamán. Nabízelo se mu místo, nešlo však ani o významnou akci, ani o vysoký plat. Dověděl se, že bude osobním strážcem bývalého ministra spravedlnosti Johna Mitchella a jeho manželky Marthy. Někdejší ministr je nyní šéfem Výboru pro znovuzvolení prezidenta Nixona. Dokud byl ministrem, hlídali ho agenti FBI, teď se o jeho bezpečnost musí postarat zaměstnanci CREEP. Baldwin bude jedním z nich. Nebyl nadšen, ale vzal to. McCord mu totiž naznačil, že jde o práci pro začátek. Později může dělat něco zajímavějšího.

Baldwin dostal civilní uniformu: společenský oblek, bílou košili, černé polobotky, policejní

pistoli osmatřicítku Speciál a obálku s osmi sty dolary.

„Budete doprovázet paní Marthu Mitchellovou na cestě do Detroitu. Tak, Baldwine, ať mi neuděláte ostudu,” řekl McCord.

Baldwin McCordovi ostudu udělal. Jako osobní strážce neuspěl. Náladová Martha Mitchellová, o mnoho mladší než její sedmdesátiletý manžel, se ráda bavila v pánské společnosti a Baldwin pro to neměl patřičné porozumění. Po návratu si stěžovala, že je netaktní, nedovede se chovat, v Detroitu ji zatáhl dokonce mezi demonstranty. Ji, Marthu Mitchellovou! Baldwin čekal vyhazov. Ale McCord mu vůbec nic nevyčetl. Naopak, oznámil mu, že je všechno v nejlepším pořádku, čeká ho důležitější úkol. Podle protokolů pozdějšího soudního vyšetřování a výpovědí svědků před zvláštním výborem Senátu byl iniciátorem akce Howard Hunt. Ten oznámil, při jedné ze svých častých návštěv na Floridě, Bernardu Barkerovi v Miami, aby se připravil, brzy ho bude potřebovat. A jeho hochy také. Howard Hunt se znal s Barkerem už hezkých pár let. Rok předtím spolu naplánovali a také

provedli vloupání, o němž bude ještě řeč v souvislosti s tajnými dokumenty Pentagonu. Barker byl sice Američan, ale narodil se v roce 1917 na Kubě. Mládí prožil z poloviny v Havaně, z poloviny ve Státech, byl tedy americkým Kubáncem, nebo kubánským Američanem a vůbec prvním, kdo se na Kubě po přepadení Pearl Harboru dobrovolně přihlásil do americké armády. Bojoval na evropské

frontě, prožil půl roku v nacistickém zajateckém táboře, pak pracoval na Kubě v Batistově policejním sboru. Po vítězství kubánské revoluce nastoupil jako agent u CIA. A okamžitě se zapojil do kontrarevolučních příprav proti svobodné Kubě. Když se Howard Hunt pod krycím jménem Eduardo zabýval organizací invaze kubánských žoldnéřů, byl jeho pravou rukou Macho - Bernard Barker. Šlo tedy o sehraný tandem.

„Připrav si lidi,” řekl Hunt Barkerovi v polovině dubna. „A ať jsou fit.” Pak dostal Barker výpis z bankovního konta a zjistil, že je bohatší o 114 000 dolarů. Byl překvapen tak vysokou částkou, ale věděl, že nedostal peníze zadarmo. Později se právě tento obnos stal předmětem pečlivého vyšetřování. V protokolech Watergate se poprvé objevuje při jednání o výši kauce za obžalované. Státní žalobce Earl Silbert se tehdy zmínil o částce 89 000 dolarů a Barkerův advokát mu pohotově vysvětlil, že šeky v této hodnotě skutečně

prošly kontem jeho klienta v Miami, šlo však o regulérní obchod. Jak je známo, zabývá se pan Barker koupí a prodejem realit. Zastupoval skupinu chilských investorů při jisté transakci s pozemky.

„Můžete své klienty jmenovat?” zeptal se státní žalobce.

„Je mi velmi líto. Přivedl bych je do nepříjemné situace. Politické represálie. Znáte situaci v Chile,” řekl advokát.

„Pak je vaše informace bezcenná.”

„Mohu ji poněkud doplnit,” rozhodl se advokát. „Šlo o bytové objekty na Floridě. Jednání však nebylo úspěšné, a tak můj klient odeslal celých 89 000 dolarů zpět.” Byla to výmluva, a dokonce ne příliš dobře vymyšlená. Brzy se podařilo zjistit, že částka 89 000

dolarů, kterou připsali na konto Bernarda Barkera 20. dubna 1972, došla ve čtyřech šecích, znějících na 15 000, 18 000, 24 000 a 32 000 dolarů. Byly vystaveny na jistého pana Ogarria v Mexico City, byly jim žirovány a zaslány do banky v Miami. Obnos pak vyzvedl Barker ze svého konta v hotovosti. Když se později novináři zeptali osmadvacetiletého syna a spolumajitele advokátní kanceláře Ogarria, prohlásil, že ani on, ani jeho otec tyto čtyři šeky nikdy neviděli, že žádný z podpisů na blanketech Banco Internacional se ani v nejmenším nepodobá

jejich vlastním. Je jasné, že advokát před státním žalobcem Silbertem taktizoval. Dokladem je další vývoj událostí. Barker nedostal tak velkou částku pro nic za nic. Dal dohromady ke všemu ochotnou skupinu ostřílených borců. Ti se 22. května sešli v hotelu Hamilton-Manger. Barker se zapsal do knihy hostů jako Frank Carter, DeDiego jako José Piedra, Frank Sturgis jako Joseph D’Alberto, Martinez jako Jene Valdes, Reinaldo Pico jako Joe Granada a Virgilio Gonzalez vystupoval jako Raul Goday. Některé už známe, ale i u ostatních je už podle jmen zřejmé, že jde o kubánské emigranty, dokonce o veterány nepodařené invaze v Zátoce sviní. Zdá se, že nikdo ze zúčastněných nevěděl přesně, oč jde, až do chvíle, kdy se v hotelu objevil Howard Hunt. Ani on se nepředstavil svým pravým jménem, uvedl se jako Edward Hamilton. Doprovázel ho muž s knírkem, G. Gordon Liddy. Ten si pro tuto zvláštní příležitost vybral pseudonym George Leonard.

Plán, který Hunt a Liddy předložili spiklencům, byl prostý. Vloupají se v noci do budovy Watergate a namontují v kancelářích Demokratické strany odposlouchávací zařízení. Totéž provedou ve First Street v kancelářích senátora McGoverna. Proč? Z taktických důvodů. Když splní úkol na jedničku, podstatně tím pomohou urychlit akce proti Fidelu Castrovi, Kuba se osvobodí od revolucionářů a oni se budou moci jako vítězové vrátit domů. Jak k tomu dojde, Hunt neřekl. A nikdo se ho na to neptal. Howard Hunt věděl, že nemá před sebou příliš bystré hlavy, a lupičům stačilo i tak kulhající zdůvodnění.

O čtyři dny později, 26. května 1972, se ctihodní pánové odstěhovali blíž ke hřišti, na němž měli zahrát svou exhibici, do hotelu Watergate. Jediný Baldwin měl objednaný pokoj v protějším motelu Howard Johnson. Tam se pak objevil také McCord s novým modrým kufříkem, v němž byl skryt velmi výkonný přijímač. A tady prý spiklenci absolvovali odborné školení, jak zacházet s miniaturními odposlouchávacími přístroji. ,„Štěnice’ přijme v protější budově sebenepatrnější zvuk,” vykládal McCord. „Tenhle citlivý přijímač ho zachytí a Baldwin nahraje každé slovo na magnetofonovou pásku. To je všechno. Je někomu něco nejasné?”

„Mně je to jasný,” řekl Baldwin.

„Oukej! Všechny vás zvu na malou oslavu.”

„Kdy, šéfe?”

„Dnes večer.”

„Bravo!” řekl Gonzalez. „Kde to bude, šéfe?”

„V jídelně hotelu Watergate.”

„Tak tomu říkám úroveň.”

Byla to předčasná oslava, i když okázalá. Po dobrém jídle a ještě lepším pití se dali do práce. Spojovací chodbou proběhli rovnou do kancelářského bloku Watergate. Měli však smůlu, Gonzalezovi se nepodařilo odemknout zámek, provoz v jídelně mezitím skončil, číšníci zavřeli lokál a také

spojovací chodbu, a tak nešťastný zámečník a jeho šéf Hunt museli do rána přespat na zemi. Ani druhá parta neměla štěstí. Po vydatné večeři se rovnou vydali na First Street a chystali se ztéci hlavní stan senátora McGoverna, kde měli namontovat do telefonních aparátů „štěnice”. Ke svému zděšení však zjistili, že okolí domu je tak dobře osvětleno, že se nemohou ani jen pokusit otevřít násilím dveře. Liddy, který neudělal krok bez pistole, chtěl rozstřílet výbojky, ale na ulici se objevili noční chodci, a spiklenci akci odtroubili.

Profesionálové se nemohou vzdát, přišli by o odměnu. A tak vymysleli důmyslný plán. Realizovali ho hned příští noci. První pokus ztroskotal na neznalosti terénu. Proto si Howard Hunt obstaral stavební plány komplexu Watergate. Jeho kancelářská budova, jako ostatně většina moderních staveb, byla postavena jako ocelová stavebnice. Uprostřed se opírala o mohutné

železobetonové jádro, probíhající od suterénu až na terasu. V něm byly výtahy, dvě

schodiště, od nichž se hvězdicovitě rozbíhaly chodby pater. Až na jediný případ nebyly odděleny od schodiště. Když si vedení Demokratické strany pronajalo šesté patro, sestávající ze sedmadvaceti kancelářských místností, dal bezpečnostní technik uzavřít přístup z obou schodišť. Na jednom z nich však chránily tvrz demokratů jen skleněné dveře.

Pozdě večer 27. května 1972 vyjel Howard Hunt jedním výtahem do šestého patra, druhým sjel do suterénu, kde přelepil západku zámku vchodu do garáží páskou.

Někdy kolem půlnoci se opačnou cestou, přes ony nezavřené dveře garáží, vydalo čtyřčlenné

komando. Muži měli gumové rukavice a tašky s nářadím.

Na balkoně protějšího motelu hlídal sám McCord. Krátce po druhé hodině ranní se v okně

kanceláří objevil světelný signál. Téměř ve stejnou dobu se ozval z amplionu Huntův hlas:

„Všechno je připraveno. Můžete jít.”

Čtyři muži v gumových rukavicích přichystali, co bylo třeba. Rozebrali telefonní aparáty, odmontovali stropní podhledy, McCord mohl pracovat jako špičkový operatér jen na tom nejdůležitějším. Nasadil do hlavního štábu konkurenční politické strany „štěnice”. Předsedou Demokratické strany byl Lawrence F. O’Brien. Jeho sekretářka se jmenovala Fay Ábelova. Právě do jejího telefonního přístroje namontoval McCord jednu „štěnici”. Druhá měla vysílat rozhovory šéfa organizace předsedů Demokratické strany jednotlivých států R. Spencera Olivera. Tím měl být zajištěn přísun tajných informací přímo z hlavního stanu konkurence. Později se podařilo odhalit naivitu záměru. Spolupracovníci Výboru pro znovuzvolení

prezidenta Nixona se domnívali, že získají kompromitující materiál, budou moci zostudit konkurenční

politickou stranu, chtěli odhalit spojení demokratů s levicovými organizacemi, dokonce se socialistickou Kubou, předpokládali, že vyslídí styky se skupinami stojícími mimo zákon. Přání bylo otcem myšlenky.

Neobjevili nic. Vyfotografovali pár nevýznamných dokumentů, přehrabali zásuvky a ve čtyři hodiny ráno kapitulovali. Jedinou nadějí na senzační či kompromitující informace zůstaly ony dvě

„štěnice”.

Druhá část noční operace skončila naprostým neúspěchem. Přibližně ve stejnou dobu se druhá

polovina spiklenců pokusila o vloupání do kanceláří senátora McGoverna. Akce byla tentokrát připravena pečlivěji. Už měsíc předtím se organizátorům z CREEP podařilo propašovat do McGovernova štábu zvěda. Jmenoval se Tom Gregory, studoval na univerzitě a zúčastnil se v Kuntově

týmu už jiné akce.

Gregory pracoval v McGovernově kanceláři. Když ostatní zaměstnanci odcházeli, ukryl se v kotelně, později měl lupičům otevřít dveře. V suterénu ho však překvapil neznámý muž, zeptal se ho, co tam dělá, Gregory se polekal, a místo aby klidným hlasem vyslovil

pravděpodobnou výmluvu, vzal nohy na ramena a utekl. Vloupání do kanceláří McGovernova štábu se tedy nekonalo a kubánští

emigranti se prvním letadlem vrátili do Miami.

Odposlouchávání také nevedlo k ničemu. Baldwin a McCord se v pokoji motelu Howard Johnson celé dva dny snažili chytit hlas miniaturních vysílaček. Příjem byl nekvalitní. Když se jim konečně po osmačtyřiceti hodinách technického vylepšování podařilo nahrát hlasy z telefonu Spencera Olivera, zjistili, že aparát používají většinou sekretářky k soukromým hovorům.

Miniaturní

vysílačka v mluvítku předsedovy sekretářky Ábelové vůbec nevysílala. Dvě stě rozhovorů nahráli, pracně přepsali na stroji a předali sekretářce finančního poradce CREEP Sally Harmoniové. Ta měla opsat jen zajímavé či kompromitující pasáže. Použila k tomu papíru s vodotiskem Gemstone-drahokam. Podle něho dostala později operace jméno. Opisy zpráv šly na stůl šéfů. Všichni to později před senátním výborem popřeli. Jisté je, že se po prvním neúspěchu rozhodli akci opakovat. Skupina kubánských emigrantů Gonzalez, Martinez, Sturgis a Barker dostala v Miami příkaz, aby se znovu připravila. Šestnáctého června přiletěli spiklenci do Washingtonu a ubytovali se v hotelu Watergate. T éže noci provedli vloupání a byli zatčeni. John N. Mitchell, někdejší ministr spravedlnosti Spojených států, nyní ředitel Výboru pro

znovuzvolení prezidenta, byl sedmdesátiletý pán. Ve chvíli, kdy v budově Watergate probíhala operace Gemstone, klidně spal. Jako mnoho jiných i on byl přesvědčen, že nemůže dojít k fiasku. Howard Hunt a McCord jsou zkušení agenti.

Byli. Snažili se popřít obvinění v celém rozsahu, odmítali sdělit jakákoli jména, tvrdili, že za nimi nikdo nestojí, nikdo jim nedával příkazy, jednali z nadšení a pro vítězství své strany. Starý pan Mitchell se dověděl o krachu akce druhého dne ráno. Neovládl se. Vzal si nejnutnější

osobní věci, objednal letenky a odletěl s manželkou do přímořských lázní Newport Beach nedaleko Los Angeles v Kalifornii.

Byl to neprozřetelný tah a pro novináře lákavé sousto: Šéf Výboru pro znovuzvolení prezidenta USA na útěku! Mitchellovi podřízení z výboru CREEP dostali strach, aby starý pán něco nevyvedl, spojili se s pracovníky FBI a zařídili potřebné. Do Newport Beach se vypravil sám ředitel FBI Patrick Gray, doprovázen elitními agenty.

Martha Mitchellová byla stárnoucí, tloustnoucí, upovídaná dáma, která svým

vystupováním, nápadným oblékáním a výrazným líčením nedělala někdejšímu ministru spravedlnosti zrovna nejlepší

reklamu. Obrázkové týdeníky přinášely čas od času pikantně přikořeněné reportáže o dobrodružstvích ministrovy manželky.

Krátce po příletu seděla Martha Mitchellová v apartmá hotelu Newport Inn u telefonu a mluvila se svou přítelkyní, známou novinářkou. Právě ve chvíli, kdy jí referovala o náhlém odletu do Kalifornie a zmínila se o aféře Watergate, objevil se v místnosti ředitel FBI Patrick Gray a někdejší

Mitchellův osobní strážce, agent FBI, Steve King a vzal paní Mitchellové sluchátko z ruky. Ředitel FBI pak splnil své poslání a někdejší ministr spravedlnosti Spojených států předstoupil před novináře a přednesl jim zcela vylhané prohlášení. Tvrdil, že Republikánská strana nemá s vloupáním do budovy Watergate nic společného, zatčení nejednali ani z pověření, ani se souhlasem strany. Co se týče McCorda, je majitelem bezpečnostní agentury a výbor CREEP použil před několika měsíci jeho služeb při organizaci bezpečnostního systému.

Předseda Demokratické strany Lawrence O’Brien odsoudil vloupání do kanceláří své strany, řekl, že jde o politickou nehoráznost, s jakou se za své pětadvacetileté kariéry nesetkal. Byly podminovány zásady politické nedotknutelnosti a žádná prohlášení Nixonova volebního manažera Mitchella nesprovodí tuto skutečnost ze světa. Současně podal Lawrence O’Brien soudní žalobu proti CREEP o náhradu škody ve výši jednoho milionu dolarů. Při této příležitosti prohlásil, že stopa z Watergate vede rovnou do Bílého domu. Tenkrát nikdo nevěřil, že by mohl mít pravdu. Harold Titus, vrchní návladní spolkového území District of Columbia, seděl u snídaně, když

zazvonil telefon. Chvíli poslouchal, pak řekl:

„Dobře. Budu o tom referovat. Ale jde o jasné porušení čtvrtého dodatku ústavy. Zavolám

Petersenovi.”

Henry Petersen byl zástupcem ministra spravedlnosti Richarda Kleindiensta a zároveň šéfem odboru vyšetřování trestných činů. Nebyl jmenovaným úředníkem, tedy politickým exponentem, kteří se mění s každým prezidentem, byl to profesionál s dlouholetou praxí ve službách FBI. Pro něj už

nebyl případ vloupání do budovy Watergate tak jasnou záležitostí.

Problém odposlouchávání cizích telefonických rozhovorů byl v šedesátých a

sedmdesátých letech předmětem mnoha diskusí. Renomovaní publicisté prohlásili, že Ameriku zachvátila odposlouchávací mánie.

Když nastoupil prezident Nixon do Bílého domu, netajili se členové jeho vlády s úmyslem bojovat proti zločinnosti, která se stala hrozbou americké civilizace, i nezákonnými metodami odposlouchávání telefonických rozhovorů. Když byl John Mitchell ještě ministrem spravedlnosti, stavěl se za právo státní moci odposlouchávat soukromé telefonické rozhovory a omlouval to demagogickým tvrzením, že ti občané Spojených států, kteří mají čisté svědomí, se přece nemají čeho obávat.

Ministr spravedlnosti Mitchell něco jiného říkal a něco jiného zamýšlel. Nešlo o odposlouchávání kmotrů mafie, ti by si takový zásah do soukromí sotva dali líbit, ale o špiclování u politických protivníků, o získávání kompromitujícího materiálu u klíčových dírek. K čemu tolik námahy a rizika? Kdo na někoho něco ví, může ho přinutit k jistým rozhodnutím, může ho ovlivnit, může ho vydírat.

Ve Spojených státech je veřejným tajemstvím, že od let, kdy se pirát Morgan stal ctihodným bankéřem, kdy byli Jesse James a jiní pistolníci pasováni na národní hrdiny, není prohřeškem proti bontonu obchodního či politického zápolení, jestliže se ta či ona strana rozhodne pro „špinavé triky”. Tak se staly úplatky, vydírání, odposlouchávání či špionáž běžnými jevy všedního dne. Američan drží

palce každému, kdo někoho přelstí. Ať už jakýmkoli způsobem.

Nejvyšší soud Spojených států jednal o oprávněnosti či nelegálnosti zásahu státní autority do soukromí občanů už v roce 1928 a již tehdy se objevily rozporné názory. Čtvrtý dodatek ústavy Spojených států má chránit občany před nezdůvodněnými domovními prohlídkami, před vniknutím třetí osoby, včetně policistů, do bytu bez soudního příkazu. Soudce Louis Brandeis zastával názor, že odposlouchávání je porušením záruky čtvrtého dodatku ústavy. Byl přehlasován. Nejvyšší soud rozhodl tehdy takto: napojit se na telefonní vedení třetí osoby neznamená vniknutí do budovy nebo zásah proti soukromí jejího majitele.

V šedesátých letech se objevily v obchodech na Broadwayi nejen miniaturní vysílačky a přijímače, ale také ony proslulé „štěnice”. Obchodní manažeři zakalkulovali do svých strategických plánů, jak zvítězit nad konkurencí, miniaturní elektronická zařízení. Začala éra, kdy každý mohl odposlouchávat každého. Soukromé detektivní agentury vydělávaly nejen na montáži příslušného zařízení v místnostech obchodního protivníka, ale rovněž při odhalování přístrojů v kancelářích svých klientů. Veřejné mínění se bouřilo, tisk žádal řešení.

Přišlo ve formě všeobecného zákona o kontrole bezpečnosti a zločinnosti. Kongres legalizoval v roce 1968 federální zákonné ustanovení, umožňující použít elektronického odposlouchávacího zařízení při vyšetřování zločinů vloupání, vraždy, úplatkářství, obchodu s omamnými jedy a špionáže. Vyšetřovací orgány ovšem musely mít vždy předem soudní povolení. Občané a soukromé detektivní

kanceláře nesmějí použít odposlouchávacího zařízení v žádném případě. Je to trestné, pachatelé

mohou být odsouzeni k trestu odnětí svobody na dobu až pěti let a k pokutě do deseti tisíc

dolarů. Museli by však být přistiženi. A to nebylo tak snadné. V případě Watergate však přistiženi byli. Šlo tedy o jasný trestný čin.

Gordon Liddy se objevil v hlavním stanu CREEP kolem půl desáté. Nezdržoval se dlouhými výklady, přiznal, že akce skončila krachem. McCord a jeho hoši jsou zatčeni, vina padne na jeho hlavu, může počítat s tím, že přijde o dobře placené místo. Pak se zeptal, kde je mlýnek na papíry, otevřel zásuvky svého psacího stolu a začal horečně uklízet. Každý jen sebeméně podezřelý dokument proměnily nože mechanického zařízení v papírové nudličky. Gordon Liddy sice chvíli zaváhal, nakonec však vložil do šrotovacího stroje i několik balíčků nových stodolarových bankovek s čísly po sobě

jdoucími. Když ještě jednou zkontroloval, jestli na něco kompromitujícího nezapomněl, posadil se k telefonu a vytočil číslo hotelu Beverly-Hills v Los Angeles.

Mezi Washingtonem a Los Angeles je tříhodinový časový rozdíl. Gordon Liddy byl hotov s velkým úklidem před polednem, v hotelu Beverly-Hills seděli Jeb Magruder a Fred LaRue právě u snídaně. Frederick Cheney LaRue byl náměstkem ředitele CREEP a poradcem prezidenta Nixona. Pracoval jako Mitchellův zplnomocněný zástupce ve washingtonské Pennsylvania Avenue číslo 1701. Jeb Stuart Magruder, štíhlý, vždy pečlivě oblečený, s pěšinkou na levé straně, byl druhým šéfovým zástupcem a LaRue se na něho mohl spolehnout. Byli tak nerozluční, že jim podřízení přezdívali

„Magrue”.

Když volal Liddy z Washingtonu a telefonistka přepojila hovor do jídelny, šel k aparátu Jeb Magruder.

„Můžu mluvit otevřeně?” zeptal se Liddy.

„Ne,” řekl Magruder. „Hovor jde přes centrálu. Oč jde?”

„Došlo k jistým komplikacím.”

„Konkrétně?”

„Zatkli Jima McCorda,” řekl Liddy.

„Zavolám vás za chvíli z jiného aparátu,” řekl Magruder a položil sluchátko. Porada Jebá Magrudera s LaRuem trvala jen pár minut. Oba si ujasnili okolnosti, za jakých mohlo dojít k zatčení. Věděli totiž o plánované akci Watergate.

Později se objevily úvahy, že vysocí funkcionáři Republikánské strany, spolupracovníci a poradci prezidenta Richarda Nixona LaRue a Magruder a někdejší ministr spravedlnosti Mitchell měli jako loajální občané Spojených států upozornit policejní orgány na jisté, jim známé souvislosti případu Watergate, měli uvést další svědky, kteří by mohli vypovídat o okolnostech a jmenovat ještě

zvláštního poradce prezidenta Nixona Charlese Colsona, šéfa prezidentova štábu Boba Haldemana a asistenta Bílého domu Gordona Strachana jako možné svědky.

Neudělali to. Naopak, od první chvíle se snažili zahladit stopy, které by vedly k nim, k Bílému domu nebo k Výboru pro znovuzvolení prezidenta. Jeb Magruder vypověděl v roce 1973 před vyšetřovacím výborem Senátu bez sebemenších výčitek svědomí, že nikdo z nich neuvažoval o tom, že by se následky nepovedené akce neměly zahladit. A tak zavolali zpět do Washingtonu a Liddy dostal instrukce, jak zamést stopy.

Gordon Liddy se totiž objevil krátce před polednem, tedy kolem deváté hodiny kalifornského času, v doprovodu tiskového referenta CREEP Powella Moorese ve

washingtonském klubu Burning Tree a vyhledal zde ministra spravedlnosti Richarda

Kleindiensta.

Ten seděl v jídelně klubu. Liddy vstoupil do místnosti, zůstal nedaleko dveří, pak kývl na ministra, aby vyšel ven.

„Můžeme někde hovořit nerušeni?” zeptal se.

Richard Kleindienst zavedl oba muže do šatny. Když zavřel dveře, referoval Liddy o situaci.

„Posílá mě Mitchell. Mám vás jeho jménem požádat o pomoc. Potřebujeme, aby propustili McCorda.”

„McCorda? A proč?”

„Protože by mohl namočit některé naše lidi z Výboru a z Bílého domu.”

„A já to mám krýt? Já to mám zařídit?” ohradil se ministr spravedlnosti.

„Buďte tak laskav.”

„Okamžik, prosím.”

Ministr Kleindienst odešel do vedlejší místnosti a zavolal svého náměstka Henryho E. Petersena.

„Jde o případ vloupání do budovy Watergate. Petersene, žádné výhody pro zatčené! žádné

zvláštní zacházení! Postupovat přesně podle předpisů.”

„Neměl jsem vůbec v úmyslu, pane ministře…! Samozřejmě, podle platných předpisů.” Pak se ministr Kleindienst vrátil do šatny, kde čekali Liddy a Moores, a požádal je, aby okamžitě

opustili místnosti klubu.

V Kalifornii zatroubili na poplach. V salonku hotelu Airporter v Englewoodu se sešli LaRue a Magruder s Mitchellem a politickým koordinátorem CREEP a někdejším náměstkem ministra spravedlnosti Robertem C. Mardianem. Účastníci porady se chovali jako spiklenci, před dveře postavili strážce Bárta Portera. Magruder mezitím zařídil, aby ho informovali o každém dalším kroku FBI. Zatím vyčkávali a připravovali text společného prohlášení, kterým se měla Republikánská strana a její vedení distancovat od případu Watergate.

Jeb Magruder měl však ještě svoji osobní starost. Věděl, že demokraté nedovolí, aby případ Watergate usnul, mohl se spolehnout, že předseda Demokratické strany Larry O’Brien bude sledovat vyšetřování, že se bude snažit, podle zásady oko za oko, zub za zub, využít každé chyby republikánů

ve prospěch své strany. Jeb Magruder si uvědomil, že má v psacím stole kompromitující materiál, přepisy odposlouchaných rozhovorů - akta Gemstone.

Odpoledne zavolal svému spolupracovníku Reisnerovi.

„Bobe,” řekl Magruder. „Není vyloučeno, že nám demokraté oplatí návštěvu. Mám v psacím stole asi čtyři centimetry silnou složku. Šedivé desky. Jsou to přepisy rozhovorů Spencera Olivera. Ukliď je na bezpečné místo.”

Reisner vzal složku a předal ji Robertu Odlovi. Ten ji strčil do aktovky, odnesl domů a dal ji v předsíni do skříně, v níž měl golfové hole. Neměl ponětí, jaký materiál ukrývá, v pondělí po víkendu pak předal složku Magruderovi.

Mezitím úředníci FBI zjistili podle telefonního čísla v zabaveném adresáři, že je do případu zapleten Howard Hunt. Našli ho v jeho vile v Potomaku, Maryland, a pokusili se položit mu pár otázek. Hunt byl nervózní, bledý a ustrašený, a odmítl odpovídat.

Krátce poté vznikl poplach také v Bílém domě. Vedoucí washingtonské centrály FBI se zeptal telefonicky styčného důstojníka v Bílém domě, jakou funkci tam má Howard Hunt. Nedostal jednoznačnou odpověď. Spolupracovník prezidentova asistenta Alexander Butterfield ujistil policejního šéfa, že to přesně zjistí. Podle jeho názoru zde působí jako poradce v bezpečnostních záležitostech.

John D. Ehrlichman byl prezidentovým poradcem pro vnitřní záležitosti. Někdy kolem sedmé

hodiny v sobotu večer zavolal Johna Ehrlichmana do bytu Patrick Boggs ze Secret Service a ujistil ho, že jediná souvislost, kterou může FBI vyslídit ve spojitosti s Howardem Hun-tem, je jeho jméno v zabaveném adresáři. Krátce poté však volal Ehrlichmanův

spolupracovník, rovněž poradce prezidenta Nixona, Jack Caulfield, tajemník, který bděl nad časovým programem hlavy státu, a ten už zdaleka nebyl tak optimistický.

„Je to neštěstí, Johne,” řekl.

„Proboha,” zděsil se Nixonův poradce. „Snad bych měl zavolat Mitchellovi.”

„Asi bys měl,” souhlasil Caulfield.

John Ehrlichman tedy zavolal Mitchellovi, ale moc se od něho nedověděl. Tak ještě vytočil telefonní číslo tiskového tajemníka Bílého domu Ronalda Zieglera, který byl s prezidentem v Key Biscayne. Prezident Richard Nixon se krátce předtím vrátil z moskevské cesty a odpočíval v přímořském sídle.

V neděli ráno se ozval sám Howard Hunt. Zavolal zvláštního poradce prezidenta Nixona Charlese W. Colsona a upozornil ho, že má ve své pracovně v Bílém domě bezpečnostní schránku s kompromitujícím obsahem. Bylo by dobře, kdyby se někdo postaral, aby ty věci zmizely. Nixonův poradce H. R. Haldeman byl s prezidentem na Floridě v Key Biscayne. Odtud zatelefonoval Magruderovi do Los Angeles a odvelel ho do Washingtonu. Okamžitě zasáhnout do vyšetřování, zjistit původ stodolarových bankovek, které zabavila policie v hotelu Watergate, spojit se s každým, kdo může do případu mluvit, informovat Johna Deana.

Dalším prezidentovým poradcem byl John W. Dean III. Mladého, cílevědomého advokáta v brýlích zastihla alarmující zpráva na letišti v San Francisku. Vracel se z Manily z mezinárodní

konference zabývající se problémy omamných jedů, měl v plánu odpočinout si pár dní na Západním pobřeží, teď ale letěl rovnou do Washingtonu, kde se dostal doprostřed víru, způsobeného vloupáním do budovy Watergate.

Mezitím se někdejší plukovník letectva Alexander Butterfield, spojka štábu Bílého domu s tajnou službou, dověděl od svého důvěrníka z FBI, že je Hunt zapleten do vloupání. V Bílém domě

zatroubili na poplach. Dean dostal příkaz, aby se pokusil zjistit, co chystá ministr spravedlnosti Kleindienst, aby promluvil s Gordonem Liddym a poradil se s ním, co dál. V pondělí 19. června krátce po poledni se John W. Dean sešel s Liddym na smluveném místě v Sedmnácté ulici. Předstírali, že se setkali náhodou, začali si povídat jako staří známí a vydali se spolu na krátkou procházku.

Liddy neskrýval zklamání nad krachem akce. Dával vinu Magruderovi. Ten prý tak omezil rozpočet, že nezbývalo nic jiného než zadat provedení levným břídilům, jakým je McCord.

„Na mne se můžete spolehnout. Budu mlčet. Jsem voják,” prohlásil Liddy. „A kdyby přece jen bylo zapotřebí odprásknout mě někde na ulici, prosím. Jsem připraven.” Prezidentův právní poradce John Wesley Dean se polekal teatrálního nadšení. Nevěřil Liddy ho velkým slovům.

„Obávám se,” řekl, když se loučili, „že se s vámi příště už nebudu moci sejít osobně.”

„To je mi jasné,” řekl Gordon Liddy.

Prezident Richard Nixon zavolal 1. června 1972 z Floridy svého zvláštního poradce Charlese W. Colsona a hovořil s ním o vloupání přibližně hodinu.

V pondělí se sešel Dean kolem páté odpoledne s Ehrlichmanem, který prý prohlásil, že bude nejlépe, když Liddy vyřídí Howardu Kuntovi, aby odjel za hranice.

„Je to opravdu rozumné, aby Bílý dům navrhoval taková opatření?” uvažoval John Dean.

„Proč ne? Neutíká přece před soudem,” namítl Ehrlichman.

Při vyšetřování se nikdo nechtěl přiznat k autorství takového příkazu či doporučení. Je však jisté, že den poté, v úterý, odjel Howard Hunt do New Yorku, kde měl údajně natáčet film pro televizi. Na Kennedyho letišti však přestoupil na letadlo směřující do Kalifornie, kde zmizel na celých deset dní

v domě svého přítele.

Prezidentův tiskový tajemník Ronald Ziegler pořádá pro novináře akreditované ve Washingtonu každodenní dopolední tiskové konference. Pondělní byla opravdu středem zájmu. Prezidentův mluvčí

však novináře zklamal. Odmítl hovořit o případu Watergate, prohlásil, že Bílý dům se nehodlá

vyjadřovat k podřadnému vloupání, které nemá nic společného s politickým děním. Akce, probíhající zatím v Bílém domě pod heslem „House clean” - velký úklid, svědčila o opaku. Právní poradce prezidenta Richarda Nixona John Wesley Dean III.se totiž pustil se svými lidmi do opravdového gruntování. Haldemanův spolupracovník Gordon C. Strachan probíral s celým štábem dokumenty a vyřazoval všechno, co by jen vzdáleně mohlo mít souvislost s vloupáním do budovy Watergate.

Protože se mezitím objevily v tisku zprávy o příslušnosti Howarda Hunta ke štábu Bílého domu, považoval John Dean za nejdůležitější prozkoumat obsah Huntova trezoru v jeho kanceláři. Technická

služba Bílého domu - General Services Administration - se postarala o odborníky. Ti přestěhovali bezpečnostní schránku do pátého patra Executive Office Building, kde ji odborník otevřel bez klíče. John Dean nebyl přítomen, dozorem pověřil Freda Fieldinga. Ten potom předal Deanovi v jeho kanceláři lepenkový karton, pečlivě přelepený páskami a opatřený nálepkou Top secret — Přísně

tajné.

Mimo to přinesli zaměstnanci technické služby Bílého domu ještě diplomatický kufr a v protokolu se později objevil soupis jeho obsahu. Howard Hunt v něm ukrýval: Čtyři vysílačky s technickým popisem a návodem.

Čtyři speciální nikl-kadmiové akumulátory značky Bell & Howell. Bombičku se slzným plynem značky General MW VII a rezervní náplň.

Dva mikrofony.

Dva páry sluchátek.

Karton označený Top secret obsahoval:

Pořadač s dokumenty nadepsaný „Dokumenty Pentagonu”.

Složku zpráv zabývajících se případem Ellsberg, včetně onoho tolik diskutovaného

„psychologického profilu” profesora Ellsberga, vypracovaného odborníky z CIA. Písemné výsledky Huntových šetření o případu Chappaquiddick, záhadné smrti Mary Jo Kopechneové za prokázané přítomnosti senátora Edwarda Kennedyho.

Řadu telegramů ministerstva zahraničních věcí, týkajících se zákulisní činnosti ve Vietnamu a zahrnujících období od roku 1963. Dva z nich byly dokladem Hunto-vy snahy uvést jméno prezidenta Johna F. Kennedyho do přímé souvislosti se zavražděním jihovietnamského diktátora Ngo-dinhDiema. Písemnou zprávu, kterou Hunt odeslal Colsonovi, o rozhovoru s reportérem Time-Life Williamem Lambertem, týkající se právě oněch padělaných telegramů, lživě osočujících J. F. Kennedyho.

Obsah Huntova sejfu byl doslova explozivní. Kdyby se tyto doklady dostaly do rukou vyšetřovatelů FBI nebo se objevily před soudem, znamenaly by pro Nixonův tým, kterým se obklopil v Bílém domě, a přímo pro prezidenta závažný kompromitující materiál. Sedmatřicátý

prezident Spojených států amerických Richard Milhous Nixon, byl uveden do úřadu 20. ledna 1969. Krátce poté se začalo říkat, že zadal vládu reklamní agentuře. Nebyla to celá

pravda. I když nejmocnější muž v Bílém domě H. R. Haldeman byl předtím reklamním manažerem a mnozí jeho spolupracovníci neměli se skutečnou politikou dosud nic společného. Když se v dubnu 1971 objevil nedaleko Bílého domu v čísle 1701 Pennsylvania Avenue na dveřích kanceláří v druhém patře štítek s firmou Výboru pro znovuzvolení prezidenta, nikdo netušil, jakou roli tato instituce, všeobecně nazývána CREEP, sehraje v politické atmosféře Spojených států. CREEP byla totiž nejen pod přímým vlivem, ale také pod dozorem vedoucích pracovníků Bílého domu. Nixonovi poradci tvořili její vrchní velení.

Zrodila se v tichosti, ani tisk si jí příliš nevšímal. A přece se zakrátko neblaze proslavila hned celou škálou nečestných, ale také protizákonných akcí, které měly zajistit Nixonovo druhé zvolení

prezidentem Spojených států. Vědomé a pečlivě připravené lži, nezákonné

odposlouchávání

telefonních rozhovorů, padělky dokumentů, nepravdivá propaganda, vloupání, použití násilí, vyhrožování hraničící s vydíráním, vymáhání úplatků, to jsou jen některé metody, jichž se CREEP

neštítila použít. A s jakým výsledkem?

Nixonovo znovuzvolení prezidentem v roce 1972 předcházely nejzkorumpovanější

prezidentské volby v americké historii. Aféra Watergate a její následky vedly k nejostudnějšímu skandálu v dějinách Ameriky a k pádu prezidenta Nixona.

H. R. Haldeman vypadal jako Američan podle vžitých představ. Měl obličej

profesionálního boxera, dával si stříhat nízkého, hranatého ježka, tvářil se zarputile. Říkalo se, že nerozumí vtipu a že se nedovede smát. Jeho svislé koutky a přísný pohled napovídaly, že s ním není snadné jednání. Pocházel z Nixonova kraje, z jižní Kalifornie. Vyrostl uprostřed přepychového sídliště milionářů

Beverly Hills. Jeho rodina byla zbožná, bohatá a vyhraněně antikomunistická. Haldemanův dědeček byl zakladatelem smutně proslulé protikomunistické organizace Better America Foundation (Nadace za lepší Ameriku). Vnuk vystudoval na univerzitě v Los Angeles národní hospodářství, pak nastoupil do propagační agentury J. Waltera Thompsona, kde se staral o reklamu nealkoholického nápoje Seven-Up, prostředku proti obtížnému hmyzu značky Black Flag a dezinfekčních chemikálií pro toalety a koupelny Sani-Flush. Ve dvaačtyřiceti přesídlil z reklamní kanceláře do Bílého domu, stal se vlivným prezidentovým poradcem a přes noc politikem s rozsáhlými pravomocemi. Z Thompsonovy reklamní agentury povolal ještě dva ze svých bývalých podřízených. Reklamní

odborník Ronald Ziegler se stal tiskovým mluvčím Bílého domu a Dwight L. Chapin sestavoval prezidentův denní program.

Na druhé místo v hierarchii prezidentových poradců se dostal John D. Ehrlichman, obrýlený

muž s prořídlými vlasy, který vystudoval práva a pracoval v Seattlu v oblasti

pojišťovnictví a obchodu realitami. Byl Haldemanovým přítelem od dětství, už jako kluci spolu prožili nejedno dobrodružství ve skautském oddílu. Snad proto se jim říkalo i v Bílém domě „Hlídka bobrů”. Ehrlichman před svým jmenováním alespoň přičichl k politice. V roce 1960 se zúčastnil Nixonovy kampaně proti Johnu F. Kennedymu.

Haldeman, Ehrlichman a konečně i mnozí další byli jisté schopnými odborníky, a pokud pracovali v branži, které rozuměli, byli na svém místě. Ale najednou se dostali až docela nahoru, měli přemýšlet v jiné rovině, měli rozhodovat, a nevyznali se v pravidlech, museli jednat, a

dokonce radit, a tvrdohlavě to dělali po svém -často špatně a k neprospěchu svého pána. Přesto, anebo právě proto, že dělali bez odmlouvání všechno, co si přál, prokázali Nixonovi medvědí službu. John Mitchell byl z jiného těsta. Jednak byl starší a zkušenější, nebyl tak tvrdohlavý, i když se ve své funkci ministra spravedlnosti projevil jako neústupný partner. Říkalo se, že není jisté, zda je Mitchell Nixonovým chráněncem nebo obráceně. Jisté je, že byl Mitchell už v roce 1968 hlavním Nixonovým volebním manažerem a bezpochyby se zasloužil o jeho zvolení. A navíc - prezident a jeho ministr spravedlnosti byli společníky newyorské advokátní firmy Nixon, Mudge, Rose, Guthrie, Alexander a Mitchell, tedy i obchodními partnery.

Ministr spravedlnosti měl vyhraněný názor na odposlouchávání cizích telefonních rozhovorů. Od počátku tvrdil, že vláda nemá právo na zásahy do občanských práv Američanů, a dodával: samozřejmě v zájmu státní bezpečnosti.

U kolébky Výboru pro znovuzvolení prezidenta stáli tři vládní úředníci, odvelení do Pennsylvania Avenue z Bílého domu. Hugh Sloan zastával dosud místo referenta v oddělení

prezidentova denního programu, Harry Fleming pracoval v oddělení, v němž se obsazovaly vysoké

funkce ve státním aparátu, a Jeb Stuart Magruder byl zástupcem vedoucího oddělení „komunikace”. Navenek byl CREEP dobrovolnou a nezávislou organizací, sdružující občany, kterým leželo na srdci znovuzvolení prezidenta Nixona. Ve skutečnosti byl ilegální vládní institucí, pod přímým vlivem Nixonova osobního právního zástupce Herberta Kalmbacha,

Ten byl od počátku zapleten do finančních machinací v souvislosti s volebními fondy a spravoval po prvním Nixonově zvolení dvoumilionový zbytek tajného fondu, který společně zatajili před republikánskými voliči, ale také před vysokými funkcionáři Republikánské strany. A nejen to, advokát Kalmbach se svolením svého šéfa předstíral, že volební fond nekryl výlohy spojené s kampaní, a vymáhal od straníků dokonce další příspěvky na uhrazení dluhu. Charles Colson byl zvláštním poradcem prezidenta Nixona a jeho oddaným služebníkem a hrál roli „zlého muže”. Přitom vypadal žoviálně, mírumilovně a sympaticky. Jeho činnost však byla v rozporu s jeho vzezřením.

Když se po zatčení vetřelců v budově Watergate skandál rozšířil ještě do jiných oblastí, než je odposlouchávání cizích rozhovorů, snažili se mnozí Nixonovi „reklamní” poradci ochránit svého šéfa od ostudy tvrzením, že prezident a Bílý dům neměli nic společného s Výborem pro znovuzvolení. Byla to prokazatelná lež.

Odborníci se shodli v názoru, že od dob prezidenta Coolidge nevládl v Bílém domě tak amatérský sbor vysokých vládních úředníků, jakými se obklopil Richard Nixon. (S několika výjimkami, jako byl Henry Kissinger.) Navíc v době, kdy se americká společnost, americký způsob života, sociální

záruky i systém hospodářství ocitly ve stále se prohlubující krizi. Důsledkem tohoto vývoje byl i vnitropolitický kvas uvnitř Spojených států, který vyústil v obrovské protiválečné demonstrace v květnu 1971. Jedním z bezprostředních důvodů byly neúspěchy tažení ve Vietnamu a fiasko v Laosu. Mírové hnutí Spojených států sílilo, Američané začali být neposlušní a Nixonova vláda zvolila nejméně vhodný rejstřík. V květnu 1971 se objevil v roli trestajícího bosse ministr John Mitchell, který nařídil proti ukázněným demonstrantům vpravdě

despotickou akci. Nemá obdoby v americké historii. Za jediný den bylo zatčeno 7 200 demonstrantů, ale také nezúčastněných diváků, během čtyř dnů se jejich počet zvýšil na 13 400. Vězení byla plná, zatčené, kteří se už nevešli do cel, zahnali na tréninkové hřiště v sousedství stadionu Roberta F. Kennedyho. Byla to nezákonná akce a Nixonova vláda si nepopulárním zásahem nepomohla. Naopak. Skutečná vláda Spojených států, to jsou majitelé monopolů mocných obchodních sdružení, předsedové správních rad General Motors, U. S. Steel, Ford

Motor Company, DuPontů a bankovních trustů Morganů a Rockefellerů. Ti drží v ruce kormidlo politiky, určující směr plavby, a prezident se nemá příliš často ptát, kam loď míří.

Richard Nixon udělal několik zásadních chyb, kterými si u svých šéfů pošramotil pověst. Nápadně porušil zásady ústavy, a tím se stal nebezpečným. Otřásl důvěrou v systém dvou stran, který

tak dlouho a tak dobře sloužil zájmům monopolů. Přisvojoval si práva Kongresu. V rámci exekutivy shromáždil kolem sebe osoby, které pracovaly gangsterskými metodami. Při pátrání po příčinách, které mohly nebo musely vést ke skandálu Watergate, vystupuje do popředí vztah Bílého domu ke zpravodajské a bezpečnostní službě -k FBI a CIA. Poměr těchto, v americké politice tak významných, složek se během Nixonovy vlády stále zhoršoval. A není vyloučeno, že právě nedůvěra poradců Bílého domu a prezidenta Nixona vůči FBI a CIA se stala otcem myšlenky nevázat se na služby těchto i v amerických poměrech mamutích organizací a vytvořit si vlastní

zpravodajské zdroje.

Prezident Nixon byl totiž od počátku přesvědčen, a nedal si to vymluvit, že stále rostoucí

nepokoje mezi vysokoškoláky jsou financovány ze zahraničí. Jedním z důvodů pro vloupání do budovy Watergate byla naděje, že se v kancelářích hlavního stanu Demokratické strany najdou pro tyto domněnky doklady. Pochopitelně že se nenašly. Neexistovaly. Podezření bylo jen spekulací poradců, kteří si nevěděli rady, tak se chytali i nereálných nápadů.

Do této doby spadá i opatření, které mělo sehrát v případu Watergare později stěžejní roli. Nixonův favorizovaný poradce Bob Haldeman dal příkaz technickému oddělení tajné služby, aby namontovalo do místností Bílého domu odposlouchávací zařízení. Prezident Spojených států měl mít od této chvíle proti svým spolupracovníkům, proti svým politickým partnerům, ale také odpůrcům, prostě proti každému, s kým přišel do styku, v trezoru trumf: magnetofonový pásek s nahrávkou každého rozhovoru. Proč? Říkalo se, že Nixon nevěří nikomu.

James McCord a jeho šest pomocníků, přistižených za podezřelých okolností v budově

Watergate, sedělo v celách a detektivové se snažili odhalit jejich osobní zázemí. McCordův životopis byl přinejmenším pozoruhodný. Nebyl prodejným příslušníkem podsvětí, jakého si lze za smluvený

honorář najmout pro nezákonnou akci. James McCord byl specialista s nejvyšší kvalifikací, hodný

pozornosti prezidentových poradců. Pracovníkům FBI nedalo vyšetření jeho minulosti moc práce, základní údaje našli ve vlastní kartotéce, ostatní si vyžádali u informační služby CIA. Narodil se 26. ledna 1924 v městečku Waurika v Oklahomě. Měl pozoruhodné školní vzdělání. Střední školu absolvoval v Texasu. V roce 1949 byl promován jako Bachelor of Business Administration (u nás srovnatelné: inženýr ekonomie) na University of Texas. V roce 1965 absolvoval Air War College - leteckou válečnou školu — a v témž roce promoval ještě jako Master of Science na George Washington University.

Ve válečných letech 1942 a 1943 pracoval jako agent FBI ve Washingtonu a New Yorku, v oddělení dozoru nad rozhlasovým vysíláním. V následujících dvou letech působil jako úředník u vojenského letectva Spojených států. Později opět přešel k FBI a byl vyslán jako zvláštní agent do Saň

Diega a Saň Franciska. V roce 1951 až 1970 se stal u CIA vedoucím oddělení pro ochranu osob (Physical Security Division) Office of Security. V letech 1962 až 1964 pracoval na vedoucích místech CIA v Evropě. Ředitel CIA Richard Helms ho vyznamenal za příkladné plnění povinností vysokým vyznamenáním Distinguished Service Award.

O tom, že byl James McCord považován nadřízenými za mistra svého oboru, svědčí i jeho

pověření zvláštními úkoly v rámci CIA. Prověřoval tajné agenty a navrhoval jejich případné propuštění

nebo povýšení. Když byli v roce 1959 nad územím Sovětského svazu sestřeleni piloti výzvědných letadel U-2 (nejde o případ F. G. Powerse, sestřeleného 1. května 1960) a sovětské úřady jim na znamení dobré vůle vrátily svobodu, dostali se piloti ve Spojených státech před vyšetřovací komisi. Podrobili je výslechu, který vedli nejrenomovanější vyšetřovatelé FBI a CIA. Jedním z nich byl také

James McCord. Allen Dulles, smutně proslavený šéf CIA, prý jednou nazval McCorda svým nejlepším agentem.

Teď seděl „nejlepší Dullesův tajný agent” za mřížemi a ti, kteří zůstali prozatím na svobodě, se třásli, promluví-li nebo vydrží-li mlčet.

James McCord zatím mlčel. Ještě se snažil taktizovat, ale Gordon Liddy věděl: promluví-li, nastane katastrofa. James McCord totiž věděl příliš mnoho.

V lednu 1972 se objevil u Jamese McCorda Gordon Liddy a požádal ho, aby ho uvedl k ministru spravedlnosti. V aktovce měl připravenu složku s vypracovaným návrhem. Amerika je zemí

ctižádostivých mužů. Platí to zejména pro oblast tajných služeb a v tomto případě i nedovolených triků. Kdo nestoupá vzhůru, zůstává na místě, a předběhnut ostatními začne rychle klesat. Specialisté

jako McCord, Liddy, ale také Ulasewicz nebo Jack Caulfield se předháněli v nápadech. Liddyho plány byly sice přinejmenším ztřeštěné, ale jak se ukázalo, zdaleka ne neuskutečnitelné. Liddy se, zřejmě na přímluvu Jamese McCorda, objevil 27. ledna 1972 v budově ministerstva spravedlnosti, kde byl už očekáván. Vyjel ministrovým osobním výtahem. Bylo přesně šestnáct hodin, když vstoupil do prostorné pracovny. Sluha ho odvedl do menší místnosti, kde už čekali: ministr spravedlnosti Spojených států Mitchell, právní poradce prezidenta Spojených států John Dean a Jeb Magruder, zástupce ředitele CREEP. Magrudera se Liddy ho plány týkaly nejvíc. Je neuvěřitelné, že je vyslechli až do konce. Liddy předložil několik odborně vypracovaných návrhů se schématy, mapkami a grafy a za pokus o realizaci každého z nich ho mohl dát ministr spravedlnosti okamžitě zavřít. Přesněji: měl ho dát odvést za mříže. Liddy plánoval vloupání, které se později realizovalo v budově Watergate, chystal se se speciálně vycvičenými agenty k únosům a vydírání, manipuloval s prostitutkami a elektronickými „štěnicemi”, chtěl posílat oddíly koupených rváčů proti demonstrantům, chystal se na přepadení a únosy nepohodlných politiků, které chtěl v kritických dnech sjezdu Republikánské strany odvléci do Mexika a držet je tam v zajetí, dokud nebude po všem. Měl snad už dokonce připraven prapor prvotřídních prostitutek, které měly kompromitovat konkurenční politiky, ale také vyzvídat. K tomu účelu chtěl koupit jachtu, která by byla prošpikována odposlouchávacím zařízením a skrytými kamerami.

Gordon Liddy vypracoval plán s důkladností jemu vlastní. Nechtěl se omezit jen na zastaralé

odposlouchávání telefonních rozhovorů, chystal se, a poradil se prý o technických podmínkách s odborníky, napojit se na rádiové rozhovory, třeba mezi letadly a pozemními stanicemi. Výčet plánovaných zločinů prý trval celých třicet minut. Liddy předložil svůj katalog a jako obchodní

cestující čekal, až si zákazník vybere. Kdyby měli džentlmeni zájem, pořídil by to všechno za paušální

částku jednoho milionu dolarů. Stačí mu souhlas, bankovní konto a podpora příslušných míst. Ministr spravedlnosti s Liddyho návrhy nebyl spokojen. Také se o tom ohleduplně zmínil.

Řekl prý mu, že jeho plány nejsou přesně to, co potřebují. A poslal ho domů, aby o nich ještě přemýšlel a zrevidoval je. Liddy měl tedy naději, že své nápady přece jen prodá, a hovořil o nich také s McCordem. A nyní měl strach, aby ho neprozradil. Protože onoho 27. ledna se v kanceláři ministra spravedlnosti vlastně zrodil nápad na vloupání do budovy Watergate. Autorem byl Gordon Liddy, u kolébky stáli ctihodní džentlmeni Mitchell, Dean a Magruder.

Cesta k Watergate však nebyla přímá. Liddy musel ještě mnohé opravit, promyslet a slevit ze svých velikášských cílů. Ale nevzdal se. Už 4. února, v jedenáct dopoledne, tedy týden poté, se znovu objevil v ministerstvu spravedlnosti s opraveným návrhem. Přítomni byli: Mitchell, Magruder a Dean. Projekt byl skromnější. Liddy už nekalkuloval ani s vybranými prostitutkami, ani s únosy nepohodlných politiků, finanční náklady snížil na polovinu. Když dostane souhlas a podporu, pořídí

všechno za půl milionu dolarů.

Průběh přísně tajných jednání se podařilo zrekonstruovat z pozdějších výpovědí obžalovaných svědků před soudem či vyšetřovacím výborem Senátu. Výpovědi se diametrálně liší a členové

sehrané party, kteří tak velkoryse disponovali milionovými částkami na financování „špinavých triků” a nepovažovali porušení zákona za zločin, pakliže ho páchali oni sami, se postavili jeden proti druhému a snažili se uhrát pro sebe, co se dá.

A tak svědčil Magruder, že Mitchell v zásadě souhlasil s Liddyho plány, ale poslal ho, aby na nich ještě pracoval, a Mitchell ve své výpovědi jakoukoli účast popírá a tvrdí, že Liddyho plány odmítl. Jak vyplývá z vloupání do budovy Watergate, nebude asi výpověď bývalého ministra spravedlnosti pravdivá. Dean zase tvrdí, že Liddyho po krátkém výkladu přerušil a poukázal na to, že není dost dobře možné, aby se podobné návrhy projednávaly na půdě ministerstva spravedlnosti. Odešel prý a referoval Haldemanovi o bláznivých plánech. A také mu rozhodně prohlásil, že s nimi nechce mít nic společného.

Dean se tedy snažil distancovat od jednání, na nichž se rodila aféra Watergate, ale také

Haldeman prohlásil před senátním výborem, že nikdy s nikým o podobných plánech nehovořil. Tím zkomplikoval život Deanovi a sobě se snažil získat alibi. Navíc chtěl odvést stopu co nejdál od Bílého domu. Haldeman byl jedním z nejvýznamnějších prezidentových poradců. Věděl tedy, nebo nevěděl o Liddyho plánech?

Magruder tvrdí, že věděl. Magruder říká, že informoval také Haldemanova asistenta Gordona Strachana o schůzkách, o úvahách nad plány. Konečně, 4. února, tedy po druhé schůzce v ministerstvu spravedlnosti, poslal do Bílého domu kopie Liddyho opravených návrhů. Důkazy se nenašly. Také Gordon Strachan popřel jakoukoli spoluvinu. Neměl prý ponětí, že se něco takového připravuje.

Ale připravovalo se. Liddy své plány ještě vylepšoval. Howard Hunt už mobilizoval v Miami své

osvědčené hochy. Když přípravy trvaly příliš dlouho, dostavili se jednoho březnového večera Liddy a Hunt do Bílého domu, navštívili Nixonova zvláštního poradce Colsona a požádali ho, aby se přimluvil u Magrudera, aby dal akci konečně zelenou. Colson ihned zatelefonoval Magruderovi příkaz, aby uvolnil potřebnou částku pro Liddyho akci. Colson se k této intervenci přiznal, snažil se však tvrdit, že neměl ponětí, oč jde. Je pravděpodobné, že Hunt a Liddy intervenovali, aniž by prezidentovu poradci vůbec řekli, co vlastně mají za lubem a nač potřebují tak velkou částku?

Teď už šlo jen o čtvrt milionu dolarů. Liddy projekt do konce března znovu přepracoval a předložil rozpočet ke schválení šéfovi, Johnu Mitchellovi, který mezitím odešel z funkce ministra spravedlnosti.

Mitchell nebyl ve Washingtonu, a tak za ním musel Magruder letět do Key Biscayne, kde byl na dovolené. A tady, na Floridě, byl s konečnou platností schválen plán vloupání do budovy Watergate. Později se prokázalo, že John Wesley Dean u toho nebyl. V tomto případě ho zastoupil Frederick Cheney LaRue.

Podle Magruderovy výpovědi projednali s Mitchellem Liddyho návrh ještě jednou a velmi důkladně.

„Upřímně řečeno,” vypověděl Magruder, „nebyli jsme projektem nijak zvlášť nadšeni. Mám však dojem, že jsme považovali informace, které touto cestou budeme moci získat, za všeobecně

užitečné, a pan Mitchell dal tedy souhlas k provedení akce.”

Někdejší ministr spravedlnosti John Mitchell všechno popřel. Nemluvil pravdu. Magruder letěl z Floridy do Washingtonu s požehnáním k odstartování bezpochyby největší

vnitropolitické aféry americké historie. Dal svému asistentovi Robertu Reisnerovi příkaz:

„Zavolejte Liddyho a řekněte mu, že je věc povolena. Ať to dá během příštích dvou týdnů

dohromady.” Tak začal McCord a jeho ostří hoši s posledními přípravami. Teď čekali na soudní přelíčení.

Ale ti, kdo také patřili za mříže a byli dosud na svobodě, měli snad ještě větší starosti. John Wesley Dean seděl ve své kanceláři v Bílém domě, na psacím stole měl dokumenty z Huntova sejfu a uvažoval, co s nimi. Věděl, jak mnoho záleží na jeho rozhodnutí. A přesto nedokázal odhadnout dosah svého jednání. John Wesley Dean měl totiž, jako mnozí jeho kolegové, bohorovný

pocit všemocnosti. Vždyť seděl vysoko na Olympu americké vládní hierarchie, měl výkonnou moc k dispozici, stačilo zvednout telefon, vydat rozkazy, kompromitující materiál byl přece za dobře stráženými dveřmi Bílého domu.

Dean udělal především to, co by udělal každý, kdo má špatné svědomí. Kompromitující doklady uschoval na bezpečném místě. Dokumenty svědčící o podvodech, podvrzích a padělcích, o machinacích a politických pomluvách, vyrobených v Bílém domě, zmizely nyní v Deanově nedobytné

pokladně. Diplomatický kufřík, v němž byly součástky elektronického zařízení, odnesl domů. Pak se vydal za Johnem Ehrlichmanem.

Ten vyslechl zprávu o nálezu se zdánlivým klidem. Pak si otřel vysoké čelo, posunul brýle na nose a dlouho mlčel. Nezdálo se, že by byl zvlášť vzrušen. Vždyť o nálezu nikdo neví a také se o něm nikdo nemusí dovědět.

„Podívejte se, Deane,” řekl Ehrlichman po chvíli. „Myslím, že to není složitá záležitost. Ty nebezpečné dokumenty semelete v mlýnku na papíry a kufřík s věcmi uložíte v hloubce šest.”

„Nerozumím. Co znamená hloubka šest?” zeptal se Dean.

„Bydlíte přece v Alexandrii,” řekl Ehrlichman.

„To bydlím.”

„Tedy na druhém břehu Potomaku.”

„Myslíte snad…?”

„Myslím,” přerušil Deanovy úvahy Ehrlichman, „že jezdíte večer domů přes most do Marylandu. Potomac má pod ním hloubku dobrých šest metrů.”

„To přece není možné!” bránil se Dean.

„Víte, že po deváté hodině večer není na washingtonských ulicích ani živá duše. A na mostě

také není provoz. Večer je to možné. Zastavíte a hodíte kufřík přes zábradlí. To je vše. Zmizí v hloubce šest.”

„To se snadno řekne,” uvažoval Dean. „Vy přece také jezdíte domů přes most. Mohl byste tedy zrovna tak jako já…”

„Nepřichází v úvahu. Mockrát děkuji. Já s tím nechci mít nic společného.” Rozhovor je rekonstruován podle Deanovy výpovědi před vyšetřujícím soudcem. Ehrlichman jednoznačně popřel, že by byl dal Deanovi instrukci ke zničení dokumentů. Ale Fred Fielding, který byl u toho, když technici tajné služby otevřeli Huntův sejf, tvrdí, že se Dean vrátil od Ehrlichmana jako opařený a mumlal si cosi o „hloubce šest”.

John Wesley Dean si začal uvědomovat nebezpečí. Bylo mu jasné, že mu Ehrlichman navrhl nezákonné řešení. Situace by snad vypadala jinak, kdyby neexistovali sv ědci. Huntův sejf však otvírali lidé z tajné služby, byli u toho zaměstnanci technické služby Bílého domu. A konečně Fred Fielding. Každý z nich byl potenciálním svědkem proti Deanovi.

Naložil kufřík do vozu a přejížděl s ním v noci sem a tam po mostě přes Potomac. Nenašel dost odvahy hodit ho přes zábradlí - anebo měl dost odvahy neudělat to. Dva dny vozil přítěž v kufru svého vozu, nakonec přinesl kompromitující součástky zpátky do své kanceláře v Bílém domě. Měl pocit, že tam jsou nejlépe ukryty. Vždyť sídlo prezidenta Spojených států amerických je střeženo jako málokterá budova na světě.

Policie, která umístila podezřelé do cel zejména proto, aby nemohli mařit vyšetřování a zasahovat do jeho průběhu, si měla zajistit také „neprodyšnost” vězeňských zdí. Jenže tam, kde se střetly vězeňské předpisy se zájmy mužů na vysokých vládních místech, neměly předpisy šanci. Jako kurýři, přinášející od zatčených zprávy a doručující jim rozkazy zvenčí, působili především jejich obhájci. V počáteční fázi vývoje Watergate. Pak se totiž případ dostal do roviny, kde už sotva záleželo na výpovědích Gonzaleze, Sturgise, Martineze či Barkera. Na jejich místo nastoupily jiné osobnosti a hra se přesunula do jiné arény.

Později se objevilo v protokolech vyšetřovací komise tvrzení Patricka Graye, že John Wesley Dean dne 22. června lhal vyšetřovatelům z FBI. Do Bílého domu přišli detektivové s pověřením vyslechnout prezidentova odborného pomlouvače Colsona. Aby byly při výslechu zastoupeny obě

strany, seděl při vyšetřování za Bílý dům John Wesley Dean.

Detektivové se dostali na stopu Howardu Huntovi, který se zatím ještě skrýval u svého přítele advokáta, a přišli se zeptat na jeho funkci v Bílém domě.

„Má Howard Hunt v Bílém domě svou kancelář?” zeptal se detektiv přímo. Colson kývl.

„Můžeme ji vidět?”

V této fázi výslechu zasáhl prezidentův poradce Dean. Věděl, že agenti FBI nemají povolení k prohlídce — a také ho nemohli mít, vždyť šlo o místnost v oficiálním sídle prezidenta, ale Dean takticky neodmítl, nýbrž diplomaticky prohlásil, že musí žádost konzultovat, později se dovědí

odpověď.

žádost FBI byla signálem k poplachu. Dean si snad první uvědomil, že se vyšetřování rozšiřuje do nebezpečné roviny, že se FBI zřejmě nespokojí s výpověďmi zatčených, že se detektivové začnou pídit po souvislostech. A tak se v příštích dnech znovu sešel se svým nadřízeným Ehrlichmanem, aby s ním dohodl, co s kompromitujícím materiálem z Huntova sejfu.

Dean zastával při tomto jednání názor, že se nepodaří zabránit zatčení Hunta a také Liddyho, který se stal podezřelým zejména tím, že odmítl odpovídat na všechny dotazy agentů FBI. Dean byl přesvědčen, že by nebylo rozumné zničit dokumenty, o nichž vědí ještě další zaměstnanci Bílého domu, ale že není možné agentům FBI předat kompletní obsah Huntova sejfu. Ehrlichman a Dean se tedy dohodli na kompromisu. Zničí onen padělaný telegram ministerstva zahraničních věcí, z něhož měla být patrná spoluúčast někdejšího prezidenta

Kennedyho na zavraždění jihovietnamského diktátora Ngo-dinh-Diema, dále všechny doklady týkající se intrik proti profesoru Ellsbergovi, výsledky soukromého vyšetřování agentů Caulfielda a Ulasewicze kolem případu Edwarda Kennedyho na ostrově Chappaquiddicku a všechny ostatní materiály, které by mohly být důkazem o činnosti „kubánského komanda”. Zbytek odevzdají FBI. Sedmadvacátého června dopoledne předali John Wesley Dean a jeho asistent Fred Fielding zástupcům FBI diplomatický kufřík s elektronickými součástkami a část dokumentů a prohlásili, že je to obsah bezpečnostní schránky Howarda Hunta z jeho kanceláře v Bílém domě. Agenti FBI vyhotovili přejímací protokol, soupis už připravili asistenti Bílého domu, a kompromitující předměty odvezli. Příštího odpoledne se objevil v Bílém domě Gray a navštívil Ehrlichmana v jeho kanceláři. Když

se posadili, Ehrlichman dal příkaz sekretářce, aby zavolala Johna Deana. Přišel za pár minut. Pod paží nesl dva pořadače s doklady.

„Chtěli bychom vás požádat,” řekl Dean Grayovi, „abyste převzal tyto dvě složky.” Patrick Gray se podíval nechápavě na Deana.

“Jde o dokumenty z Kuntova sejfu,” vysvětloval Dean.

„Ale ty přece moji lidé převzali včera.”

„Tyto ne.”

„Ujišťuji vás, Grayi, že jde o papíry, které nemají nic společného s aférou Watergate,” dodal Ehrlichman, když viděl Grayovy rozpaky. „Jde pouze o informace, které by ve volebním roce mohly způsobit politickou explozi.”

„Kdyby se dostaly do rukou někoho nepovolaného,” řekl Dean. Patrick Gray vzal obě složky, uložil je do aktovky a vstal, aby se rozloučil.

„Neměly by spatřit světlo světa,” řekl ještě John Wesley Dean, když vyprovázel ředitele FBI ze dveří.

Dialog je zlatou střední verzí obsahu protokolů vyšetřovací komise. Kolem této scény totiž

vzniklo během vyšetřování mnoho diskusí. Patrick Gray prohlásil, že ze slov obou prezidentových poradců jednoznačně usoudil, že má dokumenty zničit. Ehrlichman se před soudci divil, jak mohl Gray přijít na takový nápad. Vždyť přece o ničem podobném nebyla řeč. John Wesley Dean tvrdí totéž. V

rozhovoru zákulisí se přece neříká vždy všechno naplno.

Patrick Gray jel tedy domů a v aktovce měl černého Petra, jehož se konečně zbavili v Bílém domě. Ředitel největší a jistě technicky nejmoderněji vybavené policejní organizace světa se zachoval jako záletná žena ukrývající milostný dopis. Dal obě složky do velké obálky a tu schoval do prádelníku pod hromádku vyžehlených košil. A víc se o ně nestaral. Vzpomněl si na ně prý až za několik týdnů, když už se souvislosti kolem Watergate komplikovaly, vyndal obálku ze skříně a podíval se dovnitř. Proč tak pozdě? Není zvědavý. A také měl jiné starosti.

Když však nahlédl do obsahu a přečetl si prý jen telegramo atentátu na Diema, zareagoval okamžitě. Aniž prohlížel obsah složek, hodil obě do krbu a dokumenty spálil. Je třeba zdůraznit, že Patrick Gray byl úřadujícím ředitelem organizace, která má bdít nad dodržováním zákonů, a že se k tomuto činu později přiznal bez výčitek, jako by nešlo o nic podstatného. Prezidentův poradce John Dean věděl, že k tomu jednou musí dojít, ale netušil, že to bude tak brzy. Neznámý kurýr přinesl do Bílého domu tajnou zprávu a Dean ji znovu a znovu četl: Autor nabízí

rukopis divadelní hry.

Jedenáctého dne po zatčení party „instalatérů”, jak se začalo říkat McCordovým nešikovným kubánským emigrantům, se sešli na tajné poradě v místnostech Výboru pro

znovuzvolení prezidenta LaRue, Mardian, Dean a Mitchell. Na pořadu byl jediný bod: koupit, či nekoupit rukopis divadelní hry?

Diskuse netrvala dlouho. Všem přítomným bylo jasné, že nabídku nelze nepřijmout. Šlo pouze o to, kde vzít peníze na honorář a jak autorovi zaplatit. John Mitchell, poněkud vyplašený nečekaným vývojem událostí, trval na tom, aby se o vyřízení záležitosti postarali odborníci z Bílého domu. Vzal prý si Deana stranou, a tak aby ho ostatní neslyšeli, mu řekl, ať si tu kaši sní ten, kdo ji uvařil, ta nešťastná záležitost s vloupáním „instalatérů” je přece Ehrlichmanův nápad, ať se tedy Ehrlichman postará i o další.

Autorem dramatu, které se však v této fázi změnilo spíš v detektivku, byl Howard Hunt. Seděl toho času za mřížemi a honorář za nabízenou hru byly peníze, které požadoval za mlčení. Aféra Watergate vstoupila do nové fáze a ctihodní džentlmeni z Bílého domu včetně někdejšího ministra spravedlnosti a, jak se později ukázalo, s vědomím prezidenta Spojených států, souhlasili s vydíráním. Měli špatné svědomí a neměli jiné východisko. Sami už uvažovali o tom, jak umlčet zatčené. Původně

chtěli k předání úplatků za mlčení přemluvit CIA, vždyť tajná služba by měla umět vyřizovat tajná

poslání. Když nepochodili, přišla jim iniciativa Howarda Hunta celkem vhod. Téhož dne, 28. června 1972, se podle protokolu pozdějšího vyšetřování, obsaženého ve třetí

knize oficiální zprávy (Book III. of the House Judiciary Committee publications), sešli John Dean a Mitchell s poradci prezidenta Nixona Ehrlichmanem a Haldemanem, aby prodiskutovali Huntův návrh. Ani v tomto případě nešlo o rozhodování zaplatit či nezaplatit, to bylo všem jasné, hledali jen způsob jak. Přišli na logické řešení. Při podobných úkolech se mnohokrát osvědčil prezidentův osobní

poradce Herbert Kalmbach. Ten si už bude vědět rady. A co peníze? Však on si je opatří. Kalmbach byl v Los Angeles. Sedl tedy do prvního letadla, v noci vystoupil na washingtonském letišti, nasedl do taxíku a dal se odvézt do hotelu Statler Hilton. Na chvíli si ještě lehl. Věděl, že tak brzo ráno nemůže rušit. Po snídani zatelefonoval Johnu Deanovi a hlásil příchod. Dali si schůzku v bistru hotelu Hay-Adams, ale po ránu zde bylo příliš plno, tak se šli raději projít do Lafayettova parku.

„Uvažujeme o jedné věci,” začal John Dean, „chtěli bychom předat zatčeným nějaké příspěvky na honoráře obhájců a poslat také nějaké peníze jejich rodinám.”

„Rozumím. Je to vaše akce…?”

„Domluvili jsme to s Mitchellem, Haldemanem a Ehrlichmanem. Shodli jsme se v názoru, že se té věci můžete ujmout jedině vy.”

„S jakou částkou počítáte?”

„Padesát až sto tisíc. Fred LaRue vám řekne, kdo kolik dostane.”

„Nezdá se vám, že je přímá cesta příliš nebezpečná?” zvažoval advokát Kalmbach. „Bylo by to přece možné udělat méně nápadnou formou. Třeba jako hypotéky na jejich nemovitosti.”

„Na to už není čas,” řekl John Dean.

„Tak tedy ustavit nějaký veřejný výbor, který by podporoval jejich rodiny.”

„To by bylo sousto pro noviny!”

„Všechno jde zdůvodnit.”

„Akce musí proběhnout v největší tajnosti. A rychle. Co nejdřív.”

„Je-li tomu tak, pak znám jediného člověka, který to může úspěšně vyřídit,” uvažoval advokát Kalmbach.

„A to?”

„A to Tony Ulasewicz.”

„Ten neměl poslední dobou moc práce.”

„Právě proto. Jinému bych to nesvěřil.”

„Takže to vyřídíte, Kalmbachu?”

„Upřímně řečeno, moc se mi nechce. Ale advokát si nemůže vybírat. Každý, kdo vkročí do mé

kanceláře, má něco na svědomí.”

Kalmbach zatelefonoval Ulasewiczovi, ten si sbalil kufřík a nadšen, že bude mít zase práci, dorazil druhého dne do Washingtonu.

John Wesley Dean byl amatérský kouzelník, ale Nixonův advokát Herbert Kalmbach dokázal skutečná kouzla. Nikdo mu totiž neřekl, kde má vzít ty velké peníze, které měl doručit zatčeným či jejich rodinám. A šikovný prezidentův právní zástupce se neptal, sedl si v hotelovém pokoji k telefonu, a než stačil Tony Ulasewicz přijet ze svého domku na severu státu New York, měl už peníze v aktovce. Kde je vzal?

Někdejší ministr obchodu a pokladník CREEP Maurice Stans zvedl telefon. Ve sluchátku se ozval Kalmbachu v hlas.

„Haló, Maury!”

„Haló, Herbe! Co se děje?”

„Dohromady nic.”

„Nevoláš přece proto, že nic nepotřebuješ?”

„Jen maličkost. Dostal jsem od Deana zvláštní úkol. Potřebuju asi padesát, nebo raději sto tisíc dolarů. Co ty na to?”

„Nic.”

„A pomůžeš?”

„Jo.”

„Kdy?”

„Když to spěchá, tak brzo. Kde jsi?”

„Hotel Statler Hilton.”

„Jo. Čekej na mě.”

Kalmbach nemusel čekat dlouho. Za pár hodin po telefonickém rozhovoru se v jeho pokoji objevil Maurice Stans a vysázel na stůl pětasedmdesát tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách. Herbert Kalmbach se nedivil, kde bývalý ministr obchodu tak rychle sehnal tak velkou částku, a Stans mu o původu peněz nic neřekl. Když se později tato otázka přetřásala před vyšetřovací komisí, odmítl Stans říci, odkud peníze měl. Řekl pouze, že nepocházely z fondu CREEP. Možná že říkal pravdu. Možná že ne.

Herbertu Kalmbachovi to bylo v té chvíli jedno. Měl pocit dobře vykonané práce. John Dean hovořil o opatření padesáti tisíc na úplatky pro zatčené, jemu se podařilo sehnat během několika hodin o polovinu víc. A tak čekal na pochvalu. John Dean se však už neobjevil. Zato přišel LaRue a přinesl seznam, kolik má kdo dostat. Kdy a jak, to už byla Kalmbachova záležitost. Jen si oba ještě

smluvili, že se během této akce budou vzájemně oslovovat „mister Bradford”. Oba z vlastní

zkušenosti věděli, že stěny mají uši.

Prezidentův osobní právní zástupce se obrátil na odborníka. Protizákonnou akci měl realizovat někdejší newyorský policista Tony Ulasewicz. Znal zločinecké metody. Hned se pustil do realizace záměru. Za jeho strategii by se nebyl musel stydět ani románový capomafia Don Corleone, ani superšpion James Bond.

Tony Ulasewicz začal od Adama. Nejdřív se „potopil”. Tento výraz, používaný ve

zločinecké

hantýrce, znamená, že se Tony Ulasewicz najednou ztratil z povrchu zemského a objevil se místo něho Rivers. Ale Kalmbach, který přece akci řídil a musel být s Tonym ve styku, také nemohl zůstat advokátem prezidenta Richarda Nixona. To by bylo příliš nebezpečné. Tak z něho bývalý policista udělal pana Nováka.

Dva staronoví partneři Rivers a Novák si však pro jistotu zvolili ještě další krycí jména: Tom Kane, Tommy Smith a John Fergusson. Také pro obžalované museli vymyslet pseudonymy. Howard Hunt se měl v jejich vzájemném styku objevovat jen jako „autor”. Jeho manželka Dorothy jako

„autorova manželka”. Peníze přestaly být penězi a dostaly také nové jméno: „prádlo”. Jako v Hitchcockově kriminálním filmu.

Zatčení měli své obhájce, s nimi se radili o každém kroku, o každé výpovědi. Nabízelo se tedy to nejjednodušší spojení: dát peníze advokátům. Ti obžalovaným při nejbližší návštěvě o příspěvku řeknou a dohodnou se s nimi, kam peníze deponují. Tony Ulasewicz rovnou vytočil telefonní číslo advokáta Douglase Caddyho, Kuntova přítele, u něhož se v prvních dnech Howard Hunt skrýval.

„Tady John Rivers,” hlásil se Tony Ulasewicz.

„Caddy. Prosím, pane Riversi.”

„Jde o vašeho přítele, kterého nebudu jmenovat. Prostě, potřebovali bychom znát výšku honoráře autora té divadelní hry. A zajímalo by nás, kolik by chtěli za své role herci.” Dlouhá trapná chvíle ticha.

„Já vám nerozumím,” řekl potom advokát Caddy. „A jestli jsem správně pochopil, oč vám jde, pane Riversi, pak vám ani rozumět nechci. Vezměte prosím na vědomí, že já se takovými záležitostmi nezabývám.”

S odmítnutím Tony Ulasewicz vůbec nepočítal. Byl od počátku přesvědčen, že všechno poběží

jako po másle, vždyť přece jde o slušné peníze a on je nabízí. Bývalý policajt Ulasewicz se mýlil. Spolupráci odmítl i právní zástupce Výboru pro znovuzvolení prezidenta Paul O’Brien a Tony Ulasewicz se nestačil divit.

Chodil s balíkem dolarů a nemohl se ho zbavit. Čas od času se hlásil z některého telefonního automatu, že zase neuspěl. Nosil peníze ve velké obálce stále s sebou,protože měl pocit, že je užuž

udá. Později si postěžoval, že ho nikdy nenapadlo, jakou práci bude mít s rozdáním pětasedmdesáti tisíc dolarů.

Když se Ulasewiczovi nepodařilo koupit rukopis divadelní hry, jak navrhl sám Howard Hunt, rozhodl se pro jinou metodu. Howarda Hunta obhajoval v připravovaném procesu William Bittman. Tony Ulasewicz vytočil jeho číslo.

„Bittman.”

„Rivers. Mám pro vás jistou nabídku. Týká se rukopisu jedné divadelní hry. Říká vám to něco?”

„Odkud voláte?”

„Z telefonní budky.”

„Podívejte se, pane Riversi, nemohu o tom rozhodnout sám, ale poradím se. Snad bych od vás mohl přijmout zálohu na honorář.”

„Říkejte tomu, jak chcete.”

„Chtěl bych vás však upozornit, že jde o mimořádnou záležitost. Takový postup nebývá běžný. Jste právník?”

„Ne.”

„Kdybyste byl, věděl byste, že se zálohy na honoráře nikdy nevyplácejí tímto způsobem.”

„No dobrá. Mám své instrukce. Řekněte ano nebo ne. V žádném případě nemíním o té věci dlouho diskutovat.”

„Dobrá. Zavolejte zítra. Musím se poradit.”

Tony Ulasewicz čekal netrpělivě do druhého dne. Oněch pětasedmdesát tisíc dolarů se mu už

stalo přítěží, která ho strašila i ve snu. Hned ráno spěchal do telefonní budky, vytáhl jeden z dimů

(deseticent), kterých měl pro jistotu plné kapsy, a vytočil číslo advokáta Bittmana. Ten mu řekl rovnou, že návrh přijímá. Vezme pětadvacet tisíc dolarů.

Ostatní průběh je přesnou rekonstrukcí, sestavenou ze skutečností, které vyšly najevo po výsleších vyšetřovacího výboru. Zdůrazňuji to znovu jen proto, že jednání zúčastněných osob, vážených a za bezúhonné pokládaných mužů, je i na americké poměry poněkud nezvyklé. Ze zákulisí

řídí gangsterskou epizodu prezidentův právní zástupce. Nemalé role hrají džentlmeni, kteří ještě

nedávno seděli v ministerských křeslech Nixonovy vlády. Nikdo z nich nemá výčitky, že dělá něco protizákonného.

Tony Ulasewicz šel tedy do prvního dragstoru, což je moderní americké pojetí obchodu se smíšeným zbožím včetně výčepu a pultu se sendviči, a koupil si velkou hnědou obálku, v jaké se posílají poštou knížky. Někde na skrytém místě odpočítal pětadvacet tisíc dolarů, vložil je do obálky, kterou zalepil. Pak si vzal taxi a odjel k domu, kde měl advokát Bittman svou kancelář. Ve vstupní hale byla římsa s telefonem a telefonními seznamy. Tony Ulasewicz zavolal do Bittmanovy kanceláře.

„Tak jsem tady, šéfe.”

„Odkud voláte?”

„Zezdola. Z vašeho baráku. Podívejte se, tady, co je telefon, jsou na mramorové římse telefonní

seznamy. Sjedete dolů výtahem a najdete mezi nimi velkou hnědou obálku. Jo, šéfe, a aby nedošlo k nějakému nedorozumění. Já vás budu pozorovat. Jaké máte na sobě šaty?”

„Hnědé.”

„Dobrá. Tak můžete jet.”

Advokát Bittman vykročil z výtahu, rozhlédl se vstupní halou, sáhl mezi telefonní seznamy, popadl hnědou obálku s pětadvaceti tisíci dolary a rychle nastoupil zpět do kabiny. Tony Ulasewicz si konečně oddychl.

Paní Dorothy Huntová byla zřejmě velice chápavá dáma. Tony Ulasewicz, povzbuzen hladkým průběhem předání obálky advokátu Bittmanovi, vytočil její číslo a znovu opakoval otřelou větu s honorářem za divadelní hru. Paní Huntová projevila uspokojení. Zřejmě na zavolání čekala. živě

souhlasila s Ulasewiczovým návrhem.

Krátce před polednem se dala zavézt na washingtonské letiště National Airport. Přesně ve dvanáct hodin prošla před přepážkou letecké společnosti Northwest Orient Airlines. Zastavila se. Rozhlédla se. Naproti stála řada telefonních kabin. Paní Dorothy Huntová zamířila k té poslední. Vytáhla dime, vhodila minci do automatu, ale nevytočila žádné číslo. Její pravá ruka ohmatávala zespodu poličku s telefonním seznamem. Na prkénku byl lepicí páskou připevněn malý klíček. Paní

Dorothy Huntová ho skryla v dlani.

Chvíli poté se procházela halou letiště. Zapálila si cigaretu, jako by někoho vyhlížela. Najednou se rozhodla, šla ke stěně s automatickými schránkami na úschovu zavazadel. Vybrala si tu pravou. Otevřela ji klíčkem z telefonní budky a vytáhla velkou hnědou obálku. Vstrčila ji do kabelky. Odnášela si čtyřicet tisíc dolarů. Tony Ulasewicz se procházel mezi cestujícími. Pozoroval ji. Oddychl si, že má

další etapu svého úkolu za sebou.

Mazaný advokát Herbert Kalmbach a starý profesionál Tony Ulasewicz netušili, kdo bude hrát zanedlouho prim ve hře, kterou režírovali. Paní Dorothy Huntová byla podnikavá žena. Když

pochopila, že jí vysoce postavení pánové, kteří se bojí, že by mohli být kompromitováni, podali prst, rozhodla se, že bude chtít celou ruku. A šla za svým cílem nekompromisně. Teď už nemusel Tony Ulasewicz chodit po Washingtonu s kapsami plnými mincí do telefonních automatů. Teď začala telefonovat paní Huntová. A Tony se brzy bál zvednout sluchátko. Dali si schůzku, sešli se a bývalý policista, který měl za sebou leccos, se ani nedostal ke slovu. A dověděl se pozoruhodné novinky. Nejdřív vyslechl výčitku, že bylo v obálce jenom čtyřicet tisíc dolarů. Pak ho paní Huntová požádala, aby vyřídil šéfům, že ani ona, ani její manžel nejsou z laciného kraje. Pánové

budou platit, a rychle a tolik, kolik jim řekne, jinak bude zle. Hned při prvním setkání žádala dalších sto třicet tisíc dolarů na ruku a hned dodala, aby to nevypadalo docela jako vydírání, že zatčení

potřebují zaplatit honoráře obhájcům. Po pětadvaceti tisících dostane její manžel, McCord, Liddy a Barker, po deseti tisících Martinez, Gonzalez a Sturgis. Kromě těchto výloh musí paní Huntová dostat co nejdřív dalších devětapadesát tisíc dolarů, aby měly být z čeho živy rodiny zatčených. Ulasewicz byl rád, když se s Dorothy Huntovou rozešel. Byl ostříleným borcem a hned tak se něčeho nepolekal, ale z této dobře upravené a vždy elegantně oblečené dámy měl doopravdy strach. Nebylo mu to nic platné. Musel poslouchat své šéfy. Ti mu řekli, že paní Huntové odevzdá

peníze, jakmile je dají dohromady. A tak předával Ulasewicz hnědé obálky nadité desítkami tisíc dolarů a nedočkal se od paní Huntové vděčnosti. Naopak, skoro pokaždé mu předala vzkaz pro šéfy. Ztratila místo, chce za to odškodné. Paní Liddyová utrpěla po zatčení manžela nervový šok, musí za svízele dostat řádně zaplaceno. Barkerovi mají v Miami jakési potíže, potřebují peníze. Hned, v hotovosti a hodně. Paní Huntová vydírala a Herbert Kalmbach z pověření prezidentových poradců

platil. Tony Ulasewicz řekl později při výslechu, že vyplatil celkem čtyři sta až čtyři sta padesát tisíc dolarů za mlčení „instalatérů”.

Akce se nepříjemně rozrůstala, zdálo se, že není v dohledu možnost, jak zabrzdit požadavky Dorothy Huntové. Herbert Kalmbach byl přece jen advokát na úrovni, dobře věděl, že pomáhá

nelegální akci. Uvědomil si možné následky. Kdyby se machinace s dolary dostaly na veřejnost, nevyvlékl by se z toho. Proto se 26. července sešel s Nixonovým poradcem Johnem Ehrlichmanem. Chtěl se ujistit o bezpečném krytí finanční transakce. Podle protokolů

vyšetřovacího výboru Senátu došlo mezi oběma partnery k následující debatě.

„Podívej se, Johne,” řekl Kalmbach, „budu mluvit zcela otevřeně. Znám tvoji paní Jeanne a tvou rodinu. A ty znáš moji ženu Barbaru a mou rodinu. Víš dobře, že pro mne rodina a její dobrá pověst znamená všechno. Proto se mi zdá bezpodmínečně nutné, Johne, abys mě ujistil, že má John Dean k této akci plnou moc. že jde o čistou práci. Řekni mi, máme v tom pokračovat?”

„Herbe,” řekl Ehrlichman, „John Dean má zplnomocnění. Ta věc je čistá jako křišťál.

Pokračuj. Klidně pokračuj.”

Kalmbach se uklidnil. Aspoň na čas. Odletěl do Kalifornie, aby sehnal další peníze pro zatčené

„instalatéry”. Padesát tisíc dolarů mu na úplatky věnoval jeho starý přítel, ředitel kalifornské letecké

továrny Northrop Corporation Thomas V. Jones. Podle jeho pozdější výpovědi měl za to, že jde o příspěvek pro Nixonovu předvolební kampaň, a nepochyboval o tom, že bude řádně přihlášen. Oněch padesát tisíc dolarů však putovalo složitou cestou k jinému cíli. A Herbert Kalmbach, který tuto částku, podle vzoru gangsterských filmů, odevzdával Tonymu

Ulasewiczovi v ujíždějícím voze na kterési kalifornské dálnici, si už vůbec nebyl jistý, zda jedná správně.

„Tony, řekněte mi, co si o tom všem myslíte?” zeptal se prezidentův advokát bývalého policajta.

„Nebudu si před váma brát žádné servítky, pane Kalmbach,” řekl Tony. „To není rovná

záležitost. A rozhodně si myslím, že to není džob pro člověka, jako jste vy, pane Kalmbach. Všechno se to nějak zasmodrchalo. Mysleli jsme, že nebudeme muset s nikým vyjednávat, a podívejte se, kam jsme se dostali. Začali jsme s pětasedmdesáti tisíci dolary a dneska už jsme na dvě stě dvaceti. A co se mě týče, tak si myslím, že bysme mohli být rádi, kdybysme byli v půlce. Já bych dal krk za to, že až se s ní příště setkám, tak zase nebude spokojena a bude chtít dvakrát tolik. To je mi jasné.” Je zajímavé, že advokát Kalmbach, který se dal ukonejšit tvrzením poradce prezidenta Nixona Ehrlichmana, že je vše v nejlepším pořádku, nic nepříjemného se nemůže stát, poslechl profesionálního darebáka Tonyho a v srpnu se své funkce vzdal. Účtárna CREEP provedla bilanci. Doklady šly okamžitě do mlýnku na papíry. Kalmbachovu funkci převzal Fred LaRue. Tony Ulasewicz mu předal, opět způsobem běžným mezi zloději, zbytek z pokladny.

Fred LaRue bydlel v apartmá v bloku budovy Watergate. Naproti přes ulici stál motel Howard Johnson, o němž už byla řeč. Tony Ulasewicz dal do obálky zbylých dvacet devět tisíc devět set dolarů, ukryl ji mezi telefonní seznamy ve veřejné hovorně motelu, pak vytočil číslo Freda LaRue a ten si pro peníze přišel.

Tímto však historie ještě nekončila. Bylo zapotřebí obstarat další částky, ale Fred LaRue neměl takové styky jako Herbert Kalmbach. žádal tedy peníze od svých šéfů a dostal částky na úplatky

„instalatérům” přímo z Bílého domu.

Po vyhlášení zákona o povinném hlášení a registraci příspěvků na volební fondy zjistili operatéři CREEP, že mají v pokladně obnosy, které vůbec nelze přihlásit. Měli k dispozici víc peněz, než mohli pro své plány spotřebovat. Haldemanovi přebývalo 350 000 dolarů a nevěděl, co s nimi. Zákonné

ustanovení totiž ukládalo správcům fondů, aby všechny částky, které nebyly pro volební kampaň

spotřebovány, byly zvlášť hlášeny se jmény a adresami dárců. A tak se dostalo oněch 350 000 dolarů

do sejfu poradce prezidenta Nixona v jeho kanceláři v Bílém domě. A z tohoto trezoru putovaly další

úplatky do rukou zatčených „instalatérů”.

První dodávka - padesát tisíc dolarů - proběhla bez vzrušení. Peníze přinesl Fredovi LaRue asistent Haldemanova štábu v Bílém domě Gordon Strachan osobně. Předal mu je v jeho apartmá v budově Watergate. Když však později nároky zatčených stoupaly a prezidentovi

poradci v Bílém domě

už začali ztrácet klid, řekl Haldeman svému asistentovi Strachanovi, aby vzal zbytek peněz a odnesl je Fredovi LaRue, aby už byl konečně pokoj.

„Ale nech si příjem podepsat,” nabádal ho ještě.

Šlo totiž o značnou částku - 280 000 dolarů - a Haldeman se chtěl zřejmě krýt. Za těchto okolností došlo k epizodě, za kterou by se nemusel stydět žádný spisovatel kriminálních příběhů. Gordon Strachan odjel z Bílého domu služebním vozem k budově Watergate. V aktovce nesl celou částku v hotovosti. Přišel do pokoje, pozdravil se s Fredem LaRue a začal vyrovnávat na stůl balíčky dolarů. LaRue ho chvíli pozoroval. Odešel ke komodě. Navlékl si rukavice. Opatrně bral jeden balíček za druhým a srovnal je na dvě hromádky.

„Nikdy jsem ty peníze neviděl,” řekl Strachanovi.

„Budete mi muset podepsat stvrzenku,” řekl Gordon Strachan.

„Nepřichází v úvahu. To si vyřiďte s Johnem Deanem,” řekl rozhodně LaRue. Kdoví jak dlouho by byla ještě pokračovala nechutná tahanice o peníze. Kdoví kdo ještě z poradců prezidenta Richarda Nixona by se byl osobně zapletl do machinací. Ale najednou zasáhla z čistého nebe tragická náhoda.

Chicago. Letiště Midway Airport. Osmý prosinec 1972. Je ošklivý, zachmuřený a zamlžený den. Ve dvě hodiny dvacet sedm minut nasazuje pilot letounu Boeing 737, pravideln é linky 553

společnosti United Airlines, k přistání na dráhu 31 L. Hustě prší. Je nízká mlha a špatná viditelnost. Pilot přetáhl přistávací manévr a z goniové věže dostal rozkaz, aby stroj zvedl a nasadil na přistání

znovu.

Pilot poslechl a nalétl na nový okruh. Když byl obrovský Boeing 737 asi dva kilometry od začátku přistávací dráhy, ozvala se rána, vyšlehly plameny, přední část trupu letadla se odlomila, dopravní kolos se zřítil do čtvrti jednopatrových vilek. V letadle bylo pětapadesát cestujících. Jen patnáct havárii přežilo. Mezi mrtvými byla Dorothy Huntová.

Policie prohledala vrak důkladně až příštího dne za světla. Jeden z detektivů našel promočenou kabelku paní Huntové. Měla v ní balíček nových stodolarových bankovek - rovných deset tisíc dolarů. Policie začala pátrat po jejich původu. Dámy přece málokdy nosí u sebe tak velké částky. A když, tak k tomu musí mít důvod. Paní Huntová ho měla a policie odhalila souvislosti. A tak havárie na chicagském letišti otřásla i pozicí amerického prezidenta.

Telefon zazvonil v půl jedné v noci. McCord vstal a zvedl sluchátko. Jeho lhostejný výraz se během rozhovoru měnil. Volal neznámý muž, řekl, že se nepředstaví, ale McCord

nepotřeboval znát jeho jméno, věděl, oč jde. Vždyť na tento telefonický rozhovor čekal už hezkých pár týdnů.

„Přijďte dolů,” říkal neznámý.

„Teď, v noci?”

„Hned. Na silnici 355 je nedaleko restaurace Blue Fountain Inn telefonní budka. Čekejte v ní. Já

vás tam znovu zavolám.”

Byla studená lednová noc, washingtonskými ulicemi se honil vítr. James McCord si oblékl zimník a stáhl klobouk do čela. Nastartoval vůz a za necelých dvacet minut zastavil u telefonní budky. Nemusel na hovor dlouho čekat. Neznámý muž byl nyní konkrétnější:

„Přiznejte se u soudu, McCorde. Zaručeně nedostanete víc než jeden rok. A můžete počítat s amnestií. O vaši rodinu bude dobře postaráno. Až se vrátíte, budete stoprocentně rehabilitován. Dostanete bezvadné místo.”

„Nemám chuť mluvit s vámi o těchto věcech telefonem,” řekl McCord neznámému muži, a ten vytušil, že se nestaví k návrhu docela odmítavě.

„Dobrá, McCorde, čekejte zprávu od šéfa.”

Neznámý muž byl Tony Ulasewicz, za McCordem ho poslal Jack Caulfield, který zase měl instrukce od Johna Deana. Ulasewicz referoval o výsledku telefonického rozhovoru Caulfieldovi a dostal příkaz, aby mu smluvil s McCordem schůzku.

Dvacátého ledna 1973 se sešel Caulfield s McCordem na opuštěném břehu Potomaku na odlehlém místě George Washington Parkway, kde v noci nebyla živá duše. James McCord přijel, přestoupil do Caulfieldova vozu a vyslechl znovu návrh, podle Caulfieldova tvrzení schválený

„nejvyššími místy”.

Na McCorda neudělala nabídka zřejmě patřičný dojem, i když navržené řešení zásadně

neodmítl. Byl ochoten spolupracovat, ale za podmínek, které si určil sám. Tomuto rozhovoru předcházely jisté přípravy. McCord měl ze své praxe ve službách Central Intelligence Agency dost zkušeností a dovedl přesně zvážit, že i v tomto případě platí zásada „něco za něco”. Věděl, že se musí pojistit, aby druhá strana nemohla zneužít jeho nevýhodného postavení. Byl to chytrý plán, vycházel ze znalosti poměrů. James McCord věděl, že FBI odposlouchává

telefonické rozhovory chilského i izraelského vyslanectví ve Washingtonu, že o jejich obsahu podává

zprávy do Bílého domu. Když ho soudce propustil na kauci na svobodu a McCord měl možnost starat se osobně o svou obhajobu, zavolal několikrát obě vyslanectví v naději, že obsah jeho rozhovorů se dostane v hlášení agentů FBI na stůl prezidentových poradců.

Spekuloval na dvě strany. Kdyby se žaloba snažila využít faktů, o nichž mluvil do telefonu, musel by soud proces zastavit pro použití nezákonných důkazů. Kdyby k tomu nedošlo, byl připraven zmínit se o svých telefonátech sám, a tím chtěl odhalit nezákonné odposlouchávání diplomatických rozhovorů. Také v tomto případě měl naději, že bude soudní proces zastaven. Nebyl to pošetilý plán. Krátce poté byl ze stejných důvodů zastaven proces týkající se tajných dokumentů Pentagonu a profesor Daniel Ellsberg a spoluobžalovaný Russo byli osvobozeni. McCord chtěl tedy stejným způsobem torpédovat záměr soudce a mohl počítat s úspěchem. Proto trval na svých podmínkách.

Jack Caulfield se sešel s prezidentovým poradcem Johnem Deanem, tlumočil mu McCordovy návrhy, ten o plánu uvažoval, ale nakonec ho zamítl jako nebezpečný. Caulfield dostal od Johna Deana instrukce pro vyjednávání:

„Snažte se ho přesvědčit všemi prostředky, že jde o seriózní návrh nejvyšších míst.”

„Pokusím se,” řekl Caulfield, „ale nejsem si jist, jestli se mi to podaří. Zatím jsem nikoho nejmenoval. Mám to teď udělat?”

„V žádném případě,” řekl John Dean. „Ale řekněte mu, že je to návrh nejvyšších míst.”

„Mám říct, že je to prezidentovo přání?”

„Ne, to nesmíte. Řekněte jen, že mu tlumočíte návrh, který přichází docela seshora.” A tak se sešel Caulfield znovu s obžalovaným McCordem, který měl v nejbližších dnech vypovídat před soudem, a snažil se ho přesvědčit.

„Ve hře je prezidentova pověst,” řekl. „Mohl by vypuknout skandál s nesmírným dosahem. Není vyloučeno, že by tyto události otřásly pozicí vlády. Všichni ostatní to pochopili, jen ty tomu pořád nechceš rozumět. Nedržíš se pravidel hry. Poraď se, prosím tě, se svým právním zástupcem. Nesnaž se jít svou vlastní cestou.”

„Vím, co dělám. A nedám si do toho mluvit.”

„Tak aspoň slib, že budeš mlčet,” zkusil Caulfield ještě poslední argument.

„Ne,” prohlásil McCord.

Jack Caulfield se tedy vrátil s nepořízenou. Během procesu se pokusil přemluvit McCorda k loajálnímu postoji ještě jednou. Když se znovu sešli a projížděli v Caulfieldově voze po opuštěných silnicích Virginie, dostalo se McCordovi poslední výstrahy.

„Jime,” řekl mu Caulfield, „já ty lidi znám. Pracoval jsem s nimi dost dlouho. Přemýšlejí

přinejmenším tak realisticky jako ty nebo já. Nepodceňuj je. Začneš-li vypovídat, počítej se vším. Uvědom si, že vláda, přitlačená ke zdi, se bude bránit.”

„Znám cenu rizika,” řekl McCord. „Když to bude nutné, tak je podstoupím. Přemýšlel jsem o tom. Podívej se, Jacku, já mám za sebou docela příjemný život. No, a teď jsem podepsal poslední

vůli.”

To znělo jako vyhlášení války Bílému domu. Někdejší prominentní agent CIA měl pocit, že není

osamělým bojovníkem. Stála za ním přece jeho „společnost”, jak nazývali agenti CIA mezi sebou svoji zpravodajskou organizaci. Prezidentovi poradci však také měli pádný důvod k zahájení tajných jednání s McCordem.

Hned v prvním lednovém týdnu, v době zahájení soudního procesu, našel Jack Caulfield v poště

nepodepsaný dopis:

„Milý Jacku,” psal anonym, „je mi velice líto, ale musím ti sdělit, že se Bílý dům chystá strčit ve hře Watergate černého Petra do ruky CIA. Kdyby v tomhle úsilí chtěli pokračovat, tak padnou celé

lesy a zbude jen spálená země. Celá záležitost se momentálně pohybuje po ostří nože. Řekni jim, prosím tě, že stačí, když v tom budou pokračovat, a všechno to vybouchne. Je mi moc líto, že část toho radioaktivního odpadu zasáhne taky tebe.”

Jack Caulfield dočetl, podíval se na obálku a nepotřeboval dlouho bádat, kdo je autorem nepodepsaného dopisu. Na poštovním razítku si přečetl rozluštění: dopis byl odeslán z Rockville ve státě Maryland, z bydliště McCorda.

Na rozdíl od Howarda Hunta a jeho přičinlivé manželky se James McCord nesnažil vytřískat z nepříjemné situace za každou cenu hromadu dolarů. Uvažoval v jiné rovině. K jeho zpravodajské

organizaci ho vázalo stále ještě jakési profesionální přátelství a domníval se, že jde o oboustranný

vztah. Od počátku mu bylo jasné, že se páni z CREEP a Nixonovi poradci budou snažit zachránit především svou vlastní kůži a na zatčené nebudou přitom brát žádný ohled. V této situaci se mu CIA zdála být záchranným pásem, hozeným v kritické chvíli.

Proto se už 30. července 1972, tedy krátce po zatčení, obrátil osobním dopisem na ředitele CIA Helmse a sliboval mu věrnost. Napsal, že mu bude čas od času podávat zprávy, o které by mohl mít zájem. Nepodepsal se, ale byl přesvědčen, že Helms bude vědět, kdo mu píše. Pozdější události daly McCordovi za pravdu. Přesvědčil se, že ti, kdo si objednali vloupání do budovy Watergate, jsou připraveni použít všech prostředků, aby od sebe odvrátili pozornost vyšetřovací skupiny FBI. Bob Haldeman dokonce neváhal křivě přísahat, aby vyloučil podezření ze spoluúčasti. McCord si uvědomil, že před soudem bude stát on a jeho kubánští spolupachatelé, zatímco ti, kteří by tam měli být s nimi, budou žít dál své civilní životy. Krátce před vánočními svátky dostal McCord pozvání k večeři. Měl přijít do washingtonské

restaurace Monocle a sejít se zde s advokátem Geraldem Alchem, spolumajitelem bostonské firmy F. Lee Bailey, o níž bylo známo, že se zabývá právním zastupováním nejtěžších soudních případů. McCord tedy zasedl k večeři, mladý advokát Gerald Alch mu mezi

jednotlivými chody naservíroval svůj návrh. Vydával ho za radu pro McCordovu obhajobu. Stačí, když před soudem prohlásí, že vloupání do budovy Watergate byla tajná akce CIA, a všechno bude v pořádku. McCord chvíli uvažoval, pak namítl, že už není ve službách CIA, takové tvrzení by bylo nepravděpodobné. Advokát Alch se ho však snažil uklidnit. V CIA se připravuje změna ve vedení, podle jeho zkušeností by nemělo být problémem zařídit patřičné úpravy na McCordově osobní kartě. Gerald Alch nemluvil do větru, zřejmě měl informace z první ruky. Krátce poté se objevily v novinách zprávy, že se ve vedení CIA připravuje výměna stráží. Richard Helms je prý na odchodu, místo něho převezme velení zpravodajské centrály James Schlesinger, který už v roce 1971 připravil obsáhlou studii na reorganizaci tajné služby, a ta byla podle všeho přijata. McCordův rozhovor s advokátem Alchem a zprávy v tisku přiměly McCorda k dalšímu kroku. Krátce po setkání v restauraci Monocle sedl a napsal své mateřské organizaci další dopis. Tentokrát ho neadresoval řediteli Richardu Helmsovi, snad už kalkuloval s jeho otřesenou pozicí, ale svému starému příteli a spolupracovníkovi Paulu Gaynorovi. Text tohoto sdělení se později objevil v řízení

před senátním vyšetřovacím výborem.

„Milý Paule,

jistá místa vyvíjejí značný tlak, aby se celý dopad operace přenesl na ,společnost’. Ale ať uslyšíš

cokoli, nedělej si starost. Lze přece podstrčit redakcím , tajné, propašované informace’ a poslat jim hezkou hromádku anonymních dopisů, z kterých bude vyplývat, že chtějí pověsit ,společnosti* celou tu záležitost na krk. Je vsak zapotřebí jednat okamžitě, dokud je akce ve stadiu plánování. Teď by se to ještě dalo zachránit. Tisk by musel být varován ještě předtím, než to spustí oni. Kdybychom propásli tu pravou chvíli, pak by se to už sotva dalo uhasit. Na mě se můžeš spolehnout. Budu tě

informovat o všem, co se dozvím. Tak se měj dobře.”

Není známo, jestli McCord dostal na své návrhy odpověď. Je pravděpodobné, že ne. Proces proti zatčeným „instalatérům” začal v prvním lednovém týdnu 1973 a přípravné fáze, které se v americkém soudním systému často táhnou celé měsíce, proběhly až nápadně rychle. Státní

žalobce, porotci

1 obhájci byli bez velkých protestů uvedeni do funkcí

během dvou dní. Soudce mohl začít s výslechem obžalovaných.

Druhého či třetího dne po zahájení se u McCorda ohlásila noční návštěva. Vyhledal ho Gerald Alch, požádal ho, aby s ním šel k jeho vozu, kde už seděl McCordův kolega Bernard Barker. Advokát Gerald Alch pak odvezl oba obžalované k advokátovi Williamu O. Bittmanovi, kde se usadili kolem kulatého stolu.

Bittman byl obhájcem Howarda Hunta. Bylo to tedy neobvyklé pozvání. A ještě neobvyklejší byl návrh, který McCord a Barker vyslechli. William Bittman je informoval o jistých možnostech, o nichž

prý uvažuje Bílý dům. Prostě: nabízí jim amnestii. Ovšem za jistých podmínek. McCord už ani neposlouchal. Znal ty podmínky a nevěřil ani slovu z toho, co slyšel od advokáta Bittmana.

Bylo přece jasné, že právní zástupce jeho spoluobžalovaného se bude sotva nezištně starat o mandanta svého kolegy. McCord věděl, odkud vane vítr, sebral se a odešel. Gerald Alch se ho prý

ještě snažil ujistit tvrzením, že jde o reálný předpoklad, zprávu mu volal dobrý přítel z Bílého domu. Také tento návrh byl výsledkem složitých zákulisních jednání. Červená nit naděje na amnestii začínala u Howarda Hunta. Když si spočítal, že už nevyláká větší obnosy, začal se zabývat myšlenkou, jak vyjít od soudu s čistým štítem. Svým požadavkem způsobil doslova poplach v řadách poradců

prezidenta Nixona. Telefonoval Petru i Pavlovi, ale za čal u Charlese Colsona, s kterým se znal ze všech nejdůvěrněji.

Zvláštní poradce Bílého domu Charles Colson našel jednoho dne ve své poště Huntův dopis. Howard Hunt se v něm takticky zmínil o tragédii, která ho postihla, připomněl leteckou katastrofu a smrt své milované manželky, naříkal nad bezútěšnou situací a nakonec prohlásil, že se přizná a vezme vinu na sebe, když bude mít záruku, že dostane po rozsudku od prezidenta amnestii. Colson si nevěděl rady, proto předal dopis právnímu zástupci Výboru pro znovuzvolení prezidenta Paulu O’Brienovi.

John Dean byl v prvních dnech roku 1973 s Nixonem na jeho víkendovém sídle v Kalifornii. Právě se chystal nasednout do nového Nixonova letadla Air Force One a odletět do Washingtonu, když ho zastihl O’Brienův telefonát. Právní zástupce CREEP nechtěl mluvit do telefonu konkrétně k věci, naznačil však, že došlo k podstatným nepříjemnostem, a řekl také, že autorem je Howard Hunt. Dean tedy nasedl do prezidentova letadla, druhého dne ráno se objevil v Bílém domě a dostal na stůl Huntův dopis s Colsonovou poznámkou: Co s tím mám, ksakru, dělat?

Pozdější události se podařilo rekonstruovat z protokolů senátního vyšetřovacího výboru. Prezidentovi poradci se snažili najít řešení. Charles Colson se poradil s Johnem Deanem a oba pak přišli s problémem k vyšší instanci v Bílém domě, k prezidentovu poradci Johnu

Ehrlichmanovi. Colson, který znal Hunta ze všech přítomných nejlépe, radil, aby mu Bílý dům přislíbil amnestii, jinak by bývalý tajný agent CIA mohl být příčinou značných komplikací. John Ehrlichman prý s návrhem souhlasil, upozornil však přítomné, že nelze nic podniknout, dokud nebude o záležitosti informovat prezidenta. Promluví s ním o tom při první příležitosti.

V přepisech telefonických rozhovorů prezidenta Nixona, nahrávaných v Bílém domě, není o této akci žádná zmínka. Není tedy prokázáno, že Nixon o návrhu Howarda Hunta uvažoval nebo že mu prostřednictvím svých poradců amnestii dokonce slíbil. John Ehrlichman i Richard Nixon popřeli zcela jednoznačně, že by vůbec kdy byli o udělení amnestie uvažovali. John Dean však svědčil jinak. Prohlásil, že mu jeho nadřízený Ehrlichman sám řekl, že dal Colsonovi souhlas, aby Huntovi amnestii slíbil. Navíc prohlásil Dean, že se mu Charles Colson svěřil, že se chtěl po Ehrlichmanově souhlasu ještě přesvědčit o reálných možnostech amnestie pro odsouzeného Howarda Hunta a hovořil o tom s Richardem Nixonem. A pak teprve dal instrukce Kuntovu obhájci Williamu Bittmanovi, aby informoval svého mandanta o této slibné možnosti. Není zcela jasné, jak a kdo rozšířil návrh také na Jamese McCorda, ale je možné, že na to přišel advokát Bittman logickou úvahou sám. Z procesních důvodů totiž považoval přiznání všech obžalovaných za taktické a sešel se s McCordem a Barkerem ve své kanceláři, kde jim návrh tlumočil. Udělí-li prezident Spojených států odsouzenému milost, nemůže do rozhodnutí zasáhnout ani Nejvyšší soud. „Instalatéři” měli tedy šanci. Aspoň si to mysleli. Případ vloupání do budovy Watergate vyšetřovala souběžně velká federální porota a FBI za osobního řízení úřadujícího ředitele Patricka Graye. Už 15. září 1972 vyhlásila velká porota obvinění proti sedmi „instalatérům”. Byli obžalováni, že se už dne 1. května 1972 spikli „k použití nezákonných

prostředků, aby získali informace z ústředí

Demokratické strany v budově Watergate”, z nezákonného vniknutí do kanceláří tohoto ústředí s

„úmyslem ukrást majetek” a s „úmyslem nezákonnými prostředky zachycovat a zaznamenávat telefonické a ústní rozhovory”.

Gordon Liddy, Howard Hunt a James McCord byli pak ještě navíc obžalováni, že odposlouchávali telefonní rozhovory z ústředí Demokratické strany, a to v době od 25. května do 16. června 1972.

Jeden z nejstarších a také z nejobávanějších soudců obvodního federálního soudu USA ve Washingtonu byl John J. Sirica, jemuž se ve washingtonských právních kruzích přezdívalo „Maximum John”, tedy John, který vyměřuje nejvyšší tresty. Byl italského původu a byl republikán. Proslul příslovečnou přísností, vědělo se o něm také, že nesnese, aby ho někdo při líčení vodil za nos. Do procesu zasahoval snad dokonce víc, než mu podle statutu příslušeno, pletl se státnímu žalobci do řemesla, ale jak několikrát prohlásil, dělal to jen v zájmu pravdy a spravedlnosti. Patřil mezi bezúhonné, spravedlivé a neovlivnitelné a ještě před zahájením procesu prohlásil, že chce během líčení od obžalovaných a svědků slyšet odpovědi na otázky:

Proč se ti lidé vloupali do ústředí Demokratické strany?

Byla jejich cílem politická špionáž?

Dostali za to zaplaceno?

Kdo je pro akci najal?

Kdo byl iniciátorem, kdo stál v pozadí?

Je třeba říci ihned, že soudce Sirica na své otázky při líčení odpovědi nedostal. Nikdo z obžalovaných totiž nevypovídal. A šedesát pozvaných a vyslechnutých svědků také nevneslo mnoho světla do kalné vody kolem vloupání do budovy Watergate.

žalobce měl v ruce důkazy, které mu poskytl Alfred C. Baldwin, muž, který měl za úkol ve svém pokoji v motelu Howard Johnson odposlouchávat a nahrávat rozhovory z ústředí Demokratické

strany. Vypověděl vyšetřujícímu soudci vše, co o případu věděl, a tím se sice vyhnul soudnímu stíhání, ale vysloužil si titul zrádce a tajného agenta, pracujícího pro dva pány. Bledý, přepadlý Howard Hunt přišel 8. ledna 1973 k soudu v tmavém zimníku s kožešinovým límcem.

V ústech měl lulku. Procházel se před zahájením líčení po chodbách s Gordonem Liddym, měl paži na jeho rameni a tiše mu něco povídal. Gordon Liddy nebyl zřejmě příliš vzrušen. Klidně

pokuřoval silný doutník, zdravil se s porotci a kynul známým jako borec vstupující do arény ke konvenčnímu zápasu, o jehož výsledku vůbec nepochybuje.

Hlavní zástupce obžaloby Earl Silbert měl k ruce dva pomocníky, šestačtyřicetiletého Seymoura Glanzera a pětatřicetiletého Donalda E. Campbella. Vstoupili do soudní síně v bezvadných společenských oblecích. Každý nesl pod paží složku protokolů. Jejich spoluhráč na jevišti práva a spravedlnosti, předseda federálního soudu John J. Sirica, byl podstatně starší. Bylo mu osmašedesát. Státní žalobce Earl Silbert přednesl svůj dvouhodinový projev. Byl v mnoha bodech překvapením. Návladní vysvětloval, že si dovede na základě výpovědí Jeba Magrudera a Herberta L. Portera představit, odkud pocházelo přinejmenším padesát z oněch dvou set pětatřiceti tisíc dolarů

ve stodolarových bankovkách, určených na předvolební fond. Vyslovil navíc domněnku, že Gordon Liddy dostal peníze od CREEP na zcela legální akce, ale sám, z vlastní přehnané horlivosti, překročil hranici legality, když jich použil k financování nezákonné akce - vloupání do ústředí Demokratické

strany v komplexu budov Watergate. Touto teorií, vyslovenou navíc z pozice státního žalobce, nahrával vlastně obhajobě a hned od počátku vyloučil možnost, že by za nezákonnými akcemi stál v pozadí někdo další. Byla to známá verze, kterou se snažili funkcionáři CREEP prosazovat od začátku aféry, a byla neuvěřitelná už proto, že v té době byly známy mnohé jiné souvislosti. Státní žalobce Earl Silbert tak nasadil laťku hned na startu co nejníž.

I těm málo zasvěceným však bylo jasné, že by Výbor pro znovuzvolení prezidenta sotva vyhodil tak velké peníze za informace, které by poradci Bílého domu, a zejména ministr spravedlnosti John Mitchell, mohli dostat za desetinu ceny od agent ů FBI, případně od svých důvěrníků z tajné služby. Státní žalobce však byl jiného názoru. Zdálo se, že hraje předem dohodnutou hru. A obžalovaný

Howard Hunt se okamžitě vžil do své role, vstal a přiznal se a použil tak práva obžalovaného, jemuž se říká plea bargaining.

Americké trestní právo umožňuje obžalovanému přiznat v některých bodech obžaloby před soudem vinu za předpokladu, že už nebude moci být obviněn v ostatních bodech žaloby. Tato dohoda je sjednána při líčení (bargain - dohodnout se, plácnout si) a má pro další průběh procesu tu výhodu, že obžalovaný může v dalším řízení vystoupit jako svědek, a to bez obav, že by nových skutečností

bylo možné použít proti němu.

Pro Howarda Hunta bylo tedy přiznání ve smyslu pleabargaining výhodou. Bylo však nevýhodou pro případné další obžalované a ve svém konečném důsledku i pro prezidenta Richarda Nixona. Zvlášť poté, když během řízení použili tohoto práva ještě Frederick LaRue, Jeb Magruder, Donald Segretti, John Dean, Egil Krogh a Herbert Kalmbach. Ale nepředbíhejme událostem. Howard Hunt byl první. Po něm předložili právní zástupci dalších čtyř obžalovaných přiznání

svých mandantů. Soudce Sirica nebyl nadšen. Tato taktika mu dělala škrt přes rozpočet. Dobře věděl, jak se tímto tahem zmenšila možnost odhalit před soudem skutečné pozadí vloupání do budovy Watergate. A tak se přece jen pokusil dostat z obžalovaných „instalatérů” něco víc.

„Odkud byly ty hromady stodolarových bankovek, které kolem vás poletovaly jako bezcenné

papírky?” zeptal se soudce Sirica Bernarda Barkera.

„Přišly poštou. V hnědé obálce,” odpověděl obžalovaný Barker. Mluvil klidně, snad až příliš

klidně, vystupoval sebevědomě, vážil přesně každé slovo, aby neřekl víc, než musí. A soudce Sirica se doslova vztekal, když vyslovil svou repliku:

„Tak tohle ne, Barkere. To mi musíte prominout, ale tohle neberu!” Soudce se snažil ještě celou hodinu dovědět se něco víc od obžalovaných. Nepodařilo se mu to. Reportér Washington Postu Bernstein se vyjádřil, že to vypadalo, jako kdyby byly hlavy všech čtyř

spojeny drátky, za něž někdo v pozadí tahal. Ano, Vaše Ctihodnosti, přiznání jsme učinili dobrovolně, po uvážení a bez vnějšího nátlaku, ne, Vaše Ctihodnosti, nikdo nám nenaznačoval nic o možné

amnestii. A lhali mu do očí a starý zkušený soudce byl bezmocný.

Když se zeptal Martineze, zda někdo z nich pracoval pro CIA, odpověděl mu kubánský emigrant drze do očí:

„O tom nic nevím, Vaše Ctihodnosti.” Přitom on sám dostával ještě v době, kdy byl zatčen, stodolarový žold z pokladny CIA.

„Proč jste se vloupal do budovy Watergate?” zeptal se soudce Martineze.

„No, víte, to souvisí se situací na Kubě,” řekl Martinez. „Co se týče Kuby a

komunistických machinací ve Spojených státech, jsem připraven udělat cokoli, abych naši zemi ochránil před komunistickými pletichami.”

„Co má, prosím vás, společného ústředí Demokratické strany s Kubou nebo s

komunistickými pletichami?” zeptal se soudce.

„To, prosím, nevím, ale říkali to Barker a Hunt.”

Když se soudcovy otázky stočily k finanční stránce případu, dosáhla soudní fraška vrcholu. Barker totiž uraženým tónem prohlásil Sirikovi do očí:

„To nejsou lidé, kteří by se dali koupit za peníze!”

„Dobrá, Barkere. A dostali jste při té vaší, řekněme, práci, od někoho instrukce? Od pana Hunta nebo od jiných osob?”

„Pracoval jsem s panem Huntem,” prohlásil Bernard Barker, „a dovolte mi, abych výslovně

prohlásil, že se moje názory shodují s jeho. Cením si ho velice a mám ho v úctě.” Všechna snaha byla zbytečná. Proces se sice táhl ještě celé další dva týdny, ale v soudní síni to vypadalo spíš jako v kabaretu. V přestávkách se kolem obžalovaných hemžili reportéři a zapisovali si každé slovíčko pochybných hvězd. A kterýsi z novinářů se vyjádřil o Howardu Huntovi, že se „vžil do role hrdiny jako mučedník za dobro a spravedlnost, jako poustevník, který se vydal do samoty, aby v pokoře vstoupil rovnýma nohama na nebesa”.

Na 23. leden byl předvolán k výslechu jako svědek zástupce Johna Mitchella ve vedení CREEP

Jeb Stuart Magruder. Ještě nedávno prodával kosmetiku a dámské pletené zboží, nyní se choval bohorovně. Když musel na svůj výstup čekat na chodbě a zdálo se mu, že to trvá dlouho, zavolal na Earla Silberta:

„Jak dlouho budu čekat, Earle?”

Dostal klidnou a důstojnou odpověď, že se soud nemůže řídit podle časového programu svědků.

Magruderův výslech trval pětatřicet minut. Proběhl důstojně, ale nepřinesl nic nového. Svědek prohlásil, že byl velice zaměstnán, neměl čas starat se o nic jiného než o svůj džob. Jako zástupce Johna Mitchella měl na starosti pětadvacet vedoucích jednotlivých sekcí předvolebního štábu. Byl představeným dvou set padesáti stálých zaměstnanců administrativy a spravoval předvolební fond ve výši třiceti až pětatřiceti milionů dolarů a zodpovídal za ně. Jak má vědět, co dělal Gordon Liddy? A konečně, nebyli zrovna přáteli. Liddy měl jiný styl. Nerozuměli si. Když přišel na řadu jako svědek Hugh Sloan, někdejší pokladník CREEP, zeptal se ho státní

návladní Silbert, kdo ho pověřil vyplacením částky 199 000 dolarů Gordonu Liddymu. Šlo přece o dost velké peníze. Sloan přiznal, že se mu částka zdála značná, a tak se ještě přeptal někdejšího ministra obchodu a tehdejšího tajemníka CREEP Maurice Stanse. Ten předkládal výplaty ke schválení Johnu Mitchellovi. Stans mu potvrdil, že je všechno v pořádku. Tak tedy Liddymu částku vyplatil. Když proces skončil a začalo pozdější vyšetřování před senátní komisí, prohlásil soudce Sirica o Sloanově výpovědi, že se domnívá, že nebyla pravdivá. Prokázalo se však, že právě Sloan byl jediným svědkem ze zaměstnanců CREEP, který mluvil pravdu a spolupracoval s porotou. Naopak se zase podařilo prokázat, že Jeb Magruder, který udělal na porotce tak dobrý dojem, se dopustil křivé přísahy. Také Bart Porter nevypověděl pod přísahou pravdu. Soudní líčení skončilo. Porotci se odebrali k poradě. Za pouhých devadesát minut byli zpět v soudní síni. Všichni obžalovaní byli shledáni vinnými. Pro jediné dva, kteří se nepřiznali, stanovil soudce Sirica vyšší kauci, a tak i McCord a Gordon Liddy šli od soudu domů po složení deseti tisíc dolarů. První kolo aféry Watergate skončilo, ale mezitím se už chystalo další. Sedmého února 1973 dostal senátor Ervin úkol zahájit šetření o nezákonných metodách,

použitých při předvolební kampani prezidentských voleb v roce 1972, o podezřelých okolnostech příprav vloupání do budovy Watergate a o pozadí kamuflážních akcí, kterými měla být aféra Watergate ututlána.

Už triadvacátého března 1973 však čekalo na novináře překvapení. Soudce Sirica měl toho dne vyhlásit rozsudek nad sedmi obžalovanými, ale předtím ještě přečetl text dopisu, který mu před několika dny zaslal obviněný McCord. Jeho prohlášení způsobilo zásadní obrat ve vyšetřování. McCord sdělil soudu, že na sedm obviněných z případu Watergate byl vyvíjen politický nátlak. Měli přiznat vinu, ale nevypovídat. V době procesu došlo k podvodným machinacím v záležitostech velmi důležitých pro samu strukturu, orientaci a vliv vládního jednání. Během soudního líčení nebyly odhaleny další osoby, které se podílely na operaci Watergate, ačkoli k jejich odhalení mohlo dojít při výslechu svědků.

„Někteří členové mé rodiny,” psal McCord soudci Sirikovi, „vyslovili obavy o můj život, jestliže prozradím okolnosti týkající se této záležitosti veřejně nebo některému z vládních činitelů. I když sám nesdílím jejich obavy do té míry, přesto se domnívám, že proti mé rodině a proti mým přátelům budou provedena odvetná opatření, kdybych taková fakta odhalil.” McCord pak před soudem projevil ochotu, že sdělí své informace z bezpečnostních důvodů

soudci Sirikovi mezi čtyřma očima. Soud jeho žádosti vyhověl a současně odložil jeho odsouzení. Poté

přečetl soudce Sirica rozsudky ostatních obžalovaných. Gordon Liddy byl odsouzen k vězení v trvání

od šesti let osmi měsíců do dvaceti let a k pokutě čtyřiceti tisíc dolarů. Později dostal Liddy ještě

dodatečný trest v trvání 18 měsíců za pohrdání soudem, když odmítl odpovídat na otázky velké

federální poroty, přestože mu zaručila imunitu před dalším stíháním. Ostatní obžalovaní v případu Watergate dostali „prozatímní”, ale maximální tresty, podléhající

revizi do tří měsíců. Howardu Kuntovi hrozil trest do padesáti let a čtyřicet tisíc dolarů pokuty, ostatním tresty ještě o pět let vyšší a pokuty po padesáti tisících dolarů. Soudce Sirica, který těmito rozsudky potvrdil, že si zaslouží přezdívku „Maximum John”, však nechal odsouzeným přece jen alespoň trochu pootevřené dveře. Řekl, že nic neslibuje, nedává jim žádnou naději, kdyby se však přece jen rozhodli spolupracovat se soudem a vypovídat o všem, co vědí, musel by jejich ochotu při stanovení konečných rozsudků přece jen vzít v úvahu.

McCordův dopis způsobil v Bílém domě poplach. John Dean odletěl na prezidentův příkaz hned odpoledne do Camp Davidu. Bylo to taktické opatření a reportéři, kteří obléhali Deanův dům a dověděli se o útěku prezidentova právního poradce, si o něm udělali vlastní úsudek. Zástupce Bílého domu jim však prohlásil do očí, že Dean odjel do ústraní, aby v klidu vypracoval prezidentu Nixonovi zprávu o situaci. Dean se o tomto požadavku dověděl až v Camp Davidu, a to ještě od Haldemana, ne od prezidenta. Byl dost překvapen.

Vedoucí právník vyšetřovacího výboru Senátu Sam Dash zatím zahájil tajný výslech Jamese McCorda. Netrvalo snad ani čtyřiadvacet hodin a obsah McCordova přiznání se objevil v tisku. V

pondělním ranním vydání ho jako první přinesly Los Angeles Times.

Okruh podezřelých se rozšířil. McCord vypověděl, že prezidentův poradce John Dean a zástupce ředitele CREEP Magruder předem věděli o plánu na odposlouchávání ústředí Demokratické

strany v budově Watergate. Oba obvinění to popřeli a prezident Nixon si pospíšil a prostřednictvím tiskového tajemníka Bílého domu Ronalda Zieglera vyjádřil Johnu Deanovi

plnou a absolutní důvěru. Ziegler při této příležitosti upozornil, že Magruder nepřiznal žádnou účast na akci Watergate, ale současně alibisticky dodal, že „není oprávněn hovořit jménem osob, které nejsou členy personálu Bílého domu”.

Mezi prezidentovými poradci, kteří byli až do této chvíle tak skoupí na sebemenší informace tisku, začal závod o alibi. Každý se snažil zachránit si především svou vlastní kůži. A tak se denně, a dokonce několikrát denně objevovaly v tisku spekulace a úvahy, a americká veřejnost pochopila, že v aféře Watergate nejde o kriminální případ třetí třídy, jak tvrdili zástupci Bílého domu. Devětadvacátého března pronikly na veřejnost další zprávy z tajného vyšetřování Jamese McCorda před výborem Senátu. Na prvních stránkách novin se objevilo jméno někdejšího ministra spravedlnosti Johna N. Mitchella, v inkriminované době ředitele CREEP. James McCord vypověděl pod přísahou, že mu bylo řečeno, že akci odposlouchávání

telefonických rozhovorů v ústředí

Demokratické strany v budově Watergate schválil osobně John Mitchell. James McCord zatím vypovídal před vyšetřovacím výborem Senátu a čas od času pronikly na veřejnost další senzační zprávy. Bývalý příslušník CIA uvedl, že také šéf osobního oddělení Bílého domu a prezidentův poradce H. R. Haldeman věděl o plánech na odposlouchávání, ale senátor Ervin prohlásil 4. dubna, že nemá o tomto tvrzení žádné přesvědčivé důkazy. McCord obvinil dalšího muže z Bílého domu, hatchetmana Colsona, že věděl o přípravách na nezákonné akce, ale Colson obvinění

popřel.

Pak se objevily názory, že jeden konec červené niti táhnoucí se případem Watergate je přímo v Bílém domě, v nejtěsnější blízkosti prezidenta Spojených států. To bylo obvinění mířící hodně vysoko. Prezident zvolil tentokrát zcela novou obranu. Povolil členům svého týmu, že mohou vypovídat před velkou porotou, budou-li o to požádáni, nabídl rovněž, že povolí neformální výpovědi členů personálu Bílého domu na tajných zasedáních vyšetřovacího výboru Senátu, ale současně zakázal nynějším i bývalým spolupracovníkům vypovídat o jejich činnosti v Bílém domě pod přísahou. Předseda vyšetřovacího výboru Senátu senátor Ervin prezidentovu omezenou nabídku zásadně

odmítl. Prohlásil na tiskové konferenci 2. dubna, že vyšetřovací výbor Senátu má právo povolávat a vyslýchat svědky podle svých vlastních úvah. To vyplývá ze zákonné moci výboru.

„Nehodlám vyvyšovat pracovníky Bílého domu,” prohlásil Sam Ervin, „nad široké masy amerického lidu. Není mi známo, že bychom měli v naší zemi příslušníky královské rodiny nebo nějaké šlechty, mezi něž by byli zařazeni pracovníci Bílého domu a měli nějaká zvláštní privilegia, když

budou povoláni před výbor Kongresu. Taková privilegia nemá a nemůže mít nikdo.” Tak vznikla napjatá situace mezi Kongresem a Bílým domem, hrozilo střetnutí mezi prezidentem a senátory. Prezidentův poradce John Wesley Dean, který věděl mnoho, se rozhodl vypovídat a za čtrnáct dní po něm promluvil také Jeb Magruder. To byl podstatný zvrat ve vyšetřování aféry, ale zároveň

nečekané překvapení. Státní žalobce vyslechl oba svědky a nevěděl si s jejich přiznáním rady. Proto se neprodleně spojil se svým nejvyšším šéfem, náměstkem ministra spravedlnosti Henrym Petersenem, a oznámil mu, že má v ruce protokolární výpovědi o nezákonných akcích, kterých se zúčastnili vysoce postavení vládní úředníci, jako prezidentův poradce Ehrlichman, bývalý ministr spravedlnosti Mitchell, funkcionář CREEP Magruder a jeho kolega Mardian, ale také dva další prezidentovi poradci, Haldeman a Dean.

Zpráva byla signálem k poplachu prvního stupně, i když zatím nebyl znám obsah výpovědí. Henry Petersen si netroufal nést tíhu odpovědnosti a obratem referoval ministru

spravedlnosti Richardu Kleindienstovi.

Pro něho však už nebyla zpráva novinkou. Krátce předtím mu telefonoval z Bílého domu Ehrlichman.

„Byl u mě před chvílí Magruder,” referoval ustaraný Ehrlichman, „byl za mnou tady, v Bílém domě, a vyprávěl mi, že se vrací z trestního referátu v ministerstvu spravedlnosti, kde vypovídal jako svědek a předložil důkazy. Podle nich jsou prý do záležitosti zapleteni nižší a vysocí úředníci Bílého domu.”

Ehrlichman byl tak rozčilený, že ani nečekal na odpověď, či alespoň na reakci ministra spravedlnosti, a položil sluchátko. Snad měl strach, že je odposlouchávána i telefonní linka ministra spravedlnosti.

Od té chvíle dostaly události rychlý spád. Kleindienst se večer zúčastnil jakési oficiální večeře, vrátil se domů až hodinu po půlnoci. V hale jeho vily seděli v klubovkách hlavní žalobce v případu Watergate Earl Silbert, vedoucí trestního oddělení a ministrův náměstek Henry Petersen a federální

státní žalobce Harold Titus. Toto právní konzilium sdělilo ministru spravedlnosti, že se někteří z jeho přátel dopustili trestných činů, za něž budou muset být stíháni. Richard Kleindienst si dělal poznámky, napsal si jména, pak prý se rozplakal.

Brzo ráno, hned jak to bylo možné, se ministr spravedlnosti sešel s prezidentem, aby mu přednesl Jobovu zvěst. Byl přítomen také Henry Petersen. Toho zpráva nevyvedla z konceptu. Ráno si vyjel dokonce na člunu, odkud ho museli narychlo povolat do Bílého domu. Přišel prý v tričku a keckách. Na rozdíl od rozrušeného Kleindiensta předložil Petersen prezidentovi praktický návrh, který

je typickou ilustrací poměrů mezi nejvyššími vládními úředníky Nixonova kabinetu.

„Nemohu ještě s jistotou tvrdit,” řekl Petersen Nixonovi, „že proti nim bude zavedeno trestní

řízení, je mi však jasné, že tito lidé způsobí Bílému domu mnoho nepříjemností. A proto bych doporučoval, abyste se s nimi okamžitě rozloučil.”

Nixon chvíli mlčel. Byl klidný. Přemýšlel. Pak řekl, že je nelze jen tak hodit přes palubu. Nebylo by správné, kdyby se nejdřív nepřesvědčil, že jsou jejich obvinění opodstatněná. Nejvíc mu ležela v hlavě výpověď Johna Deana. Uvažoval nahlas, co ho vedlo k tomu, že udal sebe i své kolegy. Chtěl na ně přenést část viny? Chtěl se sám před sebou i před soudci očistit? Spekuloval, že rozdělená vina je menší vina? Anebo už nesnesl tíhu odpovědnosti?

Nixon pozval Deana příštího dne ráno k pohovoru. Již se nesnažil taktizovat. Vyložil karty na stůl. Přesněji řečeno, položil před Johna Deana dva koncepty. Měl si vybrat a jeden podepsat. V

jednom z dopisů žádal Dean o zproštění funkce, v druhém o okamžitou a časově neomezenou dovolenou. Ani v jednom však nebyla uvedena souvislost s Robertem Haldemanem či Ehrlichmanem, Dean měl vzít vinu na sebe sám.

Neudělal to. Odmítl připravené texty a napsal prezidentovi jiný dopis.

„Drahý pane prezidente,

informoval jste mě, že Vás Bob Haldeman a John Ehrlichman požádali ústně o okamžitou a neomezenou dovolenou. Chtěl bych Vám tímto dopisem rovněž tlumočit svou prosbu o udělení

okamžité a neomezené dovolené.”

Později zatelefonoval Nixon Deanovi a řekl mu, že má vyčkat. Učiní totiž patřičné prohlášení. Nezmíní se v něm však ani o propuštění, ani o výpovědi.

Sedmnáctého dubna čekali novináři v Bílém domě na ohlášenou tiskovou konferenci. Byli netrpěliví. Prezident avizoval svůj projev a teď už měl dobré dvě hodiny zpoždění. Osvětlovači

televizních společností zhasli lampy. V místnosti byla napjatá atmosféra. Šuškalo se, že prezident dostal ze všech těch překvapivých odhalení nervový šok.

Kolem čtrnácté hodiny odpolední se objevil zachmuřený tiskový tajemník Ronald Ziegler a oznámil:

„Dámy a pánové, prezident Spojených států.”

Prezident Richard Nixon byl opálený. Tvářil se ustaraně. Zřejmě byl unaven. Snad jen při příchodu se pokusil o naučený úsměv. Novináři si všimli, že se mu chvějí ruce.

„Mohu vám říci, dámy a pánové, že došlo k významnému vývoji událostí v případu, o němž v současné době z pochopitelných důvodů nemohu říci nic bližšího. O jednom vás však chci ujistit: že jsme udělali značný krok dopředu v hledání pravdy.”

Když John Wesley Dean pochopil, že nastal boj na ostří nože, rozhodl se vytáhnout své trumfy. Měl jich věru dost. Překvapil jimi nejen americkou veřejnost a novináře, ale především málo prozíravého Richarda Nixona, který ho svým postojem zahnal do úzkých, a tím si sám na sebe upletl bič.

Patnáctého dubna vypověděl Dean před vyšetřujícím soudcem o okolnostech a pozadí vloupání

do ordinace Lewise Fieldinga, psychiatra profesora Ellsberga. Proces proti profesoru Ellsbergovi, který

se svým kolegou Russem údajně zcizil tajné dokumenty Pentagonu, aby je mohl dát k dispozici tisku, probíhal v té době před soudem v Los Angeles. Představitelé justice ve Washingtonu měli nyní

Deanovu výpověď a nemohli ji zatajit, museli ji dát k dispozici losangeleskému soudu. Věděli, že prokáže-li se pravdivost Deanova tvrzení, protokol bude důvodem ke zvratu v procesu. Deanova výpověď se dostala až na stůl náměstka ministra spravedlnosti Henryho Petersena a ten se sešel 18. dubna s prezidentem Nixonem, aby se s ním poradil, co dál. Deanova výpověď byla značně kompromitující. Pro poradce Bílého domu i pro prezidenta. Henry Petersen se nedostal se svým referátem daleko. Prezident Nixon ho záhy přerušil.

„Vím o tom,” řekl Nixon. „Je to záležitost, spadající do oblasti národní bezpečnosti. Nestarejte se o ni. Vaší věcí je vyšetřování případu Watergate.”

Třicátého dubna v devět hodin večer zasedl prezident Spojených států amerických Richard Nixon za psací stůl. Maskér mu přepudroval čelo. Reflektory se rozsvítily. Na obrazovkách desítek milionů televizorů se objevila Nixonova ustaraná tvář. Pak přednesl roztřeseným hlasem jeden z nejméně příjemných státnických projevů historie.

Především prohlásil, že ze svých funkcí odstoupili oba jeho hlavní poradci Haldeman a Ehrlichman, „dva vynikající pracovníci ve službách státu, nejlepší, jaké kdy měl čest poznat”. Rozhodli se k tomuto kroku proto, že uznali za nutné obnovit důvěru veřejnosti v demokratický systém. Také

John Dean odstoupil. Richard Kleindienst, jehož někteří přátelé jsou podezřelí z účasti na případu Watergate, se domnívá, že není vhodné, aby nadále vykonával funkci ministra spravedlnosti. Rezignoval a jeho odstoupení bylo přijato s lítostí.

Prezident Nixon se pak obrátil k národu se svou osobní zpovědí. Měla zapůsobit především na city Američanů. Nixon prohlásil, že v plné míře přejímá odpovědnost za výstřelky, k nimž došlo během předvolebního boje, přestože na nich nemá sebemenší vinu. Plně se věnoval politice zajištění

míru a porozumění mezi národy na této planetě. Nezbyl mu čas starat se o detaily své předvolební

kampaně a svěřil ji lidem, kteří toto úsilí poněkud přehnali. Nikdo v Bílém domě však

nebude jejich chyby krýt. žádný z viníků se nebude moci schovat za štít imunity. Prezident sliboval přísný postih a spravedlivé posouzení viny.

Prezident Nixon docílil prohlášením opačného účinku, než zamýšlel. Prostí Američané jistě

ocenili jeho pokoru před bohem a před národem, ale ti, kdo uvažovali o politických závislostech, objevili v projevu nejeden protimluv. Prezident ozna čil Haldemana a Ehrlichmana za vynikající

služebníky národa a státu, a přece museli odstoupit? Proč? Nixon prohlásil, že on nese odpovědnost za výstřelky při předvolební kampani. Proč tedy hned v druhé větě sliboval, že viníci budou přísně

potrestáni?

Americká veřejnost si položila otázku, proč se tak zkušený politik, jakým byl Richard Nixon, natolik snížil, že ve snaze uchovat si moc sáhl k nezákonným prostředkům. John Wesley Dean na ni odpověděl aspoň zčásti.

Od chvíle, kdy se Nixon nastěhoval do Bílého domu, vládlo zde ovzduší strachu z nepřátel. Vysokoškolští studenti, vlasatí hippies, mrzáci z vietnamského tažení, demonstrující proti válce, byli v Nixonových očích agenty politické opozice. Nikomu se nepodařilo přesvědčit ho o opaku. Obava z činů jinak smýšlejících lidí a až chorobná snaha hlídat je, sledovat každý jejich krok, byla jednou z příčin aféry Watergate. Byla však zároveň klíčem ke dveřím, za nimiž se prezident Spojených států

amerických snažil ukrýt tajemství případu Watergate. Marně.

Sedmnáctého května 1973 v deset hodin dopoledne vstoupili do sálu číslo 318

washingtonského Kapitolu členové vyšetřovací komise Senátu Spojených států amerických, aby zahájili výslechy případu Watergate. Sedm mužů zasedlo za předsednický stůl, v čele výboru senátor Sam Ervin.

Budova washingtonského Kapitolu je zařízena s umírněnou okázalostí. Sál zvaný Caucus Room je nejen největší, ale také nejpompéznější. Klenutý strop podpírají snad dvacet metrů vysoké

korintské sloupy z načervenalého žíhaného mramoru. Okna jsou zastřená draperiemi z rudého sametu. Z kazetového stropu visí na dlouhých lanech čtyři mohutné lustry. Podlaha je pokryta vínově

červeným kobercem. Sál má prostorné galerie. Celkový počet míst: pět set padesát. Předseda komise senátor Sam Ervin byl na první pohled sympatický starý pán. Hned po prvních větách si získal publikum. Přestože působil v Senátě už osmnáct let, málokdo o něm do té doby slyšel. Když pozval večer před zahájením výslechů novináře na tiskovou konferenci, přiznal se, že je to jeho třetí tisková beseda v životě. A přece měl zahrát hlavní roli a měl ji zahrát dobře. Jeho rodina pocházela ze Skotska. Sam Ervin vystudoval práva na Harvardově univerzitě, působil několik let v malém městě Morgantonu, byl presbyterián, byl členem Nejvyššího soudu Severní Karolíny a říkalo se o něm, že je neústupným zastáncem práva a ctitelem ústavy Spojených států. Ervin měl kromě těchto nesporně ušlechtilých vlastností ještě jednu neméně potřebnou. Byl vynikajícím řečníkem.

Vyšetřovací výbor Senátu se skládal ze sedmi členů. Howard Baker z Tennessee, Edward Gurney z Floridy a Lowell Weicker z Connecticutu byli republik áni, předseda Sam Ervin, Daniel Inouye z Havaje, Joseph Montoya z Nového Mexika a Herman Talmadge z Georgie byli demokrati. Všichni členové komise byli zkušení právníci.

Senátor Howard Baker byl, podle označení obrázkových týdeníků pro ženy,

nejpřitažlivějším ze všech sedmi spravedlivých a stal se během činnosti vyšetřovacího výboru

jeho „hvězdou”. Měl za sebou úspěšnou kariéru obhájce v Huntvillu v Tennessee, byl velmi inteligentní, patřil k politickému středu, ale zpočátku se zdálo, že se staví na Nixonovu stranu.

Gurney byl bezvýhradným Nixonovým přívržencem. Od počátku bylo zřejmé, na čí straně bude stát. Lowell Weicker, nejzámožnější ze všech členů vyšetřovacího výboru, nebyl Nixonovým obdivovatelem. Patřil mezi americkou finančnickou elitu, stojící stranou. Senátor Montoya byl typický

liberál. Talmadge měl pověst tvrdohlavého Jižana a Daniel Inouye byl nejvýraznější postavou. Původem Japonec, válečný veterán, dekorovaný desítkami vyznamenání za statečnost na evropských bojištích druhé světové války, válečný invalida, který přišel na frontě o pravou paži. Senátoři zasedli za předsednickou katedru, svědci předstoupili a vyšetřování mohlo začít. Taktika předsedy výboru Ervina a jeho právního poradce Samuela Dashe se osvědčila hned od počátku. Sekretářka Gordona Liddyho Sally Harmoniová se snažila vyhnout přímým odpovědím na otázky senátora Montoye, nepamatovala si, nemohla si vzpomenout, nakonec však přece jen přiznala, že přepisovala asi osm telefonických rozhovorů, odposlouchaných nelegálně v ústředí

Demokratické strany a nahraných na magnetofonový pásek.

To byl první závazný důkaz, ale Sally Harmoniová poskytla vyšetřující komisi ještě daleko významnější svědectví. Potvrdila totiž, že dostala po zatčení „instalatérů” od svého šéfa příkaz, aby zničila všechny doklady, poznámky nebo kopie zápisů týkajících se případu Watergate.

„Poslechla jste Gordona Liddyho?” zeptal se senátor Montoya.

„Pochopitelně,” přiznala Sally Harmoniová.

Jedenáct dní vyslýchala vyšetřovací komise Senátu osmnáct méně důležitých svědků, pak přišel na řadu první z prominentů, Jeb Magruder, a prokázal správnost Ervinovy taktiky. Nemohl zcela odmítnout obvinění, nechtěl zůstat v blátě sám, a tak prakticky potvrdil domněnku, že Ehrlichman, Haldeman, Mitchell, Dean, Colson, Strachan, Stans, Sloan, Mardian, LaRue, Kalmbach, Porter a někteří další se podíleli na přípravách i na zaretušování skandálu Watergate. Jeb Magruder přiznal hodně, jedno však zamlčel: že se na případu Watergate podílel prezident Nixon. Při Magruderově výslechu vyšly najevo závazné okolnosti. Potvrdil, že ministr spravedlnosti byl přítomen jednání, na němž se plánovalo vloupání do budovy Watergate. Byl při tom, když se hovořilo o podrobnostech akce, a souhlasil, sice ne příliš nadšeně, ale přece, s instalováním odposlouchávacího zařízení do kanceláří ústředí Demokratické strany. Přepisy odposlouchávaných hovorů dostával Mitchell od Magrudera. To byl cenný důkaz. A ještě cennějším bylo Magruderovo sdělení, že John Mitchell, údajně z ryze rodinných důvodů, aby se mohl věnovat své manželce, se po zatčení „instalatérů” uchýlil do ústraní, ve skutečnosti se však značnou měrou podílel na tajných akcích, které měly zamést stopy od Watergate do Bílého domu.

Jeb Magruder také potvrdil, že prezidentův poradce H. R. Haldeman věděl od počátku o všech akcích právě tak jako Gordon Strachan, že se také aktivně zúčastnil na pokusech zakrýt souvislosti mezi aférou a Bílým domem. Ve výpovědích svědků i vyslýchaných byla řada zásadních rozporů, v mnoha případech stálo jedno tvrzení proti druhému, přímé důkazy chyběly, a tak veřejnost čekala především na svědectví prezidentova poradce Johna Deana.

Výslechy vyšetřovacího výboru Senátu byly veřejné. Poprvé v historii Spojených států se konaly před televizními kamerami. Přímý přenos se těšil velké pozornosti mnoha milionů Američanů a diváků na celém světě. Byl to světový primát. Rozhodnutí, že celé řízení bude vysíláno v přímém přenosu, vzbudilo značný odpor zejména u nedobrovolných herců dramatu — prezidentových poradců. Pochopitelně že se všemožně snažili zabránit vysílání. Jejich vliv však už nebyl dostatečně

důrazný. Televizní společnosti prosadily svou a veřejné mínění považovalo ono

„každodenní velké

divadlo” za důkaz demokracie.

Známá publicistka Mary McCarthyov á se pokusila vystihnout psychologick é zázemí, které

přinutilo aranžéry veřejných výslechů k tomuto rozhodnutí. V Americe platí stále ještě zásada, že čas jsou peníze. Americká veřejnost, malý muž z ulice právě tak jako jeho velký šéf v přepychové vile, věnovala aféře Watergate mnoho ze svého drahocenného času. Publicita byla záměrná. Aféra Watergate, rozpitvávaná přímo před zraky veřejnosti, byla prý pokáním za Vietnam. Rozhodnutí, že celý národ může být prostřednictvím obrazovek při tom, bylo na první pohled demokratické. Průběh výslechů, nečisté triky, které před tribunálem vyšly najevo, odhalení, že nejvyšší vládní úředníci, včetně prezidenta Spojených států, nerespektovali zákony, byly popřením amerických demokratických zásad. Byly důkazem o spiknutí politické síly proti voličům. V pondělí 25. června zasedl John Wesley Dean před televizní kamery a začal číst prohlášení, na němž pracoval od poloviny dubna. Mělo 245 stran. Prezidentův poradce přednesl obsáhlou zpověď

tichým, unaveným hlasem, mikrofon těsně u úst. Četl monotónně a rychle, aby měl nepříjemnou povinnost co nejrychleji za sebou.

Odhalil pozadí mnohých nejasných akcí, ale co bylo pro průběh výslechů nejdůležitější, poprvé

prohlásil, že Nixon byl po vloupání do budovy Watergate nejen informován o všech opatřeních, ale že se podílel také na plánech, jak aféru ukrýt před veřejností. Američané se tedy dověděli o úplatcích odsouzeným „instalatérům” a o slibech amnestie. Dean dále vypověděl, že prezident souhlasil s akcí

proti psychiatrovi profesora Ellsberga. To bylo závažné obvinění, ale zatím jen obvinění. Bylo zapotřebí Deanovo tvrzení dokázat.

John Mitchell nastoupil před vyšetřovací komisi 10. července. Bezvadně oblečený starý pán s chováním diplomata se postavil před senátory v póze uraženého. Rozhodně popřel jakoukoli účast na čemkoli. Když mu Sam Ervin předložil výpovědi některých jeho kolegů, v nichž stálo něco jiného, označil je Mitchell za drzé lži.

Choval se jako nabob, byl arogantní, na právníky senátního výboru se díval z nadhledu a odpovídal na jejich otázky, jako by jim dával lekci. Jeho sebejisté vystoupení a kategorické popření

viny nezůstalo bez účinku. Veřejné mínění přešláplo na místě. Po Mitchellově výslechu stálo totiž

tvrzení proti tvrzení, a to bylo málo.

John Mitchell sehrál svou roli dobře, před veřejností vypadal jako starý pravdomluvný pán. Přitom lhal, až se hory zelenaly. Už 5. září 1972 vypovídal pod přísahou ve věci mnohamilionového procesu, který vedli demokraté proti CREEP. Když se ho dotázali, zda se zúčastnil nějaké schůzky, kde se hovořilo o plánech na odposlouchávání telefonických rozhovorů v ústředí Demokratické strany, řekl dotčeně:

„Ne, pane. A nevím o činnosti, která by byla méně produktivní než tato.” Když se ho zeptali, jestli věděl předem o vloupání do budovy Watergate, řekl:

„Nemám o tom k dnešnímu datu žádné informace. Kromě těch, které čtu v novinách.” John Mitchell hrál roli spravedlivého, a přitom byl obžalován z podvodů a úplatkářství v jiném případu Roberta Veska. Ale to zřejmě nevadilo ani jemu, ani americkému veřejnému mínění. Od výslechu před senátním výborem odcházel někdejší ministr spravedlnosti jako bezúhonný muž, na jehož slovo je spolehnutí.

Jeden z poslanců výboru o něm prohlásil, že je svědkem, který neřekl vyšetřovatelům nic, co už

nevěděli, ale dozajista neřekl všechno, co sám věděl.

Po výsleších Haldemana, Ehrlichmana, Deana a Mitchella do šel předseda vyšetřovací komise Senátu Ervin k názoru, že jediné místo, kde lze najít doklady pro rozporná tvrzení prezidentových poradců, je archiv Bílého domu. Znal však také odmítavé stanovisko

prezidentovo. Nixon nechtěl pomoci vyšetřovací komisi a nehodlal dovolit ani jen nahlédnout do spisů Bílého domu. Tak se zdálo, že vyšetřování uvázne na mělčině. Brzy však mělo naopak dojít k zásadnímu obratu. Překvapení přišlo ze strany, odkud je nikdo neočekával. V pátek 13. července 1973 stál před vyšetřovacím výborem Senátu nenápadný svědek. Jmenoval se Alexander P. Butterfield, vypadal seriózně, jak má podle vžitých představ vypadat vládní úředník, a klidným hlasem udal do protokolu, že je zastupujícím asistentem prezidenta Spojených států a pracuje v Bílém domě ve štábu Roberta Haldemana.

Byl to běžný výslech, od něhož nikdo nic pozoruhodného nečekal, proto vyslýchal svědka mladý

právník vyšetřovací komise Senátu Donald Sanders. Ani on, ani Butterfield nepat řili ke známým či důležitým osobnostem.

„Jakou funkci zastáváte v Bílém domě?” zeptal se Donald Sanders.

„Zodpovídám za vnitřní bezpečnost,” odpověděl Butterfíeld. Výslech pokračoval. Sanders kladl otázky. Butterfield více či méně ochotně odpovídal. Pak položil Sanders zcela náhodnou otázku, týkající se prohlášení Johna Deana, který měl 15. dubna, během svého setkání s prezidentem, pocit, že Nixon rozhovor záměrně naaranžoval a že skryté

zařízení nahrává každé slovo na magnetofonový pásek.

„Myslím, že je to možné,” řekl Butterfield. „Už celé dva roky byly všechny rozhovory v Bílém domě nahrávány na magnetofonové pásky.”

Opatrný právník Sanders si uvědomil důležitost zprávy, kterou právě slyšel, přerušil výslech, referoval předsedovi výboru senátoru Ervinovi a ten pozval hned druhého dne Butterfielda před komisi do velkého sálu Caucus Room. Tam svědek své tvrzení opakoval. Sdělení přítomné šokovalo. Senátor Ervin se sám ujal dalšího výslechu svědka Butterfielda. Ten se však zalekl přímých otázek. Začal couvat. Vymlouval se. Váhal, zda může prozradit skutečnosti, jejichž zveřejnění by mohlo být pro „někoho” nepříjemné. Ervinovi bylo jasné, kdo je pro Butterfielda onen „někdo”. Proto svědka upozornil, že je jeho občanskou povinností vypovídat podle pravdy a vše, co ví, jinak by se vystavil nebezpečí stíhání pro klamání komise. Na takové jednání jsou přísné trestní sankce. Butterfield se osmělil. Členové vyšetřovacího výboru Senátu, právní elita, novináři a konečně i americká veřejnost se dověděli o technicky dokonalém odposlouchávacím a nahrávacím zařízení v Bílém domě, o automatickém zapínání a vypínání mikrofonů a také o tom, že dozorčím úředníkem, který někdy dokonce osobně zasedl za velín složitého systému, byl prezidentův pomocný asistent Alexander P. Butterfield.

„Věděl prezident Nixon o zařízení?” zeptal se senátor Ervin.

„Přirozeně. Instalovalo se sice na příkaz Haldemana, ale toho pověřil prezident,” odpověděl bez rozpaků Butterfield.

„To znamená, že bylo zapojeno při státních návštěvách?”

„Ne. Při státních návštěvách bylo vypnuto,” řekl Butterfield a po chvíli pokračoval: „Mám nepříjemný pocit. Uvědomil jsem si, že jsem předčasně prozradil skutečnosti, jejichž zveřejnění může mít nemilé následky. Domnívám se však, že prezident, o jehož nevině jsem pevně přesvědčen, použije později tohoto materiálu k zdůvodnění svého postoje v aféře Watergate.” Jak velice se Butterfield mýlil.

Předseda vyšetřovacího výboru Senátu Sam Ervin požádal již dříve prezidenta, aby dal k dispozici potřebné dokumenty Bílého domu. Podepřely by nedoložená tvrzení, členové senátní

komise by nahlédli do protokolů, jejich obsah by pomohl vyjasnit nesrovnalosti ve výpovědích svědků. Nixon žádost odmítl.

Po Butterfieldově výpovědi se Ervin rozhodl svou žádost opakovat a požádat nyní o vydání

magnetofonových pásků.

Nixon nevynechal během šestapadesáti měsíců výkonu prezidentské funkce ani jediný pracovní

den. Před nedávném však onemocněl virovým zápalem plic a ležel ve vojenské nemocnici Bethesda Military Hospital. Podle prohlášení lékařského konzilia nehrozilo prezidentovi nebezpečí, zotaví se a půjde brzo domů. Proto se senátor Ervin rozhodl napsat Nixonovi dopis se žádostí o vydání

magnetofonových záznamů a poslat mu ho do nemocnice.

Senátoři čekali na odpověď skoro celý týden. Teprve v pátek se totiž lékaři rozhodli propustit nemocného do domácího ošetřování, prezident nasedl do vrtulníku a přistál ve svém horském sídle Camp Davidu, vzdáleném od nemocnice Bethesda asi 75 mil. Tam nadiktoval odpověď vyšetřovacímu výboru Senátu. Pošta ji doručila senátoru Ervinovi v pondělí. Byla kategoricky zamítavá. Prezident magnetofonové pásky nevydá.

Nixon nestál se svým názorem, že není povinen vydat magnetofonové pásky, osamocen. Odvolával se na dobrozdání právních poradců. Jenže jiní znalci z oboru trestního práva tvrdili opak. Svoje stanovisko opírali o historický precedens. Jeden z nejvěhlasnějších právníků americké minulosti, soudce Nejvyššího soudu John Marshall, který zemřel v roce 1835, rozhodl, že prezident Spojených států může být přinucen předvoláním „sup poena” vydat soudu předměty či dokumenty, dokazující

vinu či nevinu obžalovaného. K tomuto rozhodnutí došlo při procesu s viceprezidentem USA Aaronem Burrem, obžalovaným z velezrady, a John Marshall přinutil tehdejšího prezidenta Thomase Jeffersona předat soudu dopis, který měl viceprezidenta usvědčit.

Zvláštní státní žalobce Cox trval tedy na svém stanovisku, že prezident musí dát k dispozici všechny magnetofonové pásky, senátor Ervin se k požadavku přidal. Archibald Cox podléhal novému ministru spravedlnosti Richardsonovi, který při pohovorech před jmenováním zřejmě nerad slíbil Senátu, že zaručí Coxovu nezávislost při vyšetřování případu Watergate. Nyní se ministr spravedlnosti postavil ve sporu o vydání pásků na prezidentovu stranu. Triadvacátého června došlo k rozhodné

události.

Hned ráno nasedli do automobilu, na němž nebylo označení, že je to úřední vozidlo, dva právníci, členové vyšetřovacího výboru Rufus Edmiston a Terry Lenzner, a odjeli do B ílého domu. Vystoupili před administrativní budovou. Ukázali strážím své doklady a předložili pověřovací listiny. Za doprovodu člena strážního oddílu vešli do kanceláře prezidentova právního poradce. Tam předali předvolání Kongresu, adresované Richardu Nixonovi, občanu Spojených států, bytem v Bílém domě. Stalo se tak poprvé ve dvěstěleté historii Spojených států, že dal Kongres doručit svému prezidentovi soudní obsílku „sub poena”. Richard Nixon měl 25. července předat vyšetřovacímu výboru Senátu, zvláštnímu státnímu žalobci Archibaldu Coxovi a velké porotě řízené soudcem Sirikou dokumenty uvedené v příloze.

Richard Nixon nečekal do 25. července. Krátce po doručení žádost odmítl.

Magnetofonové

pásky nevydá.

Nezbývalo mu nic jiného. Znovu se musel posadit za psací stůl, v pozadí prapor s bíločervenými pruhy a padesáti hvězdami, a naladit upřímný pohled na televizní kamery. Přitom mu nebylo dobře. Byl unaven. Věděl, že za poslední rok zestárl aspoň o dva, ale věděl také, že se už nemůže vyhnout veřejnému prohlášení. Třiadvacátého července odmítl vydat magnetofonové záznamy. Dnes, 15. srpna, chtěl veřejnosti nabídnout vysvětlení. Co všechno se za ty čtyři letní týdny udalo. Nixon dal znamení režisérovi. Byl připraven. Nasadil naučený úsměv. Trochu trpčí, méně

optimistický, o hodně vážnější. A vzápětí zase ucítil onen nepříjemný, neovladatelný třes. Když

propojí všech deset prstů a zmáčkne, nezpozoruje nikdo nic. Možná na hlase, který už dávno nezní

jako z kazatelny katedrály, která se jmenuje Amerika.

„Prohlásil jsem už dvaadvacátého května a vyjádřil jsem se zcela jasně a srozumitelně, a opakuji pro každého, kdo dnes večer poslouchá, že jsem nevěděl předem o operaci Watergate. A nevěděl jsem také o žádných pozdějších pokusech, které měly zaretušovat její následky. Nepodílel jsem se na nich. Své podřízené jsem ani nezmocnil, ani nepodněcoval, aby se uchýlili k nevhodné

taktice v předvolebním boji. Taková byla a taková je prostá pravda.” To nejhorší měl za sebou. Teď už se dostal do tempa. Rozpletl prsty. Netřásly se. Mohl gestikulovat. Jen mírně, aby dodal svým slovům váhy, aby mohl ukázat, jak je rozhořčen. Musel hovořit o magnetofonových páscích. Lidé čekali na jeho stanovisko a chtěli je slyšet od svého prezidenta osobně. Měli na to právo, když mu dali svůj hlas. A tak zdůvodňoval každému ze svých voličů v jeho kuchyni, v jeho obývacím pokoji, v podkroví, na farmě, v hale okázalé vily či na přenosném televizoru postaveném na okraji bazénu, proč se rozhodl pásky nevydat. Nemluvil v právnických tirádách. Necitoval ústavu a neodvolával se na paragrafy. Vysvětloval princip svých prezidentských práv, svých vládních privilegií jako strýc, který přišel na návštěvu z města s novou ženou a vysvětluje rodině, proč se rozvedl a proč znovu oženil. Prezident je vrcholným představitelem státní moci. Jednání, která vede na nejvyšší úrovni, jsou a měla by zůstat důvěrná. Nelze přece prozrazovat všechno všem. To by nebylo možné vládnout. Proto se rozhodl pro zachování úředního tajemství přinejmenším o některých důvěrných jednáních. Usmál se, už zase je to ten starý Nixon. Trochu drsný na prezidenta, ale právě dost neuhlazený, aby mohl být mnohým sympatický. Nevytahuje se před obyčejnými lidmi, hovoří stejnou řečí a dělá

stejné chyby. A teď se baví s diváky o principu důvěrných jednání. Je dokonce chráněn zákony. Advokát nesmí prozradit, co mu svěřil mandant, i kdyby šlo o důkaz, že zavraždil babičku. Lékař musí

zachovávat tajemství o chorobách svých pacientů. Farář nesmí ani na smrtelné posteli prozradit hříchy, které mu svěřili kajícníci při zpovědi. A muž a žena, manžel a manželka si také mohou chránit své rodinné tajemství a zákon jim je zaručuje. Manželka nemusí vypovídat proti obžalovanému manželovi před soudem, lékař nemůže být nucen vystoupit jako svědek proti pacientovi, advokát nemusí prozradit zločin, o němž se dověděl.

A teď si představte, že by se tato výsada neměla vztahovat na rozhovory prezidenta Spojených států s jeho poradci. že by porady, jejich průběh a jejich výsledky nebyly považovány za důvěrné. Každý by se dozvěděl všechno a ještě dřív, než došlo k rozhodnutí. Mohli by vůbec političtí partneři, státníci, diplomaté přistoupit k jednání, kdyby si nebyli jisti, že je zaručena důvěrnost rozhovorů?

Zachování zásad diskrétnosti je bezvýhradným požadavkem současných vlád na celém světě a všech budoucích. Kdyby dal prezident k dispozici záznamy o důvěrných jednáních,

zpochybnil by tím důvěru ve svůj vysoký úřad. Není podstatné, zda by záznamy posloužily soudnímu jednání či poslání

vyšetřovací komise Senátu. Rozhodnutí by ve svém důsledku zásadně poškodilo státní zájmy. Stalo by se precedenčním případem, ochromilo by výkonnou moc budoucích prezidentů. Prezident nemohl uplatňovat své právo, jestliže šlo o nezákonné činy, nebo dokonce o zločiny. Zvláštní státní žalobce Archibald Cox ani senátor Ervin v čele vyšetřovacího výboru Senátu neměli v úmyslu napadnout právo prezidenta Spojených států týkající se záruky důvěrnosti politických či státnických jednání. Chtěli prostě zjistit, zda Nixonovy nahrávané rozhovory neobsahují údaje, které

by pomohly objasnit závazné trestné činy. Prezident jedním dechem odmítá vydat pásky a současně

tvrdí, že nemá s aférou Watergate nic společného.

Mezitím probíhaly před vyšetřovacím výborem Senátu další veřejné výslechy. Tam se mělo brzy prokázat, jak byla Nixonova slova neupřímná. Ehrlichman zvolil pro své vystoupení před komisí pózu malého nepříjemného diktátora. Všeobecně se očekávalo, že bude popírat, co se popřít dá, ale způsob, jakým to dělal, byl šokující. Snažil se dát senátorům lekci z občanské nauky. Velkohubě, na úrovni špatného učitele střední školy, kázal o prezidentových

pravomocech, zdůrazňoval jeho povinnosti vůči národu, z bohorovné výše svého úřadu poučoval o odpovědnosti a úkolech Bílého domu. Když se dostal do křížového výslechu, byl necitlivě arogantní.

„Dostal jste, pane Ehrlichmane, během výkonu své funkce za úkol získat pro Bílý dům tajné

informace nebo vytvořit možnost pro jejich získávání?” zeptal se prezidentova poradce prominentní

právník výboru Sam Dash.

„Není mi jasné, o čem mluvíte,” odpověděl Ehrlichman.

„Je to jednoduchá otázka. Je-li vaše odpověď ne, tak řekněte ne, jestliže zní vaše odpověď ano, pak řekněte ano.”

John Ehrlichman popřel nevybíravým způsobem všechna obvinění. Byl připraven zapřít i nos mezi očima. Nepřiznal se ani k ujištění, které kdysi dal Herbertu Kalmbachovi, že je záležitost s výplatou úplatků zatčeným „instalatérům” v naprostém pořádku. Senátoři se k drzému Ehrlichmanovi chovali s velkorysým přezíráním jeho urážejícího chování a nikdo z vyšetřovatelů se během výslechu ani jen slovem nezmínil o možnosti, že by se prezidentův sveřepý poradce mohl zakrátko ocitnout za mřížemi. Už 7. září obžalovala velká porota v Los Angeles Nixonova poradce Johna Ehrlichmana z trestných činů vloupání, spiknutí a křivé přísahy. Haldeman byl diplomat. Uhlazený, úslužný, ochotný, mluvil shovívavým tónem, jako by už

napřed se vším souhlasil. A přece terorizoval své podřízené, snažil se zvýšit svoji autoritu zastrašováním, byl nesnášenlivý a nespravedlivý. Teď dělal Nixonovi advokáta. Za každou cenu se snažil přesvědčit poslance, že prezident neměl nic společného ani s přípravou, ani s kamuflážními akcemi případu Watergate. Prezidentův poradce si svůj projev pečlivě připravil, snažil se o přesné

právní formulace, jeho obrana měla definitivně setřít podezření, že on či prezident se dopustili něčeho nelegálního. Veškerou vinu sváděl na svého kolegu Johna Deana. Ani to nebylo nic platné. Fred Buzhardt svoje překvapující sdělení doplnil přesnými údaji. Prohlásil, že jsou to magnetofonové záznamy pořízené při dvou poradách, na nichž se zúčastnil. Přepisy pásek neexistovaly, Haldeman si je tedy musel dodatečně přehrát. Kdo mu je dal?

Federální soud spolkového území District of Columbia vydal usnesení, ukládající

prezidentu Nixonovi vydat magnetofonové pásky, o něž ho požádal soudce Siri-ca. Ten měl pak určit, které z nahrávek nebo jejich částí mají být předloženy k posouzení velké porotě. Soud odhlasoval tento příkaz většinou pěti ku dvěma hlasům. Po formálně právní stránce to byl mimořádný výrok. Z

politického hlediska mohl mít pro prezidenta dalekosáhlé následky. Mohl způsobit těžkou vnitropolitickou krizi. Soudci si to zřejmě uvědomili, proto se snažili najít společně kompromisní

řešení. Soudce Sirica a mimořádný státní žalobce Archibald Cox byli připraveni jednat o něm s prezidentem Nixonem.

Nixon se dostal do slepé uličky. Soudci odvolacího soudu použili ke zdůvodnění svého výroku jeho vlastní argumentace. Prezident se přece v květnovém prohlášení zaručil, že nepoužije své

pravomoci v žádném případě, půjde-li o vyšetřování kriminálních činů, i kdyby souvisely s případem Watergate. Apelační soud také vyjádřil přesvědčení, že prezident není v právu, když uplatňuje pro sebe imunitu, pokud jde o trestněprávní řízení. Před zákonem má prezident Spojených států stejná

práva a povinnosti jako každý jiný občan. Tedy i stejnou odpovědnost. Soud se odhodlal k vážnému kroku. Je pravděpodobné, že nemá v historii amerického práva precedens. Soudci se rozhodli po důkladných úvahách, byli přesvědčeni, že pomohou spravedlnosti i prezidentovi. Ale Richard Nixon je překvapil nečekanou reakcí, typicky nixonovskou. Ohromila většinu Američanů a jemu nepomohla. Naopak. Stala se přítěží, která ho začala stahovat z vrcholu pyramidy. V pátek 19. října zavolal prezident do Bílého domu ministra spravedlnosti

Richardsona a dal mu příkaz, aby okamžitě odvolal z funkce mimořádného státního žalobce Archibalda Coxe. Bez ohledu na záruky, které mu kdysi osobně dal, bez ohledu na to, že Richardson slíbil Kongresu, že prezidentovy záruky bude respektovat.

Co vedlo Nixona k tak zoufalému rozhodnutí? Stoupající tlak veřejného mínění proti jeho osobě? Snaha zachránit se za každou cenu? Nebo vžitý zvyk z politické arény bránit se útokem?

Richard Nixon byl 20. ledna 1973 podruhé slavnostně uveden v úřad prezidenta Spojených států amerických. Před Kapitolem složil ústavní přísahu do rukou předsedy Nejvyššího soudu USA Warrena Burgera. Pak pronesl inaugurační řeč. Mimo jiné prohlásil:

„Vstupujeme dnes do údobí, které nám ukládá větší úkoly, než jaké kdy měl stát nebo generace.

Budeme se odpovídat před bohem, před dějinami, před naším vlastním svědomím, jak těchto let využijeme.

Dejme si společný závazek, že z příštích čtyř let učiníme nejlepší čtyři léta v historii Spojených států, takže o svých dvoustých narozeninách bude Amerika tak mladá a tak plná síly jako v době, kdy začínala, tak zářivá jako maják naděje celého světa.”

Za rok poté hrozila prezidentu Nixonovi ústavní obžaloba. Kola mlýna, který mele sice pomalu, ale jistě, se již roztočila. Právní výbor Sněmovny reprezentantů si už vybral vedoucího právního poradce. Začal sestavovat štáb asi třiceti právníků. Ti se měli zabývat obviněními vznesenými proti prezidentovi a rozhodnout, zda je k dispozici dostatečný počet důkazů, které by stačily podepřít doporučení, aby byl prezident Nixon obžalován. Právní poradce John M. Doar vyslovil názor, že Nixon nemusí být bezpodmínečně usvědčen z nějakého trestného činu, aby mohl být obžalován. Je možné

posuzovat etické, morální vlastnosti prezidenta, způsob, jak řídí stát, v popředí nemusí být zákonnost či nelegálnost jeho činů.

Demokratický senátor a někdejší Nixonův volební soupeř Edmund Muskie prohlásil, že

„události jsou tak závažné a budou mít tak vážné následky pro americkou vládní formu,

že by měla Sněmovna reprezentantů zahájit rozpravu o tom, jestli by neměl být prezident zbaven úřadu. To, čeho se dopustil, ohrožuje právní systém. Zavání to diktaturou.” Proti Richardu Nixonovi se zvedla vlna rozhořčení. Předseda právního výboru Sněmovny reprezentantů, poslanec Peter W. Rodino, později prohlásil, že jen jeho výbor dostal těsně po propuštění Archibalda Coxe 181 tisíc dopisů voličů, kteří žádali, aby byl prezident Nixon zbaven funkce.

Nixon byl starý bojovník. Nevzdal se. Naopak, připravil ještě poslední tah. Překvapil jím veřejnost přinejmenším tak jako náhlým propuštěním Archibalda Coxe. V úterý 23. října se dostavil do soudní síně k soudci Sirikovi posel z Bílého domu. Byl to Nixonův poradce z oboru ústavního práva Charles A. Wright. Přinesl prezidentův vzkaz. Nixon uposlechne rozhodnutí odvolacího soudu a dá k dispozici oněch devět magnetofonových pásek, o něž požádal. Soudce Sirica je bude moci prozkoumat. Kapitulace se neobešla bez patetického prohlášení. „Existují lidé,” prohlásil prezidentův posel, „kteří rozšiřovali zprávy, že se prezident postavil proti právu. Jak vidíte, náš prezident se neprotiví zákonům.”

Veřejné mínění je pružné jako svědomí některých lidí. Nixon získal na čas zase pevnější půdu pod nohama. Rozhodl se pro další ústupky. Nepostavil se ani proti názoru Senátu, který chtěl znovu zřídit úřad mimořádného státního žalobce, a měl v úmyslu dokonce pozvat zpět Archibalda Coxe. Naopak. Chytře předběhl události. Než se poslanci mohli v situaci orientovat, obnovil funkci mimořádného státního žalobce a jmenoval do důležité funkce konzervativního právníka z Texasu Leona Jaworského. Pro křeslo ministra spravedlnosti vybral ochotného republikánského senátora Williama B. Saxbeho, kterého Kongres rychle potvrdil do funkce. Zdálo se, že je krize zažehnána. Tento dojem však neměl dlouhého trvání. Nixon se bránil z posledních sil, proto kličkoval ode zdi ke zdi, ale nezm ěnil názor ani metody boje. Prohlašoval černé za bílé a naopak, jak se mu to hodilo. Nepova žoval za špatnou známku z mravů ani skutečnost, že vykázal nejvyšší spotřebu ministrů

spravedlnosti ze všech prezidentů Spojených států. Od července 1972 do října 1973, tedy za rok a pár měsíců, odstoupili nebo museli odstoupit John Mitchell, Richard Kleindienst a Elliot Richardson. Skutečnost, že dosáhl tohoto nezáviděníhodného rekordu právě v rezortu spravedlnosti, byla dost výmluvná.

Ale veřejnost se přece jen uklidnila. Americký čtenář novin, zvyklý na každodenní senzace v případě Watergate, si na pár dní oddychl od nových odhalení. A od pondělí do soboty měl pocit, že je všechno v pořádku.

Nebylo. Prezidentův mluvčí Wright slíbil soudci Sirikovi před svědky, že Bílý dům neprodleně

vydá magnetofonové pásky. Uběhl týden a nikdo se neozval. Až 30. října se objevil u soudce Siriky Nixonův právní poradce Fred Buzhardt a sdělil mu, že dva ze záznamů, o něž žádal, neexistují. Byly to ty nejdůležitější. Telefonický rozhovor prezidenta Nixona s jeho tehdejším ministrem spravedlnosti Johnem Mitchellem z 20. června 1972, tedy krátce po vloupání do ústředí Demokratické strany v budově Watergate, a nahrávka porady prezidenta s Johnem Deanem z 15. dubna 1973, což byla naaranžovaná rozmluva, kterou si chtěl prezident Nixon pořídit dodatečně alibi. Proč najednou nejsou? Ztratily se? Ne. Nikdy neexistovaly. V ty dny vysadilo nahrávací zařízení. Pásky jsou prázdné. Není na nich ani slovo.

Neuvěřitelně drzý trik. A stále ještě ne poslední. Nixon se topil, nebylo divu, že kolem sebe cákal. Před washingtonský soud pozvali zvláštního asistenta Bílého domu Stephena V. Bulla. Na otázky soudců vypověděl, že prezident věděl již nejméně pět týdnů, že tyto dva pásky neexistují. Nesdělil to však ani soudu, ani mimořádnému prokurátorovi Archibaldu Coxovi. Vědomě oklamal soud a mařil úřední řízení.

Když dnes posuzujeme vývoj tehdejších událostí, nelze se ubránit dojmu, že prezident

Spojených států se dostal do takového psychického rozpoložení, že přestal uvažovat jako soudný

člověk.

Na jevišti se objevila nová osoba. Jmenovala se Rose Mary Woodsová, seriózní

pětapadesátiletá dáma, oblečená dobře, ale ne výstředně, povoláním osobní sekretářka prezidenta Nixona. Sloužila u něho přes dvacet let. Rose Mary Woodsová se 8. listopadu 1973 posadila před soudce Siriku a vypověděla toto: 1. října, tedy před celými pěti týdny, přepisovala text jednoho pásku, a sice rozhovor prezidenta Nixona s jeho poradci Haldemanem a

Ehrlichmanem z 20. června 1972. Nešlo o zmizelý pásek. Na otázku, zda se při přepisování nemohl poškodit, odpověděla Woodsová

rozhodně:

„Ne. Dávala jsem pozor.”

Jedenadvacátého listopadu, tedy tři týdny poté, sdělili právní poradci Bílého domu soudci Sirikovi, že zjistili na onom pásku hluché místo. V rozhovoru prezidenta s Haldemanem je osmnáctiminutová mezera. Porada se týkala případu Watergate. Osmnáct minut usvědčujícího rozhovoru scházelo.

Šestadvacátého listopadu se dostavila k soudu opět prezidentova sekretářka Rose Mary Woodsová. Najednou si vzpomněla, že neúmyslně způsobila onu „díru” v konverzaci. Když rozhovor přepisovala, zazvonil telefon a ona bezmyšlenkovitě zmáčkla tlačítko magnetofonu a smazala část záznamu.

Později se k tomuto tvrzení vyjádřili znalci. Bylo by zapotřebí akrobatické zručnosti, aby někdo mohl osmnáct minut mačkat nohou pedál, který uváděl magnetofon do chodu, a současně tlačítko

„záznam”, takže se původní nahrávka smazala - a přitom držet v ruce sluchátko telefonu umístěného na stole. Bylo to příliš průhledné kličkování a primitivní trik byl urážející. Rose Mary Woodsová pochopila, jak trapná je její výpověď, snažila se tedy ještě napravit dojem. Opravila se, že telefonický rozhovor třeba netrval tak dlouho, možná pět, možná jen čtyři minuty.

„No dobrá. Jak ale vysvětlíte, že na pásku chybí celých osmnáct minut rozhovoru?”

„To prosím nevím, Vaše Ctihodnosti.”

Později se zjistilo, že i ostatní pásky jsou plné poruch. Na některých byla prázdná místa, jinde, a velmi často právě tam, kde o něco šlo, se ozývaly podivné zvuky. Houkání

automobilových klaksonů, hluk přelétávajících proudových letadel a hlasité tóny přehlušující mluvené slovo. V některých případech byl rozhovor překryt silným duněním, jako by se ozývaly vzdálené exploze. Nynější hlavní

prezidentův poradce generál Alexander Haig měl pro tyto tóny vysvětlení. Vznikly vždy, když si prezident Nixon dával nohy na desku psacího stolu, pod níž byly ukryty mikrofony. Ty byly tak citlivé, že zesílily šelest na hluk uhánějícího expresu.

Ve Washingtonu se začátkem roku 1974 říkalo, že Richard Nixon by byl z případu Watergate vykličkoval, že ho však porazila aféra s magnetofonovými pásky. Primitivní vytáčky, které tahanici doprovázely, podceňování inteligence průměrného občana, kterému se prezident snažil navěsit na nos průhledné nesmysly, to byly důvody, které otřásly Nixonovým trůnem. Už 4. listopadu 1973 došlo v historii amerického novinářství k ojedinělé události. Velký liberální

list s obrovským nákladem New York Times, konzervativní Detroit News, Denver Post a prorepublikánský magazín s masovým nákladem Time otiskly redakční úvodníky, v nichž žádaly odstoupení prezidenta Richarda Nixona. Nebyly to první vlaštovky. Týden předtím vyjádřili stejný

názor významní publicisté a televizní komentátoři Howard K. Smith a Joseph Alsop. Politický tajfun zvaný Watergate způsobil nepředstavitelné škody. Bilance ze začátku roku 1974

byl otřesná. Kolem prezidenta Nixona se stahovaly mraky. Dvořané amerického imperátora spáchali, připravovali nebo zamýšleli trestné činy spiknutí, porušení soukromí a nedovoleného vniknutí do soukromí, úplatkářství, podvodů, klamání FBI, nezákonného odposlouchávání, ovlivňování svědků, pohrdání soudem, pohrdání Kongresem, úmyslného ničení důkazů, porušili předpisy o financování

volebních kampaní, dopustili se vydírání, falšování vládních dokumentů, podvedli státní instituce, byli obžalováni či odsouzeni pro zpronevěry, pomlouvání, okrádání, jednání ve zlém úmyslu, pro nezákonné zadržování pošty, pokus o únik před trestním stíháním.

Veřejnost se to dověděla a Američané nechtěli věřit, že hlavním stanem, kde se připravovaly nelegální akce, byl Bílý dům. Výslechy, které prostřednictvím televize sledoval celý národ, potvrdily, že tomu skutečně tak bylo. Prezidentovi poradci se zřejmě domnívali, že mohou všechno, že se ze svých rozhodnutí nemusí nikomu zodpovídat. Jejich činy hodnotily soudy. Účast prezidenta na nezákonných akcích mohl posoudit jedině Kongres Spojených států. Jednou, a dá se říci elegantnější

alternativou byla prezidentova rezignace. Druhou impeachment - ústavní obžaloba nejvyššího představitele státu. Názory na řešení se rozcházely.

Richard Nixon se však zuby nehty bránil. Ve svém projevu v březnu 1974 v Chicagu řekl:

„Kdyby prezident rezignoval, aniž by byl vinen tím, co se mu klade za vinu, pak by byl každý

prezident v budoucnu donucen odstoupit z úřadu pouze na základě toho, že proti němu někdo vznesl jistá obvinění a že by sdělovací prostředky o těchto obviněních referovaly, televize by průběh jednání

vysílala. Jistě by se našlo několik kongresmanů a senátorů, kteří by situaci využili… To by navždy změnilo náš vládní systém… Já sám nechci být osobou, která by se podílela na zničení prezidentského úřadu.”

Podle americké ústavy (článek I. odst. 3) má právo podat ústavní obžalobu Sněmovna reprezentantů. Jedině Senát Spojených států může konat proces. Senátoři jsou v takovém případě

vázáni přísahou nebo slavnostním místopřísežným prohlášením. Je-li impeachmentem stíhán prezident, předsedá tribunálu předseda Nejvyššího soudu. Obžalovaný nemůže být odsouzen, jestliže o tom nerozhodne dvoutřetinová většina přítomných.

Co čekalo prezidenta Nixona? Kdyby ho byl tribunál odsoudil, byl by zbaven funkce a nesměl by zastávat žádný svěřený či placený úřad. Rozsudek by ho nechránil před dalšími obžalobami v rámci běžných trestněprávních norem. Pak už by stál před soudci jako prostý občan Spojených států. Ale k odsouzení podle pravidel impeachmentu mohlo dojít jen tehdy, kdyby byli Nixona usvědčili ze zrady, úplatkářství nebo jiných vážných trestných činů a přestupků.

Ústava Spojených států má nejasná místa, která se v různých obdobích různě vykládala. Procedura impeachmentu je však přesně stanovena. Kdyby byl Richard Nixon postaven před tribunál, jednala by Sněmovna reprezentantů jako velká porota u soudu. Projednala by návrh jednotlivých článků, posoudila by zprávu o předložených důkazech a rezoluci o ústavní obžalobě předloženou právním výborem. Kdyby byla rezoluce schválena, začala by Sněmovna pracovat na jednotlivých článcích ústavní obžaloby. Při hlasování stačí prostá většina.

Kdyby byl obžalován prezident Nixon, obrátil by se na Senát dvoučlenný výbor a oslovil by předsedu:

„Pane předsedo, poslušni příkazů Sněmovny reprezentantů a všeho lidu Spojených států

vznášíme obžalobu proti Richardu M. Nixonovi, prezidentovi Spojených států, pro zvlášť vážné

trestné činy a přestupky v úřadě.”

Proces před Senátem by probíhal za předsednictví předsedy Nejvyššího soudu Spojených států. Ten by rozhodoval o návrzích týkajících se procedury a důkazů, ale proti jeho rozhodnutím by mohly být vzneseny námitky. Rovněž by mohl být přehlasován prostou většinou. Do Bílého domu by pak odešel protokolární představitel a předvolal by prezidenta před tribunál. Richard Nixon by však mohl zůstat doma a pověřit zastupováním právní zástupce.

V čele obžaloby by byla delegace vedoucích činitelů Sněmovny reprezentantů, zahajovací

projev by pronesl zvolený člen a hlavní obhájce prezidenta Nixona. Pak by byli předvoláni svědkové a mohli by být podrobeni výslechu nebo křížovému výslechu jako u každého jiného soudu. Při impeachmentu zastávají roli porotců senátoři. Mohou klást svědkům otázky jen písemně. Závěrečné

shrnutí zdůvodnění by provedli dva vedoucí představitelé obžaloby a dva obhájci. Aby byl prezident Nixon pokládán za usvědčeného, musela by se tak rozhodnout dvoutřetinová většina přítomných. Každý senátor hlasuje zvlášť. Kdyby byl obžalován prezident Nixon, nejvyšší soudce Burger by se zeptal:

„Pane senátore, jaké je vaše mínění? Je obžalovaný Richard M. Nixon, prezident Spojených států, vinen nebo nevinen závažnými trestnými činy a přestupky, jak jej viní tyto články ústavní

obžaloby?”

Kdyby byl pan Nixon usvědčen, předseda nejvyššího soudu by prohlásil, že má být „zbaven úřadu a navždy diskvalifikován ze zastávání i požívání jakéhokoli čestného, svěřeného nebo placeného úřadu v rámci Spojených států”, a použil by i této poněkud zastaralé formulace, protože proces by byl veden v ovzduší starých tradic, na nichž si, právě pro jejich nedostatek, americká

veřejnost tolik zakládá.

Formální stránka byla tedy jasná. Zdaleka ne tak věcná. Nikdo předtím nedefinoval, co jsou

„závažné trestné činy” a „přestupky”. Nixonovi obhájci by pravděpodobně požadovali, aby byl shledán vinným z porušení obecného nebo statutárního zákona, což by teprve mohlo být důvodem k obžalobě.

Když si právníci nevědí rady, když se jejich názory na výklad paragrafů liší, sáhnou k precedenčním, předchozím případům a poučí se na nich. Pro možnou ústavní žalobu prezidenta Nixona přicházel v úvahu případ soudce Halstada Rittera z Floridy. Byl ústavně žalován v roce 1936, nešlo tedy o zcela „historický” případ. Byl souzen za trestný

čin daňového úniku a zproštěn obžaloby. Současně však byl odsouzen podle článku VII. příslušné

ústavní obžaloby, který jej vinil z toho, že následkem jeho chování „byl jeho soud pomluven a zbaven dobré pověsti, což bylo na újmu řečeného soudu a veřejné důvěry ve spravedlnost”. Řadový Američan je poctivý, snaživý a pracovitý člověk. Sto senátorů a čtyři sta pětatřicet poslanců Sněmovny reprezentantů, kteří měli rozhodnout o osudu svého prezidenta, bylo z velké

většiny připraveno hájit zásady práva a spravedlnosti i v tak nezvyklé situaci, jako je ústavní obžaloba prezidenta Spojených států. Všichni věděli, že Rodinova komise došla k názoru, že prezidenta je možné obžalovat. Protokoly byly schváleny a v době od 26. července do konce měsíce byl odhlasován návrh na podání ústavní obžaloby.

Senát i Sněmovna reprezentantů se však skládají z republikánů a demokratů. Může být demokratický senátor či poslanec zcela objektivní, hlasuje-li o vině či nevině republikánského prezidenta, když před volbami a ve volbách dělal, co mohl, aby se Richard Nixon nedostal k

moci? Má

vůbec někdo tolik síly a schopnosti rozlišovat, aby při hlasování posoudil jen věcnou stránku procesu?

Demokratická většina Kongresu musela přinejmenším cítit šanci a viděla výhodu. Při obžalobě ve Sněmovně reprezentantů mohla sehrát roli převaha. Bylo třeba prosté většiny. Ale v Senátě už

dvoutřetinové. Prezident Richard Nixon prakticky nemohl být odsouzen, kdyby každý senátor hlasoval podle své politické příslušnosti.

Prezidentova situace nebyla růžová a on to věděl. Proto kapituloval. Oznámil 29. dubna v televizním projevu, že předá Kongresu důkazní materiál — l 200 stránek přepisů záznamů z magnetofonových pásků s rozhovory s poradci. Svolil také, že texty mohou být otištěny. Náhlá ochota však měla háček: Richard Nixon přiznal, že jde o redigovaný, upravený text. Vypustil pasáže, které

nepovažoval za důležité. Tím přiznal, že sám provedl výběr.

Předseda právního výboru Sněmovny reprezentantů Peter Rodino však už týden dva předtím prohlásil, že nepřijme přepisy rozhovorů. Bude trvat na požadavku, aby prezident odevzdal výboru originály. Nixon znal Rodinovo stanovisko, proto nyní vyzval předsedu právního výboru a místopředsedu Republikánské strany senátora Edwarda Hutchinsona, aby si pásky poslechl v originále, porovnal je s přepisy a vydal svědectví, že nebyly vypuštěny žádné podstatné pasáže. Prezident se bránil, ale musel také zdůvodnit změnu názoru, nemohl před veřejností přiznat kapitulaci. Prohlásil, že dává k dispozici přepisy magnetofonových pásků proto, aby ho nikdo nemohl podezírat, že má co skrývat.

Bylo tady však Deanovo svědectví. Prezidentův poradce přece prohlásil, že Nixon věděl o aféře Watergate od 15. září 1972, že se už od té doby zúčastnil zakrývacích manévrů. A Richard Nixon nyní

tvrdil, že přepisy záznamů jsou nejlepším důkazem toho, že se o případu Watergate dověděl až 21. března 1973. Kdo tedy měl pravdu?

Americký tisk a televize se postaraly o to, aby každý věděl o aféře všechno. A tak se prezident musel vyjádřit i k oné osmnáctiminutové mezeře na magnetofonovém záznamu, která byla předmětem tolika novinářských spekulací. Ujistil občany u televizních obrazovek, že nikdo „nevyrobil” hluché místo záměrně. Přepisy magnetofonových záznamů, které dal k dispozici vyšetřovací komisi, dokazují, že chybějící část nehraje v kontextu žádnou významnou roli, nejde tedy o pokus něco zatajit.

Projev byl prezidentovým pokáním. Ale každý, kdo znal Richarda Nixona, kdo věděl o jeho houževnatosti, s jakou postupoval k vrcholu kariéry, tušil, že neustoupil jen tak pro nic za nic. Každá

věta, kterou vyslovil, měla předem určenou roli. Upřímnost, s jakou se doznával televizním divákům z prohřešků, které ještě včera kategoricky popíral, musela být

naprogramována, účinek vypočítán a zakalkulován jako vklad na účet veřejného mínění. Richard Nixon zašel totiž ve svých přiznáních opravdu dost daleko.

Připustil, že se svými poradci skutečně hovořil o možnosti, zda by se mlčení party „instalatérů” nemělo honorovat, že tedy uvažoval o podplácení svědků. A jedním dechem zcela vyloučil možnost, že by odstoupil. Proč? Nemá důvody. Všichni slušní Američané pochopí jeho stanovisko, až si přečtou text rozhovorů přepsaný z magnetofonových pásků.

Bránil svou pozici, jak uměl nejlépe, ale už neměl naději. Právní výbor Sněmovny reprezentantů

zveřejnil materiály k případu Watergate. Proti prezidentovým dvanácti stům stránkám

záměrně

vybraných a chytře vyškrtaných přepisů magnetofonových pásků bylo svědectví víc než čtyř tisíc stránek výpovědí svědků, kteří stáli před vyšetřovacími výbory Senátu a Sněmovny reprezentantů. Materiály byly prozkoumány, okolnosti přešetřeny, byly to tedy potenciální důkazy pro další

řízení. Veřejnost se dověděla o dalších podrobnostech, naznačujících, ale někdy i dokazujících prezidentovu spoluvinu. Ukázalo se, že jeho tvrzení před televizními kamerami nebylo pravdivé. Nixon se intenzivně podílel na pokusech utajit aféru Watergate a snažil se o kamufláž ještě dříve, než

se dosud předpokládalo.

Další pohromou pro Bílý dům byl soudní výrok, podle něhož musel prezident vydat originály magnetofonových záznamů. I v tomto případě kapituloval. Krátce poté došlo k předpokládanému odhalení: nahrávky se podstatně lišily od přepsané verze, kterou zredigoval sám Nixon. Ukázalo se také, proč se prezident tak dlouho bránil, proč se v kritickém okamžiku odhodlal k padělání některých přepisů. Skutečné dialogy, nahrané na magnetofonových páscích, obsahovaly kompromitující pasáže. Prezident Spojených států v jedné nahrávce například vyzýval své spolupracovníky, aby raději zapírali, než aby řekli při vyšetřování pravdu.

Senátní výbor pro vyšetřování případu Watergate také zveřejnil svou konečnou zprávu. I ta obsahovala nová odhalení. Pro běžného muže z ulice, který dával své manželce k Vánocům bačkory, bylo šokující zjištění, že Nixonův přítel Charles „Bebe” Rebozo použil padesáti tisíc dolarů, určených na předvolební fond, na zaplacení diamantových náušnic pro prezidentovu manželku. Objevil se na televizní obrazovce ve čtvrtek večer 8. srpna 1974. Nevypadal dobře. Hrál nesnadnou roli, ale musel ji dohrát. Nemohl odejít jen tak, bez rozloučení. Prezident Spojených států

amerických Richard Milhous Nixon se snažil, aby jeho hlas zněl rozhodně, aby na jeho tváři nebylo znát dojetí, aby nevypadal jako starý unavený pán, ale jako sebevědomý Američan, který se dokáže vypořádat se vším. I sám se sebou.

Diváci napjatě čekali.

„Dobrý večer,” řekl prezident a odmlčel se snad déle, než bylo zvykem.

„Je to po sedmatřicáté,” začal pomalu, „co k vám mluvím z této pracovny, kde se tolikrát rozhodovalo a rozhodlo o záležitostech utvářejících dějiny tohoto národa.” Kamera zabírala psací stůl s mikrofony, v pozadí americkou vlajku, okno zakryté sametovými závěsy a prezidentovy ruce, ležící odevzdaně na složce papírů.

„Kdykoli jsem k vám mluvil,” oslovil Nixon své posluchače, „bylo to proto, abych s vámi pohovořil o věcech, které se podle mého názoru týkaly celého národa. Při všech rozhodnutích, která

jsem ve svém veřejném životě učinil, jsem se vždy pokoušel jednat tak, jak to bylo pro národ nejlepší.”

Zase odmlka a hluboké nadechnutí.

„Po celé dlouhé a nesnadné období Watergatu jsem cítil, že mám povinnost vytrvat a vynasnažit se ze všech sil dokončit své funkční období, na které jste mne zvolili. V několika posledních dnech jsem si však ujasnil, že už nemám v Kongresu dostatečně silnou politickou základnu, aby to ospravedlnilo pokračování v mém úsilí.

Pokud jsem měl tuto základnu, měl jsem intenzivní pocit, že je nezbytné, aby ústavní proces proběhl až do konce. Cítil jsem, že postupovat jinak by znamenalo zrazovat ducha tohoto vědomě

nesnadného procesu a vytvářet nebezpečně destabilizující precedens pro budoucnost.

Protože však tato základna zmizela, jsem nyní přesvědčen, že bylo ústavnímu záměru učiněno zadost, že už není

zapotřebí, aby proces pokračoval.

Já sám bych dal přednost vytrvat ve své obhajobě až do konce, ať už to bylo pro mne osobně

sebebolestnější. Také moje rodina mě jednomyslně žádala, abych to udělal. Ale zájem národa musí mít vždycky přednost před jakýmikoli ohledy. Z rozhovorů, které jsem měl s vůdci Kongresu a také s jinými osobnostmi, jsem došel k závěru, že vzhledem k případu Watergate asi nezískám podporu Kongresu, kterou bych pokládal za nutnou oporu svých velmi nesnadných rozhodnutí, oporu při výkonu povinností spojených s touto funkcí způsobem, jaký by zájem národa vyžadoval.

Nikdy jsem neměl ve zvyku utíkat z boje. Opustit úřad před koncem funkčního období se mi příčí přímo fyzicky. Ale jako prezident musím klást na první místo zájem Ameriky. Amerika potřebuje prezidenta ,na plný úvazek’ a Kongres ,na plný úvazek’, zejména v této době a s problémy, před nimiž

stojíme doma i za hranicemi. Pokračovat v boji po celé další měsíce, jen abych se osobně

ospravedlnil, to by spotřebovalo skoro všechen můj čas a pozornost nejen moji, ale také Kongresu, a navíc v době, kdy bychom se měli soustředit na velký problém míru za hranicemi a prosperity bez inflace doma.

Proto se zítra v poledne vzdám prezidentského úřadu.

V tuto hodinu složí v této kanceláři viceprezident Ford prezidentskou přísahu.” O měsíc později, v neděli 8. září 1974, svolal tiskový mluvčí Bílého domu novináře k mimořádné

konferenci. Prezident Gerald Ford jim přečetl prohlášeni: v souladu s pravomocí, danou prezidentovi Spojených států ústavou, zbavil bývalého prezidenta Richarda Nixona všech obvinění za trestné činy v období jeho vlády od 20. ledna 1969 do 9. srpna 1974. Prezident Ford zdůvodnil své rozhodnutí tím, že by trvalo mnoho měsíců a možná i let, než by mohl být připraven spravedlivý a nestranný proces. Ten by pak sotva přispěl ke konsolidaci americké demokracie, ale naopak, názorově by rozdělil národ na dvě svářící se strany, což by neposloužilo národnímu zájmu.

V procesech, které lze souhrnně nazvat Watergate, bylo celkem odsouzeno pětadvacet obžalovaných, kteří se podíleli na vloupání, organizovali je, věděli o jeho přípravě, při vyšetřování

křivě svědčili, nabízeli či brali úplatky. Někteří z nich se prohřešili proti dalším paragrafům trestního zákona.

Někdejší třicátý sedmý prezident Spojených států amerických Richard Nixon se odstěhoval do rozumného ústraní své usedlosti v Saddle River ve státě New Jersey, nepříliš vzdálené od okraje New Yorku. Po osmi letech odmlčení, kdy rozhodně nezahálel, napsal a vydal své paměti, které výhodně

zpeněžil, se pomalu pokoušel vrátit na politickou arénu. Cestoval po zemích světa a také Evropy (navštívil Vídeň, Prahu, Budapešť, Bukurešť i Sofii) sice jako soukromník, ale přece jen někdejší

prezident Spojených států. Už téměř jako oficiální zástupce USA se společně s bývalými kolegy Fordem a Carterem objevil v delegaci USA vyslané na pohřeb egyptského prezidenta Anvara Sadata. Od státu pobírá roční důchod 85 000 dolarů, vláda platí jeho služebníky a policejní ochranu. Na pamětech a televizních vystoupeních už vydělal nejméně tři miliony dolarů. Mezi řadu soudních procesů, které jsme pro zjednodušení nazvali Watergate, jistě patří i obžaloba Nixonova viceprezidenta Spira Agnewa. Odstoupil z vysoké funkce, když byl v roce

1973

postaven před porotu a obžalován z daňových podvodů a přijímání úplatků. Stát Maryland na něm vymáhá čtvrt milionu dolarů. Přijal je od dodavatelů státních zakázek jako nezákonnou provizi. žije ve svém sídle v Kalifornii a působí jako odborný poradce v oblasti mezinárodního obchodu. Vydavatelem populárního amerického magazínu Succes, což znamená úspěch a vychází v Chicagu, je bývalý Nixonův tajemník v Bílém domě Dwight Chapin. Byl odsouzen za křivé svědectví o vloupání do budovy Watergate a odseděl si osm měsíců.

Charles W. Colson, muž, který byl kdysi prezidentu tak prospěšný a později tak nepohodlný, pobyl ve vězení jen sedm měsíců za maření výkonu spravedlnosti. Za mřížemi nezahálel. Napsal svůj životopis, který se stal bestsellerem a vynesl autorovi celý majetek. O Colsonovi se říká, že se dokonale vžil do role kajícího se hříšníka a část honoráře věnoval na křesťanské dobročinné účely. John W. Dean si z trestu za spiknutí odseděl také jen čtyři měsíce. Napsal paměti a vydal je pod titulem Zaslepená ctižádost. Vydělal na knize milion dolarů, za každou přednášku o procesu Watergate dostává dva tišíce. Je majitelem firmy obchodující s rozhlasovými nahrávkami. Někdejší ministr spravedlnosti John Mitchell pobyl osmnáct měsíců ve vězení v Montgomery, hlavním městě státu Alabama. Tato trestnice je snem každého zločince, takzvaný fešácký kriminál podle hollywoodských představ: bazén, hřiště, společenské místnosti a otevřené cely s klikou, s barevnou televizí, v přízemí kantýna podobající se výběrové restauraci a kinosál. Když se vrátil na svobodu, stal se dobře placeným poradcem pro mezinárodní obchod. Jako jediný nenapsal o svém osudu žádné paměti. Je však nositelem nezáviděníhodného primátu: je jediným ministrem spravedlnosti Spojených států, který byl souzen, odsouzen a trest si odpykal. Hlavní Nixonův vnitropolitický poradce s velkou pravomocí John Ehrlichman, který se tolik snažil ututlat případ Watergate, si odpykal také osmnáct měsíců vězení. Stal se úspěšným publicistou, vydal tři knihy a na další pracuje. Jeho román The Company, což je populární přezdívka nepopulární

CIA, v němž vystupují skutečné osoby, ale prezident se nejmenuje Nixon, ale Richard Monckton, měl na světovém knižním trhu značný úspěch.

Harry Robbins Haldeman, zvaný Bob, byl šedou eminencí Bílého domu s obrovskou pravomocí

a takzvaným zlým mužem. Vyřizoval za prezidenta nepříjemné záležitosti, tlumočil žadatelům záporná

stanoviska. Byl náčelníkem takzvané Pruské gardy, jak kolegové přezdívali

Ehrlichmanovi, Kissingerovi, Haldemanovi a Zieglerovi. Nebyly mu nic platné ani vytáčky, ani intriky, odsoudili ho za křivou přísahu, protože vědomě lhal, a za maření výkonu spravedlnosti. Odseděl si v příjemném prostředí kalifornské věznice plných osmnáct měsíců.

Na pobřeží Tichého oceánu leží uprostřed písečných pláží a hotelových komplexů turistického průmyslu město Lompoc. Má necelých třicet tisíc obyvatel a věznici pro lepší zločince. Cely jsou klimatizované, prostředí kolem areálu s vysokým plotem připomíná spíš zahradu dobrého hotelu. Tam napsal Haldeman svou první knihu Cíle moci, dobře ji prodal a potvrdil to, co už vyšlo najevo při soudním procesu, že prezident Nixon byl do případu Watergate zasvěcen od počátku. Howard Hunt byl smolař. Odseděl si třiatřicet měsíců, ale za mřížemi také nezahálel. Byl to ctižádostivý muž s pochybnou minulostí. Na jedné straně se věnoval psaní špionážních a detektivních příběhů, měl za sebou na padesát vydaných knížek, na druhé měl prsty i v komplotu, v pozadí

atentátu na J. F. Kennedyho.

Bývalý agent FBI, Cordon Liddy, byl odsouzen k poměrně vysokému trestu a pobyl za mřížemi padesát dva měsíce. Teď už je dávno na svobodě, má se dobře, za rukopis svých pamětí,

které sepsal ve věznici, dostává stále ještě vysoké honoráře. Jezdil na turné, vyprávěl

posluchačům, jak to tenkrát bylo, a bral za jedno vystoupení čtyři tisíce dolarů. Oficiálně byl prý poradcem chicagské detektivní

kanceláře, říká se však, že mu firma patřila.

Jeb Stuart Magruder strávil ve vězení pouhých sedm měsíců. Využil je po svém. Věnoval se studiu Písma svatého, když ho propustili, studoval teologii, pak se stal presbyteriánským pastorem v Burlinghamu v Kalifornii.

Hugh Sloan byl pokladníkem Výboru pro znovuzvolení prezidenta CREEP. Když dostal od svých šéfů rozkaz před soudem křivě svědčit, odmítl a funkce se dobrovolně vzdal. Proto nebyl odsouzen. Později byl ředitelem kanadské továrny, vyrábějící náhradní díly pro automobily Budd Canada Inc. v Ontariu.

Maurice Stans, někdejší ministr obchodu a předseda CREEP, byl odsouzen pouze k pokutě ve výši pěti tisíc dolarů za porušování finančních předpisů. Stal se ředitelem společnosti pro soukromé

investice v zahraničí Overseas Private Investment Corporation. Do této funkce ho jmenoval Ronald Reagan, když ještě nebyl prezidentem Spojených států.

Nixonova sekretářka Rose Mary Woodsová, která na sebe vzala vinu za vymazání osmnácti a půl minuty nahrávky prezidentových klíčových rozhovorů, je už v důchodu. Neopustila svého šéfa, ani když se musel odstěhovat z Bílého domu, a pomáhala mu sepsat jeho paměti. Nastěhovala se do luxusního apartmá v hotelu Watergate. Mohla si to dovolit. Ročně pobírala sedmadvacet tisíc dolarů

důchodu a za rozhovory s novináři a vyprávění o průběhu procesu dostávala ještě více. Nejhůř ze všech dopadl noční vrátný, černý Frank Wills, který aféru odstartoval. Neměl stálé

zaměstnání, ale přesto nechtěl odpovídat na otázky reportérů, kteří ho čas od času vyhledávali.

PROCES S MISTROVSKY NAPSANOU KNIHOU

(D. H. Lawrence: Milenec lady Chatterleyové)

„Až půjdete, inspektore, zítra ráno do služby, sežeňte někde jeden výtisk knížky Milenec lady Chatterleyové.”

„Rozkaz, pane. Vy jste ji ještě, pane vrchní inspektore, nečetl?”

„Nikdo ji u nás normálně nečetl v původním znění. Vždycky byla vykuchaná. My potřebujeme původní znění toho románu.”

„Když říkáte my, pane, tak myslíte Scotland Yard?”

„Jasně.”

„K čemu to bude Scotland Yardu dobré?”

„To vám teď ještě přesně neřeknu. Ale podle platných britských právních předpisů musí mít vyšetřovatel k dispozici předmět doličný.”

„To jako má být ta kniha?”

„Jo.”

„že je nemravná?”

„Jo.”

„Ale to bysme snad měli předvést před státního žalobce spisovatele, který ji napsal.”

„To nejde.”

„Nemáme jeho adresu?”

„Nemáme. On totiž už před třiceti lety zemřel.”

„Prokurátor bude žalovat mrtvého?”

„Ne, knihu. Její poslední a na britském území první necenzurované znění.”

„To jsou v ní takové sviňárny?”

„Inspektore Browne, přineste ji zítra ráno a pak se na ni spolu podíváme. Jasné?” Případ knížky velmi známého spisovatele je potvrzením tvrzení, že i knihy mají své osudy. Autor patřil mezi světovou spisovatelskou elitu, jeho romány Synové a milenci vydaný v roce 1913, Duha z roku 1915, Milující ženy, vydaný v roce 1920, a další knížky povídek, básní, dramat a filozofických či literárněkritických esejů, patřily k tehdejším bestsellerům. Všechny byly milostné, ve všech se autor pustil na tenký led literární erotiky. Mnozí kritici ho zatracovali, moralisté ho odsuzovali, přestože právě on se zásadně stavěl proti obscénnosti, obviňoval kolegy, kteří sklouzli ve svých románech do oblasti porno, a tvrdil o nich, že jsou nepřáteli otevřeného psaní o všech problémech lidských životů, že svými pornografickými texty se snaží pošpinit sex. Ten přece je jednou z nejhlavnějších součástí

života, pisálkové se snaží degradovat princip lidského bytí základy existence lidského těla, a tím i mezilidských vztahů. V životě neexistuje nic důležitějšího, než je láska. Boccaccio, Rabelais a nakonec Chaucer i Casanova neměli pornografické úmysly. Jejich díla, zabývající se mezilidskými vztahy a milostným obcováním mužů a žen, jsou na hony vzdálena obscénnosti. Lawrence se v roce 1926 přestěhoval z ponurého bezslunečného počasí do slunné Itálie, kde si pronajal a mo žná dokonce koupil nedaleko Florencie vilu Mirandu. Tam v krajin ě pozlacené sluncem, ve str áních s věhlasnými vinohrady a olivov ými háji vytvořil nejdřív druhou a nakonec třetí a poslední

verzi románu Milenec lady Chatterleyové. Rukopis předal své opisovačce Nelly Morrisonové. Ta mu rukopis po několika dnech vrátila, že tak obscénní text nebude opisovat. Spisovatel se sice divil, ale nevzdal se. O pár týdnů později předal rukopis románu majiteli místní tiskárny, aby knížku vytiskl. Upozornil ho ještě na erotické části díla, ale Ital měl na text jiný názor. Prohlásil prý: No a co na tom má být? Všichni to přece takhle děláme denně.

Osud Lawrencova milostného románu o lásce lady Chatterleyové a hajného Mellorse byl v dějinách literatury mimořádný. Knížka vyšla v mnoha překladech po celém světe, jenom ve Velké

Británii ne. Pak se rozhodl majitel velkého nakladatelství, zakladatel vydavatelství Penguin Books Lane, že knížku vydá nezkrácenou, neupravovanou ve vysokém nákladu brožované řady levných knížek, kterým se dodnes říká paperback, nejsou totiž vázány a mají malý formát, takže jsou jako stvořené do kapsy.

V roce 1960, kdy začali v redakci Penguin Books uvažovat o vydání knížky, mělo nakladatelství

za sebou neuvěřitelný počet 250 milionů výtisků s měkkou vazbou. žádná z nich nebyla cenzurou napadena. V případě vydání Lawrencovy knížky v Londýně se však vydavatel přece jen chtěl pojistit. Oznámil, že román v prvním vydání vydá v nákladu 200 000 a pro jistotu poslal řediteli Scotland Yardu dopis, v němž mu svůj úmysl a nakladatelský plán oznámil. Proto si inspektor Brown přišel do redakce Penguin Books pro signální výtisk knížky, která měla být uvedena do prodeje 25. srpna 1960. Inspektor Brown byl úspěšný, do budovy Scotland Yardu přinesl hned druhého dne dvanáct výtisků. Část z nich se pak ocitla na stole generálního prokurátora. Ten se, po krátké úvaze a ještě

téhož dne, rozhodl obžalovat majitele nakladatelství z úmyslu šíření nemravné publikace podle paragrafů zákona Obscene Publications Act z roku 1959. Text ozna čil za obscénní podrobným popisem soulože a častého použití mnoha sprostých slov, kterým se ve Velké Británii

říká four-letterwords. Všechna slova popisující pohlavní orgány i činnost, pro kterou jsou stvořeny, jsou totiž

čtyřpísmenná.

Novináři se o záměru státního žalobce dozvěděli a hbitě se postarali, aby se záměr stal prvotřídní senzací. Pro vydání knížky nemohl mít nakladatel lepší reklamu. Veřejnost se od samého počátku postavila proti rozhodnutí státního žalobce, který však podle paragrafů nového zákona schváleného v roce 1959 měl právo soudně přešetřit, jestli v případě

Milence lady Chatterleyové jde o knížku nemravnou. Už 20. října 1960 bylo v jedné z londýnských soudních budov zahájeno soudní líčení, při němž se měli odborníci z oblasti literatury, ale i jiných oborů umění vyjádřit k přednesenému problému.

Obhajoba však byla v převaze, pro projednání případu bylo připraveno šedesát svědků s patřičnou kvalifikací vyslovit svůj názor. Byli mezi nimi nejen věhlasní spisovatelé, ale i moralisté, literární kritici, teologové, profesoři z několika univerzit, novináři a nakladatelé. Mnozí ze znalců věděli, že v tomto případě nejde ani tak o obsah knížky již dávno mrtvého spisovatele, jako o demokratické zásady svobody vyjadřování. Porota, která zasedla do svých lavic, byla složena z devíti mužů a tří žen. Pět z nich rozhodně nepatřilo do vrstvy intelektuálů, novináři o nich napsali, že si nevěděli rady, jak držet při přísaze bibli a přitom opakovat slova předepsané

formule. Ostatní mohli patřit mezi vrstvu intelektuálů, v každém případě to byli vzdělaní lidé. Zahájení proběhlo podle tradičního předpisu: soudní zřízenec zaklepal vysokou holí na dveře, druhý

zavolal do soudní síně: povstaňte, prosím, pak vstoupil dovnitř Lord Mayor a dva přísedící. Než usedli, ozval se slavnostní pozdrav Bůh ochraňuj královnu, vrchní soudce Byrnes se uklonil, ostatní

odpověděli jen malou úklonou. Soudní líčení bylo zahájeno.

Hlavním žalobcem byl Griffith-Jones z londýnského trestního soudu. Asistoval mu další zkušený

právník Mortimer. Obhajoba měla však také dobře vybrané reprezentanty, právníky Gardinera, Hutchinsona a Du Canna. Vedoucím týmu byl doktor Gardiner, věhlasný právník, který byl později v roce 1964 jmenován lordem a stal se rok poté lordem kancléřem, tedy nejvyšším soudcem Spojeného království. Už zahájení procesu patří dodnes do seznamu právnických kuriozit. Nebyl přítomen viník, ten už byl hezkých pár let na pravdě boží. Obžalováno tedy bylo nakladatelství Penguin Books, patřící

mezi elitu vydavatelských podniků světového významu. Soudci a porotci měli rozhodnout, jestli knížka, kterou se nakladatel chystal uvést na trh, je ve smyslu britského zákona z roku 1959 mravná či nemravná.

Státní žalobce měl přesvědčit porotce, jestli jde o tak nemravnou knihu, že by její přečtení

mohlo zkazit čtenáře, poškodit jeho charakter, případně zviklat jeho morální přesvědčení. I kdyby soudní dvůr došel k názoru, že knížka je nebezpečná, že by mohla být prohlášena za nemravnou, musel by soud vyslovit zákaz jejího prodeje. Když soudci a porotci nedospějí k takovému názoru, je třeba rozhodnout ještě o tom, jestli má nebo může být považována za literárně, umělecky i případně

vědecky prospěšnou, a vyjádřit se, jestli autor nepovažuje smyslnost za ctnost. Státní žalobce se snažil, jak mohl, aby, pokud to bylo možné, srozumitelným způsobem porotcům vysvětlil, oč vlastně v tomto soudním případu jde. Nakonec se ještě pokusil zdůraznit, co by se stalo, kdyby byla kniha prohlášena za nemravnou. Pak by se knížka, která bude vydána v 200 000

exemplářích, což byl rekord, a bude k dostání za mimořádně výhodnou cenu 3 šilinky 6

pencí, nesměla prodávat.

Státní žalobce pokračoval ve výčtu důvodů, proč došlo k obžalobě. Je totiž jasné, že čtení

zmíněné knížky čtenáře vzrušuje. Přitom autor svým morálním postojem považuje smyslnost za ctnost a vyjadřuje se o pohlavním aktu slovy, která nejsou běžná. „Podívejme se na obsah románu,” řekl. „Hlavní hrdinka tohoto literárního díla, lady Chatterleyová, se krátce před první světovou válkou stala manželkou jistého muže, který brzy po svatbě narukoval na frontu a po skončení války se vrátil domů zmrzačený. Nebyl schopen milovat se se svojí manželkou. Ta si našla milence, manželova zaměstnance, mladého a fyzicky velmi atraktivního hajného. Zamilovala se do něj a on do ní. Autor pak ve svém románu podrobně popsal třináct souloží těchto milenců. Došlo k nim na několika místech, v budovách patřících k zámku, v hájovně a v horské chatě, stojící na pozemku manžela nevěrné ženy, baroneta Chatterleyho, a dokonce i na malé louce uprostřed lesa. Autor použil v knížce množství nevhodných a nemravných výrazů. Téměř všechny osoby se v textu knihy vyjadřují sprostě, ať je to například člen Královské akademie, ošetřovatelka baroneta, lady Chatterleyová i její sestra. Takové vyjadřování nemá obdobu a není známo, že by je použil, dokonce v takovém množství, žádný ze známých spisovatelů. Z tohoto důvodu si ani vydavatel původní anglické

verze této knížky nebyl jistý, jestli se dílo bude moci v této podobě prodávat na knižním trhu Velké

Británie. Proto byl kriminální inspektor Scotland Yardu pověřen, aby obstaral dvanáct exemplářů již

vytištěné knížky, kterou by soudní dvůr a páni porotci po přečtení posoudili.” Na stole leželo oněch dvanáct výtisků. Obhájce se k nim postavil, položil na ně ruku a zeptal se soudce:

„Dovolte mi zatím jen jednu jedinou otázku, Ctihodnosti. Je vám nebo nám známo, v kterých zemích, mimo Velké Británie, bylo nařízeno a soudně přikázáno, že se knížka nesmí prodávat v původní podobě a ani v té cenzurované?”

„Nezajímá ani mne, ani tento soudní dvůr, co se kde v jiných zemích děje,” řekl předseda senátu Griffith-Jones. „Není tedy vhodné upozorňovat na takovou skutečnost pány porotce.”

„Jsem přesvědčen o tom,” odpověděl obhájce Gardiner, „že právě vysoké náklady této knížky dokumentují její literární hodnotu, protože se po celém světě prodává celé znění, a ne jen zmrzačená

část textu. Při této příležitosti mi dovolte, abych upozornil, že vydavatel prodává mnoho svých vydaných knih po celém světě, že zástupci firmy sami požádali, aby soud a porota posoudili, jaká je to kniha, jaký je její obsah, jestli vyjadřování autora, kterého nikde na světě nikdo nepodezíral z nekalého úmyslu, je hříšné, zavrženíhodné, nemravné, sprosté, nemorální či dokonce pro britské

čtenáře škodlivé. Dovolte mi, prosím, ještě jednu poznámku, Ctihodnosti. Ten, kdo si přečte celou tuto knížku, dojde k názoru, že autor je zastáncem stavu manželského, vyjadřuje také svůj názor, že nemanželská láska nemůže nikoho na celý život uspokojit.”

Velká Británie byla a je zemí, v níž převládají tradiční zvyky i názory. Ještě i v nedávné době zde žili lidé, hlásající, že sex je cosi odporného, hříšného a nečistého a s lítostí připouštěli skutečnost, že bohužel bez pohlavního styku se lidé nemohou rozmnožovat. Litovali, že se lidé musí milovat, aby mohli mít děti. Ještě v roce 1954 prohlásil jeden z britských soudců, který měl vyslovit svůj názor, že na sex existují různá stanoviska. Jedno, církevní, stále ještě tvrdí, že sex je hříchem, fyzická láska je hříchem, proto se církevní hodnostáři nesmějí ženit, a tak se ještě mnozí pámbíčkáři tváří, že nic takového, jako je soulož, neexistuje. Ti samozřejmě zatratili Lawrencův román naprosto. Odsoudili smyšlený případ, že dva lidé z naprosto rozdílných společenských vrstev se do sebe zamilovali a na konci knihy se dokonce chystají, protože hajný je ženatý a

Connie vdaná, že se rozvedou a vezmou se. Soudce měl před sebou obtížnou práci, i když žaloba byla chabá. Udělal však jediné, co mohl. Rozdělil oněch dvanáct knížek porotcům a dal jim za domácí úkol, aby si ji pečlivě a pozorně přečetli. Soudce Gardiner mohl pak začít s výslechem odborníků. Jako prvního pozval na stupínek pro svědky univerzitního profesora anglické literatury univerzity v Cambridge Grahama Hougha, který

napsal a vydal studii o spisovateli D. H. Lawrencovi.

„Autor D. H. Lawrence patří mezi nejvýznamnější romanopisce našeho století i mezi nejlepší

všech dob. Knížka Lady Chatterley’s Lover není sice jeho nejlepším dílem, je na pátém místě.”

„Byl byste tak laskav, pane profesore, a knížku charakterizoval?”

„Autor se snaží vyřešit jeden z nejožehavějších problémů lidstva. Poměr muže a ženy, jejich milostný vztah i zásady manželství. To všechno jsou velmi důležitá témata. Pro nás, pro všechny.”

„Není však na stránkách knihy příliš mnoho sexu?” „Knížka má tri sta stránek, o sexu je z nich jen třicet. Samozřejmě v pozadí je snaha po řešení manželské nevěry, ale o tom je většina literárních dél světové literatury, počínaje Iliadou. Jestliže se autor opakovaně vrací k popisu soulože, má k tomu své důvody. Pustil se do řešení ožehavého problému srozumitelně osvětlit úskalí lidského milování. Tato místa knihy jsou velmi důležitá. Autor se totiž pokusil ovlivnit názor společnosti na sex i soulož

samu, aby ukázal, že nejde o nic špinavého, zavrženíhodného.”

„Používá však k tomu velmi nevhodných slov.”

„To se vám může zdát. Všichni víme, že anglický jazyk zná dlouhou řadu oněch čtyřpísmenných výrazů, které většina lidí používá jen za zavřenými dveřmi. Je zajímavé, že jsou snad právě pro ona čtyři písmena tak úderné. Všichni je však známe, všichni víme, co znamenají, jsou to však tabuizovaná

slova: fuck nebo hump -souložit, cock - penis, cunt - kunda, tits - prsa, nuts -varlata a ještě další méně

známé, ale existující.”

„Patří však taková slova do seriózní knížky slavného spisovatele? Přečtu vám, pane, několik míst, abych vám připomněl, oč nám v tomto soudním líčení jde.”

„Já jsem však přesvědčen, že je to věc autora, jakým způsobem něco napíše.” Dalším svědkem obžaloby byla docentka katedry anglické literatury na Oxfordské univerzitě, Helena Gardnerová, známá a vážená literární kritička.

„Jak byste charakterizovala, madam, autora Lawrence?” zeptal se soudce.

„Patří ke špičce anglické literatury našeho století.”

„Váš názor na knížku, o níž je řeč?”

„Je to bezesporu pozoruhodná kniha. Já bych ji sice nezařadila k těm špičkovým, které

Lawrence napsal, některé její části však patří k těm nejlepším, které kdy publikoval.”

„A co ona čtyřpísmenná slova, jak ta se vám, paní docentko, líbí?”

„Přijde na to, Ctihodnosti, kde, kdo a jak je použije. Jsem přesvědčena o tom, že se Lawrence snažil právě jejich notorickým opakováním zbavit je onohotabu, očistit je od špatné pověsti a veřejně

prohlásit, že soulož není hříchem, že není ostudná, že není důvod, proč by se o nich nemělo psát nebo mluvit. Každá žena se přece, aby lidstvo nevymřelo, stala matkou právě při souloži.”

„Můžete být, prosím, konkrétní?”

„D. H. Lawrence byl velmi zkušený spisovatel, mistrovsky dokázal načrtnout portrét hlavní

figury svého díla.”

„V případě Connie Chatterleyové se mu to zvlášť podařilo. Když se poprvé setkala se svým budoucím milencem, přišla domů, prohodila pár vět s invalidním manželem, poslal ji autor po dřevěném schodišti nahoru do jejího pokoje a dovolil jí, anebo snad nařídil, aby se představila budoucím čtenářům i kritikům. Samozřejmě netušil, že se scéna ocitne jednou jako předmět doličný

před tímto soudním tribunálem. Když v této kapitole přišla nahoru,” pokračoval soudce, „zachovala se velmi neobvykle. Postavila se před velké zrcadlo toaletního stolku, svlékla se donaha a bedlivě se pozorovala. Bylo to večer, šero už zahalilo některé části její postavy, tak si přitáhla blíž stojací lampu s třapečky na stínidle, aby se mohla dopodrobna prohlédnout.”

Autor o ní prozradil, že sice měla slušnou postavu, ale ne právě moderní, nebyla vyzáblá jako tehdejší krásky s hubenýma nohama bez stehen. Connie sice nebyla typem v té době obdivovaným, nebyla ani vysoká, neměla ani štíhlý pas a úzká ramena, byla však půvabná jako mladá skotská

děvčata. Ani pleť neměla sněhobílou, ale trošičku zažloutlou jako pravé zlato. Autor zřejmě nechtěl, aby jeho hrdinka byla krasavicí na první stránku ženského časopisu, chtěl zdůraznit onu tolik opomíjenou všední ženskou krásu. A tak pro jistotu čtenářů, ale především čtenářek, prozradil, že měla dost malá ňadra, a svislá jako hrušky jí prý visela k vypouklému břichu. Když se prohlédla v zrcadle, zjistila, že je ve svých sedmadvaceti stará, ničím okouzlující nepodařená ženská. Zkušený romanopisec světového jména, jehož knihy četli muži i ženy v mnoha zemích, byl spolehlivým mistrem, který popis vysněné postavy neodbyl zkratkou, to v té době ani nešlo, proto přičaroval na scénu, v níž se hlavní postava čtenářům představovala, ještě druhé křídlo zrcadla toaletního stolku. To umožnilo, když se obě křídla patřičně rozevřela, že si Connie Chatterleyová

viděla i na záda a na zadeček. Otáčela se a nakláněla vpravo a zase vlevo, kroutila hlavou, aby našla správný úhel světla, hladila se od pasu až po kolena a netvářila se ani trochu spokojeně a už vůbec ne nadšeně. Ve vzpomínkách se promítla milostná epizoda stará celých deset let, kdy prožila krásné

chvíle velké lásky s německým hochem, který ji miloval, ale brzo nešťastně zemřel. Marně se kroutila, nesměle i brutálně se hladila všude, kam dosáhla. Lawrence použil přirovnání, jaká mu bleskla hlavou, například o saharských písečných dunách, hebkých jako samet, dodaleka sahajících a mizejících kdesi v písečné poušti.

Scéna vrcholí tragickým gestem, vhodným do divadelní tragédie. Heroina na sebe hodila hedvábnou průsvitnou noční košili, skočila do postele a dala se do pláče. Byla nešťastná, ukřivděná, podvedená osudem, nespravedlivě odsouzena k životu s mužem, který ji sice miloval a ona jeho též, byl však invalidní, neschopen fyzického milování.

„Neobjal ji hned. Položil jí ruku na rameno, aby ji uklidnil,” četl soudce. „Po chvilce se však jeho ruka sunula po zádech dolů, pomalu. Nejdřív po páteři ke kříži a pak sjela až k jejímu boku, lehce, laskavě. Connie si vytáhla z kapsičky malý kapesníček a utřela si slzy.

,Nešli by smě do chaty?’ zeptal se hajný tiše a vzal ji za ruku. Pevněji uchopil. Pomaluji vedl ke dveřím chaty a objímal ji až do chvíle, kdy se ocitli uvnitř. Tam sáhl po židli, aby nepřekážela, a odsunul malý stoleček. Odkudsi seshora stáhl z police s nářadím starou koňskou houni a rozprostřel ji na podlahu. Pozorovalaho, dívala se mu do očí a stála bez hnutí jako očarovaná. On se tvářil jako smutný mladý muž, který si neví rady.

,Lehněte si, madam,’ poprosil ji tiše a zavřel za zády dveře. Najednou byla v místnosti

tma. Úplná, že nebylo vidět ani na krok. Poslechla ho. Položila se na koňskou houni, ani se nepohnula, když

se jí dotkly jeho ruce. Jedna z nich hledala její obličej. Lehčeji pohladil po tváři, přejel jí dlaní spánky, zastavil se na čele a nesměle, lehounce ji políbil na tvář.

Ležela nehybně, mlčela a ani se nebránila. Pohnula se až ve chvíli, kdy jeho ruce v lehounkém dotyku plavaly po jej ím těle, prsty nesměle a neobratně hledaly knoflíčky, aby ji mohly svléknout. Měla hedvábné šaty i jemné fulárové spodní prádlo. Stáhl jí všechno dolů až přes nohy. Ležela bez dechu a beze slova jako očarovaná. I potom, když už se teplou dlaní dotkl jejího těla a sklonil se k jejímu pupíku a políbil jej. A pak už se na ni rychle položil a vklouzl do jejího teplého chvějícího se těla. Nepohnula se, zůstala klidná, i když překvapená. Ale nebránila se tomu, co se stalo. Nesnažila se ani jediným pohybem vyjít svému milenci vstříc. Všechny jeho pohyby jako by přicházely ze sna. Dokonce zůstala klidně ležet, i když musela cítit vystříknutí jeho semene. Začala se pomalu a téměř

neznatelně probouzet a vnímat jeho tělo, až když skončil a zůstal zadýchán a zpocen na jejích prsou. Začala se probouzet, až když se pokoušela najít odpověď na otázky, proč se to stalo? Bylo to skutečně

nutné? V té chvíli se probudila. Samozřejmě že věděla, že se s tím neznámým mužem pomilovala. On zatím ležel, nic neříkal, nehýbal se. Neměla ponětí, co si myslí. Neznala ho, pro ni to byl cizinec a kladla si otázku, kdo vlastně vedle ní leží, objímá ji pažemi, tichý, nehybný a neobyčejně

klidný.

Najednou beze slova vstal. Stáhl jí šaty přes kolena a začal se oblékat. Pak šel ke dveřím, otevřel je a vyšel z chaty ven.

Venku svítil měsíc nad červánky zapadajícího slunce. V lese však už bylo šero. Přiblížil se k ní a zeptal se:

,Půjdeme?’

,Kam bychom šli?’

,Doprovodím vás, ale jenom k brance, jenom k brance.’

Skočil ke dveřím a zamkl dveře chaty, pak se spíš skokem než krokem objevil vedle ní a rovnou se jí zeptal:

,Litujete toho, paní?’

,Ne. Vůbec ne,’ řekla a ještě dodala. ,A vy?’

,Ne, toho, co se stalo, ne, ale všeho ostatního.’

Jakého ostatního?’ zeptala se tiše.

, Váš manžel, sir Clifford. Ostatní lidi. Bude to složité. Je to složité. Pro mne, pro vás. Všechno je v životě složité.’

,A litujete toho?’

,Svým způsobem lituju. Já jsem si totiž až do této chvíle myslel, že to mám všechno za sebou. Ono to však začalo.’

,Co začalo?’

, život.’

,život?’ opakovala a hlas se j í třásl.

,Tohle je totiž život,’ řekl. ,Nikdo před ním neuteče, a když se o to třeba přece jen pokusí, tak mu jde o život. Ale když to musím udělat, tak to udělám. I když si při tom rozbiju hubu.’

,Není to tak složité. Je to láska.’

,No jo,’ vzdychl, ,ale co to vlastně je láska?’

,Mohl byste mě taky nenávidět.’

,Nevím proč,’ řekl a objal ji a stiskl a zašeptal jí do ucha. ,Mně se to strašně líbilo. Báječně. A tobě?’

,Mně taky.’

Pak stáli u branky, on ji otevřel, oznámil jí, že dál už nepůjde, ona ho objala oběma pažemi a tiše se zeptala:

,Mám zase přijít?’

,Samozřejmě. To se rozumí,’ řekl a ona vykročila k chodníčku parku.” Rebecca Westová byla známá spisovatelka, mnohokrát oceněná za báječné romány. Když se jí

soudce zeptal na její názor, odpověděla okamžitě a naprosto jednoznačně:

„Ta kniha má značnou literární hodnotu. To je jasné, je však tak specifická a tak dobře napsaná, že je těžké ji k něčemu známému přirovnávat. Samozřejmě že v ní najdete odstavce, možná i stránky, které nedosahují vysokého hodnocení. Ty však jsou v každé knížce, najdete je, když budete chtít pitvat u Shakespeara, u Wordswortha, ale i u Dickense. Je však třeba posuzovat román jako celek, nerozebírat jednotlivé věty či sdělení. Já považuji Lawrencovu knížku za dílo s obrovskou literární

hodnotou. Autor byl velkým spisovatelem. Je naprosto scestné vrhnout se na sex obsažený v románu Lady Chatterley’s Lover, je třeba brát děj jako alegorii. Impotentní baronet je symbolem pro impotentní kulturu naší současnosti. Když ale budeme sledovat děj románu a milostnou zápletku Connie a hajného, pak můžeme právem tvrdit, že jejich prožitek je návratem k opravdovému životu, k lásce, od níž se mnozí z nás odvrací.”

Dalším svědkem byl doktor John Robinson, biskup anglikánské církve z Woolwichu, církevní

hodnostář a odborník, jehož vyjádření přítomní s napětím očekávali.

„Je to mimořádné téma a mimořádné vyjádření mistra pera, který se pustil do řešení

ožehavého problému. Odsuzuje však náhodné lásky a popisuje opravdovou lásku dvou opravdových lidí. Jejich vzájemný styk se odehrává v ovzduší jistého nebezpečí, čímž povyšuje jejich spojení za cosi posvěceného. Arcibiskup Temple kdysi prohlásil, že křesťané si ze sexu nedělají legraci, právě tak jako si nedělají legraci ze svatého přijímání. Ten Lawrencův román je psaný z podobné názorové pozice.”

„Jestli dovolíte, Ctihodnosti, ještě jednu otázku,” zeptal se obhájce, „doporučil byste svým věřícím, aby si tuto knihu přečetli?”

„Jistě bych to udělal.”

Druhého dne se na první stránce několika novin objevil titulek: Milenec lady

Chatterleyové, kniha, kterou by měli číst všichni křesťané.

Profesor Hoggart odpověděl na otázku soudce, jestli souhlasí s popisováním nevěry, jednoznačně: „Autor nepropaguje nevěru. Naopak, on velmi dobrým způsobem propaguje věrnost partnerů. V tomto případě jde o nešťastnou lásku. Tím je míněno manželství s invalidním mužem a předkládá čtenáři důvody kdy, kde a proč k odcizení partnerů došlo. Autor však nikde netvrdí, že by měla zamilovaná Connie svého manžela opustit.”

Soudce Griffith-Jones na toto prohlášení reagoval: „Ona ale byla vdaná žena. Všechna milostná

setkání se odehrávala za zády jejího manžela a možná že bez lásky jen proto, že se to partnerům líbilo. Někteří z vás se zde již zmínili o možných důvodech. Lady Chatterleyová se cítila osamělá, opuštěná a najednou našla cestu, jak se nepříjemných pocitů zbavit. Našla si mladého partnera, s nímž při každé možné příležitosti souložila. Měla pocit, že se osvobodila z oblasti trvalého smutku, že se zbavila strachu, že její život předčasně skončil. A hajný ji zachránil a ona mu za to byla nesmírně

vděčná. Samozřejmě že to není její definice, ale naše. Jasně vyplývá z daných okolností. Bude dobře, když se ještě znovu podíváme do textu. Autor to totiž ve svém díle dokázal stokrát lépe vyjádřit než

my, kteří jsme zvyklí pracovat se suchými paragrafy a zákonnými předpisy.” Nebylo hezky na procházky, vál ostrý vítr a poprchávalo. Connie měla už od dřevěné chaty hajného druhý klíč. Tak si otevřela a zjistila, že hajný uklidil, tak pečlivě, že by to ženská nedokázala. Deky byly srovnány na polici, zrní pro koroptve měl připraveno v miskách. Posadila se do otevřených dveří na stoličku. Stmívalo se čím dál rychleji a Connie se už bála, že se hajný neobjeví. Bojí se, nemá dost odvahy, anebo ho zklamala netečností a on si řekl, že to za moc nestálo. Najednou však přiběhl na mýtinu před chatou. Měl na sobě strašně velký kabát do deště. Podíval se na Connie, pozdravil ji zvednutou dlaní, ale šel se ještě podívat ke kukaním, byla to přece jeho povinnost. Za chvilku však stál v otevřených dveřích a vzdychl:

„Tak přece jsi přišla.”

„Ano, ale čekám na tebe už dlouho.” Vstala, odkopla stoličku ze dveří a zeptala se:

„Půjdeš dovnitř?”

Usmál se doširoka jako herec na jevišti, roztáhl obě paže a zase tak tichounkým hlasem, jako by ho mohl někdo slyšet, řekl:

„Nebudou se divit, že sem najednou chodíš?”

„Najednou?”

„Každej večer.”

„Slíbila jsem, že přijdu. Tak jsem tady a nikdo nic neví.”

„Brzo to budou cvrlikat brabci na střeše. Co uděláš pak, až se to lidi dozvědí?” Mlčela. Nevěděla, co může a co nesmí odpovědět na takovou otázku, a tak se bránila:

„Proč a jak by se to mohli dozvědět?”

„Zvědaví lidi se vždycky všechno dozvědí.”

„Proti tomu já nemůžu nic dělat.”

„Ale nemysli si, můžeš.”

„Jak?”

„že sem přestaneš chodit. Jestli chceš.”

„Ne, to nechci.”

„Ale co když se to prozradí,” řekl důrazně. „Představ si, když to praskne, že se miluješ s hajným v lesích tvýho manžela.”

Ta debata pokračovala podle autora ještě déle. Zamilovaná Connie uvažovala, co všechno může, protože má dost peněz, aby odjela od manžela, po zemřelé matce zdědila dvacet tisíc liber. Hajný jí rovnou řekl, že on se bojí, nakonec však kapituloval, protože Connie vyslovila závažnou prosbu:

„Neodháněj mne, prosím.”

Beze slova ji políbil a pak znovu a znovu. Svlékl si plášť do deště, pověsil ho na věšák, svlékl si bundu a sáhl do police pro přikrývky. Jednu z nich roztáhl na podlahu, druhou stočil jako polštář pod hlavu, přitáhl si Connie blíž, pevně ji jednou paží objal, až prudce vydechla, druhou ji po celém těle hladil.

, Je to nádhera, smět tě takhle objímat,” přejížděl jí přitom jedním či dvěma prsty od boků níž, sklonil se a tváří jí hladil břicho a stehna,” napsal Lawrence, „a Connie celá ta delší předehra překvapila. Cítila hlazení jeho tváře, šimrání jeho kníru po svých stehnech, břiše a zadečku. Pak v sobě

cítila nový pohyb. Mlčela a čekala, co bude dál. A on do ní vklouzl hlouběji a ještě hlouběji a blížil se k dovršení. Připadala si jako zbytečná, ale tušila, že si to způsobila sama.

Ležela bez hnutí, ale cítila v sobě jeho pohyb, i jeho prudk é zachvění při vystříknutí teplého semene. Ležela tiše, nepohnula se, ani když už bylo po všem, nepokoušela se o nic, co by jí mohlo pomoci k vlastnímu ukojení, jak se to kdysi naučila dělat s dramatikem Michaelisem. Snad právě proto začala plakat.” Lawrencovi milenci měli od počátku milostného poměru potíže s časem. Connie nemohla přijít do chaty nebo do hájovny, kdykoliv chtěla, a tak se dostali při setkání po zpoždění do nepříjemných výčitek i do časové tísně. Sotva hajný Connie objal, odstrčila ho, protože si uvědomila, že musí co nejrychleji domů.

„Proč, prosím tě. Ještě není šest. Máme nejmíň půl hodiny času. Já tě chci. Chci se s tebou milovat.”

Nejdřív se bránila, tiše, beze slov, čím déle ji objímal. Nešel s ní do hájovny. Rozhlédl se, ukázal do hustého lesa:

„Podívej se, támhle to není špatné. Pojď! Pojď se mnou.”

Protáhli se houštím, ale hajný si věděl rady. Přinesl pár suchých větví, několik živých jedlových, svlékl si kabát, hodil jej na ně a ještě přidal navrch vestu, pak si povolil opasek a začal nedočkavě co nejrychleji svlékat svoji milenku. Ta ležela na pichlavém lůžku bez jediného pohybu, nepomohla mu, otevřela oči i ústa ve chvíli, kdy do ní zajel, pak jako by se náhle probudila ze sna, začal rychle pracovat, ne dlouho, jen krátce, než se sám dostal k vyvrcholení. Ona už hezkou chvíli neležela bez hnutí, probudila se její touha, všechny části jejího těla se rozechvěly, prohýbala se a zase klesala, vzdychala přitom, hlasitě vyšeptávala nesrozumitelná slovíčka v rytmu houpajícího se kostelního zvonu. Pak byl konec. Nedokázala si pomoci, nevěděla, jak ho obejmout a nepustit ho dřív, než bude i ona na vrcholu rozkoše.

Autor, jemuž soudci i žalobci chtěli dokázat nemravnost jeho popisu, napsal na konec této epizody, že začala v duchu litovat, když si uvědomila, že se v ní stahuje, je stále menší a menší, nebude dlouho trvat a vyklouzne ven a bude po všem. Její lůno však bylo ještě otevřené a hedvábně

hebké, pohybující se jako mořská vlna za přílivu, a ona se rozradovala nad úspěchem té snahy. Pevně

ho objala a přitiskla se k němu, a když se začala vlnit, tak se i on vzpamatoval a rychle se do ní vrátil, její poupě se rozvilo a jeho penis také, a tak se oba dostali do rytmického pohybu jako při tanci, jehož

melodie se zrychlovala, že zaplnila celé Connieho vědomí, on byl už tak hluboko, že začala sténat, ale ne bolestí, dosud nepoznanou rozkoší ještě dost dlouho po poslední tečce za rýmem. Když jeho život znovu vystřikoval do jejího, tak zmlkla. A tak vedle sebe tiše leželi, ani je nenapadlo pohnout se z rozkoše.

První se zvedl hajný. Políbil ji, pohladil, rozhlédl se kolem, uvědomil si, kde jsou, vstal a začal se oblékat, přitom ji vzal za ruku a slavnostním hlasem oznámil.

„Teďka jsme byli oba zároveň.”

Dlouho mlčela.

„To je dobře, tak to má být,” pokračoval. „Většina lidí to nezažije za celý život ani jednou.”

„Skutečně?” zeptala se. „Máš radost?”

„Jo. Ale mohli bysme být ještě chvíli zticha.”

„Copak jiní lidé nejsou často zároveň?” zeptala se.

„Většina nikdy. Můžeš na nich vidět, jak kysele se tváří.”

„Byl jsi taky tak zároveň s nějakou jinou?” zeptala se.

„Ani nevím.”

Connie si prý právě v tomto okamžiku uvědomila, že od něj neuslyší odpověď na tuto

otázku. Podívala se mu do očí, znovu pocítila, jak ji přitahuje, ale on už si oblékal vestu, vyklepal smetí z kabátu, jako první vstoupil do houští a vyšel na pěšinu, a hned když vyšla za ním, tak jí oznámil:

„Já s tebou dál nepůjdu. Radši ne.”

Tak se otočila a odcházela nerada sama.

Významný vysokoškolský profesor, psycholog doktor James Hemmings, začal svůj projev otázkou, jestli je vůbec možné vyjádřit čísly či slovy sociologickou hodnotu románu. „Není to možné a bylo by to zbytečné. Proč dávat autorovi tak významnému a po celém světě uznávanému známky jako žáčkovi v první třídě. V dnešní době, plné zvratů a posunu

společenských kritérií, spíš směrem dolů než na horní hranici, však dochází k úpadku vztahů mezi ženou a mužem. Mladá dívka slyší

odmalička od rodičů, příbuzných i přátel, jak je důležité mít míry a váhu královen krásy. Je důležité

mít správně velká prsa, boky a pas, ošetřovat odmalička svůj obličej módními krémy a barvit si vlasy správným tónem fialové či rezavě rudé, je-li právě tato barva v módě. Láska, sex, to jsou pak už jen doplňky, a vyjadřování zamilovaných hýří obludnými sprosťárnami. O sexu se veřejně mluví, chlapci i dívky se veřejně vyjadřují, jaké to včera v noci po mejdanu bylo, vzájemně své milenky na jednu noc popisují a doporučují nebo před nimi varují, Lawrencova kniha se snaží o opačné. Vrátit lásku tam, kam patří, protože sex bez lásky je jen nedokonalou náhražkou možného. Je jakýmsi protijedem po deliriu z banalit.”

„Považujete tedy onu knížku za medikament proti citové lhostejnosti?”

„Samozřejmě.”

„Děje se tak popisem těch třinácti souloží, které autor dopodrobna uvádí?”

„Bude dobré, když si o jedné chvíli naplněné láskou přečteme a připomeneme si, jak autor milostný akt popisuje.

Stáli spolu před hájovnou a on se po dlouhém odmlčení zeptal:

,Tak co, jdeme dovnitř?’

,Chceš mě?’ zeptala se pro jistotu.

Jestli chceš ty mě?’

Neodpověděla. Nevěděl proč. Chvíli čekal, ale pak jí přece jen velmi něžně nařídil:

,Tak pojď.’

Vešli dovnitř. Rozsvítil v chatě petrolejku s hodně staženým knotem, zavřel dveře na šoupačku a věcně se jí zeptal:

,Ty máš něco vespod, nebo ses pod šatama nahatá?’

,Jsem. Jo jsem.”

,Tak teda, já se taky svléknu.’

Zase to začalo Čarováním s koňskými dekami. Sundal je z police, jednu hodil na podlahu a druhou připravil vedle na přikrytí, bylo totiž dost zima. Connie si sundala čepici a prohrábla si vlasy. Hajný si zul boty, a dělal to docela pomalu, pak si stáhl už jen kamaše a rozepnul si poklopec na dyftýnových rajtkách.

,Tak si pojď lehnout,’ řekl jí, když měl na sobě jen košili. ,Já se taky svléknu. Víš, ty seš

bezvadná. Opravdu bezvadná,’ řekl a vyhrnul jí šaty až ke krku, lehl si vedle ní, přetáhl na oba koňskou houni, začal ji líbat, a ona mu sáhla pod košili. Tváří se jí přimáčkl na teplé břicho. Ona ho objala, ale nebylo to bůhvíjaké objetí, měla totiž strach z toho nahého, hladkého, teplého těla i z jeho svalů, a snad právě proto jen ležela a možná že se dokonce poněkud stáhla. Jeho rychlost a nedočkavost ji nepříjemně překvapila, a tak netečně, bez jakéhokoliv pohybu ležela pod jeho v rytmu se pohybujícím tělem, jako by to nebyla její záležitost, jako by se seshora dívala

na někoho jiného. Autor ji nechal pochybovat o smyslu aktu veliké lásky. Jeho fantazií stvořená postava uvažovala najednou naprosto jiným způsobem a v jejím partu se objevila dokonce tvrzení, že dnešní, moderní

spisovatelé trefili do černého, když se o milování vyjadřují jako o komedii. Je to fraška a básníci, kteří

ve svých dílech tvrdí, že bůh se ve stylu černého humoru zachoval diletantsky, když stvořil člověka jako bytost rozumnou, ale přinutil ho stát se aktérem této směšné komedie. I Lawrencův kolega, francouzský spisovatel Maupassant, prý v pohlavním aktu viděl ponižující rozpor. Lidé pohlavním aktem sice pohrdají, přesto se mu však s vášní oddávají.”

Před soudním dvorem, a v první řadě před porotci, bylo velmi důležité přečíst a připomenout tuto scénu a zdůraznit závěr obou aktérů. Byl totiž překvapivý a pro posouzení obsahu celé knížky velmi důležitý, protože byl nadmíru kritický:

„Její pocity byly rozporné. Ležela tiše a bez pohybu, přitom chtěla ze sebe shodit muže, aby se zbavila jeho křečovitého objetí, aby už skončilo to natřásání zadku a kyčlí. Najednou bylo jeho tělo pro ni nesmyslným, nedokonalým a nestydatým organismem, nemotorným a nechutným v tak primitivní roli. Autor si dokonce v tomto případě neodpustil šanci vyjádřit se velmi kriticky a věštil, že dokonalý vývoj lidského pokolení jistě jednou odmítne tu směšnou funkci. Hajný chladné chování partnerky samozřejmě zaregistroval. Když skončil tak brzy, zůstal tiše, beze slova i pohybu ležet. Nevěděl si rady, když zjistil, že se rozplakala.

,Já vím, dneska to nestálo za nic. Jako bys to ani nebyla ty. No jo, co se ale dá dělat. Někdy je to tak a někdy zase jinak.’

,Já tě nemůžu, já tě nějak nemůžu milovat,’ řekla mezi vzlyky.

,Když nemůžeš, tak nemůžeš, kvůli tomu se nemusíš trápit. Nikdo ti v tomhle nemůže nic radit nebo nařizovat. Dívej se na to tak, jak to je. život je med i pelyněk. Co se dá dělat, dneska jsme si lízli trochu toho hořkého.’

, Jenže já tě chci milovat. Moc tě chci milovat. Jenže nemůžu, a to mi připadá strašné,’ řekla. V duchu se mu posmívala. Když ji přestal objímat, tak ji to uspokojilo. Najednou jí vadilo jeho vulgární chování, jeho primitivní vyjadřování, jeho oblečení a taky to, že se před ní nestyděl svlékat si kalhoty a neotočit se přitom. Nelíbilo se jí, a zřejmě jí vadilo, jak mluvil, jak na všechno znal odpověď. Varoval ji před nebezpečím jejich milostného poměru. Bez rozmyšlení odpovídal přímo a správně na každou otázku. V myšlenkách ho považovala za hrubého nevzdělance, ale když se odkulil a zůstal vedle ní ležet, přitiskla se k němu, popadla ho za ruku a třesoucím se hlasem ho prosila:

,Nechoď pryč, nenechávej mne tu samotnou. Nezlob se na m ě. Drž mne, objímej mě pevně, vší

silou.’

Podle sdělení autora nevěděla, co dělá. Chtěla se ubránit sama před sebou, před svým vlastním odporem a vztekem. Nevěděla ani, co říká. Když ji znovu obejmul, přitiskla se k němu vší silou, které

byla schopna. On ji obejmul, přitáhl si ji blíž a ona se v jeho náručí cítila jako v hnízdečku a tulila se k němu. Pak přestala plakat, hřbetem ruky si setřela slzy, najednou obživla. Lawrence byl mistr. Měl za sebou víc než tucet knížek a všechny byly úspěšné. Tu s titulem Milenec lady Chatterleyové přepisoval a doplňoval nejméně třikrát. Ani v opakovaných obrazech spojení muže a ženy se nespokojil s tím, co čtenář čekal. Dokázal nejen udržet, ale i navyšovat napětí, a tak popisoval, jak se Connie v náručí hajného měnila, jak pomalu tála, začala se tulit a po chvilce v něm probudila žádost, a ona to v objetí samozřejmě cítila a chvěla se s nádherným pocitem, když ji jeho dlaň hladila. Nejdřív na zádech, pak sjela na boky a skončila v rozkroku. Všechny zábrany

najednou padly, ucítila jeho penis, ani chvilku neváhala a otevřela se milenci celá. Poslední známky odporu zmizely. S obavou očekávala ono známé bodnutí mečem. Ono však nepřišlo, cítila pomalý, jemný a ohleduplný dotyk a ona pomáhala, jak nejlépe mohla, aby splynula s proudem, připomínajícím vlny moře při přílivu. Jedna sledovala druhou, dostávaly se stále hlouběji a pak kdesi v hlubinách, když se už pokolikáté vracely, až způsobily prudké rozechvění, jako výbuch cítila jeho horkou sprchu a topila se v přemíře slasti. Autor konstatoval, že dospěla do cíle, zahynula, najednou nebyla, ale zrodila se šťastná žena.

,Bylo to báječné,’ řekla.

On mlčel, zůstal na ní ležet, jen zhluboka dýchal a ona necítila jeho tíhu, už nebyla obětí, protože se zrodila znovu, blažená a udivená. Tak jako předtím on ji hladila část jeho těla, kam až

dosáhla. Zpočátku nesměle, se strachem, nakonec se však přece jen odvážila, dotkla se, nejdřív jen jedním prstem, měkkého pyje, ale po chvíli přidala další prsty a začala si s tou dosud neznámou částí

jeho těla hrát. Obdivovala se jemné kůžičce i dvěma těžkým snadno pohyblivým koulím. Zjistila, že to je ten bohem stvořený původ života na zemi, že to jsou kořeny všeho, co se hýbe na této zemi, a ona má tu neobyčejnou podivnou sílu ve své dlani.

Přivinula se k němu. Použila všechnu sílu svých paží, aby mu vyjádřila, že všechno na jeho těle je její, a najednou se zarazila, protože si uvědomila, jaký pohyb nastal, aniž se kdo pohnul. Ta malá

část jeho těla začala znovu narůstat. Ona rozevřela svůj klín a už o ničem nepřemýšlela, oddala se mu celým tělem i duší. Nevěděla, co se s ní děje, ale všechno bylo nesmírně báječné a ona mu poprvé

řekla:

,Miláčku. Miláčku můj.’

Ani se nepohnul. Byl zticha. Tápala kolem sebe oběma rukama, ale jako by byl v bůhvíjaké

vzdálenosti, tiše se zeptala:

,Kde jsi? Promluv, řekni mi něco.’

,Holka moje drahá,’ zašeptal jakoby z posledních sil, ale ona se ještě chtěla ujistit.

,Viď, že mě miluješ?’

,To víš, že jo,’ řekl.

,Ale říkej mi to. Já to chci slyšet. Prosím!’

,No jo. Jasně. Cožpak jsi to necejtila?’

Znovu se k němu přivinula, byla stále ještě kdesi v oblacích milostného nebe. ,Miluješ mě,’

zašeptala znovu. ,Ale řekni mi, že mě budeš milovat pořád.’

,No jo,’ zabručel.

, Musíš mi to ale říkat.’

,Neměli bysme už vstát?’ řekl.

,Ne. To teda ne.’

,Proč?’

,Za chvíli bude tma.’

Políbila ho, jako kdyby se s ním navěky loučila. Nechtělo se jí vstát, on se ale postavil a vytáhl o kousek výš knot petrolejky a rychle se začal oblékat. Když už si zapínal kalhoty v pase, zastavil se uprostřed pohybu a zadíval se na milenku svýma černýma očima, neučesaný, ale klidný a krásný v mizerném světle. Ještě chvíli ji pozoroval, jak leží nahá na koňské dece, a po chvíli uvažování prohlásil velmi věcně:

,Mám tě rád, protože smím jít do tebe.’

, Líbím se ti?’ zeptala se naivně.

Jasně. Všechno je najednou báječný, když můžu do tebe. Miluju tě za to, jak jsi se pro mě

otevřela. Mám tě rád, že můžu tak jak jsem v tobě teďka byl.’

Sklonil se, políbil ji na nahý bok, dotkl se její kůže tváří a ona se zeptala:

,Nikdy mě neopustíš?’

,Na takový věci se nesmíš vyptávat.’

,Ale věříš mi, když ti říkám, že tě mám ráda?’

,Právě teď si mě měla ráda, možná víc, než si sama chtěla. Ale kdoví k čemu bysme se dostali, kdybysme se o tom pořád bavili.’

,To jsou zbytečné starosti. Snad nemyslíš vážně, že jsem tě chtěla jen tak využít.’

,K čemu bys mě mohla využít?’

, Mohla.’

Jak?’

,Abych s tebou měla dítě.’

,Každá ženská může mít kdykoliv dítě,’ sedl si a začal si zapínat kamaše přes boty.

,To teda nevím, jak to myslíš, ale doufám, žes to nemyslel vážně.*

,No a co? Dneska to přece bylo nejlepší.’

Otevřel dveře, chvíli zůstal venku, snad sypal kvočnám a povídal něco psovi. Když se vrátil, ležela Connie pořád ještě na té houni. Krásná, zářivá a kdoví co si myslela o zázraku života a lidského bytí. Vzal si malou stoličku, posadil se a řekl:

,Musíš jednou přijít na celou noc do hájenky, než od-jedeš. Slíbíš mi to? Přijdeš?’

,Přijdu, ‘

,Bezva. A budeš se mnou spát. Když se teda zas objevíš?’

,Kdy?’

,No jo, to ty nemůžeš vědět, že jo. Nebo můžeš?’

,Možná v neděli.’

,Tak to je bezva. Tak tedy v neděli. Jen jestli si to nerozmyslíš.’

,Proč bych si to měla rozmejšlet?’

, Kdoví proč. Ale teď už musíš vstát, protože musíš do hajan.’

Sklonil se k ní, pohladil ji lehounce po tváři a pošeptal jí: ,Ty ses moje holka zlatá! Máš tu nejkrásnější kundičku na světě. Když chceš. Když se ti to zrovna líbí.’

,Co to má znamenat?’ zeptala se už vsedě.

,Nevíš? Ty nevíš, jak to bylo, když jsem tam před chvíli vevnitř byl?’

,Všechno vevnitř? Kde si teďka byl?’ smála se. ,Taky se tomu může takhle říkat, ale je to přece soulož.’

,Kdepak. Soulož, to jsou všechny ty pohyby, který musíš přitom dělat. Zvířata taky souložej. Ale kundička, to ses ty celá, a to je přece něco docela jinýho, než dělaj zvířata. I když to taky podobně

děláme. Ale kundička, to je na tobě to nejlepší, co máš, holka moje zlatá.’

Vstala, nebo spíš vyskočila, políbila ho, pohladila a ještě se pro jistotu znovu zeptala:

,Tak teda je to pravda, že o mě stojíš?’

Už neřekl ani slovo, políbil ji, podal jí ruce, aby mohla vstát.

,Ukaž, já tě musím oprášit,’ a pak už neřekl nic, jen ji ještě rychle obejmul a ona se rozběhla do tmy a svět jí připadal jako báječný sen a stromy se rožky valy, jako by mávaly.” Když státní žalobce Griffit-Jones pátého dne soudního přelíčení 1. listopadu 1960 dočetl ukázky z románu, trval na tvrzení, že jde o morálně nebezpečný obscénní román. V několika minutách

ještě

připomněl především porotcům, že Lawrencova knížka nemůže být prodávána, protože ve smyslu zákona její distribuce byla protiprávním činem. Obrátil se ještě k porotcům a upozornil je, aby se jednohlasně vyjádřili, jestli smí či nesmí být román uveden do prodeje. Porotci odešli, neradili se dlouho, vrátili se do soudní síně.

„Vážení členové poroty, došli jste k jednotnému názoru?” zeptal se soudce Gardiner.

„Ano, Ctihodnosti,” odpověděl předseda.

„Je tedy nakladatelství Penguin Books Ltd., vinno, nebo nevinno, že vydalo nemravnou knihu?”

„Je nevinno,” řekl předseda poroty.

Tento výrok byl konečný. Knížka dávno obdivovaná miliony čtenářů už ani ve Velké Británii nebyla považována za kacířsky nemravnou a vydavatel mohl dát do prodeje prvních dvě stě tisíc výtisků. Během dalších tří měsíců se prodalo kolem 3 milionů výtisků. Soudní proces byl totiž levnou a působivou reklamou.