Ukradli bohům smrt

Václav Pavel Borovička

Proč jsem zabil matku

Vyprávěl o svém životě sám a inspektor Barthélémy jen

přitakával nebo se sem tam na něco zeptal. Richard Corbett

byl velmi inteligentní, vzdělaný, citlivý a dobře vychovaný

muž. Nezastíral nic, naopak, snažil se se najít

důvody i souvislosti ne proto, že pracovníci Sureté jeho

výpověď protokolovali, ani proto, aby se obvinil nebo

obhajoval. Povídal o sobě hlavně proto, aby se sám pro

sebe dopídil, proč zabil matku, kterou tolik miloval.

„Corbett není přece francouzské jméno?“ nadhodil inspektor

Barthélémy.

„Máte pravdu. Otec byl Angličan, matka Francouzka.“

„Jak se u vás doma mluvilo?“

„Jak kdo chtěl. Všichni jsme si rozuměli. Měl jsem

domácího učitele, pocházel z Montpellieru, tak jsem

mluvil, jako se mluví na jihu. Otec se narodil ve Walesu,

tam taky žila moje babička, jeho matka. Měl jsem ji moc

rád. Ale dodnes si vzpomínám, že jsem tam nebýval rád.

Scházelo mi slunce, nelíbily se mi ovce, které se všude

toulaly, všechno tam bylo chladné. I lidé.“

„Čím byl váš otec, pane Corbette?“

„Byl diplomat. Skvělý člověk. Čestný, vzdělaný, elegantní.

Pamatuji si ho jako krásného, vždy pečlivě oblečeného

muže. Ke všem byl laskavý. Když mi bylo asi

tak sedm, směl jsem mu nalévat skleničku portského

před večeří a waleské babičce také.“

„Domácí učitel u vás bydlel?“

„Jistě. Byl to bezvadný člověk, ale musel odejít.“

„Proč musel odejít? Nechoval se snad patřičně?“

9

 9

„Když otec onemocněl, tak ho mamá poslala pryč, aby

byl v domě klid. Nikdo nesměl mluvit nahlas. Pamatuju

si, že nám všem bylo moc smutno. A mamá se přestěhovala

do tatínkovy ložnice a vůbec odtud nevycházela.“

„Kdy se to pak stalo?“ zeptal se inspektor.

„V říjnu 1906. Jednou večer přišla mamá do haly

a řekla, že otec zemřel. Pak se dala do usedavého pláče

a zavřela se ve svém pokoji. Já jsem si hned nedokázal

uvědomit, co se vlastně stalo. Byl bych potřeboval s někým

o tom mluvit. Nevěděl jsem nic o smrti. Ale mamá

byla dlouho po pohřbu nemocná. Ležela ve svém pokoji

a doktor Valmyre ji denně navštěvoval. Můj domácí učitel

se nevrátil, nikdo ho o to nepožádal, a tak jsem zůstal

sám. Pamatuji si, že v našem domě bylo od té doby ticho

jako v kostele. Všichni chodili po špičkách, okna zůstávala

zavřená, komorná se sluhou si jen šeptali. A pak mě

poslali do Walesu.“

„Jel jste tam rád?“

„Ne. Ale řekl jsem si, že aspoň budu s babičkou. S tou

jsem si odmalička povídal.“

„Jezdila tam matka za vámi?“

„Ani ne.“

„Jak jste tam byl dlouho?“

„Dva roky. Byly to dlouhé prázdniny. Ale pak mě odvezli

do Hyeres. Mamá tam žila v malém domku na pobřeží.

Já jsem byl víc Francouz než Angličan.“

„Vaše matka byla už v pořádku?“

„Myslel jsem si to. Byla to krásná, zlatovlasá, šarmantní

žena v nejlepších letech, ale to všechno jsem tenkrát

nevěděl. Mně se líbila, protože to byla moje máma,

a měl jsem ji rád.“

„Vrátil jste se k ní v roce 1910?“

„Na jaře, když kvetly mimózy.“

„Takže jste vlastně prožil šťastné mládí?“

„Snažíte se o psychoanalýzu, inspektore?“

„Hledám, čeho bych se chytil.“

„Všechno vám řeknu. Měl jsem dost času, abych si

mohl rozmyslet každou větu.“

10

 10

„Vy jste se přece na vyšetřování nepotřeboval připravit.“

„Na vyšetřování ne. Ale sám pro sebe jsem si musel

vyjasnit všechno ještě předtím. A byl jsem na to sám, inspektore,

neměl jsem nikoho, kdo by mi pomohl, a neměl

jsem nikoho, kdo by se mě ptal jako vy teď. Monolog

není šťastný způsob vyjadřování.“

Richard Corbett byl svým způsobem šťastný mladý

muž, protože byl čestný, poctivý a velmi inteligentní. Jeho

školní léta proběhla bez jediného zádrhelu. Dobré

známky, slušný vztah k profesorům, jedna dvě studentské

lásky. Pak vojenská služba a nasazení proti povstalcům

v Maroku. Publicisté, kteří se případem zabývali,

a nebylo jich málo, ho vesměs popisují jako hodného hocha

a korektního muže, neschopného spáchat jakoukoliv

nepravost. Nepil nadmíru, nehrál hazard, a dokonce byl

podle svědectví abbého Boyera i náležitě zbožný. A ještě

něco: byl hezký, líbil se dívkám. Ideální mladý muž.

„V listopadu 1928 jsem jel na dva měsíce k babičce

do Walesu. S mamá jsem si pravidelně dopisoval. Posílala

mi dlouhé, někdy až moc dlouhé dopisy. Cítil jsem

z nich smutek. Nakonec mi napsala jeden velmi krátký:

Můj drahý synu, nechtěla jsem tě zbytečně znepokojovat,

ale je třeba, abys věděl, že jsem od července nemocná.

Nevím přesně, oč jde, ale mám strach, protože jsem

sama. Bojím se, že mi to leze na mozek. Odpověz telegraficky.

Nebylo na co odpovědět, v dopise nebyla žádná

otázka, jen obavy z něčeho zlého. Sebral jsem se a jel

jsem nejbližším rychlíkem do Hyeres.“

„Dozvěděl jste se, co jí je?“

„Hned po příjezdu. Z nádraží jsem se dal dovézt k doktoru

Valmyreovi a ten mi řekl, že ji před několika dny

vyšetřoval, a protože ji nechtěl vyplašit, mluvil o malé

operaci. Situace však byla mnohem horší. Moje matka

měla rakovinu.“

11

 11

2

Richard Corbett se od té chvíle od matky nehnul. Jen

občas si odskočil, aby se poradil s lékaři, aby přemluvil

chirurga k operaci. Neměl úspěch, jediné, co nemocné

navrhli, bylo ozařování. V roce 1928, ale i o mnoho let

později, jiná možnost neexistovala. Jak už to bývá, po

několika týdnech se matčin stav poněkud zlepšil. Ale

o to horší bylo pokračování nemoci.

Sháněl, koho se dalo. Sliboval vysoké honoráře vyhlášeným

lékařům ve Francii i v Anglii. Za každou cenu se

pokoušel zmírnit matčiny útrapy. Povolal k jejímu lůžku

zázračné šarlatány a divotvorce, dal pro ni vyrobit magnetický

pás, který měl rozsev zastavit. Všechno zbytečně.

Nemoc postupovala rychle, lékaři se shodli, že jeho

matce není pomoci, a předepisovali jí uklidňující prostředky,

většinou morfiové preparáty.

„Trpěla strašně. Ve dne v noci sténala bolestí a já jsem

jí nedokázal pomoct. Dával jsem jí prášky pro uklidnění,

ale nebylo to nic platné.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Seděl jsem u jejího lůžka celých šest měsíců ve dne

v noci. Nejdřív jí chodil píchat injekce doktor Valmyre,

pak posílal ošetřovatelku, nakonec jsem se to naučil

sám. Jenomže už ani morfin nepomáhal. Doba účinnosti

se zkracovala. A tak jsem bezmocně seděl u matčina

lůžka a díval se, jak trpí. Přitom neměla naději. Na tom

se shodli všichni, kdo ji vyšetřovali. Už dávno mě nepoznávala,

prakticky o sobě nevěděla. Muselo to skončit,

utrpení už nebylo možné prodlužovat. Ta věta mi zněla

v myšlenkách pořád znovu a znovu. Na nic jiného jsem

už nedokázal myslet.“

„Utkvělá představa?“

„Nepřemýšlel jsem o tom, jak to pojmenovat, ale nemohl

jsem se toho zbavit.“

„Bylo to sedmého května?“

„Ano, inspektore, sedmého. V noci jsem vyšel ven,

12

 12

ani jsem si neuvědomoval, kam jdu a proč, bloudil jsem

prázdnými ulicemi, opakoval jsem si pořád stejnou větu

a proklínal jsem doktory a faráře, který mluvil o vůli boží.

A snad někdy ráno, když se rozednívalo, když jsem

se vracel, jsem se rozhodl. Nevím to přesně, všechno se

to odehrálo jako v horečném snu.“

„Říkáte, že jste se rozhodl. Uvažoval jste logicky?

Uvažoval jste vůbec?“

„Jakmile jsem se rozhodl, všechna mlha se rozplynula.

Určitě jsem jednal logicky. Najednou jsem totiž měl

plán, jak se dostat z bludného kruhu. Uvědomil jsem si,

že život vlastně nemá cenu. Ani můj. Vzal jsem celé balení

dialcidalu a rozpustil jsem tablety ve vodě. Jednu

sklenici pro mamá a druhou pro mne. Pak jsem ji nadzvedl,

podepřel jsem jí záda polštáři, abych ji udržel

vsedě, a dal jsem jí to vypít. Sám jsem vypil druhou. Pak

jsem si sedl na židli vedle postele a vzal jsem ji za ruku.

Zřejmě jsem usnul.“

„Spali jste až do rána?“

„Vzbudil jsem se asi ve dvě v noci. Mamá tiše oddychovala,

připadalo mi, že jí je najednou dobře. Ale mně

nebylo. Motala se mi hlava, všechno se mi jevilo rozmazané,

rozostřené, ale dopotácel jsem se do svého pokoje,

vzal jsem revolver, nabil ho a odjistil, pak jsem zmáčkl.

Spala. Netušila, co se děje. Byla to klidná smrt.“

„Uklidnil jste se taky vy?“

„Naopak. Najednou jsem si uvědomil, že mám za sebou

jen první část. Ale byl jsem po tom narkotiku, jako

bych se pohyboval pod vodou. Potácel jsem se, nedokázal

jsem udržet rovnováhu, svět se se mnou roztočil

a z nohou mi nahoru stoupal takový chlad, jako kdybych

měl kosti z ledu. A stoupal mi páteří do hlavy. Světla

zhasínala, přestal jsem vidět. A pak jsem zřejmě upadl.“

„Co jste udělal s tím revolverem? Kam jste ho dal?“

„Nemám ponětí. Kdoví jestli jsem ho nedržel v ruce.

Já nevím. Připadal jsem si, že už nežiju, že už jsem

mrtvý.“

„Jak dlouho jste tam ležel?“

13

 13

„Do rána. Probral jsem se, když už bylo světlo.“

„A revolver?“

„Šel jsem do matčina pokoje. Asi jsem tam šel.“

„Našli vás tam.“

„Tak tam někde musel ležet. Přiložil jsem si hlaveň na

hruď, tak jsem si to totiž připravil, tak jsem to chtěl udělat,

a zmáčkl jsem.“

„A to je všechno?“

„To snad je dost.“

„Souhlasím,“ řekl inspektor.

Richard Corbett měl štěstí v neštěstí. Včas ho našli,

včas dopravili do nemocnice v Hyeres, včas se dostal na

operační stůl. Přežil. Přitom mířil dobře, kulka prolétla

plícemi, dokonce povrchně zasáhla špičku srdečního svalu

a zůstala v levé lopatce. Zachránili ho.

Během dlouhé rekonvalescence psal. 29. května 1929

uveřejnil deník Le Matin jeho článek s titulem: Proč

jsem zabil svou matku. Byl jedním z mnoha, které se za

posledních několik desítek let objevily v tisku a předkládaly

snad lékařům, snad právníkům, snad celému lidstvu

k úvaze možnost, jak pomoci těm, jimž už pomoci nelze,

jak skončit jejich nepředstavitelné utrpení. Jsou známy

desítky případů, kdy se někdo z příbuzných či blízkých

rozhodl vzít osud nemocných do svých rukou.

Mnohé akce pomocníků smrti pro ně nedopadly dobře.

Richarda Corbetta porota jednomyslně zprostila viny.

14

 14

Carův spasitel

1

Byl nejzámožnějším statkářem na světě. Patřilo mu přes

milion čtverečních kilometrů půdy, tedy polnosti o rozloze

Francie, Německé spolkové republiky, Belgie, Lucemburska,

Švýcarska a Rakouska. V trezorech skrýval

sedm set milionů zlatých rublů v hotovosti, navíc měl

tučná konta v evropských a zámořských bankách. Byl

neomezeným pánem šestiny světa.

Jmenoval se Mikuláš Alexejevič Romanov, z boží milosti

Imperátor a Samovládce Velké Rusi, car moskevský,

kyjevský, vladimirský, novgorodský, astrachaňský,

kazaňský, polský, sibiřský, velkovévoda litevský, volyňský,

podolský a finský. Pro své povolání se nehodil. Nebyl

dostatečně inteligentní, dokonce ani ne chytrý. Byl

věrolomný, lstivý a krutý. Bál se o život i o zděděný

trůn. Měl proč. Nejeden z jeho předků padl ranou atentátníka

nebo příliš nedočkavého následníka. Mikuláš II.

byl špatným carem a byl také posledním carem.

Rasputin byl hrubý nevzdělaný podvodník, jakých se

objevilo v historii jen málo, náboženský šarlatán a nepřekonatelný

smilník, ale také svatý muž a osvědčený

prorok, zázračný lékař a vševědoucí politik, ukrutný darebák

a dobrodinec carského dvora, a aniž si to přál, také

hrobník carské říše. Carevna širé Rusi mu nabídla výnosné

místo. Stal se strážcem carských lamp s vysokým

platem a monopolním vlivem.

Carevna Alexandra Fjodorovna, původem Němka, se

narodila jako princezna Alice Viktorie Hessenská, vyrostla

však v Londýně u babičky, královny Viktorie, by-

15

 15

la tedy víc Angličankou než Němkou, ale vůbec ne Ruskou.

Ovládala cara, kralovala obrovské říši a na slovo

poslouchala Rasputina. Bigotní, nenormálně pověrčivá,

hysterická, věřící na duchy i na zázraky, byla přímo

předurčena za ideální partnerku šarlatánovi. Psychicky

ušlápnutá žila ve věčném strachu ze zítřejšího dne,

v obavách o osud manžela i dětí, a nakonec i celého panství.

Její ruská kariéra nezačala povzbudivě.

Budoucího manžela poznala na britském královském

dvoře. Zamilovala se do něj. On ji také zbožňoval. Jenže

ruský následník trůnu se musel pustit do čtyřletého handrkování,

než doma prosadil, že se směla stát jeho ženou.

Čekali na její příjezd v letním sídle na Krymu. Jela

tam s nadějí, že se jí Rusko položí k nohám. Místo toho

se setkala se skrytým opovržením. V kuloárech se šuškalo,

že Němka přinesla do Ruska neštěstí.

Otec jejího ženicha, car Alexandr III., ji proti očekávání

nepřivítal s otevřenou náručí, ležel totiž na smrtelné

posteli, upil se. Dvořané očekávali, že už příští hodina

bude jeho poslední a tak nevěnovali příliš pozornosti cizí

princezně.

Alexandr III. zemřel, ať žije Mikuláš II.!

Už nebyla jen následníkovou nevěstou, rázem se stala

budoucí carevnou. Zatím však stála místo uprostřed

slavností a radovánek v hlubokém smutku za rakví sice

bývalého cara, pro ni však zcela neznámého pána, a prodělala

dlouhou pouť z Krymu do Moskvy ve stejném

vlaku s mrtvým, za něhož popové sloužili na každém

nádraží nekonečné mše.

Sto let předtím věštila jakási ruská Sibyla, že právě

v prvních letech dvacátého století prožije země období

bídy a nepředstavitelného neštěstí. Mnohé nasvědčovalo

tomu, že měla pravdu.

Po Mikulášově slavnostním pomazání za cara všech

Rusů dal vylepit vyhlášku, v níž sliboval každému, kdo

se dostaví na Chlodynské pole k veselici, tři suvenýry:

pohárek s carským erbem, šátek a rubl od cesty. Ústní

podání carovu nabídku ještě podstatně vylepšilo, začalo

16

 16

se povídat, že každý přítomný rolník dostane od cara

krávu. Na Chlodynské pole přišlo na půl milionu zájemců.

Pořadatelé nebyli připraveni na tak početný dav.

Vznikla panika.

Přes pole vedlo cvičné moskevské opevnění, tři metry

hluboký a dva metry široký příkop. Lidé se strkali a začali

do něj padat. Ti, co byli nejblíž, křičeli strachem, snažili

se držet zpátky, ti vzadu je tlačili, aby byli blíž suvenýrům.

Došlo ke katastrofě. A carův strýc, moskevský

starosta velkokníže Sergej Alexandrovič, se ještě postaral

o vystupňování zmatku. Rozkázal kozákům, aby okamžitě

zajistili pořádek a důstojný průběh slavnosti.

Ti se pustili do uklidňování davu po svém: knutami

a šavlemi. Na rozdupaném poli zůstalo ležet přes tři tisíce

mrtvých, většinou ušlapaných žen a dětí. Mnozí skončili

v onom příkopu. Udusili je ti, kdo na ně spadli ve druhé či

třetí vrstvě. Carevna Alexandra Fjodorovna se nedověděla

celou pravdu o katastrofě. Přiznali před ní jen několik

set mrtvých. Ale i tak začala věřit, že je neštěstí na Chlodynském

poli znamením božího hněvu, začala uvažovat

o možnosti, že opravdu přinesla do Ruska neštěstí.

Konečně další události potvrdily její obavy. Když byla

s carem na oficiální státní návštěvě v Kyjevě a na březích

Dněpru uspořádali na jejich počest slavnost, potopila

se před očima vzácných hostí svátečně vyzdobená

loď a ve vlnách dravé řeky zmizelo na tři sta lidí. Opět

znamení prozřetelnosti! Carevna dostala strach.

Už se ho nezbavila. Cítila se rok od roku stísněnější,

vždy když čekala další dítě. Car i celá země se těšili na

následníka trůnu. Ona však tušila, že neporodí zdravého

syna. Hessenský rod, z něhož pocházela, byl totiž postižen

dědičnou nemocí, nevyléčitelnou hemofilií, nebezpečnou

krvácivostí. Ta se v tomto případě dědila z matky

na syna. Toho mohl pak čekat zlý osud carevnina bratra,

dvou bratranců a strýce. Ti všichni zemřeli na hemofilii.

Zrození následníka mělo mystickou předehru. Obrovská

ruská říše žila ještě na přelomu dvacátého století

v zajetí pověr a středověkých náboženských předsudků.

17

 17

Vesnicemi putovali špinaví svatí muži, zázrační mniši

a čarodějní poutníci patřili ke stálým atrakcím klášterů.

Nebylo divu, že je ubozí, negramotní a hladem zbědovaní

mužici brali vážně, bylo však neuvěřitelné, že i carská

rodina věřila jejich pochybným kouzlům a zaklínáním.

Carevna byla vyhlášeným mecenášem šarlatánů, dychtivě

naslouchala nic neříkajícím věštbám ambulantních

jasnovidců, bláznivá „svatá Matrjonuška“ měla na carském

dvoře tak velký úspěch, že zinkasovala za své vystoupení

královský honorář: velký pozemek a pytel zlaťáků

na stavbu kláštera.

V té době byl hvězdou první třídy v kategorii náboženských

šarlatánů Ioan Kronštadtskij. Usadil se

v Andrejevském kostele a začal tam pořádat mítinky

hromadného pokání. Jeho vystoupení působila vskutku

sugestivně. Pokaždé vznikly nepokoje, rvačky mezi věřícími,

carští četníci měli co dělat. Na petrohradském

dvoře se objevil Míťa Blažený, pomatenec, který při

svých častých epileptických záchvatech vykřikoval nesrozumitelné

věty. Dvořané si je pak vykládali po svém.

Bláznivá Darja, které carevna věnovala zvláštní pozornost

i přízeň, byla notorická alkoholička.

2

Alexandra Fjodorovna vyrostla na britském královském

dvoře, kde se jí dostalo nejlepšího vzdělání, žila v prostředí

vynikajících lidí, a přece se po příchodu do Petrohradu

zcela oddala středověkým zvykům.

V roce 1901, to už měla čtyři dcery a toužila po synovi,

navštívila Paříž. V Lyonu žil proslavený šarlatán,

zázračný lékař Philippe, ve skutečnosti zkrachovaný

řeznický tovaryš, kterému se nechtělo pracovat. Otevřel

si zázračnou ordinaci, žehnal lidem, vkládal ruce na nemocné,

šidil a lhal a měl úspěch. Vojenský přidělenec při

pařížském ruském velvyslanectví se dozvěděl o úspěších

18

 18

podvodníka a doporučil ho carevně. Mastičkář Philippe

(vlastním jménem Nizier-Vachod) dostal pozvání do Petrohradu

a jízdenku první třídy.

Přijel, ubytoval se v carském sídle a vsugeroval carevně

těhotenství. Podle jeho slov měla porodit syna. Celých

osm měsíců tahal za nos zkušenou matku, ona uvěřila,

že je v požehnaném stavu, vystřízlivěla, teprve když

měla přijít její chvíle a dvorní lékař profesor Ott zjistil,

že se dostala do rukou podvodníka a vůbec není těhotná.

Přesto nedala šarlatána potrestat. Naopak, nařídila,

aby zběhlému řeznickému tovaryši udělili čestný doktorát.

Jmenovali ho tedy ruským vojenským lékařem a navíc

ještě tajným radou. Pak teprve zmizel z petrohradské

scény.

Popové si uvědomili, jak velký vliv mají na carevnu

zázrační světci, a starali se o nástupce zavrženého francouzského

řezníka. V Rusku bylo přece dost kvalifikovaných

blahoslavených a čarodějných divotvůrců. Například

sarovský Serafim. Má výtečnou pověst a navíc je

už dávno pod drnem, nemůže tedy dodatečně způsobit

žádný kacířský skandál.

Carevnin zpovědník si vzal na starost propagaci akce,

navrhl, že by měl být zasloužilý divotvůrce prohlášen

svatým, a při té příležitosti doporučil panovnici zaručeně

zázračný pramen sarovského kláštera. Kdo se v něm

vykoupe, smyje ze svého těla všechny nemoce, neplodné

ženy dobře znají stoprocentní účinek zázračné lázně.

Kdyby snad matička carevna chtěla…

Matička carevna chtěla všechno, co jen trochu zavánělo

zázrakem, když se to pak týkalo její největší starosti, jak

docílit, aby už konečně porodila syna, byla připravena

podstoupit třeba i mučení. Popové a dvorní hodnostáři připravili

vše potřebné k slavnosti, na níž car, jako zástupce

boží na tomto světě, prohlásil mrtvého mnicha za svatého.

Na oslavu této události uspořádali v klášteře okázalou

večeři, když dospěli k moučníku, bylo už po půlnoci, měla

se carevna postarat o zlatý hřeb programu. Samozřejmě

jen před pečlivě vybraným obecenstvem.

19

 19

Popové se zvedli a dvorní dámy odložily ubrousky.

Carevna se ztratila od stolu. Církevní hodnostáři poklekli

u světcova hrobu a hlasitě se modlili. Dvorní dámy zatím

kráčely se vzrušenou carevnou ke svatému prameni.

Tam odložila šperky, dámy jí pomohly rozepnout

slavnostní toaletu. Chvíli stála bosá, jen ve spodním prádle,

na studeném kameni vedle zázračného pramene,

pak se odhodlala, svlékla i košili a ponořila se, jektajíc

zuby, do studené vody. Nastalo tajuplné ticho, protože

teď pracovaly neznámé síly na zázraku. Jen od hrobu novopečeného

světce se neslo mumlání popů.

Voda svatého pramene byla ledová, carevna v ní nevydržela

dlouho. Vyskočila, otřela se osuškou, dvorní dámy

jí pomohly s oblékáním. Přesně za rok poté porodila

syna. Světec Serafim však splnil úkol jen zpoloviny. Narodil

se následník, ale trpěl královskou nemocí – zhoubnou

krvácivostí. A car a carevna potřebovali naléhavě

dalšího čaroděje, který by zachránil syna před smrtí, protože

lékaři si s neduhem nevěděli rady.

3

Na scéně se objevil Rasputin.

Car Mikuláš II. napsal v nejbouřlivějších dnech první

ruské revoluce, po povstání na křižníku Potěmkin, za

nepokojů, které otřásaly zemí i jeho trůnem, l. listopadu

1905 do svého deníku: „Seznámili jsme se s člověkem

božím, Grigorijem z Tobolské gubernie.“

Carovi se tenkrát zřejmě zdálo, že jde o nadmíru významnou

událost.

Jefim Alexandrovič Rasputin byl sedlák, povozník

a mlynář v sibiřské vesničce Pokrovskoje. V roce 1871 se

mu narodil třetí syn Grigorij Jefimovič. Vyrůstal jako jiní

kluci na březích řeky Tury, nechodil do školy a domácím

pracím se také vyhýbal, nejraději ležel za pecí a snil o velkém

světě. Z doby jeho dětství se vypráví stylová epizo-

20

 20

da. Když kdosi z vesnice ukradl jistému chudému mužikovi

jediného koně a pátrání po pachateli nevedlo k ničemu,

vstal Gríša ze svého pelechu za pecí a prorockým

hlasem pravil: „Pjotr Alexandrovič ho ukradl!“

Náhodou trefil do černého a mezi vesničany se začalo

povídat, že má Gríša Rasputin jasnovidecké schopnosti.

Lichotilo mu to. Kdo ví, co je na příhodě pravdy. Jisté

je, že organicky zapadá do životopisného schématu pozdějšího

zázračného člověka a falešného ranhojiče.

Oženil se s Praskovjou Dubrovinovou, měl s ní tři děti,

dcery Marju a Varvaru a syna Dimitrije, a mezi vesničany

si získal pověst flamendra a záletníka. Žádná žena

v širokém dalekém okolí si před ním nebyla jistá. Ale jak

se zdá, nešlo o náhodné úspěchy, Gríša věděl už od svého

mládí, jak si získat ženskou náklonnost. A ještě o jedné

jeho nápadné vlastnosti se povídalo. Nezřízeně pil, syna

prý zplodil opilý, proto prý je Dimitrij duševně zaostalý.

Kariéra svatého člověka začala náhodným setkáním.

To už bylo Rasputinovi třicet a živil se jako izvoščik. Jednoho

májového dne vezl do vzdáleného kláštera ve Verchoturji

mladého mnicha. Aby si ukrátili nekonečně dlouhou

cestu podél řeky Tury, začali se bavit o náboženských

problémech. Izvoščik Gríša se vyznal v biblických příbězích,

na mnohé církevní záležitosti měl svůj vlastní, a někdy

nevšední názor, co slyšel od mladého mnicha, to ho

zřejmě natolik upoutalo, že dovezl zákazníka do kláštera,

vypřáhl koně, zavedl je do stáje a už ve Verchoturji zůstal.

Klášter ležel stranou od světského ruchu, ale i církevního

dění, sloužil jako polepšovna pro kacíře. V nucené izolaci

zde žili mniši, kteří se prohřešili proti oficiální linii,

většinou to byli příslušníci chlystovské sekty, lidé boží,

proroci. Věřili v převtělování, uctívali své žijící Kristy

a bohorodičky, pro které neplatila žádná pravidla ani zákony

boží, protože vše, co svatí konají, je dobré, i když je

to špatné.

Rasputinovi se zalíbily zásady učení chlystů, z líného

vesnického izvoščika se stal přičinlivý žák, uctivě poslouchal

kázání sektářských popů a učil se od nich pro

21

 21

budoucnost. Po jisté době pak vyšel z klášterních zdí

mezi důvěřivé věřící jako vyučený svatý, nové převtělení

Krista, který se údajně objevil v Rusku naposledy před

mnoha lety v podobě proroka Radajeva, jehož církev

i ortodoxní věřící odsuzovali pro nemravný život, žil totiž

najednou s třinácti ženami. Rasputin si našel pro svůj

cíl historický vzor, vydal se na misijní pouť zemí a pustil

se do zdokonalování Radajevova učení.

Ruská země byla zaostalá, myšlení mužiků primitivní.

Stačilo, když jediná žena začala vyprávět o bohulibých

skutcích božího muže Rasputina, a všechny to nejen

opakovaly, ale každá další přidala k historce patřičné

smyšlené podrobnosti a dobrá pověst narůstala.

Lidé v Rusku masově věřili pověrám a zázrakům

v době, kdy složil N. A. Rimskij-Korsakov Šeherezádu

a Ilja Jefimovič Rjepin maloval svá monumentální plátna,

kdy psal nesmrtelné sondy do nitra ruské duše Anton

Pavlovič Čechov, kdy Ciolkovskij položil teoretické základy

stavbě meziplanetárních raket, kdy už Pavlov pracoval

na svém díle o podmíněných reflexech a Lenin

koncipoval Materialismus a empiriokriticismus.

Rasputin se nejdříve stává autoritou na vesnicích, pak

přeskočí jeho věhlas do malých měst, nakonec je znám

po celé gubernii a popové, biskupové i Jeho Blahorodí

báťuška metropolita se začínají zajímat o činnost divotvorce.

Je náboženská? Politická? Není škodlivá zájmům

církve nebo samoděržaví? Není snad Rasputin anarchista

nebo nebezpečný socialistický rebelant?

Boží člověk Grigorij zpívá svaté písně, ve špinavé sutaně,

nemytý, zarostlý táhne od vsi ke vsi, stará se jen

o slávu boží, zřejmě neví, co je politika. Není nebezpečný

ani popům, ani carovi.

Ale pro jistotu ho přece jen postavili před koncil. Vyšetřující

komisi předsedá sarovský biskup, a přestože

Rasputin plácá páté přes deváté, propaguje svoje pojetí

nutného hříchu z vůle boží a po něm pořádné pokání,

dostává od vysokých hodnostářů absolutorium. Dokonce

i nekompromisní svatý mnich Iliodor, žijící v Caryci-

22

 22

nu, snad největší kapacita mezi žijícími svatými, uznává,

že Gríša Rasputin je stoprocentní boží člověk. A Iliodorovo

uznání je legitimací, se kterou se šarlatán může

dostat do každých dveří.

4

Rasputin si to namířil k Petrohradu.

Ruský lid padal pod tíhou bídy a hladu. Za posledních

sto let postihlo zemi čtyřicet neúrodných let, kdy nebylo

co jíst, ani čím krmit, kdy řádily epidemie. Průměrný lidský

věk byl v Rusku v roce 1897 dvaatřicet let. Každým

rokem utíkalo do ciziny na devět milionů ruských rolníků,

nedokázali se totiž uživit na lánech žírné půdy. Krize

zvýšila ještě počty nezaměstnaných a bída narůstala.

Ruský dělník je nejhůř placenou pracovní silou na

světě. Proto začíná stávkovat. Slyší o Marxových a Engelsových

myšlenkách, začíná se scházet v prvních marxistických

kroužcích. Rusko-japonská válka potvrdila

neschopnost carského režimu a zvýšila nespokojenost

obyvatel. 28. července 1904 se podařil eserům atentát na

ministra vnitra Pleveho, Sasonov hodil svou pumu a zasáhl.

Carská ochranka musela znovu přiznat, že nemá situaci

v zemi pod kontrolou. Pak ale došlo ke krvavému

střetnutí. Sto čtyřicet tisíc petrohradských dělníků se

shromáždilo před Zimním palácem k demonstraci, vojáci

dostali rozkaz ke střelbě, na dláždění zůstalo ležet na

tisíc mrtvých. To byl signál k přípravě ruské revoluce.

Necelé dva roky po narození následníka Aljošky zjistili

zoufalí rodiče, že trpí vrozenou hemofilií. Alexandra

Fjodorovna ze zkušenosti věděla, co to znamená, proto

svolala nejvěhlasnější lékaře. Bez výsledku. Pak si někdo

vzpomněl na zázračného divotvůrce, ranhojiče a božího

muže Rasputina.

Podle jedné verze se s ním dříve setkaly v Kyjevě velkokněžny

Milica a Stana, kterým se na carském dvoře

23

 23

říkalo „Černohorky“, pocházely totiž z Černé Hory. Slyšely

o jeho zázracích, viděly božího muže na vlastní oči,

zřejmě na ně udělal dobrý dojem, teď ho carevně doporučily

jako zachránce. Podle této verze dostal Rasputin

brzy poté telegram, že se má neprodleně dostavit na petrohradský

dvůr, dámy se ujaly nesnadného úkolu a propašovaly

ho do paláce za zády stráží. Carská tajná policie

se zatím neměla nic dozvědět.

Druhá verze je pravděpodobnější. Popové a vysocí

církevní hodnostáři vsadili na zázračného mnicha, umožnili

mu usadit se v Petrohradě a využili první příležitosti,

aby ho uvedli na scénu. Ze zkušenosti už věděli, že

divotvůrci mají u carevny větší šanci než univerzitní

profesoři, a chtěli mít svého člověka v těsné blízkosti

carských manželů. Rasputinův vstup na velkou scénu se

podobá navlas akcím jeho ostatních kolegů šarlatánů, ať

to byl Hitlerův jasnovidec Hanussen, nebo podvodník

Cagliostro, či kterýkoliv z oněch zázračných mastičkářů,

balamutících důvěřivé lidi snad ve všech evropských

státech. Velká dávka drzosti, neporazitelné sebevědomí,

sugestivní pohled a královsky jisté vystupování před diváky,

kteří musí hned v prvních vteřinách ztratit dech,

taková jsou pravidla. Rasputin respektoval zkušenost

svých předchůdců.

5

Aljoša se uhodil do kolena, rána krvácela a krvácela. Lékaři

bezradně krčili rameny, dvouletý hoch nebyl k utišení,

už celých dvanáct hodin mu vyměňovali obvazy, ale

nic víc dělat nemohli. Rodiče byli zoufalí při pomyšlení,

že se nepodaří zastavit krvácení, že jim jejich jediný syn

zemře před očima. Carská rodina byla tenkrát na letním

bytě a do Carského Sela přijela na návštěvu i velkokněžna

Anastázie.

Snažila se uklidnit carevnu. Nepodařilo se jí to. Pak si

24

 24

vzpomněla na Rasputina. Dala zapřáhnout a tryskem jela

do Petrohradu pro božího divotvůrce. Naložila ho do kočáru,

odvezla nejdřív do svého bytu, kde už čekala další

aktérka komplotu, Aljošova chůva Marja Višniaková. Ta

potom přivedla Rasputina po zadním schodišti přímo do

carovy pracovny.

Mikuláš II. seděl za psacím stolem a vyřizoval státní

záležitosti. Carevna pod lampou vyšívala. Snažila se

myslet na něco jiného než na nemocného Aljošu. Vešla

chůva a ohlásila Rasputina. Vpadl do místnosti jako velká

voda, dupal ve svých obrovských sedláckých holínkách

po perských kobercích, beze slova přistoupil k carovi

a po mužicku ho objal a políbil, s carevnou, která se

překvapením nezmohla na jediné slovo, udělal totéž. Pak

se zeptal, kde leží kluk.

Odvedli ho k Aljošově posteli. Zpočátku se na něho

ani nepodíval. Poklekl před ikonu a začal se nahlas modlit.

Mumlal a mumlal dobrých dvacet minut. Aljoša ho

zvědavě pozoroval. Ten neznámý, neohrabaný mužik byl

pro něj překvapením. Když se pak vousáč zvedl a udělal

nad ním velký kříž, mohl si ho prohlédnout zblízka. Špinavý,

zarostlý, páchnoucí potem.

Měl však příjemný, hluboký hlas. A dovedl hezky povídat.

Nejdřív mu prostě a krátce oznámil, že už nebude

stonat, že se brzy uzdraví a bude smět z postele, pak mu

začal povídat pohádky. A vyprávěl tak divně, ale tak zajímavě,

že carevič sledoval každé jeho slovo s živelnou

dychtivostí, až únavou usnul.

Rasputin vstal, uklonil se jako kouzelník po úspěšném

triku a oznámil: „Teď už mu bude dobře!“

Aljoša klidně spí, koleno pomalu přestává krvácet,

carevna klečí dojata před božím člověkem a zázračným

felčarem Rasputinem a děkuje mu za záchranu syna.

Grigorij Jefimovič se uvedl vynikajícím způsobem, od

toho večera jsou pro něho otevřeny dveře carských komnat.

Šarlatán se postaral o slibný start kariéry, jaká nemá

v historii obdoby.

Samozřejmě že následníka neuzdravil. Podařilo se mu

25

 25

dítě pouze uklidnit. Teprve později, když lékařská věda

poznala nové souvislosti mezi fyzickými symptomy nemoci

a duševním stavem nemocného, se mohli lékaři pokusit

o vysvětlení „zázraku“.

Rasputin měl dozajista sugestivní schopnosti. Policejní

prezident Běleckij napsal ve svých vzpomínkách, že

carská tajná policie měla důkazy o tom, že Rasputin za

svého petrohradského pobytu chodil na hodiny ke známému

mistrovi hypnotizérovi, a ten prý později o svém

učni prohlásil, že je mimořádně nadaný, má silnou vůli

a dokáže ji soustředit. Hypnóza a sugesce byly odjakživa

tajnou zbraní jasnovidců, divotvůrců a svatých mužů.

Během dalšího léčení nemocného následníka trůnu

vyšly pak najevo ještě jiné, radikálnější metody, kterými

se Rasputin snažil omráčit Aljošovy rodiče. A ty už vůbec

nebyly tak nevinné jako počáteční psychoterapie.

Citujeme sovětského autora Arkadije Vaxberga: „Rasputin

vyvolal dojem, že svou přítomností chrání chlapce

před nemocí. A skutečně, kdykoliv odjel, zdraví dítěte

se prudce zhoršilo. Stačilo však, aby se vrátil, a nemoc

ustoupila. Vyšlo najevo, že carevnina první dáma Anna

Vyrubová a tibetský lékař Badmajev přidávali následníkovi

do jídla prášek z kořene ženšenu a prášek z parohů

mladého jelena. Obojí vyvolává u osob, které k tomu mají

určité dispozice, silné krvácení. Pak se Rasputin vrátil,

do jídla už nic nepřidávali a nemoc pomalu ustupovala.

Svatý muž se chvástal: čtyřicátého dne po mé smrti následník

onemocní.“

6

Rasputin si pronajal a zařídil v centru města okázalý byt,

přijímal návštěvy, pořádal večírky, stal se středem pozornosti

měšťáckých paniček, a do carského paláce chodil

pravidelně ordinovat. Brzy měl cara, a hlavně carevnu

pevně v rukou. Věřili mu neomezeně. A to, co

26

 26

negramotný mužik prováděl s vládci velkého Ruska,

hraničilo s fraškou.

Carevna píše carovi 8. (22.) září 1915 z Carského Sela:

„Moje ikona se zvonkem mi skutečně usnadnila poznávat

lidi. Zpočátku jsem tomu nevěnovala dost pozornosti,

nedůvěřovala jsem svému mínění, ale teď jsem se

přesvědčila, že ikona a náš Přítel (Rasputin, pozn. autora)

mi pomáhají rychle se vyznat v lidech. Zvonek by

zazněl, kdyby ke mně přišli se zlými úmysly, a zabránil

by všem těm Orlovům, Džunkovským, Drentělnům, aby

se ke mně přiblížili.“

V dopise carovi z Carského Sela 5. (18.) prosince

1916: „Milý, ujišťuji Tě, že následovat rady našeho Přítele

je jedině správné. On se usilovně modlí dnem i nocí

za Tebe. On Tě chránil na místě, kde jsi, jen buď o tom

přesvědčen tak, jako jsem já a jak jsem dokázala přesvědčit

i Ellu – a ochrání Tě napříště – pak se vše zdaří.

V LES AMIS DE DIEU jeden z Božích starců praví, že

země, kde Boží muž pomáhá panovníkovi, nikdy nezahyne.

A to je pravda, jen je zapotřebí poslouchat, důvěřovat

a dotazovat se na radu a nemyslet si, že On něco

nezná. Bůh Mu vše zjevuje. Proto lidé, kteří nechápou

Jeho duši, tak neobyčejně obdivují Jeho podivuhodný

mozek, schopný vše pochopit. A když On žehná nějakému

podnikání, to se zdaří. Když doporučí nějaké lidi,

možno se spolehnout, že jsou dobří. Jestli se později

změní, není to již jeho vinou, ale On se mýlí v lidech

mnohem méně než my, dostal od Boha velkou životní

zkušenost.“

Rasputin nepolevil ve studiu lidských povah a snažil

se osobně poznat co nejvíc významných osobností, zejména

však jejich manželek. Jeho společenské styky byly

příjemné a také užitečné. Agenti tajné policie, kteří

pochopitelně sledovali každý krok carského divotvůrce

(protože málokterý policejní komisař věří na duchy a na

zázraky a prefekt v něm odpočátku viděl jen šarlatána

a podvodníka na vysoké úrovni), vydali ve svých raportech

svědectví o způsobu jeho života.

27

 27

Přísně tajné

(16. ledna) Během návštěvy u rodiny Pistolkorových

seděla Rasputinovi na klíně prostitutka Gregubovová,

přičemž si něco sám pro sebe mumlal. V noci ze 17. na

18. ledna spala u Rasputina manželka plukovníka 145.

pluku Maria Gillovová.

(26. ledna) Dnes večer uspořádal Rasputin ve svém

bytě ples na počest osob propuštěných ze žalářů. Hosté

se chovali velice nevázaně. Zpívalo se a tančilo až do

svítání.

(8. února) Dnes v deset hodin přišla paní Solovjevová,

v 10 hodin 10 minut Marja Golovinovová, v 11.50 kněžna

Taťána Šachovskaja a odešla za padesát minut. Ve

dvanáct hodin přijal Rasputin svého soukromého tajemníka

Simanoviče, ve 12.10 přišla manželka štábního kapitána

Sandeckého, ta ale opustila byt po deseti minutách,

ve dvanáct hodin přišel také zpěvák Derevenskij,

ve 12.20 odešla Laptinskaja a ve 12.40 přijel v automobilu

neznámý muž v uniformě.

(3. dubna) Kolem osmé hodiny večerní přijel Rasputin

s neznámou ženou, která u něj zůstala až do rána.

(11. května) Rasputin si přivedl do bytu prostitutku

a zavřel se s ní v ložnici. V noci tam spala herečka Varvarovová.

Detektivové sledovali Rasputina také při jeho pobytu

na venkově, v rodné obci, a na jeho častých cestách. Za

všechny jen dva zápisy z raportů:

(12. července) Asi v osm večer opustil Rasputin dům

s manželkou úředníka synodu Solovjevovou, která ho

navštívila už den předtím. Nastoupili do kočáru, jeli do

lesa, chovali se tam nemravně a vrátili se až za hodinu.

Při návratu byl Rasputin velice bledý.

(13. července) Po koupeli odešel Rasputin k manželce

zpěváka žalmů Jermolaje, která ho už očekávala vykloněna

z okna.

Pozdější Rasputinův soudce a kat kníže Jusupov napsal

ve svých vzpomínkách, že mnich „proměnil svůj život

ve stálý hodokvas, pustou orgii kriminálníka, které-

28

 28

mu náhle padlo do klína štěstí“. Boží člověk skutečně

řádil ve dne v noci, snažil se využít každého dne beze

zbytku, jako by měl být jeho posledním. Policie archivovala

hlášení o jeho denním i nočním programu, generál

Globačov vyhodnocoval raporty tajných agentů. Opakoval

se v nich jediný motiv: Rasputin pil, byl opilý, byl

velice opilý, spal s herečkami, s manželkami významných

mužů, politiků, důstojníků, obchodníků, továrníků,

s kněžnami a jejich dcerami. Předseda dumy Rodzjanko

prohlásil, že do jeho kanceláře došly spousty stížností

matek, jejichž dcery Rasputin zneuctil.

Jisté je, že ženy za ním běhaly samy. Rasputin totiž nebyl

tuctovým milencem, a vyspat se s úředně koncesovaným

božím mužem, to znamenalo pro unuděné paničky

petrohradské společnosti vynikající dobrodružství. A nejen

to. Divotvůrce se dovedl odvděčit za přízeň. Manželé

cizoložných dam se brzy dočkali lepšího místa, důstojníci

byli na Rasputinovu přímluvu povyšováni, boží

muž nebyl skrblík, dosazoval a sesazoval ministerské

rady a generály, jak se mu zachtělo. A protože nerozuměl

politice a protože ho car slepě poslouchal, způsobil

ve vnitropolitických poměrech ruské říše ještě větší

zmatek.

Aspoň několik dokumentů o tom, že měl skutečně

hlavní slovo při mnoha carových politických rozhodnutích:

(Z dopisů carských manželů)

Carské Selo 15. (28.) listopadu 1915

Carevna carovi:

„Dřív než zapomenu, musím Ti vyřídit vzkaz našeho

Přítele (Rasputina), podnícený jeho viděním ve snu.

Prosí Tě, abys nařídil útok u Rigy, je prý to nutné, jinak

se tam Němci usadí přes zimu tak pevně, že dostat je odtud

bude stát nesmírně mnoho krve a námahy. Nyní by

je to postihlo nečekaně, takže bychom je přinutili k ústupu.

Říká, že právě nyní je to nejdůležitější, a prosí tě

naléhavě, abys našim nařídil, aby útočili. Prý můžeme

a musíme, mám Ti to hned napsat.“

29

 29

Carské Selo 20. září (3. října) 1916

Carevna carovi:

„Prosila jsem, aby zařídili, jak radil Grigorij (Rasputin),

aby zboží, mouku, máslo, chléb a cukr měli předem

v krámech navážené, takže každý kupující dostal by

svůj nákup mnohem rychleji a nebylo by těch nekonečných

front. Všichni souhlasili, že je to výtečný nápad,

nuže, proč na to nepřišli dříve?“

7

Rasputin radil, čaroval ve prospěch carovy rodiny i celé

ruské říše, ale také se mstil. Jeho zázraky byly dětsky

naivní, průhledné, ale cara i carevnu pokaždé okouzlily

i přesvědčily. Když začaly ruské pluky prohrávat na frontě,

postavil se Rasputin s ikonou ve zdvižených pažích

směrem, kde se domníval, že je kritické bojiště, chvíli čaroval

a vykřikoval: Ať zazáří světlo tam!, čímž myslel

onu postiženou frontu.

Samozřejmě že to nebylo k ničemu. Ale carevna se radovala,

že boží člověk pomáhá jejím vojákům, a car také

důvěřoval jeho strategickému kouzlení. Přitom se věštby

nesplnily, jeho rady byly na první pohled nesmyslné.

Říká se, že Rasputina objevily v Kyjevě Stana a Milica,

dcery černohorského krále Nikoly, a uvedly ho na

carský dvůr. Rasputin jim tedy měl být podle všech společenských

zvyklostí přinejmenším vděčný. Velkokněžna

Stana byla manželkou vrchního velitele carských vojsk

generalissima Nikolaje Nikolajeviče. Ten brzy pochopil,

že boží člověk je šarlatán a podvodník, že využívá carevnina

sklonu k mysticismu, a svým názorem se netajil.

Carevna obvinění těžce nesla. Byla oddána Rasputinovi

na život a na smrt a nesnášela vedle sebe nikoho, kdo měl

proti svatému darebákovi sebemenší výhrady.

Rasputin se dozvěděl o svém sokovi a podařilo se mu

ho porazit. Když Rusové utíkali z Haliče, přišla šarlatá-

30

 30

nova chvíle. Vysvětlil carovi, že porážku zavinil vrchní

velitel carských vojsk velkokníže Nikolaj Nikolajevič,

a naléhal na cara tak dlouho, až Mikuláš zbavil svého

vlastního strýce vysoké funkce a ujal se vrchního velení

sám. To byla osudová politická chyba. Všechny další neúspěchy

na frontách se už potom připisovaly na carovo

osobní konto.

Alexandra Fjodorovna se dozvěděla dokonce i o Rasputinových

sexuálních orgiích, mnohokrát vyslechla, že

je věčně opilý, že se vyspal s tou či onou kněžnou. Nechtěla

však uvěřit takovým zprávám a nekompromisně je

označila za lži. Car Mikuláš II. jen mávl rukou a z pravdivé

události se rázem stala pomluva.

Právě takovou pomluvou je však tvrzení některých

publicistů, kteří stále ještě opakují, že Rasputin se stal

carevniným milencem, že intimní styky Alexandry Fjodorovny

s temperamentním svatým byly tím pravým důvodem,

proč urozená dáma na slovo poslouchala primitivního

mužika, že se Rasputinovi dokonce podařilo

svést i carovy dcery, že tedy ty nejpříjemnější chvíle prožil

přímo v carských komnatách.

Je to na první pohled logické, ale přece jen nadsázka.

Rasputin byl sice primitiv, ale přesto, anebo možná právě

proto, považoval cara a carevnu málem za nadpřirozené

bytosti a choval se k nim, snad jako k jediným na

světě, uctivě.

Vyzkoušel si sílu svého vlivu a měl pocit, že si může

dovolit všechno. Navrhuje carovi, aby jmenoval tobolským

biskupem mnicha Varnavu, a věčně opilý sluha boží

zakrátko skutečně zasedne na biskupský stolec. Car je

jediným přímým zástupcem božím na zemi, může tedy

všechno. Ale měl se aspoň formálně poradit s vysokými

církevními hodnostáři. Ti věděli, že nesmyslné jmenování

je především Rasputinovým dílem, a postavili se proti

němu. Zavolali ho před církevní komisi a vyslechli jeho

odmítavé stanovisko. Rasputin měl přece v hrsti samého

cara, proč by se měl zpovídat popům a metropolitům?

31

 31

8

Církev se proti němu postavila první, pak se přidali politikové.

Ministerský předseda přednesl carovi žádost

všech ministrů tehdejší vlády o propuštění Rasputina

z carských služeb. Důvody jsou po ruce. Soukromý život

božího člověka se neshoduje ani s jeho postavením na

carském dvoře, ani s jeho církevním posláním. Tady jsou

důkazy. Tajné agentky ochranky se dostaly až na jeho vyhlášené

večírky, které končívaly všeobecnou opilostí.

Žalobu dokonce poslali i carevně. Odmítla ji. Boží

člověk je čistý jako lilie, pomlouvači se ho snaží očernit.

Rasputin se dozvěděl o akci a vydal se na pouť. Jel daleko,

až do Jeruzaléma.

Zatím se jeho dosud roztroušení nepřátelé spojili; když

se svatý Gríša vrátil z cest, stála proti němu organizovaná

protirasputinská fronta. Ale ministr financí to s šarlatánem

ještě jednou zkusil jeho vlastní metodou. Nabídl mu

výpalné dvě stě tisíc rublů, když zmizí ode dvora a vrátí

se do své sibiřské vesničky. Odmítl úplatek, ještě si byl

jist svou pozicí. Ale ministerský předseda Kokovzov

svou žádost opakoval a znovu upozornil cara, že je Rasputin

dobrodruh a podvodník, a nakonec vyslovil ultimátum.

Kdyby car vládě nevyhověl a neodstranil ďábelského

mnicha, rozhodli se všichni ministři podat demisi.

Car ještě chvíli vzdoruje, obhajuje svého rodinného

přítele, zdůrazňuje jeho zásluhy o zdraví následníka trůnu,

nakonec se však přece jen vzdává a doporučuje Rasputinovi,

aby se načas vzdálil z Petrohradu. Rozvlněná

hladina se uklidní, až bude po všem, může se zase vrátit.

Rasputin poprvé za své kariéry poznal, že nemá tak

docela pevnou půdu pod nohama, chystá se na cestu, ale

pro jistotu, aby za sebou nezavřel dveře do carského paláce

navždy, vysloví hrozbu: „Jestliže se ode mne navždy

odloučíte, do roka a do dne ztratíte nejen svého syna, ale

i carskou korunu!“

To byla silná slova. Ale Rasputin se nepřepočítal ve

32

 32

spekulaci. Osud mu hrál do ruky. Carevič Aljoša se poranil

na výletě, dostavilo se vnitřní krvácení, u lůžka nemocného

se sešli věhlasní lékaři, ale krčili bezradně rameny.

Církev nařídila sloužit za Aljošovo uzdravení po

celé Rusi mše, carevna lomila rukama a žádala, aby okamžitě

poslali pro zachránce Rasputina.

Dvorní dáma Anna Vyrubovová, ochotná spolupracovnice

božího člověka, poslala do sibiřské vesničky Pokrovskoje

telegram, v němž prosila divotvůrce o pomoc.

Brzy dostala carevna odpověď: „Bůh se dal obměkčit

Tvými slzami a vyslyšel Tvé modlitby. Nebuď smutná.

Tvůj syn bude žít. Ať už ho lékaři netrápí. Gríša.“

Osmiletý carevič ležel v posteli ve vysoké horečce,

zcela vysílen zhoubným vnitřním krvácením. Carevna

mu přečetla telegram božího muže. Aljoša vyslechl záruku,

že se brzy uzdraví. Uklidnil se. Usnul. Horečka poklesla,

krvácení ustalo. Falešný felčar Rasputin opět slavil

triumf. Vtáhl znovu na carský dvůr s novými vavříny.

Církevní hierarchie se však nespokojila s příměřím.

Biskup Jermogen a svatý mnich Iliodor, dva z nejvlivnějších

na Rusi, se rozhodli vzít osud do vlastních rukou.

Teď už neváhali zbavit se Rasputina jakýmikoliv prostředky.

Pozvali božího člověka do kláštera, začali s ním

debatovat, vznikla prudká hádka, biskup popadl těžký

bronzový krucifix a začal soupeře mlátit do hlavy. Druzí

dva při tom Rasputina drželi. Zmlácený a s rozbitou hlavou

musel v klášterní kapli před oltářem bohorodičky

slavnostně odpřisáhnout, že se už nikdy neobjeví na carském

dvoře. Zapomněli, že mají co činit s bezohledným

šarlatánem. Všechno slíbil a nic z toho nedodržel. Jeho

první cesta vedla k carevně, kde všechno žaloval. Důkazy

měl v obličeji. Carevna se zhrozila šrámů a podlitin

a přemluvila cara, aby oba Rasputinovy odpůrce přísně

potrestal.

Biskup Jermogen dostal výpověď z vysokého církevního

úřadu, musel se vystěhovat ze sídelního paláce, car

ho vypověděl do vzdáleného litevského kláštera. Také

Iliodora čekal trest. Vyhnul se mu, utekl do Norska, od-

33

 33

kud zahájil proti Rasputinovi, carovi i carevně politickou

kampaň.

Ale nezůstalo jen u slov. Iliodorovi přívrženci se rozhodli

potrestat zhýralého mnicha tím nejhorším trestem.

Chystali se zbavit ho mužství. Sestavili plán, některé

známé dámy se laskavě uvolily pomoci při přípravě potřebné

situace. Rasputin se však o všem včas dozvěděl,

pochopitelně dostal strach, sbalil kufry a raději zmizel.

Iliodor a jeho věrní se však nevzdali plánu na odstranění

svatého ďábla. Rozhodli se pro atentát. Zjistili, že se

Rasputin skrývá u své rodiny ve vsi Pokrovskoje, a poslali

za ním vysloužilou prostitutku Koňu Gusevovou. Ta

se dala na stará kolena na pokání, když ji pak popové

ujistili, že se vraždou ďábelského mnicha navždy vykoupí

ze svých hrozných hříchů, nabrousila si nůž a vydala

se na cestu za odpuštěním.

Oblékla na sebe hábit kajícníků, přišla do vsi Pokrovskoje,

ubytovala se u sedláka a čekala na příležitost.

Dlouho se jí nedařilo setkat se s antikristem a vykoupit

své hříchy jeho smrtí.

Pomatená, hysterická Koňa Gusevová netrpělivě čeká,

až konečně 28. června 1914, v den, kdy daleko odtud

práskly výstřely v sarajevských ulicích a František Ferdinand

s manželkou zemřeli, aby mohla začít první světová

válka, objeví se Rasputin před domem. Dostal carevnin

telegram, rozběhl se za listonošem, aby mu dal s sebou

hned odpověď.

Vysloužilá prostitutka, převlečená za zbožnou poutnici,

se přiblížila ke svatému muži a začala žebrat. Sáhl do

kapsy, hledal drobné. V té chvíli mu vrazila nůž do břicha.

Vší silou, jak mohla nejhlouběji.

Rasputin našel ještě dost sil, dovrávoral domů, tam padl

do kaluže vlastní krve. Stařenu zatkli. Místo před soud

se dostala do blázince. Její ochránci se o to postarali.

Boží člověk ležel v posteli v beznadějném stavu. Poskytli

mu první pomoc, ale zranění bylo těžké, skutečně

pomoci mu mohli jen chirurgové v nemocnici. Ještě v noci

přijel sice primář z Ťumeni a pokusil se o operaci na

34

 34

kuchyňském stole. Nedával však nemocnému příliš velkou

naději. Jeho obavy se splnily.

K ránu dostal Rasputin prudkou horečku, ale na chvíli

prý se ještě probral z bezvědomí a využil krátkého zlepšení

k propagačnímu vystoupení. Dal vzkázat carevně,

že jeho poslední myšlenky patřily jí a malému Aljošovi.

Pak znovu upadl do hlubokého bezvědomí.

Někteří autoři přidávají k dojemné scéně ještě politický

dovětek. Rasputin prý navíc prohlásil: „Ať car nejde do

války. Když začne bojovat, vypukne v zemi revoluce…!“

Ráno mu bylo o něco lépe, sibiřský mužik měl dobré

jádro, ale když ho pak po desetihodinové jízdě po polní

cestě plné výmolů položili v ťumenské nemocnici na

operační stůl, vypadal jeho stav beznadějně.

Carští manželé se dověděli téměř ve stejné chvíli o sarajevském

atentátu i o útoku prostitutky na jejich svatého

muže. Carevna byla blízka mdlobám, klekla před domácím

oltářem a modlila se za spásu svého favorita. Od

té chvíle se nezajímala ani o průběh světového konfliktu,

který už začal rakousko-uhersko-srbskou válkou, ani

o vnitropolitické komplikace, které otřásaly ruskou říší,

jen čekala, zda bůh vyslyší její prosby a zachová při životě

divotvůrce Rasputina.

Žádný z lékařů by se nebyl odvážil předem tvrdit, že

se sibiřský mužik zotaví z tak těžkých vnitřních zranění.

Dobrých čtrnáct dní, snad celé tři neděle, se jeho organismus

rval se smrtí. Za měsíc už byl mimo nebezpečí,

za další měsíc ho propustili z nemocnice. Carevna si oddychla.

V září 1914, to už bojovaly ruské pluky po boku

srbských a měly za sebou první, zato drtivé porážky, se

svatý ďábel znovu objevil v Petrohradě.

9

Politická situace pomalu uzrávala pro revoluci. Hospodářsky

se země blížila totálnímu krachu. Ruská vojska

35

 35

byla nejhůř vyzbrojenou armádou první světové války.

Docházely náboje, jednotky neměly zajištěný přísun,

vojáci se museli stravovat na vlastní pěst, bránit se mohli

jedině bajonety. V některých plucích připadala na dva

vojáky jen jediná puška. Lidé o tom věděli, veřejné mínění

hledalo viníka.

Už před časem přemluvil Rasputin cara, aby sám převzal

vrchní velení nad armádou. Když později prohrávali

generálové bitvy, připisovali lidé porážky na vrub carovi.

A také se znovu začalo povídat, že v pozadí všech neúspěchů

stojí „Němka“ carevna, nahrává nepříteli, svým lidem.

Od carevny k Rasputinovi byl jen krůček. Každý

věděl, že se boží člověk plete do státních záležitostí, dosazuje

a sesazuje vysoké hodnostáře, přemlouvá cara

k jistým rozhodnutím. Nebylo divu, že se rozšířily pověsti:

Rasputin je ve službách Němců, pracuje jako jejich

tajný agent, prozrazuje jim nejdůvěrnější zprávy, které

vyzví od vrchního velitele ruských vojsk cara Mikuláše,

nepřítel pak zná předem plány generálů, proto jim téměř

pokaždé připraví nějaké nepříjemné překvapení.

Obyčejní lidé uvěřili, ale i někteří politici byli přesvědčeni

o Rasputinově zaprodanosti. Rozhodli se s ním

skoncovat. Kníže Andronikov se ho pokusil otrávit, ale

vybral si neúčinný jed. Generál Dumbadze, vrchní velitel

Jaltské oblasti, se chystal s hrstkou věrných ke svéráznému

atentátu na carova našeptávače. Při cestě lodí ze Sevastopolu

do Jalty chtěli Rasputina hodit přes palubu.

Ani to se nepodařilo. Spiklenci měli mezi sebou zrádce,

ten žaloval ministrovi vnitra, o ostatní se už postarala policie.

Navíc se ještě vypráví, že Rasputina málem zabili

ve rvačce v pověstném luxusním nevěstinci pro prominenty

Villa Rode. Jenže to už měl carův mnich svou

vlastní tělesnou stráž. Profesionální rváči ho zachránili.

Rasputin měl oprávněný strach o svůj život, proto požádal

cara o osobní stráž. Přidělil mu ji pravděpodobně

ministr vnitra Chvostov. A týž Chvostov naplánoval na

něho atentát, aby se zbavil příživníka definitivně. Aby

nebylo tak snadné zjistit, odkud přichází podnět k útoku,

36

 36

měl Rasputina zabít jistý bulharský důstojník. Aby byl

úspěch zajištěn, měl ministr Chvostov včas odvolat Rasputinovu

tělesnou stráž.

O rozkazu se však dověděl policejní prezident Běleckij,

prozradil plán carovi, a tím také Rasputinovi, ministr

vnitra Chvostov padl, Rasputin prosadil na jeho místo

svého poslušného ctitele D. A. Protopopova, zcela omezeného,

zato věrného služebníka vrchnosti. A právě ministr

Protopopov se jednoho dne dozvěděl o dalším připravovaném

spiknutí. Osobně pak Rasputina varoval

a prosil ho, aby v příštích dnech raději neopouštěl svůj

byt na Gorchovské ulici.

Rod Jusupovových je v mocenské sféře snad jedinou

konkurencí Romanovců. Starý, vznešený, ctěný a vážený

a snad ještě zámožnější než carův. Jeho sídlo stojí nedaleko

carského na nábřeží Mojky a skrývá poklady pohádkové

ceny. Jusupovci je sváželi do Petrohradu z celého

světa. Jejich rodinná sbírka drahých kamenů má být

větší a cennější než britská královská. Přitom jsou Jusupovci

v mezích svého společenského postavení pokrokoví,

jejich děti studují na západních univerzitách, jejich

salony jsou dostaveníčkem evropských osobností.

10

Felix Felixovič Jusupov byl pohledný mladík, vysoký,

štíhlý, černovlasý, inteligentní a vzdělaný. Petrohradské

dcerušky z rodin kolem carského dvora po něm pošilhávaly.

Když se pak oženil s carovou neteří princeznou Irinou

Alexandrovnou, měly na ni všechny vztek.

Vyprávělo se, že se seznámil s Rasputinem za podivných

okolností. Ještě za svobodna, snad tančil, snad se

bavil s dcerou jisté podnikavé matky, ta pak pozvala,

aby upevnila pouto a zajistila dceři prominentního ženicha,

knížete Jusupova na domácí večírek a jako vnadidlo

použila Rasputina. Když Vaše Blahorodí laskavě při-

37

 37

jde, seznámí se s božím člověkem Gríšou. Jusupov se sice

seznámil s Rasputinem, ale oženil se pak s jinou.

Ti dva se poznali a začali se stýkat. Objevovali se spolu

ve společnosti, flámovali v luxusní Villa Rode, kníže

Jusupov poznával Rasputinovy zvyky, pochopil, že ho

hlídají ve dne v noci, a to nejen jeho osobní strážci, ale

také carská ochranka a ještě zvláštní komando, které určil

ministerský předseda. Prorazit tento val vycvičených

hrdlořezů, aby jedni či druzí nezačali troubit na poplach,

se zdálo zpočátku nemožné. Kníže Jusupov ale nakonec

přece jen našel mezeru v opevnění.

Budoucí atentátník byl svým způsobem vlastenec.

Rasputin mu nikdy osobně neublížil. Nenáviděl ho jako

zosobnění zastaralého způsobu myšlení. Jeho společník,

poslanec dumy Vladimír Puriškevič, měl na Rasputina

vztek. Prosil ho o ministerské křeslo, ale boží člověk žádost

odmítl. Puriškevič se usídlil v nepřátelském táboře

a začal pracovat s ostatními na přípravách spiknutí. Byla

to malá skupina atentátníků-amatérů, ale odhodlaná. Měla

už jen dva další členy, velkoknížete Dmitrije Pavloviče

a poručíka Suchotina. Později se ještě přidal lékař Lazover,

ale špatně zahrál významnou roli. Namíchal pro

Rasputina jed a později vyprávěl reportérům, jak to tenkrát

doopravdy bylo. Kolem Rasputina se totiž po jeho

smrti navršila zeď legendárních povídaček a historická

pravda o události noci z 16. na 17. prosince 1916, podle

ruského kalendáře, zůstala za ní dlouho skryta.

První kroky měli za sebou. Kníže Jusupov znal teď

Rasputina téměř důvěrně, mohl ho tedy pozvat do svého

paláce, aniž to bylo nápadné. Spiklenci se ale museli dostat

přes další dvě překážky: setřást ze stopy stráže božího

člověka a rozhodnout se pro způsob vraždy. Nejjednodušší

se zdálo zastřelit Rasputina pistolí. Nakonec se

však přece jen rozhodli pro jed. Je to tišší a jaksi elegantnější.

Doktor Lazover obstará cyankáli a namíchá ho do

připraveného cukroví a do vína. Pak už bude stačit, aby

Rasputin polkl první sousto. O průběhu atentátu existují

dvě verze. Jednu z nich uveřejnil přímý účastník vraždy

38

 38

Stanislav Lazover v pařížském týdeníku PARIS MATCH

padesát let po atentátu. Kníže Jusupov popsal rovněž ve

svých pamětech, jak to tenkrát bylo, ale navíc vypovídal

o těchto událostech i před soudem, a tak je možné rekonstruovat

vraždu ochránce carských lamp poměrně přesně.

11

Plán byl prostý: vylákají Rasputina do paláce knížete

Jusupova a tam ho zavraždí. Rozhodli se, že to udělají

v noci z 29. na 30. prosince, podle ruského kalendáře

16. – 17. prosince. Kníže Jusupov dá pro tento účel zařídit

některé suterénní místnosti ve svém paláci, kdyby

Rasputin křičel, nebude ho ze sklepa slyšet.

Zdá se, že největší starost měli atentátníci s Rasputinovými

osobními strážci. Proto musel kníže Jusupov přivést

božího muže diplomaticky a nenápadně k rozhodnutí, aby

se jich zbavil sám. Už dlouho předtím namluvil ješitnému

Rasputinovi, že se do něj zamilovala mladá a krásná

kněžna, ukázal mu prý i její fotografii, ale nechtěl prozradit

její jméno, a připravoval zhýralého mnicha na tajnou

schůzku. Podle jedné z verzí prý Rasputin velice stál o seznámení

s kněžnou Irinou Jusupovovou, snad proto se vydal

té noci do paláce na nábřeží Mojky, ale manželka jeho

přítele nebyla v té době vůbec v Petrohradě.

Ať už šlo o tu či onu, rozhodně byla vnadidlem hezká

mladá žena. Protože se muselo všechno odehrát v největší

tajnosti, namluvil Jusupov Rasputinovi, že je nutná naprostá

diskrétnost, smluvil si s ním schůzku na půlnoc,

s tím, že Rasputin pošle hned večer své strážce domů,

kníže se pro něj zastaví vozem, v němž se ve vší tajnosti

a nepozorovaně dostane do paláce, kde už bude dotyčná

čekat.

Později se podařilo prokázat, že ministr vnitra Protopopov

skutečně varoval Rasputina, aby nikam nechodil,

ale svatý muž ani ve snu nepomyslel, že by mu mohlo

39

 39

hrozit nebezpečí ve společnosti knížete Jusupova, v jeho

paláci a v přítomnosti neznámé krásky.

Spiklenci počítali se vším, pochopitelně nechtěli, aby

je té noci spatřili svědci v Rasputinově společnosti. Puriškevič

byl důstojníkem sanitní služby, měl možnost vypůjčit

si vojenský automobil, ale protože nemínili zasvěcovat

do svého plánu neznámého řidiče, převlékl se pro

ten večer do uniformy svobodníka sám doktor Lazover.

Rasputin zahájil svůj poslední den neslavně. Přišel až

ráno z jakési oslavy, chtěl se vyspat z opice, ale v deset

už drnčel telefon a dvorní dáma Vyrubovová vyřizovala

carevnin vzkaz. Rasputin musel vstát. Při pozdějším výslechu

členů Rasputinovy tělesné stráže vyšlo najevo, že

ještě před polednem přišla do jeho bytu jedna z jeho nejnovějších

milenek Muňa Golovinovová, údajně mimořádně

přitažlivá kráska, chtěla zůstat u svého milence, ale

ten ji poslal domů a řekl jí, že se musí připravit na večer.

Je totiž pozván do velice vznešeného domu, kde se sejde

s mimořádnou osobností.

Další návštěvnicí byla Anna Vyrubovová, přinesla carevnin

svatý obraz, Rasputin ho snad měl posvětit svým

zaříkáváním. Protože byla Vyrubovová svým způsobem

jeho tichou společnicí a rozhodně důvěrnicí, zasvěcenou

do zákulisních intrik carského dvora, řekl jí Rasputin

rovnou, že je na večer pozván k Jusupovovi, kde se

má seznámit s jeho krásnou manželkou, je prý nemocná,

potřebuje pomoci.

Podle policejního protokolu měl Rasputin té noci na

sobě černé sametové kalhoty a holínky z měkké juchtoviny,

hedvábnou rubášku, kterou prý vyšívala sama carevna,

oblékl se tedy do toho nejlepšího, co měl. Vykoupal

se, navoněl a napomádoval, učesal se a čekal, že pro

něho přijedou. Podle svědectví doktora Lazovera provedli

spiklenci poslední kontrolu ve sklepních místnostech

Jusupovova paláce ve 23.25. Přitom namíchal Lazover

také jed do jídla a pití. Na dřevěné podložce rozdrtil

krystalky cyankáli na prášek, pak rozřízl šest marcipánových

zákusků a tři čokoládové, nasypal mezi obě půl-

40

 40

ky jed a zase je spojil. Láhev sladkého dezertního vína

rovněž preparoval prudkým jedem.

Rasputin poslal už večer stráže domů, zřejmě jim řekl,

že už nikam nepůjde, přitom ale netrpělivě čekal, až

se ozve zvonek u zadního vchodu. Jusupov s Lazoverem

přijeli těsně před půlnocí, zazvonili, Rasputin přišel sám

otevřít, Jusupov s ním zůstal pár minut v pracovně, to si

ještě zázračný mnich nacpal do kapsy svazek bankovek.

Prohlásil, že mu dnes přinesl jeden bankéř padesát tisíc

rublů jako věno pro dceru a že si bere peníze pro jistotu,

kdyby se jim později zachtělo zajít ještě k cikánům. Pak

nastoupili do vozu a doktor Lazover jel oklikou na nábřeží

Mojky číslo 94.

Jusupov promyslel plán do posledního detailu. Věděl,

že sotva bude moci utajit Rasputinovu přítomnost v paláci.

Patroly, hlídající v noci ulice, osamělý chodec nebo

strážník mohou zahlédnout typický obličej božího člověka,

který zná celý Petrohrad. Ale kníže Jusupov nemusí

tajit Rasputinovu návštěvu v paláci, když bude mít svědky,

že carevnin světec od něho v pořádku odjel. A tak

vznikl prostý plán: poručík Suchotin se namaskuje plnovousem

a opustí v automobilu řízeném doktorem Lazoverem

Jusupovův palác jako Rasputin. Dostatečné alibi

pro spiklence, že k neštěstí nedošlo v jejich přítomnosti.

Rasputin vystoupil z automobilu, vešel do dobře zařízených

sklepních místností, odložil si bobří kožich a začal

si prohlížet interiér. Uprostřed jednoho z pokojů stál

nízký divan, přikrytý kožešinou z ledního medvěda, druhá

místnost byla zařízena jako bar s regálem plným lahví,

v krbu hořel oheň, na zdi se třpytil kříž vyřezaný

z pravého křišťálu. Shora bylo slyšet gramofonovou hudbu

a hlučnou zábavu.

Kníže Jusupov vysvětlil Rasputinovi, že se nahoře

ještě baví, až všichni odejdou, a to bude co nevidět, pak

přijde očekávaná dáma dolů. A nabídl zatím hostovi víno

a zákusky. Rasputin byl rozmrzelý. Asi se mu nechtělo

ztrácet čas. Chodil chvíli sem a tam, jídla a pití si ani

nevšiml, prohlížel si nábytek, pak dokonce navrhl, aby

41

 41

toho raději nechali a vypravili se za cikány. Kníže se ho

snažil upokojit, ukazoval mu čínské vázy, vysvětlil, že

křišťálový kříž je stará italská práce, nalil víno a přistavil

ke skleničce talíř se zákusky. Rasputin si jeden vzal,

ochutnal, pak snědl ještě jeden dva. A znovu je zapil otráveným

vínem.

Shora sice zaznívala tichá hudba, ale nebavila se tam

očekávaná kněžna s vybranou společností, ale ostatní

spiklenci. Čekali na Rasputinovu smrt a zatím si krátili

dlouhou chvíli pitím a přehráváním gramofonových desek.

Kníže Jusupov pozoroval božího člověka. Snědl přece

otrávené pečivo, vypil jed ve víně, podle očekávání měl

už dávno ležet na zemi mrtev. Cožpak má opravdu nadpřirozené

schopnosti, ani cyankáli na něj neplatí? Divotvorce

totiž stále seděl v křesle a naslouchal, co se děje

nahoře, snad byl o něco bledší než obvykle, možná nervóznější

než před chvílí.

Kníže Jusupov prožíval muka. Byl proto rád, když

měl důvod k poradě se společníky. Řekl, že vyšetří, jak

se věci mají, vyběhl po točitých schodech a celý udýchaný

stál před spiklenci. Když jim řekl, co se stalo, nechtěli

uvěřit. První se vzpamatoval Puriškevič, vytáhl

z kapsy pistoli a chystal se sejít dolů a zastřelit Rasputina.

Kníže Jusupov ho zadržel. Sám uchopil pistoli ráže

6,35, schoval ji za zády a vrátil se dolů.

Rasputin seděl v křesle. Měl strnulý pohled a těžce

dýchal. Ale žil! Když slyšel kroky na schodech, zvedl

hlavu, podíval se, kdo přichází. Kníže Jusupov už na nic

nečekal a střelil. Rasputin se zapotácel, vykřikl a padl.

Nahoře slyšeli výstřel, seběhli po schodech. První byl

u ležícího těla doktor Lazover. Prohlédl ránu, zjistil, že

kulka mířila do srdce. Některý ze spiklenců zakopl

o drát provizorního elektrického vedení a přerušil proud.

V místnostech byla najednou naprostá tma. Jusupov rozsvítil

svíčku a znovu spojil dráty.

Zvedli Rasputina a položili ho na divan. Lazover zjistil,

že strážce carských lamp sice ještě žije, že je však

42

 42

v posledním tažení. Proto se oblékl, vyšel ven, nastartoval

vůz a nechal hodně dlouho a na plné obrátky běžet

motor, aby všichni, kdo snad ještě nešli spát, slyšeli, že

někdo odjíždí.

Suchotin se zatím oblékl do Rasputinova kožichu a nasadil

si falešné vousy a papachu. Chystal se jako Rasputin

nastoupit do vozu. Mezitím se Jusupov vrátil k divanu,

sklonil se nad ležícím tělem a ke své hrůze zjistil, že

Rasputin žije. Jusupov vykřikl, ale než přiběhli ostatní,

Rasputin s vypětím posledních sil vstal a mířil ke dveřím.

Kníže Jusupov se nestačil vzpamatovat z leknutí, zato

Puriškevič vytáhl pistoli a pustil se za svatým člověkem.

Namířil a střelil.

Spiklenci jednali podle plánu. Svázali mrtvého a zabalili

tělo do pokrývky. Pak je odvezli na řeku, kde dal

kníže Jusupov nedaleko Krstovského ostrova už dopoledne

prosekat silný led. Rasputinovu mrtvolu strčili pod

ledový příkrov. Cestou však ztratil mrtvý jednu botu.

Ráno ji našla na zamrzlé řece policie, která sledovala

krvavou stopu ve sněhu. Ta je dovedla až k otvoru v ledu.

Ještě téhož dopoledne se objevil v Rasputinově domě

policista s botou a zeptal se, zda patří božímu člověku.

Hned ráno totiž, když služka zjistila, že se pán

nevrátil, že vůbec nespal ve své posteli, vzbouřila Rasputinovy

dcery, ty referovaly dvorní dámě Vyrubovové,

objevila se také milenka Golovinovová, Anna Vyrubovová

si vzpomněla, že Rasputin měl jet v noci k Jusupovovi

a zalarmovala policii.

12

Když se o neštěstí dozvěděla carevna, sedla a napsala

carovi jen tak tužkou, roztřeseným písmem: „Všichni tady

sedíme. Nedovedeš si představit, co prožíváme. Náš

Přítel zmizel. Naposledy s ním mluvila včera Aňa, říkal,

43

 43

že ho požádal Felix, aby k nim v noci přijel, že pro něj

pošle auto, chtěl ho představit Irině. Přijel pro něj vojenský

automobil se dvěma civilisty a on jel.“

Carevna referovala manželovi rovněž o noční výtržnosti

v paláci knížete Jusupova. Snad hodinu dvě po

půlnoci zaslechl policista, patrolující na nábřeží Něvy,

výstřely z revolveru, přiběhl k bráně paláce, ta byla dokořán,

doktor Lazover se přece chystal vyjet s falešným

Rasputinem, vběhl dovnitř a zeptal se velkoknížete, co

se stalo. Podle jedné verze, a tak se také epizoda později

oficiálně uváděla, přiznal Jusupov, že se u něj sešlo pár

známých, trochu více pili a stříleli do vzduchu a jeden

z nich nešťastnou náhodou zastřelil na dvoře psa. Mrtvý

pes skutečně ležel na sněhu.

Kníže Jusupov vylíčil později zápletku s poručíkem

policie jinak. Když policejní důstojník vběhl do dvora

Jusupovova paláce, narazil na poslance Puriškeviče, který

krátce předtím střílel na Rasputina.

„Před tebou stojí poslanec dumy Vladimír Mirofanovič

Puriškevič. Výstřely, které jsi zaslechl, zabily Rasputina.

Jestli miluješ svou vlast a svého cara, budeš mlčet,“

řekl poslanec.

„Rozumím, Vaše Blahorodí,“ odpověděl poručík. „Budu

mlčet jako hrob.“

Kníže Jusupov byl carovým příbuzným, ministr vnitra

Protopopov ho ani nemohl dát zatknout pro podezření

z vraždy, ani neměl právo poslat policii, aby prohledala

jeho palác. Sama carevna sice věděla, že je důvodně podezřelý

z vraždy, a sdělila to v telegramech i v dopisech

carovi, postarala se však jen o to, že mu nedovolili odjet

na Krym, kam se chystal, a přinutili ho vyčkat v paláci

na nábřeží Mojky až do konečného vyšetření případu.

Pak našli pod ledem Něvy Rasputinovu mrtvolu. Carevna

se nervově zhroutila. Nedovedla si představit život

bez svatého ochránce. Policie vyšetřovala, jak došlo

k násilné smrti. Vysocí policejní důstojníci se ohlásili

u knížete Jusupova, velice se omlouvali, že ruší, a formálně

se ho zeptali, zda neví něco o smrti mnicha Ras-

44

 44

putina. Nevěděl. Ten večer ho neviděl. Spokojili se s výpovědí

a uzavřeli šetření. Zřejmě na vyšší rozkaz.

Atentátníci však stejně museli za svůj čin pykat. Car

Mikuláš II. vypověděl Dmitrije Pavloviče do malé vesnice

až kdesi na perských hranicích, velkokníže Felix

Felixovič Jusupov se musel odstěhovat na své statky na

Ukrajině a žil pak, až do Velké říjnové revoluce, nedaleko

Kyjeva. Carské rodině se podařilo ve spolupráci s policií

a ministrem vnitra Protopopovem případ Rasputin

ututlat.

20. prosince, podle ruského kalendáře, přivezli na výslovné

carevnino přání Rasputinovu mrtvolu do Carského

Sela. Sestra Akulina z kláštera Ochtoj připravila tělo

mrtvého do stříbrné rakve. Pochovali je druhého dne

v parku carského sídla. Byla to jen malá rodinná smuteční

slavnost. Ale car Mikuláš na ni přijel až z Mogileva.

Byl zrovna uprostřed důležitých jednání s veliteli spojeneckých

armád o zásadních plánech dalších taktických

opatření na frontách, ale nechal generály čekat, aby mohl

dát poslední sbohem geniálnímu podvodníkovi a falešnému

felčarovi Rasputinovi.

Strážce carských lamp byl darebák a rozhodně ne svatý

divotvorce. Ale po jeho smrti se začaly šířit pověsti, že

boží člověk odolal i tak prudkému jedu, jako je cyankáli.

Podle tvrzení Felixe Jusupova skutečně snědl a vypil tak

silnou dávku, že by byl měl okamžitě padnout mrtev k zemi.

Protože neměl dar od boha konat zázraky na svém

vlastním těle, je možné jediné vysvětlení. Cukr ve sladkém

víně i v zákuscích paralyzoval účinek cyankáli, chemicky

ho totiž váže a neutralizuje. Rasputin sice dostal

silné žaludeční křeče, bylo mu nevolno, ale nezemřel.

Atentátníci, kteří odstranili carevnina rádce, nebyli vyznavači

pokroku a už rozhodně ne revolucionáři. Naopak,

chtěli se zbavit vlivného mnicha, aby podepřeli kymácející

se carský trůn. Jejich snaha nebyla nic platná.

Začátkem roku 1917 už nebylo co jíst. Lidé se bouřili.

Objevila se hesla: Chléb a mír! Pak přišly únorové události

a 3. dubna 1917 se vrátil z ciziny Lenin. Ale už celý

45

 45

měsíc předtím vtrhli revolucionáři, studenti a vojáci do

parku carského sídla, otevřeli Rasputinův hrob, v Paskarevském

lese založili hranici a spálili pozůstatky ďábelského

světce. To byl konec velkého šarlatána. Za pár měsíců

poté vystřelila děla křižníku Aurora a revolucionáři

se dali na pochod k Zimnímu paláci.

13

Atentát měl ještě, téměř o dvacet let později, soudní dohru.

Došlo k nezvyklé situaci. Před porotou londýnského

soudu vypovídal vrah o svém činu, za který nebyl nikdy

souzen, a ctihodní právníci přešli jeho přiznání bez

povšimnutí.

V třicátých letech natočila americká filmová společnost

Metro-Goldwyn-Mayer výpravný film o životě

a smrti divotvorce Rasputina. Promítal se s velkým úspěchem

pod titulem Bláznivý mnich Rasputin v mnoha

evropských kinech. Scenárista vyšel ze skutečné události,

jména nežijících historických osobností ponechal

beze změny, ale místo knížete Jusupova a jeho manželky

vystupoval ve filmu smyšlený manželský pár princ Pavel

Chegodieff a princezna Nataša. Producenti se rozhodli

pro toto řešení z pochopitelných právních důvodů,

kníže Jusupov a kněžna Irina žili v emigraci a jako jediní

příslušníci někdejší carské rodiny měli na Západě

jisté společenské postavení. Opatrnost nebyla však filmařům

nic platná.

Začátkem roku 1934 podala Irina Alexandrovna Jusupovová

u londýnského soudu žalobu pro urážku na cti,

žádala okamžité stažení filmu z kin a náhradu škody.

Ztotožňovala se totiž s filmovou postavou princezny

Nataši, která se ve filmu stala milenkou Rasputinovou

a podváděla s ním svého muže. Skutečná kněžna Jusupovová

se s Rasputinem osobně nikdy nesetkala. Manželská

nevěra byla součástí druhého plánu tvůrců filmu, mě-

46

 46

la podpořit motivaci atentátu, podle jejich verze zavraždil

princ Rasputina nejen z politických pohnutek, ale také

ze žárlivosti.

Před porotou londýnského soudu se tak po téměř dvaceti

letech objevil 27. února 1934 znovu případ atentátu

na ochránce carských lamp a svědci znovu líčili, jak to

tenkrát bylo. Neobjevila se nová fakta, ale některé výpovědi

přece jen aspoň v detailech dokreslily portrét božího

člověka a pomohly vysvětlit nepochopitelnou skutečnost,

jak se mohl nevzdělaný Sibiřan dopracovat tak prominentního

postavení.

Francouzský velvyslanec v Moskvě Maurice Paléologue

prohlásil, že se mu jistá ruská kněžna, kterou pochopitelně

nechce jmenovat, svěřila: „Tělesně mě Rasputin

odpuzuje. Má špinavé ruce, černé nehty, neupravené

vousy, ale přesto mě baví. Má neobyčejný temperament

s neohraničenou fantazií, někdy je docela vtipný. Dokáže

mluvit v podobenstvích, má hluboký smysl pro tajemnost.“

Bylo to všechno, co umožnilo Rasputinovi tak závratnou

kariéru? Před londýnským soudem se znovu ozvaly

hlasy, že musel pracovat se sugescí, s hypnózou, že sám

musel být přesvědčen o svých vlastních nadpřirozených

schopnostech a dokázal svou víru vsugerovat i jiným.

Jak jinak by se dalo vysvětlit, že ho vysoce vzdělaní lidé

na slovo poslouchali?

Rasputinův vrah vypovídal jako svědek o okolnostech

té noci klidně a s důstojností jemu vlastní vylíčil, jak nabídl

svatému muži otrávené koláčky a nalil mu na zapití

víno s jedem, jak ho později postřelil z revolveru, scénu

té noci pak doplnil posledním detailem.

Soudce: „Tak jak jste vlastně nakonec Rasputina zabili?“

Jusupov: „Puriškevič na něj na dvoře ještě třikrát vystřelil,

ale trefil ho jen jednou kulkou.“

Soudce: „Byl potom mrtev?“

Jusupov: „Ne, pořád ještě ne.“

Soudce: „Zabil jste ho tedy vy?“

47

 47

Jusupov: „Ano, dobil jsem ho pažbou pušky. Nikdy

předtím jsem nikoho nezabil. Ale u Rasputina jsem to

považoval za svou povinnost. A tak jsem ho zabil.“

Touto výpovědí se vysvětlila poslední nesrovnalost.

Rasputinova mrtvola byla totiž poseta krevními podlitinami

a jeho obličej také. Měl rozbitou lebku a při pitvě

se zjistilo, že k těmto zraněním nemohlo dojít pod ledem

Něvy.

Kníže Jusupov detailně vylíčil před soudem svůj čin,

soudce se zájmem vyslechl dramatické líčení vraždy, odsoudil

filmovou společnost Metro-Goldwyn-Mayer za

to, že cizoložnými scénami filmové princezny Chegodieffové

poškodila pověst skutečné kněžny Jusupovové,

a přiznala žalobkyni peněžitou náhradu ve výši 25 000 liber

šterlinků.

To byl poslední a snad nejkřiklavější vykřičník za

atentátem na strážce carských lamp. Protože lze předpokládat,

že manželé Jusupovovi žili ze společné pokladny,

stal se tak kníže Jusupov prvním a asi jediným atentátníkem,

který nejenže nebyl za politickou vraždu souzen

a potrestán, ale naopak ještě na ní vydělal.

48

 48

Nemilosrdná sestra

1

Byl to typický houmlesák. Šoural se po chodníku houpavým

krokem. Někteří chodci se za ním ohlédli, když přecházel

ulici daleko od přechodu. Nebyl opilý, ale choval

se tak. Jmenoval se Bert Montoya, trpěl chronickými halucinacemi

a pracoval někdy v záchytném středisku Detox

v ulici Front Street v Sacramentu. Už dávno si ho

všimla sociální dobrovolnice v terénu Judy Moisová. Poprvé

se s ním setkala na jaře 1986, když zametal velikým

koštětem chodník.

„S kým si povídáte?“ zeptala se ho, když ho už hezkou

chvíli pozorovala.

„S každým,“ řekl.

„Jsou to vaši známí?“

„Jsou a nejsou. Někteří jsou lidi, ale jiní jsou na hřbitově.“

„Duchové?“

„Jo, furt to jsou duchové.“

„Máte tady dobré podmínky?“

„Jako v práci?“

„V práci, ale i po práci.“

„Jo. Mám se dobře. Já totiž sním všechno.“

„Máte jídlo rád?“

„Jo. Mívám někdy hlad.“

„A co šaty?“

„Ty někdy nosím, ale taky nenosím.“

„Jak vám říkají?“

„Lidi?“

„Jistěže lidi.“

49

 49

„Jmenuju se Bert.“

„Já jsem z pomocného ústavu. Mohla bych se o vás

starat.“

„Taky jsem tam někdy byl.“

„Tak jsme se dohodli?“

„Já nevím, jestli jsme se dohodli.“

„Bral jste někdy podporu?“

„Jo.“

„Kdy?“

„Dávno, ale taky o Vánocích.“

Judy Moisová měla milosrdenství a pomoc ubohým

ve svém pracovním programu. Brzo však zjistila, že ten

mladý muž nemá žádné potřebné dokumenty, a tak si

řekla, že se mu nejdřív postará o osobní doklady, aby ho

mohla zapsat do systému sociálního zabezpečení, aby

dostával dávky, měl na ně už dávno nárok. A také si řekla,

že mu musí sehnat slušné bydlení, aby nemusel v zimě

spát na karimatce. Původně špinavého vandráka zahnaly

uklízečky pod sprchu, oblékly ho a učesaly a Judy

Moisová žasla, když po několika dnech viděla dobře oblečeného

chlapa.

„Odkud jste přišel?“ zeptala se.

„Já vlastně ani moc nevím, odkud jsem přišel.“

„Tak proč jste přišel?“

„Neměl jsem kam jít, a tak jsem šel jen tak.“

„A kam byste chtěl jít teď?“

„Nevím.“

„Co je lepší, Detox, kde jste přespával, anebo by se

vám líbila taková lepší ubytovna?“

„Ubytovna.“

2

Judy Moisová měla za sebou špatný život. Nedokázala

žít se svým manželem, proto se s ním v roce 1978 rozvedla.

Po osmnáctiletém manželství ji čekaly těžké dny.

50

 50

V rodině se objevily znaky schizofrenie, tato nebezpečná

nemoc napadla sedmnáctiletého nevlastního syna Todda.

Ten zpočátku studoval na univerzitě, ale trpěl zhoubnými

depresemi, ze zoufalství se pokusil spáchat sebevraždu.

Skončil na psychiatrickém oddělení soukromé nemocnice,

kde matka pracovala jako špatně placená servírka.

Na podzim roku 1986 si našla novou kamarádku. Byla

to kolegyně, jmenovala se Beth Valentinová. V květnu

1987 se Judy snažila zjistit něco o minulosti Berta, doprovázela

ho při cestách z jednoho úřadu na druhý a žasla,

když se jedna z úřednic začala bavit s Bertem španělsky.

Dostala se tak až na úřad specializovaný pro žadatele

hispánského původu, sešla se podívat do suterénu s osobními

kartami a objevila zvláštní skutečnost. Bert se nejmenuje

Alberto, ale Alvaro José Rafael Gonzáles Montoya.

Narodil se v Kostarice 8. září 1936, v roce 1962

přijel se svou matkou, sestrou a neteří do New Orleansu.

To už byl použitelný záchytný bod pro odhalení záhadného

muže.

Všude na světě jsou úřady, v nichž stáda úředníků nebo

úřednic se zabývají vším možným jenom ne nařízenou

prací. Judy napsala všechno, o čem věděla, čekala

však na odpověď několik měsíců. Dopis neměl bůhvíjaký

text, obsahoval však vynikající úřední zprávu od

generálního konzula Velvyslanectví v San José v Kostarice

s originálem nového rodného listu Alvara José

Rafaela Gonzálese Montoyi. Bert už nebyl mužem neznámého

původu, dostal už za týden zálohu sociálního

zabezpečení od vlády, konečně mohl také opustit nepříjemné

zařízení nazvané Detox, směl jít, kam chtěl. Nebyl

nucen polykat sedativa používaná při léčení mentálních

poruch, zejména psychóz. Dozor nad novým přírůstkem

měla Peggy Nickersonová jako poradce pro oblast St.

Paul’s Senior Centre. Ta přišla už po několika prvních

dnech s návrhem, že by se Bert mohl nastěhovat do hospice,

který si už před lety otevřela Dorothea Puentová.

Prvního února se šli do léčebného domu paní Puentové

podívat, ta jim hned po základní informaci řekla:

51

 51

„Báječné. Já tady potřebuju mladší chlapy, kvůli domácím

pracím. Tenhle pochází Kostariky, to budeme

moct mluvit španělsky. Španělština je totiž moje mateřská

řeč. Jsem členem velmi rozvětvené rodiny, mnozí

příbuzní ještě stále žijí v Mexiku a já jsem pro ně bílá

vrána, že jsem utekla do lepšího světa.“

Další povídání se podobalo všem ženským. Každá

mluvila o své rodině. Prohlédly si pokojíčky i kuchyň

a nahlas obdivovaly pečlivě ošetřovanou zahradu s trávníky

jako na golfovém greenu. Když se u branky loučily,

každá vyslovila stejnou větu: Bertovi se tady bude líbit.

Samozřejmě on už téže noci mohl ulehnout do čerstvě

ustlané postele, u níž byl dokonce malý dřevěný stoleček.

Bert zde však byl sám. V Detoxu zůstal jeho přítel

Bill Johnson. Ten se jako podnikový důvěrník přišel podívat

na pokojík Berta, on ale zrovna nebyl doma.

„Tak co? Jak se vám to líbí?“ zeptala se Billa Puentová.

„Nevypadá to špatně. Vidím, že taky sami pěstujete

zeleninu, ale Bert zatím nemá žádné pevné místo.“

„Máte strach, že by mohl provést něco špatného?“

„To ne. Já jsem si ale uvědomil, že hezkých pár let žil

jako zvíře.“

„Pojďte se podívat dál, třeba na náš špajz. My tady

dost často děláme mexickou stravu a tady v téhle vysoké

lednici jsou vychlazené sodovky, každý si smí vzít, kolik

chce.“

Bill Johnson nebyl naivní. Provoz takového hospice

nebyl za pár dolarů. Dorothea Puentová pochopila, co

by chtěl slyšet, nemusel se ani ptát, sama mu řekla:

„Většina mých pacientů má nějaký příjem. Malý.

Když se to spočítá dohromady, tak můžou mít sodovky,

kolik chtějí.“

„A co teda Bert?“

„Milý chlapík. Někdy sice ještě zabrousí ve snu do

svého vysněného ráje. V Detoxu to máte přísnější. A potom,

my jsme skupina, která Detoxu nepodléhá.“

„Ani finančně?“

52

 52

„Ne. Ani finančně.“

„Víte, proč se ptám? Já jsem totiž kdysi dělal v Detoxu

to, co tady děláte vy.“

3

Jsou okolnosti, kterých si i slepý všimne. K takovým

patřila i situace obyvatel hospice. Dorothea Puentová si

nového pacienta pěkně oblékla, vyvedla ho po všech pěšinách

prostorné zahrady, prostě chlubila se, věděla, že

Bert bude její podnik po všech stránkách dobře reprezentovat.

Zašla do své banky a u okénka zařídila, aby

byl finanční příspěvek, který nebyl malý, připisován na

její bankovní konto.

„Je nový,“ řekla slečně za bankovním okénkem. „Je

už delší dobu pod silnými medikamenty a nemůže si

pro tu měsíční částku sto sedmdesát pět dolarů chodit

sám. Takže je zatím u nás na dluh, ale příští měsíc už to

bude všechno v pořádku. To víte, těm mladým holkám

v bance je všechno jedno, hlavně když mají dost žvejkačky.“

Dorothea Puentová se začala fintit, několikrát přinesla

Bertovi sendviče se šunkou. V protější hospodě řekla šéfovi,

že má nový přírůstek, kdyby přišel na pivo, nemusí

od něj chtít prachy.

„To jako bude mít u nás v hospodě konto?“

„Říkat tomu můžete, jak chcete, ten člověk nemá

u sebe peníze, ale může mít potřebu napít se, když bude

mít žízeň.“

Putykář kývl, ředitelka odešla, pak se zastavila u nováčka

a naznačila mu, že by mohl snídat i večeřet

v místnosti sousedící s kuchyní. Když bude chtít, tak to

může zařídit.

Kývl, ale neprojevil nadšení. Když mu přišly peníze,

souhlasil s tím, že se nebude o finance starat on, ale laskavá

paní ředitelka. V hospici byli však ještě jiní muži.

53

 53

Měli oči a uši a neměli od rána do večera co dělat. Tak

aspoň pomlouvali dnes tu, zítra onu babu a své kamarády

samozřejmě vždycky, když se některý z nich z nepozornosti

počural.

John Sharp byl vysoký, štíhlý, bělovlasý. Byl vlastně

taky nováček, přišel asi před měsícem před Bertem přímo

z nemocnice po operaci zad. Bylo mu čtyřiašedesát,

býval kuchařem. Když mu paní ředitelka nabídla mizerný

pokojík pod dřevěným schodištěm, byl tak spokojený,

že by jí byl při každé příležitosti za ten blahobyt políbil

obě ruce.

Nedobrý, odporný, sprostý opilec ve výslužbě se jmenoval

John McCauley, bydlel o patro výš a patřil mezi

místní strašidla. Měl vousy jako rohožku, nemyl se a nečesal,

na tu jeho hřívu ještě nevyrobili patřičný hřeben.

Býval vzteklý, nepříjemný. Malý vyzáblý Ben Fink chodil

s tikající hůlkou a Homer Myers, přitloustlý stařík,

moc málo slyšel. Za sociální příspěvek si kupoval kořalku

a místo do peněženky si zbytek strkal v modlitební

knížce pod slamník, kde by prachy případný zloděj hledal

nejdřív.

Ředitelka všem vládla. Elegantně, mile, s úsměvem

a jistou společnou účastí. Proběhla domem každé ráno

v půl šesté. Některé akce byly povinné, jiné dobrovolné,

všechny však sloužily ku prospěchu pacientů. Paní Dorothea

přímo překypovala energií, organizovala a někdy

doprovázela své nájemníky při návštěvě lékařů, zubařů,

připomínala jim, jaké tablety mají brát a také kdy. Nikdy

nezapomněla na sebe upozornit konstatováním:

„To víte, já jsem totiž celý život sloužila jako zdravotní

sestra a většinou na chirurgii a taky chci být něco

platná i teď, když už mám roky ve službě za sebou.“

Jednou v kuchyni, když ochutnávala guláš, párkrát

mlaskla, a jako by výstup byl připraven a nacvičen, řekla

přítomným:

„To je jídlo! Mexické. Vynikající! Miluji mexickou

kuchyni a mám v plánu, až tam pojedu příště, vzít vás

všechny s sebou. To dušené maso jsem dělala ráno.“

54

 54

„Vy jste, paní doktorko, myslela, že bychom jeli všichni,

i vy, i my?“

„Samozřejmě. Přece bych vás tady nenechala.“

Byla to skutečná výzva, anebo jen nečekaný bonbonek

pro uklidnění vysokého napětí, které zkušená žena

pocítila? Dokázala se dokonce přiznat i k dávným hříchům,

když na její zahradě pracovalo několik vypůjčených

odsouzených z věznice v Sacramento Valley, tak je

dokázala pohladit jedinou a zřejmě pravdivou větou: „Já

moc dobře vím, co je pasťák a mříže na oknech. Já jsem

taky kdysi byla v kriminále.“

Ta stará paní s bílými vlasy byla dobrým psychologem.

Chovala se sice jako při první zkoušce herců na

jevišti. Nabídla dokonce cestu do Mexika Johnu Sharpovi,

který měl na dvorku své vlastní auto. Ten ji však nepotěšil

dobrou zprávou, nabídnutou cestu odmítl. Neměl

ani dobrý nebo dokonce přátelský vztah k privilegovanému

Bertovi. Připadal mu jako bytost z jiného světa.

Seděl nahoře u okna, ale bylo mu jedno, co se venku děje.

Stále ještě dost často si tiše povídal s neviditelnými

bytostmi, které neměly ani hlas, ani podobu. Byly to nepodstatné

záležitosti. Paní doktorka Dorothea Puentová

problémy většinou, jak se říká, zametla pod koberec. Jenomže

ten žlutočerný běhoun měl mimo prošlapaného

mřížkování i ošklivý rub. Po tomto výmyslu už po několikáté

pochodoval Ben Fink, jenž býval střízlivý jen dva

dny před výplatou, kterou mu nosil pošťák.

Na jaře 1988, John Sharp byl zrovna u hlavních dveří,

když zaslechl, jak opilý Fink nemůže najít klíčovou

dírku. Jako strážný anděl ze svatých obrázků, které rozdával

místní farář, se objevila doktorka Dorothea Puentová.

Popadla Finka za ruku, na Sharpa jen krátce zavolala:

„Já ho vezmu nahoru, tam bude mít lepší pohodlí,“

a vtáhla opilce dovnitř.

„Já jsem ho od té doby už neviděl,“ řekl Sharp později.

„Asi tak za týden jsem si šel zatelefonovat, ten aparát

je na konci chodby, ale když jsem zvedl sluchátko, tak

jsem ho zase odložil zpátky do vidlice a rozhlédl jsem se,

55

 55

co tam může tak strašně smrdět. Víte, já jsem kdysi skoro

tři nebo čtyři roky pracoval v márnici a tohle mi připadalo,

že je to stejný smrad. Nevěděl jsem si rady, bál jsem

se doktorky, chtěl jsem se na to někoho zeptat, ale já vám

to prozradím. Já jsem zbabělec. Já mám někdy zbytečně

strach, a tak jsem jen chodil a očichával ty dveře. Nemusel

jsem se ptát, ona snad umí věštit nebo co, potkali

jsme se na té zadní chodbě a ona mi řekla, že to zřejmě je

kanalizace, že se ten smrad z žumpy dostává ven, že se

na to bude muset objednat hovnocuc. Nevím, jestli to

udělala, všiml jsem si ale, že dva dny byl v baráku čistič

koberců. Ten vám tam patlal ty protismrady snad pětkrát

za sebou, ale docela marně. Potom si objednala taxikářku

Patty Casseyovou, jela nakupovat. Té si stěžovala, že

v jejím domě je silně cítit smrad nějaké hniloby.“

4

Ben Fink zmizel, členka týmu Sociální služba v terénu

Peggy Nickersonová se zajímala o jeho osud, ale ředitelka

Puentová jen mávla rukou, že to není nic pozoruhodného.

„Ti chlapi jsou většinou tuláci, kteří nevydrží na jednom

místě, on se prostě přestěhoval.“

„Kam?“

„Jo, tak to nám neřekl.“

Obě členky sociální péče se shodly snad jen v jediném

bodě. Zavětřily, že by Puentová mohla být někdejší

Dorothea Johanssonová. V časopise Sacramento se dokonce

objevila 9. června 1988 úvaha, že jde o velmi nebezpečnou

Dorotheu Johanssonovou, známou z šedesátých

a sedmdesátých let:

„Už zase je mezi námi. Poskytuje ubytování a laskavou

péči zraněným nebo ubohým lidem. Používá je k různým

službám ve jménu a prostřednictvím Peggy Nickersonové

z programu péče pro přestárlé bezdomovce.

56

 56

Ani jedné z těchto či podobných institucí není známo

nic o minulosti paní Puentové, všichni dotázaní řekli, že

Puentová nevybírá žádné peníze předem, naopak vede

velmi dobře fungující sanatorium. Pokud se však jedná

o názor, je nebezpečná pro bezmocné klienty.“

Nenašli žádné důkazy. Právní poradkyně Michelle

Bachová se zeptala:

„Máte nějaká fakta? Použitelná! Něco, co by prokázalo,

že Dorothea Puentová provádí to, co odporuje platným

zákonům?“

„Ne, zatím nemáme nic.“

Pár ženských se přišlo podívat na podezřelou, všechny

však nakonec řekly, že ji neznají, nikdy ji neviděly.

5

V zásadě šlo o případ Berta Montoyi. V sobotu 30. června

se vydal i přes tropický den na cestu do města, chtěl se

podívat na opuštěné skladiště na Front Street, které kdysi

považoval za svůj domov. Vyhledal svého přítele Billa

Johnsona a hned se usadili na prázdný barel na dvorku,

pak to na něj Bert vysypal jako buráky z pytlíčku.

„Já tam už prostě nebudu,“ řekl.

„A kde teda budeš?“

„Kvůli tomu jsem přišel za tebou.“

„Já jsem slyšel, že tam u té baby dobře vaří.“

„Jo, to teda se musí nechat. Jenže baba mě stráží, musím

polykat pilulky, které mají hnusnou chuť a jsou zřejmě

na spaní.“

„Tys usínal přes den?“

„Usínal? Ještě pořád usínám!“

„Myslíš, že to nemusíš brát?“

„Jo. To si myslím, a dokonce si myslím, jestli v tom

nemá prsty ta baba Dorothea. Před několika týdny jsem

totiž dostal první šeky sociální podpory. Zatím jí ty prachy

dávám, ale ona si bere všechny. Taky jsem řekl, že

57

 57

už v hospici nechci bydlet, za ty prachy, co mi teď chodí,

si můžu žít jako pán. Taky se dozvěděla, že bych šel

zpátky do Detoxu.“

Nebyla to rovná cesta s jedním záchranným kolem,

Johnson věděl, že se zájemci o místa zaplní, protože

spát na karimatce se už při těch plískanicích nedá.

Ve středu 10. srpna šel Bert jakoby náhodou opět kolem

Detoxu. Bill Johnson mu slíbil, že ho zase vezme

zpátky, dá mu lepší pokojíček, bude v něm mít i televizi,

bylo by hloupé, kdyby se chtěl vrátit do některého z vandráckých

pelechů.

Asi za čtrnáct dní se Judy vrátila z dovolené, najela

do starých kolejí a těšila se z vyznamenání v oboru péče

o duševní zdraví Asociace psychiatrů a psychologů.

Když si prohlédla poštu, když vyslechla, co všechno se

v její nepřítomnosti stalo, zajela si kolem poledne do

Detoxu a zjistila, co se dělo s Bertem. Referovala dokonce

i o plánu Dorothey zajet si na výlet s pacienty do

Mexika. Pak se najednou chytla za čelo, skočila k telefonu

a zavolala Puentové, jak se daří Bertovi, a dozvěděla

se, že je v Mexiku. Není to žádná novinka, v sanatoriu

to vědí všichni.

„A jak se mu daří?“ zeptala se Judy.

„Vede se mu dobře, můj švagr je lékař, má na venkově

hezký dům a Berta si hned všichni zamilovali. Volá mi

snad dokonce každý druhý den.“

„On sám?“

„Proč ne?“

„On už zvládne takovou věc, jako je mezinárodní telefonický

rozhovor?“

„Proč ne?“

„Protože je Bert duševně nemocný člověk. Mám o něj

strach, když je tam v cizím prostředí sám.“

„Mluví španělsky, nikdo si nebude myslet, že je Američan.

Nedělej si starosti, Judy, oni se o něj už postarají

a příští týden se vrátí sem domů.“

„A náhlý důvod?“

„Vůbec ne. Ty přece dobře víš, že nemůže být v zahra-

58

 58

ničí déle než čtrnáct dní, přišel by o své dávky sociální

podpory.“

Judy byla velmi trpělivá, koncem října se ještě Dorothey

několikrát zeptala na Berta. Dočkala se stejné odpovědi.

Bertovi se v Mexiku líbí, je ubytován ve velmi

dobrém sanatoriu. Chtěli ho poslat zpět, ale on o tom nechtěl

ani slyšet. Poslouchala stále podezřelejší výmluvy,

nakonec však vyslovila jiný názor. Je přesvědčená, že se

před ní, a ona je úřední osobou, něco tají a oznámila Dorothee,

že jí dává poslední termín, aby byl pohřešovaný

zpátky do 1. listopadu.

Obě úřednice přišly do domu Puentové společně,

když se posadily, začala Dorothea sama nepříjemný

rozhovor:

„Já vím, že tady měl dnes být.“

„Slíbila jste to!“

„Řekl mi, že přijede.“

„Co se stalo?“

„Nevím. Možná nic, řekl mi, že přijede, je mi hrozně

líto, ale já opravdu nevím, co mám dělat. Prostě nepřijel.“

„Je to už potřetí, co jste zklamala naši důvěru. Nemáme

za těchto okolností jinou možnost než celou záležitost

ohlásit patřičnému úřadu.“

„Jakému úřadu? Co s tím má společného nějaký úřad?“

„V této situaci je příslušný úřad policie.“

Puentová do omrzení opakovala, že se Bert ještě do

vánočních svátků vrátí. Začala předvánoční pohádku

a ilustrovala sliby slzami v očích. „Já už jsem mu koupila

pod stromeček dárky, víte, já mám k němu jistý vztah,

jako kdybychom patřili do stejné rodiny. Mně nezbude

nic jiného, než že si pro něj zajedu do Mexika sama.“

„Jak byste to chtěla udělat?“

„Letadlem.“

„Kdy?“

„Ta linka létá ve středu.“

„Pořád jen slibujete. Vydáte se tedy do Mexika a přivezete

ho zpátky?“

59

 59

„Dovezu ho do Sacramenta.“

„Kdy to bude?“

„Budeme zpátky do soboty.“

6

Měly obrovskou trpělivost, ale je třeba zdůraznit, že jim

nic jiného nezbývalo. Sedmého listopadu zazvonil u Judy

telefon a ozval se mužský hlas:

„Tady je Obregon. Michel Obregon, dobrý den. Jsem

švagr Berta Montoyi. Volám vás.“

„Odkud voláte?“ zeptala se Judy.

„Z Utahu a mám tady u sebe Berta.“

„Bert přece žádné příbuzné nemá.“

„Ale má.“

„Mám dost dobré informace o Bertově rodině a nevím

nic o tom, že by měl nějakého švagra.“

„No, taky nemůžete vědět všechno. Přijel jsem do Kalifornie

v sobotu a ještě ten den jsem si Berta vyzvedl,

abych ho vzal k nám domů.“

„Kde je teď?“

„Je u nás, máme ho s mojí ženou. Chce žít s námi tady

v Utahu.“

„Proč nám to vyprávíte?“

„Abyste to nějak zařídili, aby Bertovi přestali vyplácet

sociální podporu. My jsme dobrá rodina, nepotřebujeme

žádnou pomoc. Žádné milodary. Takže, prosím

vás, zařiďte, aby…“

„Jestli je tam Bert s vámi, dejte mi ho k telefonu.“

„Nemůže přijít.“

„Proč?“

„Je indisponován.“

„Co to, prosím vás, znamená?“

„Prostě a krátce je indisponován. Jestli nevíte, co to

je, tak se na to někoho zeptejte.“

„Chci s ním mluvit. Tak mi dejte jeho telefonní číslo.“

60

 60

„To bohužel nejde.“

„Nejde to?“

„Volám z budky u silnice.“

„Tak zavolám k vám domů.“

„Musím vás zklamat, my se totiž právě stěhujeme a telefon

ještě nemáme. A navíc mojí ženě je zrovna moc

špatně. Ježíš, já už musím končit. Na shledanou.“

To byla jenom krátká část dramatu. Když se kolegyně

v telefonní centrále probrala posledními vzkazy pro nepřítomné

volající, byl v záznamníku ještě jeden neznámý

a poněkud koktající. On ale udělal školáckou chybu,

prozradil, že neví, jak se jmenuje. Ohlásil se jako Don

Antony, ale opravil se a prozradil, že se jmenuje Michel

Obregon. Bylo to amatérské vystoupení. Na scénu musela

Dorothea.

„Nikdy nám nikdo neřekl, že by Bert měl nějakého

švagra,“ řekla Judy.

„Jo, já vím, že mu nevěříte, ale přesně tak to bylo. Jela

jsem do Mexika a v sobotu jsme se s Bertem vrátili.

Když jsem pak v neděli byla v kostele, nečekaně se tady

objevil jeho švagr. Bertovy věci naložil na malý náklaďák

a odvezl ho i s těma jeho věcma do Utahu.“

„Nikde jsem nenašla informaci, že by Bert měl švagra.

Já už to tady sděluji snad po čtvrté,“ řekla Judy.

„No jo! Já jsem se divila zrovna tak.“

7

Policista Richard Ewing přišel do kanceláře, kde už na

něj čekala Judy a Beth. Sdělily mu všechno, co odhalily

o zmizení Berta Montoyi, i o podezřelé taktice Dorothey

Puentové a jejím kličkování o událostech v domě číslo

1426 na Front Street. Po zběžné a především rychlé prohlídce

sanatoria nenašel zkušený profesionál nic podezřelého.

Zatím se nikoho na nic nezeptal, pak se setkal

v přízemí s Johnem Sharpem. Položil mu několik běž-

61

 61

ných otázek a ten potvrdil, že šéfová podniku odjela na

pár dní do Mexika. John Sharp věděl, co má v záhadném

případě dělat, sebral v koši na odpadky jednu z prázdných

obálek a na zadní stranu napsal velkým písmem:

Ona ode mne chce, abych vám lhal.

Ewing byl profesionál. Ani nemrkl okem, strčil obálku

do kapsy, když se nikdo nedíval, pak odešel v doprovodu

Sharpa do jeho pokoje. Sotva za sebou zavřeli dveře,

zapnul policista televizor, dal zprávy hlasitěji, ale

Sharp mu řekl, že by bylo dobře, kdyby se mohli setkat

někde venku.

Nesešli se venku, ale v místnosti kanceláří VOA na

Bannon Street, kde Ewing vyslechl zpověď přímého

svědka bydlícího v podezřelém penzionu.

„Já vám to řeknu všechno popořádku,“ šeptal pro jistotu

i v tomto neutrálním prostředí vylekaný Sharp.

Prozradil, že se v domě ředitelky Dorothey dějí velmi

zvláštní věci. Oznámil policistovi případ Bena Finka,

který zmizel a nikdo neví kam a proč. Pomalu a s rozmyslem

vyslovil podezření, že mohl být zavražděn a někde

v ústraní pohřben. V budově v poslední době dost

často zavane odporný smrad.

„Já jsem si myslel, že to může být z kuchyně, ale

pak jsem se procházel venku v parku a zjistil jsem, že to

jde odněkud za nově přerytým záhonem, pod tím obrovským

javorem.“

„Mohl byste aspoň naznačit, jaký to byl zápach?“

„Hnusnej smrad. Jako by někdo vyhodil na hnůj zkažený

maso.“

„Měla paní ředitelka Puentová mezi pacienty nějaké

nepřátele?“

„Ne. To ona neměla. Ona se chovala ke každému jako

matka nebo babička a s každým to uměla, u nás v celém

baráku nebyly žádné problémy. To ne. Ani při jídle.

Když měl někdo větší hlad, než byla porce na talíři, tak

dostal nášup,“ řekl Sharp, vytáhl kapesník a otřel si nejen

čelo, ale i ústa, jako by se mu najednou ušpinily rty a tiše,

leč důrazně prohlásil: „Já vám to teda řeknu, seržante,

62

 62

původně jsem nechtěl, je to moje minulost, a ta moc slavná

nebyla, ale já jsem kdysi před lety pracoval v márnici

v Kansas City, takže přesně vím, co je mrtvolný puch.“

„Dobře, to je vynikající postřeh,“ řekl vyšetřovatel

Ewing, „ale kde máme souvislost?“

„Ben Fink.“

„Ten opilec?“

„Právě že byl opilec, tak mohl dělat ty největší nesmysly

a šéfová mu nevynadala.“

„Poslechl ji?“

„Poslechl. Ale jednou před několika měsíci se už z toho

nočního tahu nevrátil.“

„Hledali jste ho?“

„My ne. Policie, ale marně. Víte, on to byl starý mizerný

ožrala. Jenomže dostával svůj pravidelný šek.“

„Kdo mu ho dává?“

„Paní ředitelka. Ale peníze nikdy nedostal do ruky.“

„Říkáte, nikdy nedostal. Přestěhoval se?“

„Ne. Jednou se z toho tahu už nevrátil.“

„Jeho šeky?“

„Všechny šeky dostává nejdřív paní ředitelka Dorothea

Puentová.“

„Takže dosud to motala na výbornou, jenže teď jsme

na tahu my a zavoláme si na pomoc detektiva Johna

Cabreru, to totiž asi bude jeho píseček.“

8

Byla to rozsáhlá akce, detektiv Cabrera si vzal všechny

materiály týkající se sanatoria a jeho ředitelky, ale také

další detektivy, Terryho Browna pro vyšetřování v sanatoriu

a Jamese Wilsona, vysokého urostlého policistu

v brýlích. Ten se představil jako federální agent pro vyšetřování

podezřelých na svobodě a přinesl pár materiálů

týkajících se ředitelky hospice. V jednom z nich našel

Judyinu poznámku napsanou tužkou: „Zašla jsem za

63

 63

Dorotheou na návštěvu, ale ona zrovna pracovala na zahradě,

kde zahrabávala do země dvacet sazenic rajských

jablek.“

Tak se vypravili na bitevní pole. Postupovali podle

mnohokrát vyzkoušených pravidel, vyptávali se co

nejméně, přesto ředitelka podniku kolem nich cupitala

v botičkách s vysokými podpatky. Když šli ven, přezula

se.

Neměli povolení k prohlídce celého areálu, nesměli

šťourat hůlkami do nedávno vypletých záhonů, ale ředitelka

Puentová jim později svolení dala. Rychle si skočili

do jednoho z vozů, v němž vezli zahradnické náčiní,

vyrývali tenké sondy, zkusili zarýt ještě o něco hlouběji.

Asi půl metru pod záhonem objevil James Wilson nevelkou

stopu bílého prášku. Sehnul se, pak si opatrně klekl,

bylo mu jedno, že si blátem zamaže džínsy. Postavil se

s ukazovákem od země a řekl jediné slovo:

„Vápno.“

Vápno bylo signálem. Wilson kopal rychleji a hlouběji,

mávl na Cabreru a Browna. Všichni pomalu a opatrně

odhazovali na hromádku černou zem. Nejdřív nalezli

kus hadru. Pak Cabrera jen jednou nohou sestoupil

do jámy, objal dost dlouhý, ale tenký kořen a pokoušel

se ho vytáhnout na světlo boží. Podařilo se to, na hromádce

země ležela kost lidské nohy. Všichni se zastavili,

jako by čekali na nějaký signál. Nečekali zbytečně, Dorothea

Puentová zvolala: „Panebože, co to je? A tamhleto,“

přidala, když jeden z policistů vylovil z výkopu starou

tenisku.

Našli pohřebiště, detektiv Brown šel k vozu a spojil

se s policejní kanceláří. Ohlásil stav na pracovišti, během

několika minut se ozvaly sirény policejních vozů.

Detektiv Cabrera odváděl paní Puentovou do jednoho

z nich a řidič si to namířil k soudní budově. Kurátor Jim

Wilson měl dost důvodů, aby starou kriminálnici zatím

strčili do cely. Nevyslýchali ji, nechali ji na pokoji a řekli

jí, že začnou s výslechem až v pondělí.

Začali dobře. Cabrera se zeptal, jestli madam nepotře-

64

 64

buje něco k pití, oznámil jí, že se budou bavit o pohřešovaném

Bertovi Montoyovi, že je nutné, aby odpověděla

na každou otázku.

„Já jsem vám ale už pověděla všechno, co o tom

vím,“ řekla a mnula si ruce, jako by to vyptávání už měla

za sebou.

„Kde tedy je?“

„Odvezl si ho švagr.“

„Kam?“

„Do Utahu. Já teda nelžu. Byl tady v sobotu a v neděli.“

„Kdo? Musíte každého jmenovat.“

„Tak teda Bert.“

„Vážená paní, pan Montoya je mrtev.“

„To je směšné. Nevím, proč by měl být mrtev?“

Bylo to dlouhé a nudné povídání, podezřelá měla snad

ocelové nervy. Ani jednou neudělala chybu, stále se maličko

usmívala, jako by tím chtěla potvrdit, že ona má esa

v ruce. Cabrera se snažil dostat z ní aspoň pár nových

slov, která by ji přivedla na jiný chodníček výslechu.

A tak začal z jiného konce.

„Řekněte nám, kde je váš dobrý známý a zákazník

Ben Fink. Kde je? Kam zmizel?“

„Vyhodila jsem ho ze svého podniku a on odjel pravděpodobně

do Marysville. Důrazně jsem mu zakázala

vstoupit na můj pozemek.“

„Co nám můžete říct o vápnu, které jsme našli v jedné

z těch jam?“

„Co bych vám řekla. Snad jste někdy slyšel, že se přimíchává

do země kvůli kytkám a možná taky kvůli trávníku,

aby se změkčila půda.“

„Ty mrtvoly ale v půdě jsou už aspoň rok.“

„Nevím, jak jste na tohle přišli. Najměte si firmu, aby

vám překopala celou zahradu.“

„V pondělí půjdete na detektor lži.“

„A já bych si přála, aby u toho byl svědek.“

„Který?“

„Pan Montoya.“

65

 65

„My u vás ještě pár dní budeme kopat. Nevadí vám

to?“

„Ne. Klidně si kopejte.“

„To se ale týká taky toho betonu.“

„Ani to mi nevadí. Dáte to ale potom do původního

stavu,“ řekla.

„Jestli bude nějaký původní stav.“

Do zahrady přijely druhý den ráno obrovské stavební

stroje, jaké vyhrabávají jámy pro betonové sklepy domů.

Detektiv Cabrera se ukázal v prvním patře budovy, kde

už na něj čekala slavnostně vyfintěná Puentová.

„Pane Cabrero, jsem zatčena?“ zeptala se ho místo

odpovědi na pozdrav.

„Ne, nejste zatčena.“

„Takže by vám nevadilo, kdybych šla se svým přítelem

Johnem McCauleyem do hotelu Clarion, je to odsud

jen pár kroků, setkám se tam se svým synovcem.“

Cabrera se zeptal šéfa, jestli ji může pustit ven. Ten

chvíli přemýšlel, pak ale kývl, že není zatčena, může tedy,

kam chce.

Vyběhla nahoru pro tašku, oblékla si kožich, protože

už pár dní mrzlo, odešla hlavní branou pěšky a zmizela

v ranním oparu. Bylo to v sobotu 12. listopadu 1988.

O chvíli později v malé hloubce dvaceti centimetrů objevili

další mrtvolu. Podezřelá Dorothea Puentová byla

už mezitím bůhvíkde. Později se ukázalo, že to byla zločinecká

profesionálka, která hned tak neudělá školáckou

chybu. V hospodě, kde byla s Johnem McCauleyem, vypila

už třetí skleničku whisky, pak si zavolala taxi a odjela

do sousedního Stocktonu. Tam přesedla do dálkového

autobusu firmy Greyhound, usadila se až docela

vzadu, jen pár kroků od toalety, svlékla si kožich a vyjela

na dlouhou cestu do Los Angeles. Kdosi napsal, že se

od této chvíle mohla rozhodnout, které ze svých jmen

použije. Mohla se jmenovat Johanssonová, Montalvová,

Puentová. V novinách i v televizi ji policisté hledali pod

jakýmkoliv jménem, nezavadili však ani o stopu.

66

 66

9

Samozřejmě že ji nenašli. Dokázala zmizet za každých

okolností. Když se potřebovala ukrýt, měla stovku příležitostí.

Nikdo totiž netušil, pod kterým ze jmen se skrývá,

anebo sehnala papíry na další milou, příjemnou stařenku

s vlasy bílými jako včerejší sníh. Policisté však

nezůstali stát, protože se ve výkopu objevila další napůl

zetlelá těla. McCauleye, který se samozřejmě vrátil, zavřeli

za mříže, on jim však nebyl nic platný, v hotelu

Clarion znali jen jediné jméno té staré dámy. To však

bylo vše.

Na místě činu, na rozkopaném hřbitově zavražděných,

se ohlásila Patty Caseyová, dvorní taxikářka doktorky

Dorothey Puentové, jak si podvodnice nechala říkat.

„Ona je fanatickou zahradnicí, jezdily jsme spolu, kupovaly

hrábě a srpy nebo stroj na sekání trávy, ale i jiné

zahradnické potřeby. A ještě něco bych byla zapomněla.

Já jsem ji taky jako ostatní oslovovala paní doktorko.

Nevím, jestli byla lékařkou nebo jen staniční nebo nemocniční

zdravotní sestrou. Ale jednou ji navštívil nějaký

farmaceutický agent. Déle než hodinu se bavili

o účinnosti léků. Ptal se jí, jakou měla kvalifikaci, řekla

mu, že má chirurgickou specializaci, ale už je delší čas

v důchodu,“ vykládala Patty. „Ale všimla jsem si několika

takových zajímavých věcí, které se mi zdály být divné.

Přišla jsem vám něco říct, protože to považuju za

hrozné svinstvo.“

„Znaly jste se jako přítelkyně, nebo jen tak, že jste ji

vozila?“ zeptal se detektiv Terry Brown.

„Někdy jsem si myslela, že je to cosi jako přátelství.

Ona doktorka byla velice milá.“

„Jak dlouho jste se znaly?“

„Já jsem to včera počítala, čtrnáct měsíců. A jednou,

proto jsem k vám vlastně přišla, jsem byla při tom, když

si musela v několika místnostech sanatoria vyměnit koberce.

Takové ty, co se nalepují.“

67

 67

„Zeptala jste se proč?“

„Ne. Ona sama mi řekla, že ten pokoj, co tam ležely,

je prokletý. Jenže ona to musela udělat dvakrát. Zase

v jiném pokoji. Jedna paní, kterou jsem vozila, tam taky

jezdila a ta mi jednou řekla, že každému, kdo tam v tom

pokoji spal, se něco zlého přihodilo. Vždycky se tam našla

krev.“

Will McIntyre, soused, si také vzpomněl, že se divil,

když si paní doktorka sama přinesla zevnitř budovy koberec

a začala ho čistit nějakými pěnami.

„Já jsem se jí tenkrát nabídl, že bych jí s tou tíhou pomohl.

Podruhé, a možná že to bylo ve stejný den, jsem

našel ve své zahradě nepříliš daleko od drátěného plotu

věci, které tam někdo musel zahodit v noci, předtím tam

nic nebylo.“

„Co to bylo za věci?“ zeptal se vyšetřovatel Brown.

„Šperky, jeden šperk ze zlata, hrst zlatých zubů, kulka,

ale ne na střílení. Včera tam ty věci nebyly. Já bych

si toho byl všiml, uklízím každý den psí hovna. Musela

je tam zahodit paní doktorka Puentová.“

„Proč by to dělala?“ zeptal se Brown.

„Aby se zbavila důkazů.“

„Já vám teď ukážu, pane McIntyre, několik jmen,

jestli jste je třeba už někdy dávno slyšel.“

Byl to dlouhý seznam obyvatel sanatoria za posledních

bůhvíkolik let. Detektiv Cabrera se však zastavil

u jediného.

„Tady ta Dorothy Millerová, to je nějaká příbuzná

Puentové?“

„Tak to nevím. Vím ale, že u ní jen bydlela a paní

doktorka měla od ní plnou moc na přijímání sociálních

dávek.“

„Bydlí tam ještě?“

„Kdepak, Millerová zmizela hned po Vánocích, někdy

na začátku ledna.“

68

 68

10

Byl to neuvěřitelný lov. V márnici už leželo pět méně či

víc kompletních mrtvol, nikdo však netušil, jestli je mezi

nimi i mrtvý Bert Montoya. Jistá, zatím neznámá žena,

bydlící ve Sweet Home v Oregonu, se v pondělí 14.

listopadu rozhodla k odvážnému činu, zatelefonovala na

policii v Sacramentu a nadiktovala tuto zprávu:

„V sobotu mi volala dcera z Kalifornie a řekla mi, jak

se jmenovala ta ženská ze Sacramenta, co s ní chodil

a chtěl se s ní oženit Everson. Jakmile jsem zaslechla

jméno, tak jsem přestala dejchat.“

„Jaké to bylo jméno?“ zeptal se policista u telefonu.

„Puentová.“

„Dejte mi jméno a adresu vaší dcery a řekněte mi ještě

všechno, co o tom víte.“

„Můj bratr Everson se od nás v září 1985 odstěhoval

a žil s Dorotheou Puentovou.“

„Buďte tak laskavá, řekněte mi ještě jednou vaše jméno.“

„Reba Nicklousová. Už tři roky o něm nic nevím. Povídalo

se, že se s tou Puentovou chtěl oženit. Začal psát

milostné dopisy, když byla Puentová v kriminále. Vážně

to dělal.“

„Zkusíme tam zavolat, co říkáte?“

Policisté měli žně. Příbuzní nebo pozůstalí se ozývali

po prvních televizních zprávách.

Mezi pátečním ránem 11. listopadu a pondělím zmizela

Dorothea Puentová v pravou chvíli. V její zahradě

leželo ve dvou řadách sedm mrtvých. Ti, kteří o ní věděli

víc, usoudili, že pravděpodobně musela zmizet v Mexiku,

mluvila totiž plynně španělsky a všude vykládala,

že v Mexiku měla čtrnáct sourozenců. V roce 1986 žádala

svého kurátora, aby jí povolil cestu k jejich návštěvě.

Případ doktorky Puentové, která se střídavě vydávala

za zdravotní sestru nebo za lékařku, byl báječným námětem

jednak pro novináře všech tiskovin, ale také pro te-

69

 69

levizní redaktory. Když natáčeli poprvé, leželo před jejich

kamerami sedm mrtvých. Koncem týdne však měli

naději na ještě hrůznější senzaci. Těch mrtvol už bylo

dvanáct.

Novináři netušili, že si všechny noviny schovává a čte

doktorka Puentová. Nevydržela v dobrém úkrytu dlouho.

Byla pyšná, že ona je hlavní hvězdou velkolepého

představení. Rozhodla se vykročit z nenápadného pokojíku

laciného hotýlku v Los Angeles a v recepci malého

motelu Royal Viking se zapsala pod jménem doktorka

Dorothea Johanssonová. Zaplatila účet předem.

Pokoj číslo jedenáct nestál za nic. Ve středu už to nevydržela.

Oblékla se dost vyzývavě, nalíčila se a pečlivě

učesala, když vyšla na chodník, kývla na první taxi. Řidiči

řekla, že se tady nevyzná, ale šla by se někam napít.

Taxikář zastavil před barem Monte Carlo. Posadila se

u barového pultu na jedinou vysokou židli vedle jednoho

ze štamgastů podniku. Objednala si ostrý drink, nasadila

si střevíček, který se jí před chvílí svezl z nohy,

a prohlédla si zblízka docela pohledného chlapa. Začala

mu povídat o částkách, které může šikovný člověk získat

ze zdravotní pokladny. Když hovořila o žaludečních

vředech a soused se chlubil, že taky nějaké měl, tak se

mu svěřila, že má ve Státech pár útulků pro staré, že by

se začala pomalu rozhlížet po nějakém penzionu s pečovatelskou

službou. Objednala třetí drink a nabídla sousedovi,

co určitě nečekal:

„Podívej se, miláčku, ty seš sám, já jsem sama, co

kdybysme si šli povídat jinam? Já bych cestou něco nakoupila,

něco bych pak sama uvařila, co kdybysme se

dali dohromady?“

Domluvili se na zítřek, ale Dorothea ještě nekončila,

zašla se svým novým známým na sendviče, o tom

nápadu však už nemluvili. Chuck Willgues jí řekl, že ví

o slušném místě, kde by si vydělala v příjemném prostředí.

Je to prodejna potravin a taky tam dva Taliáni pečou

prima pizzu. Ona ale vykládala rychle a přesvědčivě

o bytě, v němž by spolu mohli žít. Chuck si myslel,

70

 70

že se dostal oběma nohama do nebes. Ta ženská mu

učarovala. Zamiloval se, mávl rukou na taxi a slíbil, že

se hned ráno uvidí. Ten rozhovor měl stále v uších, ale

když si za chvíli sedl k televizi, málem omdlel. Ve zprávách

se objevila jeho nová láska jako osoba policejně

hledaná. Byla to ona, nemohl se mýlit. Začal ve svém

malém bytě pochodovat, ale nezatelefonoval na policejní

stanici, zatelefonoval do redakce zpráv televizní stanice

CBS v Los Angeles a všechno řekl programovému

redaktoru Gene Silverovi. Ten sice chvíli váhal, když si

však znovu promítl záběry z výzvy, pochopil, že se setkal

s televizním pánembohem, a řekl, že k Chuckovi

hned zajede. Přiveze mu fotografie hledané.

„Jo, je to tak,“ řekl Silver, když si v Chuckově bytě

prohlédli fotografie. Chuckovi chvíli trvalo, než uvěřil,

že se stal světovým svědkem, a přiznal se, že si s ní už

tykal, oslovoval ji Donna. Téhož večera ve 22.10 zaklepal

policista na dveře číslo 11 motelu Royal Viking.

Stála před nimi v domácím negližé, nasedla v županu

do policejního vozu, když jí předtím policista nasadil

želízka.

Nejbližší spojení do Los Angeles ze Sacramenta bylo

z malého letiště. Televizní stanice KCRA, pobočka NBC

v Sacramentu, si najala soukromé letadlo, v němž už seděl

připravený Mike Boyd, reportér redakce novin Sacramento

Bee, a přidali se k policejnímu zásahu.

Žasli. Zatčená žena byla klidná, jako by se jí akce netýkala,

usrkávala z papírového šálku černou kávu, v klidu

se přiznala, že se ve skutečnosti jmenuje Puentová,

ale nikdy nikoho nezabila. O několik hodin později byla

dopravena do okresní věznice v Sacramentu a poté do

přeplněné soudní síně před soudce Johna V. Strouda.

Z každé strany obhájci, Peter Vlautin a Kevin Clyon.

Sedm minut trvalo přečtení obžaloby, státní žalobce

ji oslovil jako Dorotheu Puentovou Montalvovou, obviněná

však prohlásila, že se jmenuje Dorothea Montalvová

Puentová. Bez jediného pohybu vyslechla obžalobu

ve věci vraždy Berta Montoyi.

71

 71

I z tohoto aktu, který proběhl proti všem platným

předpisům, se dlouho hledaná podezřelá stala prvotřídní

senzací. Před budovou místního soudu zastavoval jeden

automobil za druhým. Televizní reportéři byli už připraveni

natáčet každý krok podezřelé, portrét Chucka Willguese

letěl do celého světa, technická skupina Los Angeles

Times nabízela už čerstvé záběry z Domu smrti,

jak profesionálové pokřtili sanatorium pro staré a bezmocné

pacienty.

Dorothea Puentová nastoupila do vazby 17. listopadu,

v době, kdy už doktor Gary Stuart prováděl pitvu druhé

mrtvoly, nalezené v zahradě zatčené a registrované pod

číslem 88-3374. Doktor Anthony už předtím zjistil, že jde

o hromadu ošklivé tmavé hmoty, v tak starém stupni rozkladu

nelze identifikovat mrtvé. Poslední tělo ze všech

vykopaných s číslem 88-3395 měl pitvat doktor Anthony,

ale dostal se k němu až 22. listopadu. Šlo o ženu, jejíž

ostatky byly zcela rozložené, spodní prádlo mrtvé však

bylo možné oddělit a popsat. Mrtvá neměla hlavu, ruce

ani chodidla. Všechny mrtvoly však měly stejný způsob

balení. Nejdřív pokrývky, pak pytle, a nakonec jako slaný

rohlík byly zamotány do válce se dvěma špičkami. V každém

ze sedmi prvních případů byly pozůstatky v takovém

stavu, že nebylo možné odhadnout nic. Koroner Charles

Simmons však ještě skrýval eso celé akce. Toxikolog James

Beede zkoumal vzorky aspoň některých tkání.

11

Všichni zúčastnění tápali v nejistotě. Těla mrtvých byla

v hrozném stavu, ale do připravených hrobů je musel někdo

dopravit. Nemohla to udělat stará, maličká Dorothea,

tolik síly neměla. Objevil se problém společníka.

Nebylo snadné zavadit aspoň o maličkou stopu. V laboratoři

však přišli na slibný způsob. Otisky byly u většiny

mrtvých v tak nepoškozeném stavu, že by se podle nich

72

 72

dalo zjistit, komu špičky ruky patřily. Ten nápad byl jednoduchý,

laboranti se pustili do práce a 21. listopadu

oznámili, že v pořadí čtyřka patřila za živa Benjaminovi

Finkovi. Všichni byli překvapeni a tleskali si, jak byli

chytří. Benjaminova bratra však výsledek nepřekvapil.

On věřil, že se stýkal s Dorotheou. Důkaz byl nasnadě.

Ben měl vytetovaná nad pravým kolenem tři velká písmena

Prestonské průmyslové školy PSI, na níž v roce

1947 studoval.

„Oni si dávali vytetovat tu zkratku?“ zeptal se policista.

„Jo. Dávali. A měli ještě jednu svastiku na levém rameni.“

„To se mi zdá zvláštní.“

„My jsme vůbec byli zvláštní rodina,“ řekl Robert

Fink.

„Jak zvláštní?“

„My jsme byli židovská rodina.“

„Takže váš bratr taky.“

„Samozřejmě. Ale prozraďte mi teď, když mi zavraždili

bratra, co udělají s tou vražedkyní?“

„Nemám ponětí.“

„Ale musí tu být odpověď na otázky.“

„Zatím nemají v ruce nic. Nic, co by uznal soudce jako

důkaz.“

„Já si ale myslím, že by klíč k tomu tajemství měl být

v tom jejím podniku. Tam si pěstovala nemocné, tam jí

chodily peníze, které jí nepatřily. Čtyřiadvacet osob je

pohřešovaných a všechno jsou to nemohoucí staří lidé,

kteří se neumí a ani nemůžou bránit. Oni se před smrtí

ale neměli špatně.“

„Ale jejich vražedkyně vydělávala tisíce. Pravidelně,

bez rizika, všechny poukázky byly napsány a odeslány

na Dorotheu Puentovou, bytem v domě číslo 1426

Front Street. Je třeba začít pátrat po těch pravidelně přicházejících

dost vysokých částkách od sedmdesáti po

pět set dolarů měsíčně, což znásobeno počtem obyvatel

sanatoria dávalo tak vysokou sumu, aby se případ dostal

do kategorie zločinů, které vešly do dějin.“

73

 73

Obhájci Kevin Clyon a Peter Vlautin se brzo po startu

věnovali nekonečnému pátrání, kdo je kdo. Hledali odpověď

na otázku, kdo vlastně je vražednice vystupující

pod tolika pseudonymy, což byla stopa, která mohla vést

k odhalení, proč je podezřelá taková, jaká je. Odpověď

na otázku však musel předložit zkušený psychiatr. Musel

mít přístup k podezřelé, proto mu opatřili povolení,

aby mohl kdykoliv přijít do vězení a pokládat jí otázky.

Měla nezkrotný temperament a nadání vymýšlet si pravděpodobné

historky.

„Byla jste vdaná?“ zeptal se obhájce Kevin Clyon.

„Samozřejmě. Byla jsem několikrát vdaná. Já jsem

totiž neměla moc štěstí na pořádného chlapa.“

„Váš první manžel?“

„Byla jsem v San Francisku. Tam jsem ho v roce 1952

poznala.“

„Kolik vám bylo let?“

„Třiadvacet.“

„A manželovi?“

„Pětadvacet. Byl to Švéd, jmenoval se Axel Bernt Johansson.“

„Takže jste byla Johanssonová.“

„Ne. Mně se to jméno nelíbilo, já jsem jim řekla, že se

jmenuji Teya Singoalla Neyaadová.“

„On neznal vaše skutečné jméno?“

„Řekla jsem mu, že se jmenuju po otci, je Egypťan,

a moje matka pocházela z Izraele a jmenovala se Nazic

Friadová, ale nebyla židovka, byla muslimka.“

„Váš manžel vám to všechno věřil?“

„Proč ne? On totiž v té době pracoval u obchodního

námořnictva a většinou nebyl doma, sloužil na lodi a byl

pryč několik měsíců.“

„Když se vrátil, nevadilo vám, že bude muset zase na

loď?“

„Nevadilo. Když se vrátil, tak jsem zrovna nebyla

v posteli sama. Měla jsem milence. Dal mi pár facek, já

jsem mu ale vzala všechny peníze a šla jsem hrát do kasina

v Renu a tam jsem o ně přišla.“

74

 74

„Vám bylo jedno, že se tak chováte k manželovi?“

„Mně to bylo fuk. Já jsem si chtěla užít.“

„Přece vás potom zatkli, nebo ne?“

„Jo. Zatkli. Měla jsem smůlu, sousedi na mě žalovali,

že mám doma bordel, že pod našimi okny zastavujou taxíky,

a tak mě zatkli.“

„Kdy to bylo?“

„V dubnu 1960. To už mi bylo jednatřicet. Ale sebrali

mě jen proto, že jsem bydlela v domě se špatnou pověstí,

prostě v bordelu.“

„Zatkli vás a taky vás potom soudili?“

„Dostala jsem devadesát dní.“

Chudák Johansson musel mít nervy jako dráty, ale nakonec

jeho manželku odsoudili, protože s ní nikdo nemohl

vydržet. Nechodila domů, byla často opilá, vykládala

neuvěřitelné nesmysly. Tak ji odvezli do nemocnice

DeWitt ve Stocktonu, kde ji hned po příjmu označili ve

statusu jako patologickou lhářku. Podle tehdejších záznamů

se Johanssonovi rozvedli v roce 1960, Johansson

se znovu oženil a žil v domě ukrytém hradbou cypřišů

a o své bývalé manželce nechtěl ani slyšet.

Ta se ale dostala za dobré chování na svobodu. V roce

1966 Dorothea používala jméno bývalého manžela,

všude se představovala jako Sharon Johanssonová. Přitloustlá,

mile se usmívající paní, členka církve adventistů

sedmého dne, zvala ke svému vždy prostřenému stolu

hladové děti a používala oslovení milosrdná sestra.

Bydlela v Sacramentu až do roku 1988 pod mnoha

jmény. Když jí bylo třicet devět, provdala se 23. února

1968 za mnohem mladšího muže Roberta Jose Puenta,

kterého mnozí nazývali Pan Žigolo, protože byli přesvědčeni,

že si vzal starší a hodně buclatou ženu ze zištných

důvodů.

Byla to divoká domácnost. Manželé na sebe řvali, že

to bylo slyšet až dolů na křižovatku ulic. Dorothea nedokázala

záletníka krotit. Původně si chtěli zařídit soukromé

sanatorium, dokonce koupili dobře vyhlížející jednopatrový

dům v Sacramentu na Dvacáté třetí ulici, ale

75

 75

protože se stále více nesnášeli, nakonec se po šestnácti

měsících rozešli.

Dorothea obviňovala mladého muže, že byl nesnesitelně

krutý, že s ní jednal jako s kurvou. Chtěla si ponechat

nemovitost a čtyřdveřový vůz Ford Galaxy model

1967. K rozvodu však úředně nedošlo. Roberto zmizel

někde v Mexiku, ona však od něj potřebovala podpisy.

Čekala na chvíli, kdy se objeví. Vrátil se v roce 1974

a žil s ní znovu, v lednu 1975 odmítal dům opustit, nájemné

také nechtěl platit. Zřejmě však bydleli společně,

v srpnu napsal Roberto Puente dopis soudci Warrenovi,

v němž si své manželky váží a obdivuje ji. Kdoví jestli

to všechno nebyla jen planá gesta, Dorothea se starala

o dům, který se stal útočištěm nebo spíš záchytnou stanicí

pro alkoholiky.

12

Dorothea Puentová měla za sebou těžké dětství, obhájci,

ale také televizní redaktoři odkryli oponu dramatu, které

začínalo v daleké minulosti, a v roce 1988, kdy Daniel

Blackburn, už před rozsudkem, napsal o případu obsáhlou

knihu, ještě nekončilo. V soudní síni se vystřídali

možní i nemožní svědci, málokteří však svědčili proti

obžalované.

Ze Sausalita v Kalifornii pozvali na stupínek svědků

doktorku Mindy Rosenbergovou, která vyprávěla přítomným

o hrozném dětství obžalované, ta se před zraky

všech změnila v ubohou malou holku Dorothy Helen

Grayovou, dítě z rozhárané rodiny. Rodiče se o všechno

hádali. Matka byla denně opilá, na živobytí rodiny vydělávala

na ulici jako děvka. Otec trpěl nevyléčitelnou

tuberkulózou, stále častěji vyhrožoval rodině sebevraždou.

Jednou v noci vylezl na věž vodárny a hlasitě vykřikoval,

že skočí dolů. Pro strašení rodiny měl dokonce

vždycky u sebe pistoli a čekal, jak ho všichni budou

76

 76

litovat a prosit, aby se nezabíjel. V roce 1936 někdo

z příbuzných, pravděpodobně jedna z tet, ohlásil případ

na úřad pro péči o mladistvé. Dorothea nadiktovala do

protokolu: „Je mi sedm a půl roku. Chodím do první třídy

školy v San Antoniu. Chtěla bych žít s tátou, a jestli

s ním nebudu moc žít, tak bych chtěla žít se svou sestrou.

Nechci žít s mámou, je pořád ožralá.“ Když otec

Jesse Gray zemřel, nechodila matka Trudie Grayová do

práce a její dcera Dorothy před soudci řekla:

„Neměli jsme co jíst. Hledali jsme na smetištích

prázdné láhve, doma jsme je vyplachovali, abysme za ně

dostali pár šupů na sendvič, nebo jsme žebrali před pekárnou.

Jednou o víkendu, to mi bylo už devět, museli

všichni sourozenci do všelijakých rodin, ale na mě nějak

zapomněli. Tak jsem začala brečet.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se soudce.

„Nebylo to jen jednou. Po pohřbu nás zase vysadili

před siročincem. Na krátkou dobu jsme se ale já a ségra

Audrey dostaly k babičce. A tam mi pořád tvrdili,

že jsem nemanželské dítě, tak ať držím hubu, nebo uvidím.“

Případ byl sice už dost rozsáhlý, přesto anebo právě

proto se stal stálým středem pozornosti novinářů i televizních

autorů. Dorothea Puentová měla dokonce i své

obdivovatele.

Soudní psychiatr, absolvent práv na Harvardu a lékařské

fakulty na Southern California Medical School,

doktor William Vicary, si prostudoval obsáhlé protokoly

a došel k závěru, že Dorothea Puentová je nemocná.

„Ocitla se ve velmi špatné situaci, má normální IQ

i dobrou mozkovou funkci. Mohli bychom její stav pojmenovat,

jako že jednou nohou stojí na slupce banánu

a druhou v plynové komoře. Tvrdí, že je doktorka psychiatrie,

má krásnou vilu v Mexiku, je členem důležitého

výboru, který sestavil guvernér Brown, a ten jí řekl,

že její symptomy jsou projevem smutné osobnosti. Vymýšlí

si scénu, v níž je ona sama něčím výjimečná. Vytvoří

si báječný snový svět a všichni ji budou uctívat,

77

 77

klanět se jí a ona je všechny pozve na slavnostní večeři.“

Nebylo to zcela vymyšlené, ona totiž cosi podobného

před nedávnem prožila.

„My dva jsme společně sedávali na verandě,“ prohlásil

švagr Ricardo Ordo, „a ona se učila angličtinu.“

„Podle názoru doktora Vicaryho, měly problémy Dorotheyina

života kořeny v dětství, které bylo hnusné,

ohavné, brutální a krátké. Není to náhoda, že se ve své

charitativní podobě specializovala na opilce. Poskytovala

potravu mladým dívkám. Snažila se tak smazat vzpomínku

na svoji tvrdou minulost,“ řekl obhájce Vlautin.

„Jak mohl někdo takový, jako byla Dorothea Puentová,

vykonat tolik dobrých skutků a přitom být obviněn z tak

těžkých zločinů. Dorothea několikrát zdůraznila, že má

už od svých dětských let problémy se spaním. Málokdy

spala víc než čtyři hodiny. Někdy musela brát prášky na

spaní, dokonce dvojitou dávku dalmanu. To jsou dvě třicetimiligramové

tablety.“

13

Byl to velký proces, táhl se donekonečna. Brala prášky

a dávala je i svým pacientům. Nikomu tím nezpůsobila

žádnou bolest. Těžce nemocné posílala na onen svět

s citem a porozuměním. Někteří televizní diváci stáli na

její straně. Věřili, že nedostane trest smrti.

Jenže státní žalobce O’Mara měl jiný názor. 6. října

1993 začal před porotci, ale i před televizním publikem

kázat jako apoštol spravedlnosti. Podle jeho názoru

a přesvědčení by si obžalovaná Puentová zasluhovala

nejvyšší trest.

„Doživotí nebo trest smrti ochrání společnost před

hříchy. Tím by se měl tento proces zabývat, ne se chlubit

počtem zavražděných. Nesnažme se v obžalované vidět

polepšenou duši. Není jí dvacet let, aby ji mohla omlou-

78

 78

vat nezkušenost. Bylo jí padesát osm, když zabila Leonu,

bylo jí padesát devět, když zabila pana Finka. Cožpak

není tato žena odpovědná za své činy? Pustíme tuto

hříšnici na svobodu proto, že ji v dětství zneužívali?

Doktor Vicary zde prohlásil, že jen lidé se špatným svědomím

dělají špatná rozhodnutí. Pokud jí tak moc vadili

hnusní opilci, proč nezabila Johna McCauleyho, ten přece

byl nejhorším ze všech. Pokud si nevěděla rady, proč

nezabila Patta Keleyho. Protože, když chtěla, tak svou

zlost dokázala ovládat. A pokud byla ve svém myšlení

emocionálně křehká, proč se dokázala za svého života

spřátelit s tolika lidmi? Proč přišlo k tomuto soudu tolik

zvědavců, kteří se rozhodli svědčit v její prospěch? Podle

mého názoru, dámy a pánové, nešlo u Puentové o neovladatelné

nutkání, protože ona si přece velice chladnokrevně

vybírala, které lidi zavraždí a které ne.

Tři roky měla ve vězení možnost přemýšlet o skutečnosti,

že ti, co zůstali naživu, ji zažalovali, zatímco Ruth

Moonroeová už odpočívala ve svém hrobě. Já jsem jejím

jednáním pohoršen. Trest by měl být adekvátní. Byly to

lidské bytosti. Měly právo na život. Co vlastně měly?

Neměly auta, měly jen nízké dávky sociálního zabezpečení

a své životy. Ona jim ale sebrala jejich šeky, ukradla

jim jejich životy, takže pak už neměly vůbec nic.“

Přestávky při soudních líčeních jsou stejně důležité,

jako svědectví. Porotci vyslechli, co bylo potřeba, odcházeli

do své místnosti, údajně podle televizních záběrů

bledí a unavení. Po přestávce se však vrátil na malé

pódium obhájce Kevin Clyon a znovu, už po kolikáté,

bránil období jejího dětství. A jeho kolega Peter Vlautin

řekl tichým, klidným hlasem: „Vážení páni porotci, sešli

jsme se zde, abychom zvážili jednu jedinou odpověď na

otázku: jaká je hodnota života Dorothey Puentové, musí

být zabita, nebo ne?“

Porota se začala 7. října radit, jestli se obžalovaná připojí

v Kalifornii k dalším odsouzeným k trestu smrti.

Dohodli se však, že v jejím případě jde o vražednici

ověnčenou mnoha paradoxy. Nebyla schizofrenička, ne-

79

 79

byla však ani nezpůsobilá. Ale nebyla také osobou, za

jakou se vydávala. Porotci byli nešťastní. Radili se dlouho

a pili už třetí rundu silné kávy, když dospěli k nerozhodnému

výsledku. Jako by se domluvili, soudce Michael

J. Virga prohlásil soudní řízení za zmatečné a úřad

státního návladního se už dál nepokoušel o nový proces

směřující k trestu smrti.

Obžalovaná Puentová měla v neštěstí štěstí. Odsoudili

ji k nepodmíněnému doživotí. Když se o soudním rozhodnutí

dozvěděli novináři, houfně se dožadovali o setkání

s odsouzenou. Měli žně a obhájci také. Peter Vlautin

se vyjádřil, že už nikdy nepřijme případ, v němž jde

o trest smrti. Jeho kolega Kevin Clyon se vrátil do své

advokátní kanceláře s rozhodnutím, že se vyhne případům,

v nichž už od začátku jde o život.

Jeden z mnoha autorů, kteří psali o mimořádně zajímavém

případu, uspořádal ještě setkání s reportéry,

a Karla Nortonová se dokonce dostala až k úmrtnímu listu

matky odsouzené, Trudie Grayové, o níž se nepsalo,

že byla prostitutkou, ale že byla zdravotní sestrou. Její

dcera Dorothea lhala i ve věznici. Měla to prostě v krvi.

80

 80

Mucholapka na blázny

1

„Tak povídejte, inspektore! Proč jste mě zavolal?“

„Protože jste čaroděj, doktore Brusselsi, a já mám

proti jiným výhodu, že to o vás vím.“

Inspektor Howard Finney seděl ve své kanceláři, proti

němu u malého stolečku se dvěma křesílky z ohýbaného

dřeva lékař James A. Brussels. Inspektor Finney byl jedním

z úspěšných detektivů Federálního vyšetřovacího

úřadu, doktor Brussels byl věhlasný psychoanalytik, jeden

z nejlepších, kdo se zabývali studiem psychologie

zločinců a rozhodli se aplikovat své poznatky v praxi.

V roce 1956 byl ve Spojených státech stálým členem

odborné komise, kterou zřídil ředitel FBI Edgar J. Hoover

jako poradní sbor.

Agenti FBI neměli „doktory a vědce“ příliš v lásce,

sami většinou byli odchovanci takzvané tvrdé školy, ze

zkušenosti věděli, že je jistější se zločinci se nepárat, nesnažit

se jim domlouvat a přesvědčovat je, že zhřešili,

spíš sáhnout po koltech dřív než oni.

„Tak o jaké čáry a kouzla vám jde, inspektore?“

„Ten starý známý se nám ozval. Atentátník.“

„Co? Já myslel, že už nežije. Kdy vlastně začal s vyhrožováním?“

zeptal se doktor Brussels.

Inspektor Howard Finney vstal, přešel k pancéřové

skříni, obřadně ji otevřel a položil na stůl fascikl. Udělal

to snad jen proto, aby rozhovor s věhlasným psychoanalytikem

měl náležitě úřední formu, protože šestnáct let

starý případ záhadného atentátníka znal doktor dopodrobna

jako svých deset prstů.

81

 81

„Je to náš starý známý fantom, doktore,“ řekl. „Zdá

se, že už je zase v New Yorku a chystá se strašit naše milé

město.“ Šel k oknu a pohlédl na příkrov smogu, ležící

nad Manhattanem jako poklice z mléčného skla.

„Zopakujme si to, inspektore Finneyi,“ řekl doktor

Brussels. „Jen abychom si věc ujasnili. Poprvé se ozval

někdy za války, že?“

„Spojené státy ještě nebyly ve válečném stavu. Bylo

to přesně 16. listopadu 1940, tedy víc než rok před Pearl

Harborem,“ řekl inspektor Finney. „V paláci společnosti

Edison na Čtyřiašedesáté našli na okně časovanou nálož,

která nevybuchla. Gumičkou k ní byl připevněn malý

lístek s výhrůžkou: To je pro vás, podvodníci!“

„Říkáte, že nevybuchla, inspektore,“ zamyslel se doktor

Brussels. „Myslíte, že měla vybuchnout?“

„Nerozumím, doktore. Cožpak existuje nějaká puma,

která by neměla vybuchnout?“

„Právě tahle.“

„Jak to?“

„Ta puma neměla vadný mechanismus, neselhala pro

technickou chybu, ta puma prostě neměla vybuchnout!“

„Jak jste na to přišel? Ani jste ji neviděl!“

„A také ji nepotřebuji vidět, inspektore. Jestliže na ni

atentátník gumičkou připevnil lístek s tím prohlášením,

pak chtěl, aby tu jeho výhrůžku někdo četl. Někdo od

firmy Edison. Proto bomba měla postrašit, ale neměla

vybuchnout. Kdyby vybuchla, pak by cedulka se sdělením,

že u firmy Edison jsou podvodníci, byla někde

ve vzduchu. Takže, inspektore, nešlo o atentát, pachatel

nechtěl vyhodit palác společnosti do vzduchu, chtěl někoho

postrašit a sám sobě si odreagovat vzpomínku na

událost, která se ho nepříjemně dotkla.“

„Dobře, doktore, zní to logicky, ale proč by to dělal

tak složitě? Tyhle věci si lidé obyčejně vyřizují anonymními

dopisy, v nichž oznámí prezidentovi společnosti, že

je impotent, jen ať se zeptá své ženy, která má poměr

s Portorikáncem, a všichni tři jsou bastardi.“

„Jedno i druhé má stejné kořeny,“ řekl doktor Brus-

82

 82

sels. „Pisatel napsal sdělení pro své vlastní uspokojení.

Hledal ventil pro pociťovanou křivdu a našel si tenhle

podivný způsob vyjádření nesouhlasu s něčím, revolty

proti něčemu, osobní obrany proti nepříznivému osudu.“

„Já nemám nic proti tomu, doktore Brusselsi, vy se

vyznáte ve své branži, já zas ve své, ale druhé sdělení,

které poslal atentátník redakci Washington Post, mělo

docela jiný obsah a snad i smysl. Já se totiž nemůžu zbavit

pocitu, že ten člověk není blázen. Tohle má přece

všechny znaky logického myšlení,“ řekl inspektor Finney

a podal doktoru Brusselsovi fotokopii dopisu.

„Během války přestanu vyrábět bomby, protože jsem

vlastenec. Ale po válce budu společnost Edison žalovat.

Těžce bude pykat za všechny ničemnosti, kterých se dopustila.“

Doktor Brussels položil kopii dopisu na stůl,

zahleděl se do kouta, pak se zeptal: „Poslal to z New

Yorku?“

„Z Westchesteru, ale to je skoro totéž,“ odpověděl inspektor

Howard Finney a podal doktoru Brusselsovi další

dopisy atentátníka.

„Příčiny mají něco společného se společností Edison,“

řekl Brussels. „Buď je to zákazník, kterému upřeli jeho

práva, nebo zaměstnanec, kterého ošidili, urazili, nedodrželi

smlouvu, anebo…“

„Doktore Brusselsi,“ přerušil úvahy inspektor Finney,

„společnost Edison má tisíce zaměstnanců, od sekretářek

u psacího stroje přes vysoce kvalifikované inženýry,

party montérů. New York svítí proudem dodaným firmou

Edison. To jsou miliony zákazníků a bůhvíkolik

jich může být nespokojených. My už jsme taky udělali

své. Hledali jsme v právním oddělení, jestli firmu někdo

nežaloval a neprohrál. Pak se naši hoši nastěhovali do

osobního oddělení a prošli všechny spisy propuštěných

zaměstnanců. Mysleli jsme, že by mohlo jít o mstu.“

„Jenže?“

„Není žádné jenže, doktore Brusselsi. Ty bombičky se

objevovaly dál. Jednou na ulici, pak v divadle, v biografu.

Rozumíte, co tím myslím? Už ne u firmy Edison, ale

83

 83

kdekoliv, přesně řečeno tam, kde bylo pohromadě hodně

lidí.“

Doktor Brussels vzal znovu do ruky složku s fotokopiemi,

listoval v nich, ale inspektoru Finneyovi bylo

jasné, že jde jen o kamufláž, že probírá možnosti, než

vysloví svůj názor. Byl přinejmenším překvapivý, ale

„čaroděj“ Brussels byl už takový. Proto ho agenti FBI

neměli příliš v lásce, připomínal jim kouzelníka z prvotřídního

varieté.

„Ten člověk není zločinec,“ řekl s důrazem. „Je nemocný.

Ta nemoc se jmenuje paranoia.“

„To je ovšem domněnka,“ namítl inspektor Finney.

„Zatím.“

„Chcete říct, že budete mít v ruce důkazy?“

„To přenechám vám, inspektore, a vašim lidem.“

„Co je to za nemoc, doktore?“

„Paranoia? Těžká a někdy obtížně rozeznatelná duševní

nemoc. Zcela normálně uvažující člověk může

být stižen bludnými představami, že ho někdo pronásleduje,

že je v neustálém nebezpečí, že je někým jiným,

než skutečně je, že jeho rodiče nebyli jeho skutečnými

rodiči, jeho otec byl slavný politik, filmový herec, prezident

či král.“

„Jaké jsou příčiny?“

„Většinou dědičné. Pak nastávají anomálie sluchové,

zrakové, čichové. To jsou ti blouznivci, kteří tvrdí, že se

jim v noci zjevil ten a ten svatý, že mluvili s Napoleonem.“

„Jinak je takový člověk k nerozeznání od ostatních?“

„Naprosto. V některých případech ani jeho nejbližší

okolí nic netuší. Většinou jsou to lidé fyzicky dobře vyvinutí.

Pětaosmdesát procent paranoiků má atletickou

postavu. A ještě něco, co je pro náš případ důležité, inspektore.

Paranoia se obyčejně neprojeví před pětatřicátým

rokem, proto musí být náš člověk asi padesátník.

Říkal jste přece, že je to šestnáct let starý případ?“

„Vy jistě víte, doktore Brusselsi, že vám naši hoši

přezdívají čaroděj, mně ale teď připomínáte spíš jasno-

84

 84

vidce. FBI pracuje s ověřenými fakty, naše důkazy musejí

být hmatatelné a pochopitelné. Já nemůžu přijít

a říct: atentátníkovi je 48 let, protože podle teorie doktora

Brusselse…“

„To není moje teorie, inspektore Finneyi. Vypracoval

ji německý psychiatr Ernest Kretschmer. Mimochodem,

ještě něco. Mně se zdá, že ten náš neznámý není Američan.“

„Kde jste zas vykouzlil tohle?“

„V jednom z jeho výhrůžných dopisů je výraz rude

infamious – hanebné ničemnosti. Vy byste to takhle napsal,

inspektore? Já ne. Já bych asi použil výraz shameful

– ostudné. Ten člověk je podle mého názoru přistěhovalec,

nenarodil se ve Spojených státech.“

„Jste velice laskav, doktore, vaše úvahy jsou opravdu

pozoruhodné, ale poraďte mi, jak mám toho zločince

hledat? Není rodilý Američan, trpí bludnými představami,

je mu asi padesát, má atletickou postavu.“

„A především, inspektore Finneyi, prožil něco šokujícího,

nepříjemného nebo nespravedlivého ve spojitosti

se společností Edison.“

Ještě chvíli seděli, chvíli chodili sem a tam, oba se

snažili utřídit si úvahy a informace, pak se doktor Brussels

zastavil u okna a pohlédl ze sedmnáctého patra kanceláře

FBI do propasti newyorské ulice, kde se neslyšně

pohybovala nekonečná řada automobilů.

„Dejte to písmo grafologům, inspektore,“ řekl potom.

„Ti nám o atentátníkovi řeknou taky své.“

„Už se stalo, doktore Brusselsi. Tohle my děláme automaticky,“

odpověděl inspektor Finney, vytáhl ze zásuvky

posudek a podal ho svému partnerovi.

„To mi říkáte až teď?! Já si tady lámu hlavu, a vy máte

analýzu v šuplíku.“ Vzal posudek, sklonil se nad ním

a soustředěně studoval větu za větou. Pak mumlal jen

tak pro sebe. „Vždyť jsem říkal, že mu je skoro padesát.

Puntičkář, spořádaný, slušný a pozorný k okolí, jistě se

denně holí, každé ráno si bere čistou košili, s nikým se

nehádá.“

85

 85

„Ale jak by se mohl dostat do sporu se zaměstnavatelem?“

zeptal se inspektor Finney. „Takový vzor lidských

ctností!“

„Precizní písmo. Kaligrafické. To neříkám já, ale grafologové

z vaší laboratoře. Já vám k tomu jen dodám, že

je to samotář, nezajímá se o ženy, což vyplývá z hlubokého,

až nenormálního vztahu k matce, doma nemluví

anglicky…“

„Doktore!“ zvolal inspektor Finney a zvedl ukazovák.

„Já bych řekl, že je to Polák, Čech, možná ruský běženec.

Vyjadřuje se tak strojenou angličtinou, jako by si

každé slovo musel ověřit ve slovníku, jako by si to všechno

nejdřív napsal nanečisto a pak to překládal. Kde bydlí

Poláci?“

„V Connecticutu a někteří v Bridgeportu.“

„Na cestě z Connecticutu je Westchester. Dopisy podával

ve Westchesteru. Nechtěl chodit na poštu, kde ho

znají, ale nechce zas jezdit bůhvíkam, a tak je hodí do

schránky cestou do práce.“

„Jste si tím jistý, doktore?“ pochyboval inspektor Finney.

„Jistý, inspektore? Může si být člověk na tomto světě

vůbec něčím jistý?“ Odmlčel se, prohlížel si nehty, klepal

špičkou boty o nohu židle, pak vstal, napřímil se a řekl

prorockým hlasem: „V poslední době se málokdy mýlím,

inspektore, a proto mám pro vás konkrétní návrh.

Nebudeme čekat, až se ozve nebo přihlásí, my mu prostě

nastražíme past, do níž se chytí.“ Pak dodal skromněji:

„Anebo by se měl chytit.“

„Vynašel jste snad mucholapku na blázny, doktore

Brusselsi?“

„Na lep nám nesedne, inspektore, na psychologickou

fintu snad ano. Dáme mu možnost, aby se proslavil.

Možná že si o sobě nemyslí, že je Napoleon, podle těch

dopisů a bombiček však o publicitu stojí. Já bych řekl,

že dokonce touží po tom, aby se Amerika dozvěděla, jaký

je hrdina – anebo chudák. Zavolejte si novináře a dejte

jim popis pachatele.“

86

 86

„Ale vždyť ho nemám, doktore!“

„Jak to, že nemáte? Asi padesátiletý, svobodný, s vysokoškolským

vzděláním, velice inteligentní,“ začal doktor

Brussels.

„Jak víte, že má vysokou?“

„Nevím, ale určitě vím, že mu právě tahle maličkost

zalichotí…“

3

Federální vyšetřovací úřad je instituce s dvaceti tisíci

zaměstnanci. V roce 1956 zde pracovalo nejméně patnáct,

ale možná i šestnáct tisíc odborníků. V laboratořích

a na výzkumných pracovištích působili vědci na

nejvyšší úrovni. Mimo to měl FBI seznamy externích

spolupracovníků, které podle potřeby povolával. Inspektor

Howard Finney byl vedoucím oddělení. Když

se rozloučil s doktorem Brusselsem, zavolal si jednoho

z nejlepších detektivů Byrnese a specialistku z právního

oddělení Alici G. Kellyovou; pověřil je šetřením u firmy

Edison.

Na Štědrý den vybuchla další bomba a na silvestra

druhá. Atentátník reagoval na články v novinách svérázně.

Jednou večer zazvonil telefon v bytě doktora Brusselse,

o němž se novináři zmiňovali jako o psychologu

čarodějovi, a neznámý hlas řekl:

„Dejte si pozor! Nepleťte se do věcí, do kterých vám

nic není!“

Tak jako před lety v případě únosu Lindberghova dítěte

začali se agenti FBI za odborného vedení doktora

Brusselse domlouvat s neznámým pachatelem prostřednictvím

tisku. Uveřejnili v novinách prohlášení určené

atentátníkovi, ten pak odpověděl dopisem:

„Nepředpokládejte, že se právě teď vzdám. To by bylo

hloupé. Podceňujete mou inteligenci. Já si už najdu

cestu, jak přivést firmu Edison k rozumu.“

87

 87

Diskuse nevedla k ničemu. Potvrdila jen doktoru

Brusselsovi, že se ve svých úvahách nemýlil. Pachatel,

stižený bludnými představami, snad ani nestál o to, aby

nebyl dopaden, v každém případě si však chtěl před veřejností

zachovat podle svých představ čestnou tvář.

Práce kriminalistů není tím nablýskaným dobrodružstvím,

jak ji známe z detektivek, vyžaduje mravenčí píli.

V případě neznámého atentátníka skončila úspěchem

FBI. Alice G. Kellyová, jedna z šesti pracovnic FBI, které

se probíraly v osobním oddělení firmy Edison kádrovými

materiály zaměstnanců, se začetla do jedné ze složek,

pak ji sklapla, dala do aktovky a spěšně odešla.

„Jmenuje se George Metesky, inspektore,“ řekla, když

dorazila do Finneyovy kanceláře. Pracoval u firmy Edison.

V jednatřicátém roce. Přesně pátého září měl těžký

úraz. Při práci došlo k silnému elektrickému výboji, Metesky

byl zasažen. Odvezli ho do nemocnice, ale odtud

ho brzy propustili. Nebyl zraněn. Aspoň ne očividně.

Pracovat však nemohl. Trpěl silnými bolestmi hlavy. Firma

Edison mu zaplatila jednorázové odškodné a rozvázala

s ním pracovní poměr. Metesky však žádal o invalidní

důchod. Firma odmítla. Podal tedy žalobu, ale proces

prohrál. Pak ještě psal rozhořčené dopisy, stížnosti, ale

najednou jako když utne.“

„Kdy napsal poslední?“ zeptal se inspektor Finney.

„Přesně 4. listopadu 1940.“

Inspektor šel k pancéřové skříni, položil na stůl složku

se spisy, chvíli v nich listoval, když vzhlédl, oči se

mu smály.

„A pak vybuchla první bomba,“ oznámil.

Poděkoval Alici Kellyové, poslal Byrnese za Meteskym,

zatelefonoval doktoru Brusselsovi.

„Moc se omlouvám, doktore, že jsem vás podceňoval.“

„Co se proboha děje, inspektore?“

„Ve všem jste měl pravdu. Ve všem.“

Agent Byrnes se vrátil asi za dvě hodiny a všichni si

sedli ke konferenčnímu stolu.

88

 88

„Svobodný,“ referoval Byrnes z poznámek. „Žije se

dvěma sestrami. Nebyl trestán. Je nemluvný a nerudný.

Nepracuje. Domovník řekl, že je to ubohý invalida.“

Mezitím pokračovala komunikace v novinách a atentátník

se v jednom ze svých dopisů zmínil o skutečnosti,

že 5. září 1931 utrpěl těžký úraz, který ho nadosmrti poznamenal.

To už byl pro agenty FBI důkaz. George Metesky

byl právě v ten den zasažen proudem. Dojeli si pro

něj a on se bez vytáček přiznal. Doktor Brussels tímto

případem opět prokázal, že je opravdovým kriminálním

čarodějem, který vypátrá pachatele, aniž vytáhne paty

z domu.

89

 89

 90

Mladý anděl smrti

1

Mnohokrát jsem se přesvědčil, že lidé nejsou takoví, jak

vypadají. Zvlášť ženy. V mnoha případech hezké ženy.

Kdoví proč mladé zdravotní sestře začali hned po nástupu

říkat Marinabella. Jmenovala se Gertruda Steinová.

Bylo jí čtyřiadvacet. Měla skoro vždycky dobrou náladu

a usmívala se, i když se jí něco nelíbilo; třeba když jí

vrchní sestra vyčítala, že se flinká a kolegyně z horního

patra na ni ukazovaly prstem, když pochodovala po

chodbě s tácem předepsaných medikamentů.

Marinabella si však za všech, i nepříjemných, okolností

věděla rady. Lékařům se líbila už proto, že dostali

konečně mladou ošetřovatelku, ale také, jak se po nástupu

zdálo, spolehlivou. Ona si totiž pamatovala i to, co si

její kolegyně musely poznamenat na lístek papíru.

V polovině února, když byla tma i tam, kam mělo aspoň

na chvilku zazářit slunce, si většina zdravotních

sester pospíšila při roznášce pilulek, protože se chtěly

dívat na mistrovství světa v krasobruslení. Oba německé

páry měly totiž naději na dobré umístění. Marinabella

nepospíchala, jako by ji to mistrovství nezajímalo.

Když jí holky řekly, aby sebou mrskla, tak jim odpověděla:

„Jenom se, dámy, nestarejte, já vás ještě stačím dohonit.“

„Víš, jak dlouho to bude trvat?“

„Jo. Vím, a ještě vám prozradím, že se tam potlouká

chlap s píšťalkou v hubě.“

„Jo, při hokeji. Dneska je tam ale krasobruslení!“

91

 91

Zdálo se, že je všechno v pořádku, za hodinu, když

všichni tleskali vítězům, první parta ošetřovatelek zjistila,

že pacientka, sedmdesátiletá babička, zemřela. Ta

zpráva nezpůsobila poplach, v nemocnici čeká smrt za

každým rohem.

Marinabella přijela s nosítky, zabalila mrtvou s pomocí

dvou kolegyň do prostěradla. Pak šla do koupelny,

aby se osprchovala, za chvíli jí končila směna.

Na klinice byla známa určitá pravidla. Vrchní sestra

byla přísná, moc se s ostatními sestrami nekamarádila,

měla totiž víc než přátelský poměr s Marinabellou. Ta

se pak velmi rychle vyšvihla na jedno z nejlepších míst

ústavu, stala se zástupkyní vrchní sestry, což bylo neobvyklé.

Proto se její neúspěchy nestaly hned signálem,

že v organizaci kliniky není něco v pořádku. Když bylo

Marinabelle sedmadvacet, při dodatečném rozboru klinických

zápisů se objevilo varovné číslo. Když ji zatkli,

měli důkazní materiál na dalších pět náhlých úmrtí v době,

kdy měla službu.

Byla zrovna na dovolené ve švýcarských Alpách

s vrchní sestrou, když se na klinice objevili policisté

v civilu a začali listovat ve statusech. Po návratu se 11.

března 1986 přiznala, že zavraždila šest pacientů.

„Proč jste to udělala?“ zeptal se detektiv Gross.

„Protože stejně neměli naději na uzdravení.“

„Jakým způsobem jste je zabíjela?“

„Catapresanem.“

„Co je to za preparát?“

„Snižuje krevní tlak.“

„Jak jste si své oběti vybírala?“

„Podle statusu.“

„Měla jste tolik drzosti, že jste se dokázala stát katem

těžce nemocných?“

„Chtěla jsem jim pomoct, nedovedete si představit,

v jakých bolestech ve dne i v noci umírají. Já jsem jim

chtěla to utrpení zmírnit.“

„To nejsou přijatelné důvody. Věděly o vašich rozhodnutích

vaše kolegyně?“

92

 92

„To se budete muset zeptat jich.“

„To se ptáme vás. Naši odborníci totiž zjistili, že většině

ze zavražděných se po operacích už dařilo dobře,

těšili se, že se v předpokládaném termínu vrátí domů.“

„Nevím o tom, že by byl zemřel uzdravující se pacient.

„My jsme jich zjistili sedmnáct, a ne šest, k nimž jste

se přiznala. Všechno to byly vraždy z nízkých pohnutek

a chladnokrevně spáchané.“

2

Prokurátor Harry Manson vyšetřoval a sestavoval spis

podezřelé velmi dlouho. Předložil prý stostránkový elaborát

s ohromujícím obsahem. Připravovaný soud nebude

mít snadnou práci. Bude nutné najít přesvědčivé odpovědi

na dvě základní otázky. Proč zdravotní sestra

zabíjela bezbranné a jak bylo možné, že mohla po dobu

několika let dávat pacientům smrtelné dávky medikamentů,

aniž si toho některý z lékařů nebo ostatního personálu

všiml.

Všimli si několika podstatných věcí, ale nechtěli

se zaplétat do nepříjemností. Zjistili totiž, že pohledná

černovlasá Marinabella měla potíže s učiteli už v obecné

škole, že ze studia školy pro zdravotní sestry odešla

s odřenýma ušima. Přesto později dostala dobré místo

na dobré klinice. Stala se zástupkyní vrchní sestry. Kolegové

i kolegyně se přesvědčili, že jsou lesbičky, které

se milují.

Tato skutečnost byla odpovědí na mnoho otázek. Lékaři

i zdravotní sestry raději mlčeli, než aby proti rozhodnutím

šéfky protestovali. Nebylo to správné stanovisko.

V září roku 1985 jeden z mladých ošetřovatelů

přistihl sestru Steinovou, jak podala jistému pacientovi

lék, který mu nikdo nepředepsal. Neohlásil to hned,

protože měl strach, aby se mu vrchní sestra nepomstila.

93

 93

Když pacient po dvou dnech zemřel, řekl ošetřovatel

jednomu kolegovi, co viděl. Oba se však dohodli, že se

nebudou do ničeho nepříjemného zaplétat, mohli by čekat

vyhazov.

3

Za půldruhého roku zemřela další pacientka, právě toho

večera, když měla noční službu sestřička Gertruda

Steinová. Pacientku přivezli večer z jiného ústavu. Byla

ve velmi dobrém stavu. Ale sestra Steinová při přijímacím

papírování mávla rukou a řekla, že ta žena bude

do půlnoci stejně mrtvá. Takové sdělení bylo hloupou

nehorázností, ale sestra Steinová napsala do záznamu,

že paní Kardošová byla kolem půl jedenácté na vlastní

přání převezena na P., což znamenalo na patologii. Jedna

kolegyně příštího dne ráno našla v plechovce na odpadky

několik prázdných ampulí od catapresanu. Nikdo

nevěděl, proč je tam někdo dal, nikdo z lékařů ani

ošetřovatelek catapresan ani nepředepsal, ani nevstřikoval.

Ošetřovatel tedy primáři poradil, aby zemřelé

pacientce odebrali vzorek krve a poslali jej do laboratoře

na analýzu. Ten prý si někdo odnesl a pravděpodobně

ampulku zahodil, protože se už nenašla.

V úterý, 7. ledna 1986, zemřela další pacientka, v koši

na odpadky se zase objevily prázdné ampule catapresanu

a zdravotní sestra Steinová měla opět té noci

službu. To ale ještě nebylo všechno, třetí den se pod

dozorem ošetřovatelky Steinové vše opakovalo. Napsala

do výkazu, že v 19.20 báječně exitoval pacient

Schulz.

Vždycky byla při náhlých úmrtích ošetřovatelka Steinová.

Teprve 5. února 1986, kdy v noci zemřela další

pacientka a ve skříňce scházely tři ampule catapresanu,

vedoucí lékařka oznámila podezřelé zdravotní sestře,

aby nechodila do práce, dokud se nezačne pátrat po

94

 94

podivných okolnostech. Steinová poslechla, sebrala se,

ani se nerozloučila, a odjela na dovolenou na lyže do

Švýcarska.

4

Když se po týdnu odpočinku vrátila domů, byla už na

nádraží zatčena. Policisté měli v ruce příkaz přivézt ji na

policejní stanici. Prokurátor totiž stihl za týden, kdy se

opalovala na horách, dát dohromady všechna podezřelá

úmrtí na oddělení intenzivní péče od dne, kdy do služby

nemocnice nastoupila krásná, ale velmi drzá ošetřovatelka

Steinová. Od roku 1984 do zatčení zemřelo 32 pacientů,

ve 23 případech měla službu sestra Steinová.

Prokurátor Heropitz nařídil exhumaci všech pohřbených

pacientů. Aby bylo možné zjistit ve tkáních přítomnost

smrtelně působícího catapresanu, případně chloridu draselného,

musel Ústav soudního lékařství v Düsseldorfu

získat za cenu 160 tisíc marek neomylný přístroj. V sedmnácti

případech dokázal v mrtvých orgánech přítomnost

smrtelné dávky catapresanu nebo chloridu draselného.

Catapresan je přípravek užívaný ke snížení vysokého

tlaku, ve vysokých dávkách, použit nitrožilně pacientům

s nízkým tlakem, cévy zúží, tím se zastaví přívod krve

k srdci a srdce přestane pracovat. Když by se současně

použila silná dávka chloridu draselného, nelze zachránit

postiženého pacienta, už mu není možné vrátit

život. Zdravotní sestra byla usvědčena.

Milenka odsouzené, vrchní sestra, už při první návštěvě

v kriminále prohlásila, že zdravotní sestra Gertruda

Steinová byla tou nejlepší ošetřovatelkou v jejím oddělení,

jakou kdy měla.

95

 95

 96

Téměř dokonalá vražda

1

Rhode Island je jedním z amerických států oplývajících

přírodními krásami. V obrovské zátoce Atlantského

oceánu se zelenají ostrovy jako stvořené k odpočinku.

Romantické pláže, přístavy pro čluny s rychlými

motory, plachetnice, ale i soukromé jachty s dvacetičlennou

posádkou, pečlivě udržované golfové greeny

a báječné stezky pro jízdu na koni. Proto se do tohoto

pozemského ráje nastěhovalo asi dvě stě padesát milionářských

rodin. Mají zde rozlehlé vily se vším, co

k nim patří, paláce si dali postavit Astorovi a Vanderbiltovi.

Clarendon Court je venkovské sídlo s padesáti

místnostmi a bohatým příslušenstvím. Majitel ho kdysi

pronajal hollywoodským filmařům a ti v tomto exkluzivním

prostředí natočili film Horních deset tisíc s Grace

Kellyovou v hlavní roli. Clarendon Court patří milionáři

Clausi von Bülowovi, významnému spolupracovníkovi

nejzámožnějšího muže světa, miliardáře J. Paula

Gettyho.

Claus von Bülow je sympatický muž v nejlepších letech,

je mu čtyřiapadesát, ale vypadá na míň, je vysoký,

trochu připlešatělý, ale na první pohled sympatický,

v nejvyšší mezinárodní společnosti se cítí jako ryba ve

vodě. Má dobrou pověst. Je chytrý, vzdělaný, ve finančním

světě uznávaný.

Krátce před vánočními svátky 21. prosince 1980 seděl

se svým nevlastním synem princem Alexanderem von

Auerspergem u snídaně. Dvaadvacetiletý mladý muž byl

synem jeho ženy z prvního manželství.

97

 97

„Kde je matka?“ zeptal se Alexander a podíval se na

hodinky.

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl otčím.

„Tys ji dnes ještě neviděl? Za chvíli bude deset.“

„Vstával jsem už v pět. Vyvenčil jsem psy, pak jsem

četl v knihovně. Možná že Sunny ještě spí.“

„Teď?“ divil se Alexander. Včera večer si s matkou

povídal v jednom ze salonů v přízemí, byli tam vlastně

všichni, i jeho nevlastní sestra Cosima. „No, počkej, matka

přece včera večer odešla, říkala, že jí není dobře.“

„Šla si lehnout. Půjdu se na ni podívat,“ řekl Claus von

Bülow a spěšně odešel. Za chvíli se vrátil, už ve dveřích

volal: „Pojď se mnou, prosím tě!“

Prošli chodbou, po schodech do první patra, vešli bez

zaklepání do ložnice, otevřenými dveřmi koupelny ji

zahlédli. Ležela zkroucená na mramorové podlaze, obličejem

dolů. Martha von Bülowová, zvaná Sunny, byla

v bezvědomí.

Pak už šlo všechno ráz na ráz. Klidný dům se změnil

v nádražní čekárnu těsně před odjezdem vlaku. Telefony,

rozkazy, mobilizace rychlé pohotovosti. Pak pár vteřin

siréna záchranné lékařské služby, nosítka a všechno

ve velkém spěchu, v poklusu. Vrtulníkem ji dopravili na

kliniku do Providence. Nepobyla tam dlouho. Znovu ji

naložili a dva lékaři s ní odletěli do New Yorku na špičkové

zdravotní pracoviště Columbia Presbyterian Medical

Centre.

„Proč, pane doktore?“ zeptal se Claus von Bülow.

„Protože jedině tam jí mohou pomoci.“

„Proboha, co se vlastně stalo?“

„Inzulinový šok.“

„Jak tomu mám rozumět? Co je inzulinový šok?“

„Náhlý pokles hladiny cukru v krvi. Naměřili jsme jí

pouhých devětadvacet miligramů na sto kubíků krve.

Měla by mít sedmdesát až sto dvacet. Navíc jsme zjistili

dvojnásobně vysokou hladinu inzulinu. To je příčinou

kómatu.“

„Kde se vzalo tolik inzulinu?“ zeptal se Alexander.

98

 98

„Zdá se, že jde o syntetický inzulin. Musela si ho píchnout.

Ve většině případů je takové předávkování smrtelné.“

Alexander von Auersperg byl skutečný princ. Pocházel

ze starého rakouského rodu. Jeho otec, první manžel

nynější paní von Bülowové, byl princ Alfie von Auersperg.

Rodina sídlila v Salcburku, kde žila také její dcera

z prvního manželství Annie-Laurie, nazývaná Ala.

Provdala se za rakouského mnohonásobného milionáře

Franze Kneissla, dědice světoznámé továrny na lyže

a jiné sportovní potřeby. Děti příležitostně navštěvovaly

matku na jejím nynějším sídle Clarendon Court, Alex

přijel, aby s matkou strávil Štědrý den i silvestra.

Alexander von Auersperg byl vzdělaný mladý muž.

Tragická událost ho velmi rozrušila. Nedotkla se naopak

jeho nevlastního otce. Claus von Bülow jako by neštěstí

ignoroval. Proč se ho náhlé onemocnění manželky vůbec

nedotklo? Alex věděl o matčině nemoci dost, aby si

dovedl spočítat, v jakém je nebezpečí. Věděl také, ještě

předtím než mu to v nemocnici Columbia Presbyterian

Medical Centre vysvětlili, jak nebezpečné je u diabetiků

předávkování inzulinem.

Matka trpěla cukrovkou od roku 1967, od narození

dcery Cosimy. Když ještě všichni žili spolu, stokrát prožil

její nepříjemné stavy náhlé únavy. Najednou si musela

jít lehnout, nedokázala se na nic soustředit, někdy měla

dokonce potíže s řečí. Zadrhávala, nedokázala se

vyjádřit. Dobře si byla vědoma, že větší dávka inzulinu

je pro ni smrtelně nebezpečná. Zbývala jediná úvaha, že

by to udělala schválně. Jeho matka však nikdy nemyslela

na sebevraždu, milovala život. Proč by si sama chtěla

přivodit smrt? Jestliže však nešlo o nešťastnou náhodu,

pak muselo jít o úmysl. Znal všechny obyvatele rodinného

sídla Clarendon Court a nikdo z nich nepřicházel

v úvahu jako vrah. Mimo jediného, mimo Clause von

Bülowa.

99

 99

2

Martha von Bülowová, rozená Crawfordová, byla stále

krásná a duchaplná žena. Počítala se k nejbohatším ve

Spojených státech. V americké společenské hierarchii

patřila mezi špičku. Její majetek se odhadoval na sedmdesát

milionů dolarů. Její manžel byl významným podnikatelem,

finančním expertem, a ještě před několika lety

hlavním finančním poradcem „velkého“ Gettyho. Už

to znamenalo nejvyšší společenské zařazení. Bülowovi

obývali v New Yorku luxusní dvanáctipokojový ateliérový

byt s terasami na Páté avenui, na víkend v létě

i v zimě, na delší i kratší dobu, jezdili do svého paláce

Clarendon Court. Měli všechno, mohli všechno, žili na

nejvyšší úrovni. A přesto mezi nimi stála hráz jistého

neporozumění. Přitom Claus von Bülow spravoval majetek

své manželky svědomitě a úspěšně. Rozhodně si

na jeho obchodní transakce nemohla stěžovat. Ale pod

blýskavým pozlátkem nebylo všechno v pořádku.

„Tak vy si myslíte, paní Schrallhammerová, že tam

něco nehrálo?“ zeptal se policejní poručík John Reise.

„Proto jsem přišla,“ řekla dobře vyhlížející, vkusně

oblečená devětapadesátiletá komorná.

„Vaše celé jméno, paní?“

„Maria Schrallhammerová.“

„Vy jste Němka?“

„Pocházím z Německa. Totiž moji rodiče se přistěhovali

z Německa.“

„Pracujete jako služebná v Clarendon Court u paní

Bülowové?“

„Už třiadvacet let, ale ne jako služka. Jsem komorná

milostivé paní a také důvěrnice Sunny von Bülowové.“

„Sunny je přezdívka?“

„Jméno pro přátele.“

„A co se vám nezdá?“

„Můj pán, Claus von Bülow. Nelíbí se mi jeho pohled.

Dívá se jako bazilišek…“

100

 100

„Vy víte, jak se dívá bazilišek?“

„V tom domě se něco děje.“

„Proč si to myslíte?“ zeptal se poručík Reise.

„Protože tohle není poprvé. Stalo se to už vloni a taky

o Vánocích. Všichni seděli na Štěpána večer po večeři ve

velkém salonu. To je krásně zařízená místnost s nábytkem

z osmnáctého století. A právě ten večer se to stalo.

Zrovna jako teď 20. prosince. Sunny, tedy milostivá paní

von Bülowová, najednou začala mluvit nesouvisle, zadrhávala,

nemohla vyslovit některá slova. Bylo to hrozné

a bylo to trapné. Tak jsme ji s mladým pánem odvedli do

ložnice a uložili do postele.“

„Tenkrát, nebo teď?“

„Tenkrát.“

„Zavolali jste lékaře?“

„Ne. Milostpán řekl, že se z toho vyspí a ráno bude

zase dobře.“

„V jakém byla stavu?“

„Já nevím, jak to bylo dál, musela jsem odejít a vrátila

jsem se až ráno. Ležela bez hnutí na posteli a milostpán

vedle ní. Vykřikla jsem, když jsem spatřila, že je v bezvědomí,

protože vypadala jako mrtvá, ale milostpán jen

mávl rukou a řekl klidně, že spí. Věděla jsem, že to není

pravda. Takhle totiž nevypadá nikdo, kdo spí, takhle vypadají

mrtví. Tak jsem mu nabízela, že zavolám doktora,

ale ne, znovu řekl, že jí nic není, jen spí.“

„Nepokusila jste se ji probudit?“

„Zvedla jsem jí hlavu, ale ta zase bezvládně spadla do

polštářů. Pane poručíku, bylo to hrozné, ale nemohla

jsem nic dělat. Pán to nedovolil.“

„Kdo všechno byl ještě v domě?“ zeptal se poručík

Reise.

„Mladý pán přijel na Vánoce tak jako letos.“

„Tak jste ho přece mohla požádat o pomoc!“

„Musela jsem počkat, až se vrátí z tenisu. Přišel asi

v půl páté odpoledne. Řekla jsem mu, co se stalo. Šel za

otcem a pak zatelefonoval pro záchranku. Když Sunny

odváželi do nemocnice, už sotva dýchala.“

101

 101

Poručík Reise se hned poté vypravil do Providence.

Měl štěstí, lékař, který Marthu von Bülowovou tenkrát

ošetřoval, měl službu i dnes, a protože šlo o tak prominentní

pacientku, pamatoval si dopodrobna, jak to tenkrát

bylo.

„Říká se tomu inzulinové kóma. Hladina cukru v krvi

povážlivě poklesla. Udělali jsme rychle nejnutnější analýzy,

pak jsme jí dali glukózu. Za pár minut se probrala.“

„Co jste s ní dělali potom?“

„Nechali jsme si ji ještě asi měsíc na pozorování, pak

jsme ji propustili. Byla v pořádku.“

„Našli jste příčinu té, řekněme, slabosti?“

„To nebyla slabost, to byl velmi vážný stav. O pár minut

později mohlo být pozdě. Ne, nenašli jsme nic. Víte,

poručíku, inzulinové kóma může nastat po požití většího

množství léků, ale žádné stopy po medikamentech v laboratoři

nenašli. Nebo po požití většího množství alkoholu.

Ale ten tenkrát v krvi také neměla.“

„Třetí možnost není?“

„Teoreticky je. Předávkování inzulinem. Ale to u inteligentních

diabetiků nepřichází v úvahu. Vědí, kolik si

mají píchnout a kdy.“

Poručík Reise si dal znovu zavolat komornou z Clarendon

Court, přátelsky si s ní povídal, aby rozhovor nevypadal

jako výslech, a ona se mu po chvíli svěřila se

svým tajemstvím.

„Já jsem od té doby neměla klid, pane poručíku. Pořád

jsem musela myslet na to, že jí to udělal milostpán,

a tak jsem začala po bytě hledat.“

„Co jste chtěla najít?“

„Já nevím. Neměla jsem ponětí. Ale říkala jsem si, že

přece někde musí být nějaká stopa.“

„Prohledávala jste skříně a zásuvky?“

„Všechno. Počkala jsem si, až panstvo nebylo doma,

a pak jsem se do toho dala. Dělala jsem, že uklízím.“

„A našla jste něco podezřelého?“

„Představte si, že našla. Pán měl ve své skříňce nece-

102

 102

sér. Takový obyčejný, z černého vinylu, ale vevnitř měl

tři věci. Lahvičku s tabletami, nějaký prášek a nažloutlou

pastu. Pak ještě krabičku s jinými tabletami a na ní

jméno Leslie Baxter.“

„Bez nálepky? Bez názvu?“

„Ano. Jen s tím jménem.“

„Máte ponětí, kdo to je?“

„Ne. Jakživa jsem to jméno neslyšela.“

„Měla jste se přesvědčit, co obsahovaly ty lahvičky,

paní Schrallhammerová,“ řekl poručík vyčítavě.

„Však jsem to také udělala. Vzala jsem z každé jednu

tabletu a trochu té pasty, šla jsem do lékárny a nechala

jsem udělat rozbor. Řekla jsem, že to mám doma po nebožce

mamince a nevím, jestli to není škoda vyhodit.“

„Co to bylo?“

„Ve všech případech valium. Pokaždé v jiné formě.“

„Máte ponětí, k čemu slouží valium?“

„Řekli mi to v lékárně. Sedativum.“

„Uklidňující prostředek. Mohl ho mít pro sebe, ale

nemusel.“

„Náš milostpán nepotřeboval uklidňující prostředky,

pane poručíku. Ten byl klidný jak kus ledu.“

„Myslíte, že to mohla potřebovat paní?“

„Já jsem se na to bála zeptat. A pak se to opakovalo.

Řekla jsem si, že na to v nemocnici stejně musejí přijít.“

„Kdy se to opakovalo?“

„Zase se jí udělalo tak špatně. Koncem dubna to bylo.

Byla asi týden na klinice, dělali jí všechny možné testy,

ale nic. Když se vrátila, tak mi akorát řekla, že jí zakázali

prášky pro spaní a alkohol.“

„Pila?“

„Ne tak, jak myslíte. U nás se pořád pilo a připíjelo na

něco, na někoho. No, tak si asi někdy lízla. Jenže já jsem

pak objevila ještě něco podezřelého.“

„Copak jste mohla nepozorovaně slídit po domě?“

„Mohla. Páni odletěli do Rakouska na svatbu Aly. To

je dcera z prvního manželství milostpaní, vdala se za bohatého

továrníka. Lyže Kneissl. Když odjeli, tak jsem

103

 103

zase prohlídla pánovy věci. Znovu měl v neceséru valium,

ale taky injekční stříkačku a jehlu a jednu ampulku

s inzulinem. Na co on potřeboval inzulin?“

„Aby ho píchl manželce, když bylo třeba.“

„Dělala to sama.“

„Proč tedy?“

„To jsem taky dost dlouho nevěděla. Ale potom jsem

na to přišla. Potom, když se jí o Vánocích udělalo špatně

a někdo řekl, že si vzala moc velkou dávku inzulinu.

Ona si ji nevzala! Proč by to dělala? Tu dávku jí někdo

píchl! Můžete hádat, pane poručíku, kdo.“

„Měla nějaké podezření?“

„Já jsem měla. Ona mu věří jako bibli. Pak už ani nikam

nechodili, seděli doma, až jsme se pár dní před Vánocemi

stěhovali k moři do Clarendon Court. A pak ji

odvezli. Dodnes se neprobrala.“

Doktor Finkelstein byl rodinný lékař a vlastně i rodinný

přítel. U něho se objevili Alexander a Ala, děti z prvního

manželství. Komorná je znala od narození a byla

jim druhou matkou, proto se jim svěřila se svými obavami.

Odjeli do ordinace doktora Finkelsteina, aby se

s ním poradili. Starý pán byl velice opatrný, mluvil všeobecně

o možnostech a souvislostech, neřekl nic o své

pacientce, ale připustil, že inzulinové kóma lze přivodit

předávkováním inzulinu. Takový zásah by se ovšem

rovnal vraždě.

3

Martha von Bülowová nezemřela, ale z bezvědomí se

zatím neprobrala. Lékaři ji při životě udržovali umělou

výživou. Děti matku pravidelně navštěvovaly, 5. ledna

1981 se objevily v kanceláři věhlasného newyorského

právníka Richarda Kuha. Když mu vysvětlily, co se stalo,

vyslovil Alexander von Auersperg osudnou větu:

„Máme důvodné podezření, že se náš nevlastní otec

104

 104

Claus von Bülow pokusil zavraždit matku injekcemi inzulinu.“

Advokát Kuh byl starý praktik, měl za sebou nejeden

souboj se spravedlností a dost životních zkušeností.

Dlouho mlčel, uvažoval jak dál, pak prohlásil:

„Váš nevlastní otec je osobnost. Patří ke smetánce

smetánky. Když o něm budeme něco takového tvrdit,

musíme mít možnost dokázat to. Máme důkazy? Nemáme.

Když je nemáme, tak si je musíme opatřit. Ale znovu

vás upozorňuji, Claus von Bülow není leckdo. Má

dlouhé prsty a prvotřídní pověst. Obvinit takového muže

z vraždy není jen tak. Nejdřív pověřím šetřením schopného

detektiva. Pak vám dám vědět. Pozdravujte maminku.

Už je z toho venku?“

„Je stále v bezvědomí.“

Vynikající klinika New Yorker Columbia Presbyterian

Hospital na Manhattanu na břehu Hudsonu ve 168.

ulici patří k nejlepším newyorským zdravotnickým zařízením.

V prvním patře jednoho z pavilonů pro soukromé,

tedy zámožné pacienty, ležela na regulovatelném

vodním lůžku s automatickým vyrovnáváním teploty

v bezvědomí Sunny von Bülowová, udržovaná při životě

složitým technickým zařízením. Čtyřiadvacet hodin

denně byla pod odborným dozorem kvalifikované zdravotní

sestry a detektiva, který měl zaručit její bezpečnost.

Její tělesné funkce byly velmi omezeny: neviděla,

neslyšela, nemohla mluvit, ale ani přijímat potravu. Dýchání

obstarávaly umělé plíce, výživu dostávala infuzí.

Bylo zřejmé, že její mozkové buňky rychle odumírají.

Stále byla na hranici života a smrti.

Claus von Bülow se vrátil z prázdninového sídla do

newyorského bytu, možná aby byl po ruce, kdyby se něco

stalo, ale především proto, že měl v těch dnech

v New Yorku důležitá obchodní jednání. Když se v Clarendon

Courtu objevil detektiv, kterého najala Kuhova

advokátní kancelář, byl v obrovském sídle mimo personálu

jen Alexander von Auersperg. Nebylo to na škodu.

Naopak, detektiv se mohl hned pustit do práce. Věděl,

105

 105

co hledá, proto to našel rychle. V koupelně domácího

pána v Clarendon Court ležel necesér s injekční stříkačkou,

jehlou a silným omamným prostředkem. V laboratoři

pak zjistili, že na jehle jsou stopy po barbiturátu i inzulinu.

Advokát Kuh měl v ruce důkaz, navštívil státního žalobce,

oba se dohodli na dalším postupu, a příští víkend,

kdy se Claus von Bülow vrátil na své venkovské sídlo,

přijeli za ním v černé limuzíně dva páni v civilu, ukázali

mu policejní odznaky a požádali ho, aby je následoval.

„To je nesmysl! Co si to dovolujete!“

„Tady je zatykač,“ řekl jeden z nich.

„Ale proč…?“

„Pro důvodné podezření z pokusu o vraždu vaší manželky.“

„Budete mít potíže, postarám se o to.“

„Konáme jen svou povinnost, pane.“

Potom už byl klidný, cestou na policejní komisařství

se nevzpíral, dokázal se ovládat za každé situace. Když

pak seděl proti psacímu stolu poručíka Johna Reise, vypovídal

jasně a důrazně.

„Nemám s tím nic společného,“ prohlásil do protokolu.

„Sunny toho dne trochu víc pila. To jí nikdy nedělá

dobře. Je možné, že si pak ještě vzala tablety pro spaní.

Jedno i druhé má zakázáno.“

„Proč by to dělala? Ví přece, co smí a co ne.“

„Byla to nehoda. Třeba si to neuvědomila.“

„Podle lékařského nálezu měla vaše paní v krvi nadměrnou

hladinu inzulinu. Jak to můžete vysvětlit?“

„Já? Nejsem lékař. Nemohu to vysvětlit, nerozumím

tomu.“

„Ve vaší skříňce byla nalezena injekční stříkačka se

stopami inzulinu na jehle.“

„Nemám žádnou stříkačku.“

„Byla v tomhle neceséru z černého vinylu,“ ukázal

taštičku poručík Reise.

„Není moje. Nikdy jsem ji neviděl.“

„Jak potom vysvětlíte, že byla ve vaší skříňce?“

106

 106

„To nevím.“

„To není přesvědčivá odpověď, pane Bülowe. S tímhle

vysvětlením se soudce nespokojí. Měl jste snad na mysli,

že ten necesér dala do vaší skříně nějaká třetí osoba?“

„Co já vím? Snad.“

„Někdo na vás nastražil past?“

„Jak jinak by se to dalo vysvětlit? Jestliže ta taška obsahuje

něco, co svědčí proti mně, pak ji tam dal někdo,

kdo mě chce do něčeho dostat. Anebo to jde vysvětlit

daleko prostěji. Taška se stříkačkou patří mojí manželce

Sunny a ona ji dala do mé skříně.“

„Dobře víte, že se k tomu nemůže vyjádřit.“

„Je mi líto. Počkáme, až se zotaví a pomůže nám záhadu

vysvětlit,“ prohlásil klidně.

Herald Price Fahringer patřil k nejschopnějším, ale

také k nejdražším newyorským obhájcům. Claus von

Bülow se s ním telefonicky spojil, advokát navrhl soudci,

aby podezřelého propustil na kauci. Bülow složil sto

tisíc dolarů a šel domů. Jeho advokát prohlásil soudci,

že celé obvinění stojí na písku, jeho mandant neměl důvod,

proč se zbavit manželky, miloval ji, žili ve šťastném

manželství. Neexistuje motiv k vraždě. Jeden z Bülowových

přátel řekl, že Claus nic nedělal polovičatě. Kdyby

chtěl zavraždit svoji manželku, tak by to udělal. Pokud

ví, nepatří k těm, kteří udělají dvakrát za sebou stejnou

chybu.

4

Claus von Bülow byl ctižádostivý a úspěšný muž. Původem

byl Dán. Narodil se v roce 1926 v Kodani. Jeho

otec byl známý dánský novinář a spisovatel Sven Borberg,

matka, rozená Bülowová, byla dcerou někdejšího

dánského ministra spravedlnosti Fritse Bülowa. Clausův

otec za války kolaboroval s Němci, proto byl později jako

zrádce odsouzen k trestu smrti. Claus nechtěl žít s tak

107

 107

zprofanovaným jménem, proto přijal matčino a ono šlechtické

von si sám udělil až ve Spojených státech.

Otec se paktoval s okupanty, matka se s ním rozvedla,

syn prožil pár let v internátu, ale v roce 1940 si ho

matka vzala k sobě do Anglie, kde studoval na slavné

Trinity Collegy v Cambridge práva a historii. Aby dovršil

své vzdělání, absolvoval navíc École des Sciences

Politiques na pařížské Sorbonně. Vzdělání získal vynikající,

snahu měl také, ctižádostí oplýval. Krátce pracoval

v jedné londýnské bance, později přešel do renomované

advokátní kanceláře Hogg and Diplock a dostal

životní šanci. Z opačné strany než všichni ostatní mohl

sledovat senzační případ zavraždění Elisabeth Barlowové

jejím manželem Kennethem. Spolumajitel advokátní

kanceláře a jeden z Bülowových šéfů vraha soudil

a odsoudil. Na případu, který v roce 1957 pobouřil britskou

i světovou veřejnost, byla pozoruhodná vražedná

zbraň. Barlow zavraždil svoji manželku injekcí inzulinu.

Claus von Bülow byl od počátku projednávaného

případu při tom.

Na revíru kriminální policie v britském Brandfordu

zazvonil asi v půl dvanácté telefon.

„Doktor Patterson, přijeďte prosím hned do domu na

Thornbury Crescent, číslo nevím, budu na vás čekat na

chodníku. Je tady takový podivný způsob smrti. Volali

mě manželé Skinnerovi, že jejich sousedka dostala

v koupelně záchvat, a já jsem ji našel ve vaně mrtvou.

Co? Jak se jmenuje? Elisabeth Barlowová. Jo, dobře.

Přijede seržant Naylor. Budu ho čekat před domem.“

Byla noc z 3. na 4. května 1957, seržant Naylor byl

mrzutý, protože byl nevyspalý. Thornbury Crescent byla

ulice se stejnými anglickými řadovými domky, jejichž

uniformita připomíná zlý sen. Před jedním čekali dva

muži. Nervózně přecházeli sem a tam.

„Jsem doktor Patterson,“ řekl ten starší. „Volal jsem

k vám. Mrtvá je nahoře.“

„Já jsem Kenneth Barlow, pracuju jako ošetřovatel v St.

Luke’s Hospital v Huddersfieldu. Mrtvá je moje žena.“

108

 108

Vešli dovnitř. V přízemí obligátní obývací pokoj

s dvoumetrovou kuchyní, nahoře ložnice s koupelnou.

Londýn a jiná britská města jsou zamořeny podobnými

obytnými kotci. Mrtvá ležela v koupelně ve vaně.

V prázdné vaně. Voda byla vypuštěna. Bylo jí asi třicet,

podle zvratků, rozmazaných po podlaze, nejdřív dávila,

snad přitom seděla nebo ležela ve vodě, ale nechtěla si ji

znečistit, a tak se ještě z posledních sil nahnula přes

okraj. Pak zřejmě sklouzla dovnitř a zesláblá se potopila

pod hladinu. Ležela na boku, vypadala, jako když spí.

„Nefetovala?“ zeptal se lékař.

„To ne, to ne,“ bránil mrtvou manžel. „Měli jsme včera

volno. Oba. Manželka dělá v prádelně tady nedaleko.

A tak jsme si udělali trošku pohodlí. Po čaji se jí udělalo

nějak nevolno, asi tak v pět nebo v půl šesté se sebrala,

že si jde lehnout. Vlezla do postele, ale za chvíli ji pozvracela.

Tak jsem šel do skříně, vzal jsem čisté povlaky

a převlékl jsem postel. Pak usnula a já jsem si taky šel

lehnout. Ale v noci se vzbudila, naříkala, že má horečku,

strašně se potí, a šla do koupelny, že se vykoupe. Někdy

kolem jedenácté jsem se vzbudil a viděl jsem, že je

její postel prázdná. Všude byla tma, jen z koupelny šlo

zpod dveří světlo. Šel jsem se podívat, co tam tak dlouho

dělá, a našel jsem ji utopenou. Nejdřív jsem ji chtěl

vytáhnout z vany, ale byla moc těžká. Tak jsem rychle

vypustil vodu a snažil jsem se vzkřísit ji umělým dýcháním.

Nemělo to smysl. Byla mrtvá.“

Výpověď manžela vypadala věrohodně. Konečně, říkal,

že je z oboru, tak jistě věděl, jak dát ohrožené manželce

umělé dýchání. Až sem bylo všechno v pořádku.

Ale detektiv seržant Naylor si všiml několika podrobností,

které do vyprávění Kennetha Barlowa nezapadaly.

Tvrdil, že se utonulou snažil dostat z vany, ale byla těžká,

nezvládl to. Přitom měl na sobě modré, docela suché

pyžamo, dokonce ani ne moc zmačkané. Koupelna nebyla

zaplavena vodou, kachlíky byly také suché. Kdyby

se skutečně snažil vytáhnout mrtvou z vany, muselo by

být všechno kolem zmáčené. Prostě, seržant Naylor ob-

109

 109

jevil některé podezřelé okolnosti, a tak raději zatelefonoval

svému nadřízenému H. S. Priceovi a požádal ho,

aby do Thornbury Crescent poslal technickou skupinu

z laboratoře v Harrogate.

Vrchní inspektor Coffey, který měl v Harrogate službu,

sedl do vozu, cestou se zastavil pro patologa, soudního

lékaře dr. Davida Priceho, a oba dojeli přes Brandford

asi v půl čtvrté ráno na místo činu. Hned se pustili

do práce.

Vrchní inspektor prohlížel byt, zásuvku po zásuvce,

kout po koutu. V kuchyňské kredenci našel dvě injekční

stříkačky.

„Pročpak je tady máte, pane Barlowe?“ zeptal se.

„Patří k mému vybavení.“

„Tady doma?“

„Proč ne?“

„Jedna z nich je mokrá.“

„Píchal jsem si penicilin.“

„Jste nemocen?“

„Mám nežit a chci se ho konečně zbavit.“

„Nedával jste injekce své manželce?“ zeptal se doktor

Price.

„Ne. Proč?“

„Že má tak rozšířené zorničky.“

„Ani se mi nezdá,“ řekl Barlow klidně.

„Nebrala nějaké léky? Nebo drogy?“

Mrtvou převezli okamžitě do Harrogate, krátce před

šestou hodinou ranní se patolog Price pustil do pitvy. Trvala

dlouho a nepřinesla žádný výsledek. Všechno bylo

normální. Snad až na to, že Barlowova manželka byla

těhotná. Tělesné orgány byly v pořádku, nenašel ani stopy

po vpichu injekční jehlou. Tak přišli na řadu toxikologové.

Před polednem 4. května se A. S. Curry a P. H.

Wright pustili do analýz, které měly prokázat, nebo vyloučit

přítomnost jedů v tkáních mrtvé. Nic neobvyklého,

nic podezřelého. I na použité stříkačce se našly stopy

penicilinu, takže manžel mrtvé zřejmě nelhal. Tři dny

se trápili rozbory moče, zvratků, krve a tělesných orgá-

110

 110

nů, stopu po zločinu však neobjevili. Přitom byli policisté

přesvědčeni o tom, že v případu utopené Elisabeth

Barlowové není něco v pořádku. Barlow jim v žádném

případě neřekl celou pravdu.

Patolog dr. Price se po bezvýsledných analýzách pustil

znovu do prohlídky mrtvoly, pomocí lupy zkoumal

pokožku mrtvé, nakonec přece našel dvě stopy po vpichu

injekční jehlou.

Doktor David Price informoval svého jmenovce, šéfkonstábla

H. S. Priceho na brandfordském policejním

revíru. Společně se dohodli na dalším postupu. Barlow

pracoval jako nemocniční ošetřovatel v St. Luke’s Hospital.

Proto se nejdřív zeptali v nemocnici, jestli se neztratily

nějaké injekce s nebezpečným jedem. Všechno

bylo v pořádku, Barlow neměl přístup k lékům podléhajícím

registraci podle platného opiového zákona. Většinou

píchal pacientům jen penicilin nebo inzulin.

Vědci zatím hledali příčinu smrti. Když neměli jiné

stopy, museli se pokusit přijít na řešení logickou úvahou.

Co mohlo způsobit u zdravé ženy v prvních měsících

těhotenství náhlou únavu, horečku a nadměrné pocení,

že se sebrala a šla si lehnout? Podle výpovědi

manžela si stěžovala na horkost a nejistotu v krajině žaludeční,

zvracela, omdlela, nastalo u ní nápadné rozšíření

zornic.

Všechny tyto příznaky byly typické pro hypoglykemii,

náhlé chorobné snížení obsahu cukru v krvi. Jde

o přesně opačný stav než u cukrovky. Při cukrovce přestávají

takzvané Langerhansovy ostrůvky, které se nacházejí

v tkáni slinivky břišní, vytvářet hormon inzulin,

nezbytně potřebný pro regulaci hladiny cukru v krvi.

Dojde ke zvýšení hladiny – hyperglykemii. Jde o smrtelný

stav, až do roku 1921 neléčitelný. Pak vědci objevili

inzulin, podařilo se jim ho vyrobit ze slinivky břišní zvířat,

diabetici byli zachráněni.

Elisabeth Barlowová cukrovku neměla. To zjistili

naprosto bezpečně. V jejím případě muselo dojít právě

k opačnému extrému. Mohla se dostat do stavu hypogly-

111

 111

kemického šoku, a symptomy tomu nasvědčovaly, podáním

inzulinu. Nemocný diabetik ho bez potíží snese,

u zdravého člověka nadbytek hormonu zlikviduje v krvi

cukr, nezbytně nutný k životu. Když pak odebrali mrtvé

z obou srdečních komor takzvanou smíšenou srdeční

krev a vyšetřili ji na obsah cukru, zjistili 210 miligramů

cukru na 100 mililitrů krve, což je množství vysoce převyšující

běžný průměr. Barlowová nemohla tedy zemřít

na nedostatek krevního cukru – hypoglykemii. Barlow

manipuloval s inzulinem, měl ho k dispozici, v zásadě

bylo možné, že ho vstříkl své ženě. Jenže proč by to dělal,

jaký by z toho mohl mít prospěch? Bylo třeba hledat

především motiv k vraždě. Našel ho šéfkonstábl Price.

Dne 23. května prohlásil v Harrogate:

„Pánové, ten chlap je podezřelý! Mrtvá je jeho druhou

manželkou. První mu zemřela za ne zcela vysvětlených

okolností ve věku třiatřiceti let. Ošetřovatelka nemocnice

St. Luke’s Alice Lodgeová mi řekla, že se

Barlow stará především o diabetiky, převážně on jim píchá

injekce. Než nastoupil do St. Luke’s Hospital, pracoval

v sanatoriu v Northfieldu, kde prý vykládal jednomu

z pacientů o svém objevu. Když prý se zdravému

člověku píchne správná dávka inzulinu, nemá naději

dostat se z toho. O Vánocích v roce 1955 prý totéž vyprávěl

svému kolegovi Harrymu Storkovi. Přítomnost

inzulinu v krvi se prý nedá exaktně prokázat, v krvi se

beze stopy rozpustí.“

Další výzkumy, analýzy, pokusy na zvířatech, nekonečná

řada zkoušek. Až 29. července 1957 zatkl vrchní

inspektor Cheshire ze Scotland Yardu Kennetha Barlowa

pro podezření, že zavraždil svou manželku injekcí

inzulinu. Ošetřovatel Barlow se bránil. Přiznal se, že

vpíchl své manželce injekci ergometrinu, protože nechtěla

mít dítě a tento preparát se používá k vypuzení

plodu. Proto prý v nemocnici vzal několik ampulek

a poslední z nich jí vpíchl večer před smrtí.

V prosinci 1957 obžaloval sir Harry Hylton Foster

Kennetha Barlowa z vraždy. Průběh procesu byl učenou

112

 112

disputací věhlasných lékařů. Nakonec soudce Diplock

odsoudil Barlowa k doživotnímu vězení.

5

Claus von Bülow měl všechny spisy v ruce, pročetl znalecké

posudky, znal názory expertů. O vraždě věděl víc

než kdo jiný.

Ale proč by vraždil svou ženu?

Měl dost peněz, vynikající společenské postavení,

byl pravou rukou miliardáře Gettyho, který byl v té době

nejbohatším Američanem a pověřoval ho důležitými

jednáními. Znal pozadí mnohých finančních transakcí

a nebyl problém, aby se na některých přiživil. Mohl být

spokojen, ale zřejmě nebyl. Přestože mu nic nescházelo,

rozloučil se po šesti letech úspěšné spolupráce s miliardářem

Gettym. Chtěl se oženit, chtěl se stát svým

pánem.

Našel si jedinečnou nevěstu. Bylo jí čtyřiatřicet, jmenovala

se Martha Crawfordová, říkalo se jí Sunny, byla

hezká a velice bohatá. Když jí byly tři roky, zdědila po

otci osmdesát milionů dolarů. Claus von Bülow s určitou

dávkou sarkasmu vyprávěl ve společnosti přátel

o oslavě jejích jednadvacátých narozenin. V parku rodinného

sídla postavili obrovské stany ze zeleného hedvábí,

na trávníku postavili dřevěný taneční parket, po

stromech rozvěsili vzácné benátské křišťálové lustry,

Sunny se objevila v toaletě od Diora, na kterou švadleny

spotřebovaly sedmdesát metrů tylu, ve vlasech měla

začesaný briliantový diadém v hodnotě pěti milionů dolarů.

V parku hrála hudba, stromy byly osvětleny barevnými

reflektory. Byla prý to veliká sláva.

Když se Sunny setkala s Clausem von Bülowem, byla

rozvedená. Osm let trvalo její nepovedené manželství

s chudým rakouským princem Alfiem von Auerspergem,

bratrem princezny Hetty von Auerspergové, která

113

 113

se později vdala za jednoho z nejbohatších mužů Spolkové

republiky Německo Arndta von Bohlena. Vrchol

společenské špičky, velké peníze, zámky, jachty, kasina,

ale zřejmě málo prostého štěstí. Porodila princi dvě

děti, ale po osmi letech manželství se s ním rozvedla.

Kdoví z čí viny. Odstěhovala se s Alexanderem a Alou

do New Yorku, kde se cítila doma.

V roce 1966 se pak provdala za Clause von Bülowa,

pohledného, reprezentativního, sebejistého, ve společnosti

oblíbeného úspěšného muže, který ve Spojených

státech znamenal víc než chudí princové a zkrachovaná

hrabata. Novomanželé nezačínali v podkroví. Za rovný

milion dolarů si koupili v New Yorku ateliérový byt

s nejluxusnějším vybavením. Na víkend a o prázdninách

jezdili na Rhode Island, kde měli zámek, jehož cena se

pohybovala kolem pětatřiceti milionů dolarů.

Novomanžel brzo po svatbě pochopil, že si vzal unuděnou,

zhýčkanou, náladovou a nepříjemně excentrickou

hysterku. Víc než jemu projevovala přízeň svým

psům, kteří hlasitým chrápáním rušili spánek. Navíc

v ložnici v zimě skoro mrzlo, jeho žena milovala ledovou

postel a sama se také projevila jako ledová. Takhle

si muž plný životní energie soužití nepředstavoval. A tak

udělal jediné, co mohl. Našel si milenku.

Když se komorná Schrallhammerová probírala ve

věcech svého pána, našla krabičku s tabletami, na níž

bylo napsáno jméno Leslie Baxterové. Bylo to jméno

von Bülowovy první milenky. Později, když svědčila

u soudu, vyšlo najevo, že si nedělal s výběrem náhradní

manželky moc starostí. Baxterová patřila do cechu drahých

prostitutek, specializovaných na starší pány z horních

deseti tisíc.

Nebyla jedinou utěšitelkou zklamaného Clause von

Bülowa, který měl nyní víc volného času než ve službách

přísného Gettyho. Komorná Schrallhammerová

měla oči a uši všude, jako by si odmalička hrála na detektiva.

Byla to přísná žena, přistěhovala se do Spojených

států se svou paní a v novém prostředí se cítila ja-

114

 114

ko trosečník na pustém ostrově. Všechno zde bylo jiné,

všichni zde byli jiní. Zdálo se jí, že každý hraje zvolenou

roli, ale nikdo není tím, čím skutečně je.

Stopa, na kterou přivedla poručíka Reise, směřovala

k obdivuhodné krásce s nejlepším rodokmenem a báječnou

pověstí. Alexandra, hraběnka von Moltke-Islesová,

atraktivní herečka, která se v roli ženy-upírky proslavila

v televizní inscenaci Dark Shadows – Temné stíny, byla

další Bülowovou milenkou. Nedávno se rozvedla s newyorským

bankéřem a dostala od něj slušné odstupné.

Bylo jí šestatřicet, měla dvanáctiletého syna, pocházela

z dánské větve rodu Moltkeů, takže byla vlastně Clausova

krajanka. Od roku 1979 byla jeho metresou. Později

se mělo ukázat, že ne ledajakou.

6

Za mrazivého rána v pondělí 11. ledna 1982 zahájili

v budově na Washingtonově náměstí v Newportu (Rhode

Island) proces proti Clausi von Bülowovi. Sál budovy

Council House, staré 240 let, byl zaplněn do posledního

místečka z větší části novináři. Věštili společenský

skandál, pro noviny i pro čtenáře pak senzaci, která zaplní

první stránky.

Obžalovaný jako by hrál roli diplomata, ne zločince

obžalovaného z vraždy. Přijel v elegantní limuzíně, livrejovaný

řidič mu otevřel dvířka. Vyšel v bezchybných

tmavých šatech, bílé košili a drahé kravatě po schodech

nahoru, v ruce diplomatický kufřík z karmínově rudé safiánové

kůže. Usmíval se do objektivů reportérů, když

spatřil ve vchodu do budovy televizní a filmové kamery,

dokonce smekl, aby mu klobouk nestínil tvář.

Státní návladní se jmenoval Stephen Famiglietti, byl

zjevně italského původu, mladý, temperamentní a drzý

i nepříjemný, jako prokurátoři na celém světě. Přečetl

obžalobu, která von Bülowa vinila z dvojnásobného po-

115

 115

kusu úkladné vraždy manželky Marthy z důvodů nízkých

a nečestných injekcemi inzulinu.

Obžalovaný vyslechl obvinění s vážnou, leč nikoliv

polekanou tváří, vstal, zdálo se, že se pánům soudcům

zlehýnka uklonil, a prohlásil tiše, ale důrazně:

„Nejsem vinen.“

To bylo jediné, co během procesu řekl. Po zbytek líčení

byl sice přítomen, ale tvářil se nepřítomně, netečně,

co bylo zapotřebí, vykonal za něj právní zástupce Herald

Price Fahringer, mistr svého oboru, který hned tak

někoho nezastupoval. A tak si ještě novináři i porotci

vyslechli, jak měl obžalovaný zálusk na manželčiny miliony,

jak potřeboval volnost pro své romantické zálety,

jak si vymyslel plán na dokonalou vraždu. Je vypočítavý,

bezohledný, nekompromisní, když si něco vezme do

hlavy, tak to také udělá. Má nervy jako dráty. Je chladný

a kluzký jako had.

Prvním svědkem byl princ Alexander von Auersperg.

„Znáte tento necesér?“ zeptal se ho prokurátor a ukázal

na stůl.

„Znám.“

„Odkud jej znáte?“

„Z koupelny v Clarendon Court. Tam jsem tu tašku

viděl poprvé.“

„V které koupelně? Je jich tam přece víc.“

„V koupelně mého nevlastního otce.“

„Abychom to upřesnili, v koupelně obžalovaného von

Bülowa?“

„Ano.“

„Znáte injekční stříkačku, která leží vedle kabelky?“

„Ano. Znám.“

„Odkud?“

„Byla v neceséru.“

„Vy jste, pane svědku, odevzdal necesér a injekční

stříkačku svému právnímu zástupci. Máte nějaké pochybnosti

o tom, že tyto věci patří vašemu nevlastnímu

otci?“

„Ne. Jak jinak by se dostaly do jeho koupelny?“

116

 116

„Děkuji. Ještě bych chtěl dodat, že na jehle této injekční

stříkačky byly nalezeny stopy inzulinu.“

Výslech proběhl klidně a důstojně jako společenská

konverzace ve vznešené společnosti. Pak nastoupila na

scénu korunní svědkyně, kterou obžaloba po několik

měsíců ukrývala na neznámém místě. Utajený pobyt

komorné Marie Schrallhammerové byl častým námětem

novinářských spekulací. Teď se postavila na místo

svědků, přísahala na bibli, že bude mluvit pravdu a nic

než pravdu, a byla připravena vypovídat. Ona věděla

nejvíc, ona byla u všeho, co se stalo na víkendovém

sídle Clarendon Court, kde v padesátipokojovém přepychu

žili dva nespokojení partneři, spojení svazkem

manželským a obrovským majetkem, který jim nebyl

k ničemu. Podstatná část totiž patřila milostivé paní

a ta by miliony byla nejraději utratila za lahůdky pro

psy.

„Našla jsem ji v koupelně,“ řekla a myslela vinylovou

taštičku s injekční stříkačkou. „Podívala jsem se dovnitř.“

„Proč jste to udělala?“

„Já nevím, Ctihodnosti. Napadlo mě to.“

„Co jste v ní našla?“ zeptal se soudce Thomas H.

Needham.

„Tři lahvičky, pilulky, prášek, žlutou pastu a krabičku

tablet s nápisem Leslie Baxter. Všechno jsem už uvedla

do protokolu.“

„Vy jste pak, paní svědkyně, nahlédla do této kabelky

ještě jednou, v listopadu 1980. Je to tak?“ zeptal se státní

žalobce.

„Je.“

„A co jste tam našla?“

„Mezi jinými věcmi také ampulku s inzulinem.“

„Byla na ní nálepka?“

„Jistě. Jinak bych nevěděla, co v ní je. Nepoznala

bych inzulin, nikdy jsem nic takového neviděla.“

„Jaký byl váš vztah k obžalovanému?“ zeptal se prokurátor.

117

 117

„Musím přiznat, že ne dobrý.“

„Proč?“

„Měl zájem o peníze milostivé paní. Nedělal nic dobrého.

Mám na mysli především jeho pletky se ženami.“

Obhájce protestoval proti otázkám, které se netýkají

samotné věci, prokurátor se ještě zeptal na několik nepodstatných

podrobností, víc nepotřeboval. To, co se mělo

stát pilířem obžaloby, už svědkyně potvrdila. Ukončil

výslech a uvolnil místo obhájci Price Fahringerovi.

„Vy jste velice oddána paní Bülowové, že je to tak?“

zeptal se.

„Ano.“

„A nenávidíte jejího muže?“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptala se nejistě.

„O lidech, které nemáme rádi, obyčejně nemluvíme

v dobrém.“

„O něm nelze mluvit v dobrém. Dvakrát za sebou se

pokusil zavraždit svoji ženu.“

„To se ještě neprokázalo. A vaše slova mi prozrazují,

že se snažíte přitížil obžalovanému. Myslím, že je namístě

otázka, jestli za těchto okolností může být vaše výpověď

objektivní. Je přece docela dobře možné, že si vaše

paní sama způsobila ono kóma, v němž se nachází.

V předběžném řízení jste se také vůbec nezmínila o tom,

že byla alkoholička a že byla závislá na léčivech.

„Martha byla všestranně aktivní žena!“ zvolala nasupeně.

„Dobře hrála golf, byla vynikající plavkyní. Denně

cvičila. Není pravda, že pila nebo fetovala!“

Výslech Marie Schrallhammerové neproběhl tak, jak

si žalobce přál. Její výpověď zapůsobila velice zaujatě,

tudíž neobjektivně. A obhájci se podařilo špatný dojem

ještě umocnit. Povolal totiž na stupínek svědků dva přátele

rodiny Bülowových, jejichž jména zůstala podle jejich

přání utajena.

„Je mi líto, že to musím říci, ale Sunny skutečně pila,“

řekl jeden z nich. „Byla neurotička. Měl jsem ji přesto

rád, ale za nic na světě bych nechtěl být jejím manželem.

Byla zhýčkaná a výstřední.“

118

 118

„Martha už delší dobu odmítala plnit své manželské

povinnosti. Proto svému manželovi tolerovala jeho milenky,“

řekl druhý.

7

Obraz rodinného života dvou poměrně mladých lidí,

kterým zdánlivě nescházelo nic, peněz měli víc než

mohli utratit, se pomalu měnil. Už to nebyl pozlacený

sladký život, po jakém touží mnozí, kteří musejí obrátit

každý dolar. Už to bylo manželské vězení ve zlaté kleci,

z níž nebylo úniku. Anebo Claus von Bülow přece jen

našel cestu? Neprokazatelnou, perfektně provedenou,

tedy dokonalou vraždu?

Státní žalobce si připravil scénář procesu jako antickou

tragédii, v níž v pravou chvíli dochází ke zvratu.

Dal předvést svědkyni, která měla vynést trumf. Byla to

von Bülowova milenka Alexandra von Moltke-Islesová,

v celých Spojených státech známá kráska a hvězda, velmi

plachá, tichá dáma, jak si ji sotvakdo představoval.

Nebyla nalíčená, hleděla do podlahy, nervózně si pohrávala

s prsty. Byla si vědoma odpovědnosti. Dobře věděla,

jak závažné je její svědectví, a rozhodla se, že bude

mluvit pravdu, i kdyby měla milenci ublížit.

„Kdy jste se začala stýkat s obžalovaným?“ zeptal se

státní žalobce.

„Začal se mi dvořit v dubnu 1978. Byla jsem rozvedená

a on se mi líbil.“

„Kdy jste se stala jeho milenkou?“

„O rok později. V březnu 1979.“

„Věděla jste, že je ženatý?“

„Ano. Šla jsem do toho s otevřenýma očima. Nikdy se

o své manželce nevyjádřil s nenávistí. Byl korektní, nemluvil

o potížích.“

„Nevadilo vám, že je ženatý? Chtěla jste zůstat navždycky

jen jeho milenkou?“

119

 119

Neodpověděla. Hleděla do země. Stephen Famiglietti

k ní přistoupil a zeptal se jí:

„Dala jste mu lhůtu?“

„Šest měsíců. Do té doby se měl rozvést.“

„Kdy jste mu dala to ultimátum?“

„Začátkem roku 1980.“

„Takže před uplynutím té lhůty došlo…,“ řekl obrácen

k porotcům. „Všichni víme k čemu. Leží v bezvědomí

v nemocnici a lékaři nevědí, jak jí pomoci. Tohle byl

motiv k vraždě.“

Nejdřív se snažila potlačit pláč. Potom se rozvzlykala

na celou soudní síň.

Pak došlo ke scénce typické pro americký způsob

myšlení. Zřízenci přinesli před katedru školní tabuli a jakýsi

finanční expert na ni začal z papírku opisovat čísla

s mnoha nulami. Žaloba se snažila udělat z obžalovaného

ještě většího darebáka. Na tabuli se objevila částka

čtrnácti milionů a pětadvaceti dalších, což byla hodnota

Clarendon Courtu, to všechno by zdědil Claus von

Bülow, kdyby jeho manželka zemřela. Státní žalobce se

snažil přesvědčit porotce, že tak velká částka už stojí za

rafinovaně provedený zločin.

Každý soudní proces je souboj obžaloby s obhajobou.

Když vypálil dobře mířenou ránu prokurátor, byl na řadě

obhájce Price Fahringer. Přivedl před porotce soudního

znalce z oboru medicíny dr. Miltona Hamolskyho.

„Mohu prohlásit,“ řekl, „že podle stavu dnešních poznatků

není jednoznačně prokázáno, že kóma paní Marthy

von Bülowové bylo způsobeno exogenním inzulinem.“

„Mohl byste nám ten pojem blíže vysvětlit?“ zeptal

se předseda senátu.

„Mám na mysli inzulinem, přivedeným do organismu

zvenčí.“

Jako by se žalobce Famiglietti na útok už předem připravil,

také on přivedl před soudní dvůr svého svědka.

Jmenoval se dr. George Cahill, byl významným vědeckým

pracovníkem, zabývajícím se otázkami regulace přeměny

krevních sacharidů v organismu.

120

 120

„Je naprosto nepochybné,“ prohlásil, „že vysoká hladina

inzulinu v krevním oběhu byla způsobena podáním

tohoto hormonu zvenčí.“

Všichni se snažili zjistit a jednoznačně určit příčiny,

které mohly vést ke stavu hluboké hypoglykemie, ale

nikdo neměl v ruce konkrétní důkaz. Proto ještě do boje

nastoupili další svědci, kteří měli aspoň zčásti nahradit

scházející článek soudního řízení. Většina výpovědí

však měla už jen okrajovou hodnotu.

„Sunny mi jednou poradila, abych si píchala inzulin,

když se chci zhubnout,“ prohlásila jedna z přítelkyň

Marthy von Bülowové, Joy O’Neilová. „A taky mi doporučila

valiové kapky pro uklidnění.“

Obhájce výpověď nekomentoval, její nasměrování

bylo totiž naprosto jasné. Jestliže dávala Sunny von

Bülowová takové rady, nebylo přece vůbec vyloučené,

že se nedopatřením předávkovala. Všeobecně o ní bylo

známo, že za den spolykala spoustu různých prášků.

O svém zdraví či nemoci se radila s několika lékaři. Jedním

z nich byl i doktor Carr.

„Mohu potvrdit, že tajně pila,“ řekl. „Byla psychicky

labilní a nevylučoval bych u ní ani možnost sebevraždy.

Při posledním rozhovoru v Clarendon Courtu, mimochodem

trval nejméně dvacet minut, se mi svěřila, že nikdy

v životě nebyla šťastná. Často si přála zemřít.“

8

Proces se táhl celých šest týdnů, před porotce předstoupilo

šestapadesát svědků. Státní žalobce opakoval

ve své závěrečné řeči známá fakta i stokrát vyslovené

úvahy, obhájce Price Fahringer žádal, aby byl obžalovaný

v plném rozsahu obžaloby osvobozen. Nikdo nepředložil

důkaz o jeho vině.

„Dámy a pánové,“ řekl, „nikdo v soudní síni nepochybuje

o vysoké inteligenci obžalovaného. Proč by se

121

 121

měl zrovna tento muž, jehož vlastnosti a odborné schopnosti

upoutaly dokonce takového muže, jakým je Paul

Getty, dopustit tak hloupé chyby a nechat po celé dlouhé

měsíce pohozenu v koupelně vinylovou kabelku s injekční

stříkačkou, kterou obžaloba označuje za vražednou

zbraň. Kdyby to skutečně byla vražedná zbraň, jistě

by neváhal ani minutu a snadno se jí zbavil. Mimoto: nikdy

se neprokázalo, že vinylový necesér patří právě jemu.

Nikdo ho nikdy s touto kabelkou neviděl. A ještě

něco. Proč by si pro svůj zločin vybral tu nejméně vhodnou

dobu a dva roky po sobě se pokusil zavraždit svoji

manželku o vánočních svátcích, když byl v Clarendon

Courtu na návštěvě její syn? Skutečný vrah by si vybral

vhodnější příležitost.“

Soudní řízení skončilo, porotci se odebrali do uzavřené

místnosti, kde se bez přestávky radili sedmatřicet hodin.

Claus von Bülow prý zatím z dlouhé chvíle hrál

s jedním ze svých obhájců karty. Nebylo jednoduché

rozhodnout o vině obžalovaného. Později o průběhu

dlouhé porady referoval jeden z porotců, David Taffs,

povoláním expert z oboru počítačů:

„Nejdéle jsme se zabývali výpovědí Roberta Hugginse

juniora. Sdělení, že se mu po prvním případu, kdy upadla

do kómatu v roce 1979, přiznala, že měla v úmyslu spáchat

sebevraždu, jsme považovali za nejvýznamnější, ale

současně za nepravděpodobné. Neměli jsme po ruce

žádný důkaz, že je tvrzení pravdivé, ale právě tak jsme

neměli důkaz o jeho nepravdivosti. A tak jsme se nakonec

z velké většiny přikláněli k názoru soudního znalce

dr. Georga Cahilla. Inzulin, nalezený v krvi Marthy von

Bülowové, se dostal do organismu zvenčí. Tento názor

také odpovídá výpovědi korunní svědkyně komorné

Schrallhammerové.“

Zcela vyčerpáni prohlásili porotci ústy předsedkyně

Barbary Connettové 16. března 1982, že považují obžalovaného

za vinného. Soudce Thomas H. Needham jejich

verdikt přijal a 7. května odsoudil obžalovaného

Clause von Bülowa na třicet let do vězení. Deset let do-

122

 122

stal za první pokus o vraždu v roce 1979, dvacet za druhý.

Obhájce se odvolal k vyšší instanci a současně požádal,

aby byl jeho klient až do vyřízení odvolání propuštěn

na svobodu na kauci. Soudce souhlasil, zvýšil však

kauci ze sto tisíc dolarů na půl milionu. Odsouzený částku

složil. Kde vzal tolik peněz?

Už během procesu se finančně podílel na divadelní inscenaci

Deathtrap (Smrtelná past), která se před vyprodaným

hledištěm úspěšně hrála na Broadwayi. Byla to

trochu detektivka, trochu horor. Hlavní hrdina naplánoval

téměř dokonalou vraždu své manželky, milionářky,

jejíž velké jmění chtěl získat. Nelze předpokládat, že téma

bylo vybráno náhodou. Případ Clause von Bülowa,

právě proto, že vrah pocházel z dobré rodiny a děj divadelního

kusu, ale i skutečného případu se odehrával

v pohádkovém sídle, ve společnosti horních deseti tisíc,

měl obrovskou publicitu. Ta znamená ve Spojených státech

úspěch a ten zas přináší peníze.

Druhý zdroj, odkud vzal tolik peněz, zůstával dlouho

skryt. Teprve v roce 1985 bylo publikováno tvrzení Roberta

Lenzera, autora životopisu miliardáře J. Paula Gettyho,

že Bülow byl pro Gettyho tak cenným a prospěšným

spolupracovníkem, že mu chtěl pomoci z bryndy.

Když byl obžalován, půjčil mu Getty půldruhého milionu

dolarů, aby si mohl zaplatit nejlepší obhájce. Celá

akce zůstala záměrně utajena. Částka byla uložena na

zvláštní účet u Gettyho londýnského právního zástupce

MacFarlana, ten ji převedl na běžný účet u Rhode Island

Hospital Trust National Bank v Providence, kde s částkou

mohl von Bülow volně disponovat. Účast Bülowova

anděla strážného byla pečlivě ukrývaným tajemstvím,

o původu peněz na obhajobu věděli jen jeho právní zástupci.

123

 123

9

Jednomu z nich, Alanu Dershowitzovi, profesoru právní

fakulty Harvardovy univerzity, se v roce 1984 podařilo

docílit revize procesu. Současně soudce snížil výši kauce

a von Bülow dostal peníze zpět.

Obhájci Thomas Puccio a Alan Dershowitz se pustili

do práce. Věděli, že při obnoveném řízení přijdou na

scénu stejní svědci jako v roce 1982. Proto se na jejich

vystoupení řádně připravili. V prvním procesu snad obžalovanému

nejvíc přitížila výpověď jeho bývalé milenky

Alexandry von Moltke-Islesové. Teď byla v Evropě,

když ji však žalobce vyzval, aby svědčila, vrátila se. Věděla,

že se dostane na první stránky novin a její fotografie

se objeví ve všech světových obrázkových časopisech.

Znovu do posledních podrobností reprodukovala

tehdejší telefonický rozhovor, znovu zdůraznila Bülowovo

přiznání, že nepomohl manželce v nouzi nejvyšší,

když prakticky umírala, a teprve v poslední chvíli zavolal

k jejímu lůžku lékaře. Islesová dělala, co mohla,

předvedla profesionální herecký výkon, ale po křížovém

výslechu, který vedl obhájce Puccio, její výpověď nepůsobila

přesvědčivě. Příliš se snažila. Chtěla se pomstít

někdejšímu milenci, nebo jen toužila po výsluní veřejného

zájmu?

Reportéři si nenechali ujít příležitost, aby senzaci nevyužili.

A tak se objevil v listu New York Post také názor

nynější von Bülowovy milenky Andrey Reynoldsové.

Na adresu snaživé svědkyně řekla: „Alexandra je

pěkná žena, ale pro manželství nevhodná. Není schopna

milovat jen jediného muže.“

Islesová docílila opačného výsledku, než chtěla. Ve

své výpovědi uvedla nové okolnosti, které úspěšně využila

obhajoba. Když popisovala rozhovor se svým tehdejším

milencem von Bülowem o možnostech rozvodu

se Sunny, prozradila důležitou okolnost. Podle jeho vyprávění

se přel s manželkou pozdě do noci a Islesová

124

 124

přiznala, že jí řekl, že jeho žena během dohadování vypila

spoustu alkoholu, a navíc spolykala tablety seconalu,

což potvrzovalo podezření, že je alkoholička a narkomanka.

Advokátu Pucciovi se během obnoveného procesu

podařil husarský kousek. Alexander von Auersperg se

přiznal, že se rodina jeho matky po nehodě snažila vyplatit

Clause von Bülowa, a to ještě předtím, než on a jeho

sestra požádali o právní pomoc. Chtěli si od manžela

jejich matky prakticky koupit prohlášení, že se vzdává

nároku na dědictví. Zřejmě ani oni nepočítali s tím, že

by jejich matka mohla přežít.

Thomas Puccio a lékař Janis Gailitis, který v posledních

letech ošetřoval Sunny von Bülowovou, načrtli při

křížovém výslechu portrét milionářky, jaký nikdo nečekal.

Trpěla pocity méněcennosti. Propadala melancholii.

Zvykla si na obrovské dávky léků. Ty jí měly pomoci

překonat životní problémy, které kupodivu měla. Těžce

nesla, že její dcera opustila domov, vdala se a odstěhovala

do Rakouska. Nemohla se smířit s tím, že manžel

měl milenky. Celkem třikrát se pokusila o sebevraždu.

Proč by to nemohla udělat počtvrté? Stačilo přece píchnout

si inzulinovou injekci, když ji nepotřebovala.

V červnu 1985 zprostil soud Clause von Bülowa obžaloby

v plném rozsahu. Vrátil se na své luxusní sídlo

Clarendon Court. V té době jeho manželka ležela v nemocnici

v hlubokém kómatu, z něhož se již neprobrala.

P. S.

Případ Clause von Bülowa skončil přečtením nečekaného

rozsudku. Velmi významný, velmi bohatý obžalovaný

se dostal na první stránky novin, zařadil se však také

mezi nesmrtelné, odsouzený byl šokován a veřejnost

také. Bylo pošetilé tvrdit ve zdůvodnění rozsudku, že

nebyl jediný pádný důvod, proč by měl milionář zabíjet

svou, už dlouhá léta těžce nemocnou, manželku.

Obhájci se znovu pustili do práce, vypracovali odvolání,

upozornili na skutečnost, že se rozsudek opíral jen

125

 125

o jediné prohlášení služky paní Bülowové, která ve

skříňce svého pána našla kromě jiného nepoužitou ampuli

inzulinu, ale mimo to žádné patrné stopy po vpichu

injekční jehly na těle nemocné. Obnovený proces byl

zahájen v dubnu 1985 v soudní síni v Providence na

Rhode Islandu. Druhé dějství, které novináři označili

v titulcích za Případ Šípkové Růženky, se odehrálo v zapečetěné

místnosti členů poroty. Ti odpoledne 10. června

1985 prohlásili obžalovaného Clause von Bülowa za

nevinného. Tímto rozhodnutím se kriminální případ dostal

do kategorie těch, které vešly do dějin.

126

 126

Smůla doktora Pardhyho

1

Birmingham je po Londýnu největším britským městem,

už za války v něm žilo víc než milion obyvatel.

Mezi nimi i doktor Krišna Morišvar Pardhy. V roce

1943 mu bylo 68 let, stále však ještě pracoval, patřil totiž

mezi špičku britských ženských lékařů. Už pětatřicet

let byl známým gynekologem se stálými klientkami. Ve

čtvrtek 10. června se však dostal do situace, kterou mu

žádný z kolegů nezáviděl.

Onoho večera, když už všichni lékaři zavřeli své ordinace,

zatelefonoval jeden z praktických lékařů kolegovi,

profesoru Websterovi, že doktor Pardhy znásilnil jednu

ze svých pacientek.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se profesor Webster.

„Pearsonová.“

„Jde o doktorovu stálou pacientku?“

„Určitě. Chodí k němu pravidelně.“

„Co náš kolega té paní léčí?“

„Kdysi, ještě před válkou, jí provedl potrat a jinak

k němu chodila pravidelně na prohlídky. Předepisoval jí

uklidňující prostředky.“

„Takže známá?“

„Dá se tak říct.“

„Co jí předepisoval?“

„Antikoncepční pilulky.“

„Ten lékař má neobvyklé jméno.“

„Přistěhoval se z Indie. Vystudoval v Londýně a pak

se usadil tady u nás v Birminghamu.“

„Budu tento telefonický rozhovor považovat za úřední

127

 127

hlášení a zařídím všechno potřebné. Jak se ta paní Pearsonová

jmenuje křestním jménem?“

„Tak to bohužel nevím, ale můžu to ještě zjistit.“

„Udělám to sám.“

Policisté si pospíšili, jako by právě neměli co dělat.

Postarali se o několik podepsaných prohlášení, předložili

návrh a náčelník vydal příkaz k zatčení podezřelého,

ještě v noci zazvonili u dveří doktorova domku. Ukázali

mu zatykač, nařídili mu, aby se oblékl, že ho odvezou

na policejní stanici. Později pak spěch vysvětlovali tím,

že potřebovali dostat včas oblek, v němž doktor Pardhy

chodil ve své ordinaci, aby v laboratoři mohli zjistit stopy

po pohlavním styku.

„Bylo třeba odnést jeho šaty do chemické laboratoře

dřív, než by je podezřelý odnesl do čistírny. Potřebovali

jsme rychle důkazní materiál,“ řekl seržant.

2

Ta píle policistů připomínala spíš jednání filmových

detektivů při přepadení banky nebezpečnými lupiči než

hledání spermií na doktorových vlněných kalhotách.

Doktor Pardhy se s jejich snahou vyrovnal jedinou větou:

„Nebudu odpovídat na jakékoliv vaše otázky. Všechno,

co jsem od vás slyšel, je lež, vaše jednání je naprosto

nepatřičné. Mimochodem vaše prohlídka v mém bytě je

nezákonná. Ukažte mi povolení, které by vás k ní opravňovalo.“

Veřejný žalobce se snažil zachránit, co se dalo, už

v pondělí 28. června 1943 předvedli podezřelého lékaře

před soudce a žalobce Pugh dal do soudní síně přinést

narychlo slepený model lékařova bytu i ordinace s čekárnou

a operačním stolem.

„Vážení přítomní,“ začal soudce lord Ilkestone čtením

obžaloby, „chtěl bych doporučit přítomným ženám,

128

 128

aby opustily soudní síň, protože budeme hovořit o věcech

nepříjemných a choulostivých.“

Ani jedna nevstala a neodešla, naopak usmívaly se

v naději, že za chvíli uvidí napínavé soudní představení.

Mýlily se. Veřejný žalobce začal odjinud.

„Žalobu podala paní Pearsonová. Je jí třicet pět let,

třináct let je vdaná, je matkou jedenáctileté dcery. Manžel

je inženýrem s ročním platem 800 liber. Oba patří

k věrohodným lidem. Dovedu si představit, že paní žalující

se delší dobu rozhodovala, jestli se má obrátit na

policii. Nakonec to udělala, protože považuje za svoji

občanskou povinnost bojovat proti nebezpečným hříšníkům,“

řekl, sáhl po obžalobě a pokračoval:

„Byl bych rád, kdybyste věnovali pozornost mému

sdělení. Řeknu vám pár slov o vzájemném poměru lékaře

Pardhyho a paní Pearsonové. Ona se s lékařem seznámila

už před pěti lety. Poslal ji k němu její obvodní lékař,

aby jí provedl žádaný potrat. Při poslední návštěvě

seděl v ordinaci manžel paní Pearsonové jako stráž za

španělskou stěnou. Sám zřejmě viděl, aspoň to tvrdí, jak

si jeho manželka musela na operačním stole lehnout na

bok, jak ji potom doktor ohmatával.“

„Měl holé ruce, nebo měl rukavice?“ zeptal se soudce

Ilkestone.

„Měl tenké lékařské gumové rukavice,“ řekl pan Pearson.

„Měl je na obou rukách?“

„Na pravé určitě. To jsem viděl na vlastní oči.“

„Jak se chovala vaše paní?“ zeptal se soudce.

„Najednou začala křičet, když do ní doktor Pardhy

vstrčil pár prstů.“

„Volala o pomoc?“

„Jistě.“

„Vy jste už, pane Pearsone, neseděl za onou španělskou

stěnou?“

„Ne. Vyšel jsem ven a přistihl jsem doktora Pardhyho,

jak jednou rukou drží kapesník před rozparkem svých

kalhot.“

129

 129

„Jak jste na to reagoval?“

„Skočil jsem po něm a chtěl jsem ho praštit.“

„Mluvil jste s ním?“

„Jistě.“

„Káral jste ho, nebo jste ho z něčeho obvinil?“

„Křičel jsem, že je sviňák svinský.“

„Takže jste na něj vůbec nesáhl?“

„Chvíli jsem ho držel za obě ruce.“

„Pak jste odešli?“

„Ano.“

„Děkuji vám.“

„Paní Pearsonová, byla jste u doktora Pardhyho poprvé?“

„Ne. Nebyla.“

„Takže jste k němu do ordinace už předtím chodila?“

„Ano.“

„Byla jste s jeho léčením spokojena?“

„Měla jsem takový divný pocit.“

„Můžete nám říct jaký?“

„Divný.“

„Prozraďte prosím soudu, jaký pocit konkrétně?“

„To nevím.“

„Při vaší poslední návštěvě jste vzala s sebou do ordinace

manžela, kterého jste, jistě se souhlasem doktora

Pardhyho, posadila za paraván, aby vás slyšel. Jeho

role byla prostá. Vy jste vykřikla, on vyskočil a přiřítil

se k operačnímu stolu, nadával lékaři a nazval ho nakonec

sviňákem. Můžete nám říct proč?“

„Proto.“

„To není odpověď. Nemůžete si dovolit tak neslušné

nadávky. Nemáte jediný důvod proč ho urážet. Podle zápisů

kliniky vás vždycky dobře ošetřil a nikdy se k vám

nechoval neslušně. Anebo se k vám doktor Pardhy už

někdy předtím zachoval nemravně?“

„Jistě.“

„Byl u toho i v tomto případě přítomný váš manžel?“

„Ano.“

„Vy jste zkušená žena, jste už několik let vdaná.“

130

 130

„Ano. Jsem vdaná již třináct a půl roku.“

„Máte nějaké potíže psychického rázu nebo spojené

s pohlavním stykem?“

„Ne. Všechno je v pořádku.“

„Myslíte si, že by nám ještě jiná tak dlouho vdaná žena

vyprávěla tuto podivnou historii? Co se vlastně stalo?

Šla jste na zdravotní prohlídku ke gynekologovi a divila

jste se, když se vás dotkl rukou v gumové rukavici. Myslíte

si, že existuje ještě nějaká druhá žena, kterou doprovází

na gynekologii manžel?“

„Proč by nemohl?“

„Takže vy jste ho sama vyzvala, aby vás doprovázel

dokonce až do gynekologické ordinace?“

„Proč ne? Seděl za paravánem.“

„Ale proč tam seděl? Vy jste oba už napřed podezírali

doktora Pardhyho, že by se mohl neslušně chovat? Gynekolog,

který vás vyšetřuje? Co jste proboha oba očekávali?

Do vaginy přece musí nějak nahlédnout. Měla

jste toho dne, 10. června, nějaké potíže?“

„Vůbec žádné.“

„Neměla jste třeba už ráno strach, co se bude u lékaře

dít? Anebo jste s tím přímo počítala?“

„Ne. Já jsem byla naprosto v pořádku.“

„I psychicky?“

„Neměla jsem důvod bát se doktora už napřed.“

„Ale vy jste s tím snad dokonce počítala. Není to tak?“

Neodpověděla. Kroutila se na místě, našlapovala na

obě špičky nohou najednou, jako by se chtěla houpat.

Když soudce ohlásil krátkou přestávku, šla s manželem

na chodbu a postavila se s ním k oknu, aby oba byli zády

k těm, kdo procházeli kolem. Když soudní sluha zazvonil,

vešla s manželem do soudní síně a pozorně poslouchala

projev obhájce obviněného doktora Pardhyho.

„Poslouchali jsme pozorně. Je naprosto jasné, že doktor

Pardhy se ničeho nesprávného nedopustil. Nebylo to

technicky vůbec možné. Řekněte mi prosím, paní Pearsonová,

jak to bylo s účastí vašeho manžela při té lékařské

prohlídce?“

131

 131

„Jak? Nijak!“

„Tak já vám pomůžu. Váš manžel seděl za tím paravánem,

vy jste na něj zavolala a on se rychle objevil u operačního

stolu a začal křičet, co si to dovolujete, co to

s mojí ženou děláte! Bylo to tak nějak?“

„Ne. Nebylo.

„Neřekl: počkejte, však vám to přijde draho?“

„Ne, neřekl.“

„Vyhrožoval doktorovi policií?“

„Ano. Říkal mu, že to bude hlásit na policejní stanici.“

3

Obhájce měl připraveno překvapení. Vzal list papíru,

velkými tiskacími písmeny na něj napsal jméno Rosswellová,

ukázal papír porotcům i žalobkyni.

„Na tomto lístku papíru je napsáno jedno jméno, znáte

manžela této ženy?“ zeptal se.

„Jistě, je to pan Rosswell, oba jsou naši rodinní přátelé.“

„Jak se k vám choval manžel paní Rosswellové? Nebylo

jeho chování odporné nebo snad necudné?“

„Nic takového jsem nepozorovala.“

„Neřekl vám někdy pan Rosswell, že se chování vašeho

manžela k paní Rosswellové změnilo k horšímu?“

„Ne. Proč?“

„Opravdu ne?“ zeptal se soudce.

„Ona k nám jenom jednou přišla a stěžovala si na

manžela.“

„Co se jí nelíbilo?“

„Že věnuji víc pozornosti jejímu manželovi.“

„Opakovala se taková stížnost ještě jindy?“

„Ne. Já myslím, že jsme si to všechno navzájem

vysvětlili, řekla jsem jí, že nemám nic takového v plánu.“

132

 132

„Takže se to samo vyřídilo, je to tak?“ zeptal se obhájce.

„Neopustil ji její manžel a nenastěhoval se k vám?“

„Ne. Ona a její manžel se dostali do finanční krize.

Přišli o nějaké peníze, a tak jim můj manžel nabídl, aby

se prozatím přestěhovali k nám, pak sehnal panu Rosswellovi

místo v jeho podniku.“

„Jak dlouho u vás bydleli?“

„Asi tak půl roku.“

„Stalo se někdy, že jste šla na policii, protože se vám

zdálo, že se nějaký muž nechová podle vašich představ?“

„Ne. Jen jednou, asi tak před třemi roky, vrazil v biografu

nějaký chlap do mojí židle, když jsem se snažila

zachovat rovnováhu, tak mne objal a políbil. Přitom jsem

z té židle spadla.“

„Oznámila jste to tenkrát policii?“

„Ne. Proč?“

„Stalo se vám snad ještě něco jiného podezřelého?“

„Ano.“

„Za jakých okolností?“

„Zazvonil u nás nějaký chlap a řekl, že by se rád podíval

na náš byt.“

„Znala jste ho?“

„Ne. Nikdy předtím jsem ho neviděla. Ve dveřích mi

řekl, že si chce koupit podobný dům, nebo si takový postaví

a že by rád viděl, jak bude vypadat, až bude hotov.“

„Pozvala jste ho dál?“

„Ano. Když si prohlédl všechny místnosti, tak za

mnou přišel do kuchyně, objal mne, posadil mne na židli

a začal mne líbat.“

„A co dál?“

„Nic.

„Nešla jste to hlásit policii?“

„Hlásila jsem jim to.“

„Co vám řekli?“

„Abych si příště dala pozor, že chlapi jsou prostě takoví.“

„A jak to bylo s doktorem Pardhym. Šla jste to ohlásit?“

133

 133

„Ne.“

„Tenkrát to bylo poprvé?“

„Ano. Řekla jsem to jen manželovi.“

„Jak na to reagoval?“

„Řekl mi, že doktor Pardhy je velmi dobrý a ochotný

lékař s vynikající praxí, že má báječnou pověst. No,

a tak jsme na to zapomněli. Tedy já jsem se na to snažila

zapomenout.“

Bylo to zdlouhavé povídání, ale soudce chtěl znát

každou maličkost, protože už odpočátku věděl, že nemohou

odsoudit nějakého muže za to, že políbí jakoukoliv

ženu. Pak přišel za ohrádku pro svědky manžel paní

Pearsonové. „Pane Pearsone, řekněte nám, prosím, co

jste dělal, když jste vyšel zpoza onoho paravánu.“

„Nic. Já jsem nedělal nic.“

„Co jste řekl vaší paní manželce?“

„Aby na to zapomněla, že se přece nic nestalo.“

„Jak na to reagovala?“

„Řekla, že se už musí posadit.“

„Ona stále ještě ležela na operačním stole?“

„Ano. Ale doktor Pardhy jí řekl, aby ještě chvilku odpočívala,

aby se uklidnila. Manželka mi ale řekla, abych

se podíval na doktora.“

„Z jakého důvodu?“

„Měl v ruce sežmoulaný kapesník a na kalhotách nezapnutý

poklopec. Tak jsem doktora oběma rukama popadl

a řekl jsem mu, že je sviňák, že moji ženu vůbec

neprohlížel.“

„Co vám na to řekl?“

„Že je moje žena neurotička a že si vymyslela, že je

těhotná. A pak mi ještě řekl, že je starý muž, který má

navíc problémy s prostatou. Oznámil mi však něco velmi

důležitého. Řekl mi, že moje žena měla několik hodin

před vyšetřením s někým pohlavní styk.“

„Věděl jste o tom?“ zeptal se soudce.

„Ne.“

„Věřil jste tedy, že to jsou u vaší paní jen zcestné

představy?“

134

 134

„Ano, nevěřil jsem, že by byla těhotná.“

„Věřil jste doktoru Pardhymu?“

„Ano. Věděl jsem, že pravdu má doktor Pardhy. My

jsme k němu přece přišli proto, aby nám řekl, jestli je

moje žena těhotná.“

„Je to tak, pane doktore Pardhy?“

„Je to sice trapné, že se vůbec k nesmyslnému nařčení

mám před porotou vyslovit, je však zapotřebí říct, že

mne ten zbytečně rozčilený manžel mojí pacientky hlasitými

nadávkami častoval ještě na ulici. A ještě něco:

moje pacientka, která se mne snaží obvinit, prohlašuje,

že si není jistá, jestli byla nebo nebyla znásilněna. Její

manžel seděl jen dva kroky od operačního stolu, nic

však neslyšel a reagoval až na zavolání manželky.“

Byl to podivný kriminální případ. Předseda soudního

dvora lord Ilkestone ohlásil, že hlavní líčení bude zahájeno

26. července 1943, všichni tedy měli na posouzení

dost času.

4

Na scéně se objevil nečekaný a velmi podivný svědek.

Jmenoval se Ernest Boucher, odpykával si ve věznici

trest. V novinách si přečetl reportáž ze soudní síně, poslal

své matce dopis s prosbou, aby zprávu odeslala

nebo odevzdala soudci. Mladičký chlapec pak před

soudcem vypověděl, že se s žalující paní Pearsonovou

několik týdnů před nástupem trestu pohlavně stýkal,

takže znal také její rodinu. Milenka však dávala pozor,

aby ji s ním nikdo nepřistihl, proto se většinou milovali

v některém z hodinových hotelů.

Předseda soudu lord Ilkestone a soudce Wrottesley

pokračovali ve výslechu obžalovaného i svědků a jako

první vyslechli paní Pearsonovou.

„Můžete nám odpovědět na otázku, zda vás již jednou

v lednu 1943 znásilnil?“

135

 135

„Ne,“ řekla s důrazem na jediné slovo.

„Mám na mysli sexuální styk při vaší návštěvě doktora

Pardhyho.“

„Ne. Pokud vím, tak ne.“

„Vy jste, paní Pearsonová, chodila do ordinace doktora

Pardhyho častěji?“

„Ano.“

„Měla jste při některé z předešlých prohlídek pocit, že

došlo k nějakému styku? Neměla jste například na vašem

spodním prádle nějaké mokré skvrny?“

„Ne.“

„Ani manželovi jste nic takového neřekla?“

„To si nepamatuji. Snad jsem mu jednou řekla, že

jsem při gynekologickém vyšetřování cítila na svém těle

rukáv jeho pláště.“

„Jak na tu zprávu reagoval váš manžel?“

„Nevěřil, že by k něčemu mohlo dojít.“

„Přesto jste tvrdila, že máte z doktora strach.“

Bylo to zmatené a opakované tvrzení, vyslýchaná si

při výslechu vší silou žmoulala v dlaních kapesníček.

Když předstoupil za ohrádku svědků Ernest Boucher,

doprovázený vězeňským dozorcem, s nímž byl spoután

kovovými náramky, nervózně přešlapovala.

„Znáte tohoto muže, paní Pearsonová?“

„Ne.“

„Zamyslete se, prosím. Uvědomte si, že nám poslal

dopis.“

„Nevím, oč jde.“

„Já vám to tedy připomenu,“ řekl žalobce. „Sešla jste

se s ním v hotelu?“

„Ne.“

„My ale máme doklady o tom, že jste s ním přespala

v hotelu Commercial na Bromsgrove Street 15. srpna

1942.“

„V životě jsem ho neviděla.“

„My však máme po ruce dokumenty, že jste se s ním

sešla nejméně třikrát, že jste mu dokonce při jednom

z velikonočních setkání darovala na památku kapesník.“

136

 136

„Nic o tom nevím.“

„My však máme důkazy. Anebo jste v tom hotelu spala

s někým jiným?“

„Já jsem v tom hotelu spala jedině se svým manželem.“

„Kdy prosím?“

„V lednu 1942, když jsme se vraceli z pobytu ze

Skotska.“

„Jindy jste se s ním nesetkala?“

„Ne. Myslím, že ne.“

„Nesešli jste se v kavárně Grey’s Café v srpnu 1942?“

„Ne.“

Bránila se, jak se dalo. Na všechny otázky odpovídala

jediným slovíčkem. Na mladého muže, kterého strážný

přivedl z cely, kde si odpykával trest, se ani nepodívala.

Popřela i dost překvapivé sdělení, že se setkala

nebo stýkala s manželem své kamarádky Rosswellem,

velmi pobouřeně prohlásila, že to všechno není pravda,

že se pan státní žalobce mýlí, když ji obviňuje z manželské

nevěry.

Její manžel také požádal soudce o slovo a prohlásil,

že není možné, aby jeho manželka strávila noc 15. srpna

1942 s někým cizím, protože byli spolu.

5

Některé soudní procesy se táhnou donekonečna. Svědci

přicházejí ke stupínku se zábradlím, znovu opakují už

několikrát opakované. Při výslechu doktora Pardhyho

se ukázalo, že měl devatenáct let poměr se svou velmi

mladou pacientkou. Klidně vyslechl žalobce, pak prohlásil:

„Nejsem si jist, že bych měl odpovídat na otázky, týkající

se procesu, který jsem podstoupil téměř před dvaceti

lety a byl jsem přes všechny snahy státního žalobce

osvobozen.“

137

 137

„Bavil jste se o nynějším případu s vaší manželkou?“

„Nebyl důvod povídat si o soudem tvrzených nesmyslech.“

„Pane Pearsone, s vaší paní jste uvažovali o tom, že

budete žádat, aby doktor Pardhy vám dal nějaké peníze.“

„Ne.“

„Chtěli jste požádat o náhradu škody. Mluvili jste

o tom. To nemůžete popřít.“

„Není to pravda.“

„Nechtěli jste ani, aby vám doktor Pardhy zaplatil výlohy

na právníka?“

„Možná že jsme se někdy bavili o tom, že bychom já

i moje manželka všechny získané peníze věnovali Červenému

kříži nebo jiné podobné organizaci. Všechno

dostanou charitativní instituce.“

„Tudíž počítáte s tím, že žalovaný doktor Pardhy bude

muset zaplatit za soudní výlohy a vy budete mít možnost

udělat s těmi penězi cokoliv, takže jste odpočátku počítali

s tím, že soud rozhodne ve váš prospěch.“

„Na to se zeptejte našeho právníka.“

„Paní Pearsonová, chcete tvrdit, že vás doktor Pardhy

už v lednu 1943 znásilnil?“

„Ne, to nechci tvrdit.“

„Pak tedy potvrzujete, že jste s ním nikdy neměla pohlavní

styk?“

„Ano, neměla.“

„Co jste však řekla vašemu manželovi? Jemu jste řekla

něco jiného?“

„Ano.“

„A co to bylo?“

„Svěřila jsem se svému manželovi, že jsem na svém

těle cítila jeho rukáv. Rukáv košile nebo saka.“

„To vás tak rozčílilo? Rukáv košile?“

„Ano.“

„Řekla jste to manželovi?“

„Řekla.“

„Co vám na to odpověděl?“

„Řekl, že doktor Pardhy je čestný člověk a dobrý

138

 138

ženský lékař, že měl možná na svém obleku delší rukávy.

Je rozumný a nemá důvod, proč by se tak podezřele

choval.“

„Ale vy jste šla na policejní stanici a tam jste do protokolu

prohlásila, že vás doktor Pardhy pohlavně obtěžoval

a že vám dělal neslušné návrhy, že je třeba od něj

žádat určitou pokutu.“

6

Doktor Pardhy se podle žalobkyně dopustil bůhvíčeho.

Když vstoupil na pódium, odpovídal na otázky ne jako

obžalovaný, ale jako zkušený lékař. Jeho prohlášení znělo

jako odborné posouzení pacientky, kterou znal už několik

let, a věděl, že patří mezi ty, s nimiž je třeba jednat

jako s malými holčičkami. Zatím řekl jen pár uklidňujících

vět a počkal na vyjádření soudního znalce, profesora

doktora Gamgeea z Birminghamské univerzity:

„Měl jsem možnost, vážený soude, prohlédnout obžalovaného

kolegu a zjistil jsem, že jeho prostata je v takovém

stavu, že doktor Pardhy není schopen znásilnit žádnou

ženu. Lékaři, kteří denně a po dlouhá léta pracují ve

svém oboru s obnaženými ženami, vyjadřují se o ženských

genitáliích lhostejně, není pravděpodobné, že by

je dotyk s nimi vzrušil.

Když dovolíte, vyslovím se k podivnému případu jedinou

větou: k žádnému nemravnému styku doktora Pardhyho

s žalující paní Pearsonovou nedošlo, žalobkyně se

nestala obětí nemravného činu. Dnes už je na další dohady

pozdě, radím však paní žalobkyni, aby si záležitost do

zítřejšího dne v klidu a v prostředí svého bytu rozmyslela.

Dovolte mi však ještě jednu odbornou poznámku, podívejte

se na nahýbací lékařskou stolici a zjistíte, že pohlavní

styk na tomto lehátku není technicky možný.“

Byl to podivný soudní proces, právníci si s tématem

nevěděli rady, svědci se nechovali jako svědci, nakonec

139

 139

se soudce i žalobce dohodli, že líčení bude zastaveno. Je

pravděpodobné, že soudní protokoly dostali znovu policisté,

protože porotci se nedokázali vyjádřit pro ani proti.

Tak došlo k repríze soudního řízení až třináctého prosince

1943 s novým soudcem Normanem Birkettem.

Ten se jen několik minut po zahájení líčení vyjádřil, že

podle zprávy profesora Gamgeea z Birminghamské univerzity

obžalovaný ženský lékař Pardhy trpí již dlouhá

léta těžkým zbytněním prostaty, takže není schopen soulože.

Porotci se přestěhovali do vedlejší místnosti, radili

se jen půl hodiny. Jejich předseda prohlásil, že se všichni

shodli na nevině obžalovaného.

V novinách se pak objevila reportáž s poznámkou, že

snad bude nutné, aby každá pacientka, která přijde

k ženskému lékaři třeba jen na kontrolu, si přivedla do

ordinace svědka, který by potvrdil, že ženský lékař nemocné

kontroluje, ale neznásilňuje je.

140

 140

Jedovatá černá vdova

1

„Advokátní kancelář George Walton and George Walton,“

ohlásila se sekretářka.

„Paní Craffordovou, prosím,“ řekl mužský hlas.

„Není přítomna, mohu něco vyřídit, pane?“ zeptala se

sekretářka.

„Ewerel Hoskins. Chtěl jsem si s ní smluvit schůzku.

Zavolám zítra ráno.“

„Budeme se těšit, pane Hoskinsi. Vyřídím paní Craffordové,

že jste volal.“

Elisabeth Craffordová pracovala už přes dva roky v nejznámější

advokátní kanceláři v Augustě, v jednom z větších

měst amerického státu Georgia, a je třeba říct, že s ní

šéfové byli spokojeni. Walton and Walton totiž nebyla ledajaká

firma. Založil ji kdysi syn slavného George Waltona,

který podepsal deklaraci nezávislosti Spojených států.

Sekretářka počkala ještě asi hodinu, znovu se podívala

do denního plánu paní Craffordové, zjistila, že nemá na

programu jednání mimo kancelář, pak její nepřítomnost

ohlásila prokuristovi.

„Zavolejte k ní domů,“ nařídil. „Třeba jí není dobře.

Víte, že má poslední dobou potíže.“

Sekretářka vytočila číslo Craffordových, ale nikdo telefon

nezvedl. Pak si vzpomněla, že v Savannah Road,

v domě, kde Elisabeth bydlí, je obchod, kam Elli chodí

ráno pro mléko.

„Ne, dneska tady nebyla,“ řekla prodavačka.

Elisabeth Craffordová nepřišla do kanceláře ani v poledne

a ve dvě odpoledne ji našla uklízečka v bytě mrt-

141

 141

vou. Zatelefonovala na policii. Inspektor Parker se objevil

za necelou čtvrthodinu. Doprovázel ho policejní lékař.

„Našla jsem ji takhle na posteli,“ řekla uklízečka.

„Na nic jste nesahala?“

„Vím přece, co se sluší a patří. Koukám na televizi.“

„Byla nemocná?“

„Myslím, že ne.“

„Bydlí tady sama?“

„Je vdaná.“

„A její manžel?“

„Moc hodnej pán.“

„Kde bych ho našel?“

„Teďka? Měl by bejt v práci.“

„Kde pracuje?“

„Nevím, jak se to jmenuje, ale tadyhle na deskách seznamu

je jeho telefonní číslo. Tak si tam zavolejte.“

2

Christopher Crafford byl na služební cestě. Policejní lékař

prohlédl mrtvou od hlavy k patám. Nebyla nejmladší,

ale byla hezká. Ležela na posteli odkrytá, jen v tenounké

noční košili. Měla ji však omotánu kolem těla,

jako po neklidném spánku. Příčina smrti nebyla zřejmá.

Snad zástava srdce. Ale proč? Na nočním stolku byla

krabička od prášků na spaní, scházely však jen dvě tablety.

V koflíčku byla sedlina hustého kakaa. Jinak všechno

v pořádku.

Společně mrtvou svlékli a policejní lékař se ještě jednou

pustil do zevrubné prohlídky.

„Pojďte se podívat, inspektore,“ volal po chvilce, stál

nad mrtvou a ukazoval na pravou kyčli.

„Na co se mám podívat?“ zeptal se inspektor Parker.

„Tadyhle ta malinká fialová tečka.“

„Piha?“

142

 142

„Ne, inspektore, řekl bych, že je to jizvička po kousnutí

nebo po štípnutí.“

„Tenhle byt nevypadá jako štěničárna,“ řekl inspektor

a rozhlížel se po skrovně zařízeném pokoji.

„To bych si vyprosila, pane,“ bránila se uklízečka.

„Chodím sem každý čtvrtek a vždycky vytírám a vysávám.“

„A dneska? Dneska je taky čtvrtek,“ řekl inspektor

Parker.

„Dneska jsem ještě nezačala. Vy byste byl první, kdo

by mě seřval, kdybych tady utírala prach.“

„Tak co, doktore? Příčina smrti?“

„Musíme počkat na pitvu.“

V předsíni práskly dveře, kdosi zavolal Elli, několik

rázných kroků, v ložnici se objevil vysoký, pohledný

muž s aktovkou v ruce, chvíli zíral na postel, pak hlasitě

zvolal:

„Proboha, ne! Miláčku, ne!“

Lékař i inspektor ustoupili na krok od postele. Muž

přiskočil k lůžku, klekl si, vzal mrtvou za ruku, vzdychal

a dal se do breku. Pak začal Elisabeth Craffordovou

prohlížet, jako by na jejím těle hledal jakési znamení.

Nakonec vstal, ruce mu bezvládně visely, a zvolal:

„Proboha, ano!“

Lékař i policista stále ještě mlčeli. Muž chodil sem

a tam po místnosti, nakonec se shýbl a ukázal na malou

černou hromádku ležící u okna pod záclonou.

„Je to hrozné,“ vzdychal. „Zase pavouk!“

Nechali ho ještě naříkat, udělali mu místo, aby mohl

kráčet po místnosti od okna ke dveřím. Když se uklidnil,

zeptal se ho inspektor Parker:

„Vy jste pan Crafford?“

„Christopher Crafford.“

„Inspektor Parker, a tohle je policejní lékař doktor

Creston. Proč jste řekl zase pavouk, pane Crafforde?“

„Pojďte se podívat, tady leží.“

„Jakou to má souvislost se smrtí vaší paní?“

„Je to sklípkan nebo černá vdova. Pojďte se podívat!“

143

 143

Šel k posteli a ukázal na malou nafialovělou skvrnu

na kyčli mrtvé. „Tohle je jizvička po kousnutí,“ oznámil.

„Ale kde by se tady vzal jedovatý pavouk?“ namítl

policejní lékař. „Snovačka jedovatá i tarantule žijí přece

v tropech.“

„Nejenom v tropech,“ řekl zoufalý muž.

„V Georgii určitě ne.“

„Pro jistotu tu místnost vyplynujeme,“ řekl inspektor.

„Co kdyby tady byl ještě jeden živý.“

Technici zalepili okna a dveře plastikovými páskami,

pak otevřeli bombičku s plynem. Všichni odešli do vedlejšího

pokoje, zařízeného trochu jako pánská pracovna,

trochu jako krejčovská dílna.

„Vaše paní šila?“

„Bylo to její hobby. Když měla volno, seděla u stroje.“

Šel ke skříni, otevřel ji dokořán a ukázal na visící

šaty. „Všechno její práce. Proboha, takové neštěstí.“

„Proč jste si hned, když jste vešel, myslel, že ji kousl

jedovatý pavouk?“ zeptal se inspektor.

„Protože i moje první manželka zemřela stejnou smrtí.“

„To opravdu nevypadá na náhodu. Kde a kdy se to

stalo?“

„V Austrálii. Bydleli jsme na jednom z předměstí

Townsvillu.“

„Tam žijí tarantule?“

„Ne. Policisté řekli, že venku bylo dost zima, tak se

ten pavouk schoval dovnitř.“

„Dobře, pane Crafforde, ale kde se tam vůbec vzal?“

„Řekli, že mohl přilézt z nějaké lodi, z beden s ovocem

nebo zeleninou.“

„Proč jste si myslel, že i vaši druhou manželku pokousal

jedovatý pavouk? Tady v Augustě?“

„Nevím, inspektore, opravdu nevím, proč mě to napadlo.

Ale viděl jste tu hromádku. Měl jsem pravdu.“

„Myslím, že vaše paní pavouka zabila.“

„Kdo jiný?“

„Technici dají tu hromádku do laboratoře,“ řekl lékař,

144

 144

„a zítra budeme přesně vědět, co vlastně bylo příčinou

smrti vaší paní.“

Druhého pavouka v bytě Craffordových už neobjevili.

Analýza potvrdila, že smrt paní Craffordové byla

skutečně způsobena kousnutím jedovatým pavoukem,

i když nebyli schopni určit, zda šlo o tarantuli nebo černou

vdovu.

3

Inspektor Parker se hned pustil do pátrání. Samozřejmě

že nebylo obvyklé, aby dvě manželky stejného muže

zemřely po kousnutí sklípkanem nebo jiným jedovatým

pavoukem. Navíc byla i smrt po kousnutí známými druhy

málo pravděpodobná. Oběti sice většinou skončily

v nemocnici, ale do týdne byly zase doma. Ledaže šlo

o nějaký méně známý druh z tropické oblasti, kde dorůstají

až do velikosti pětadvaceti centimetrů. Ale na takového

chlupatého obra byla hromádka, kterou našli pod

záclonou, zase příliš malá.

V advokátní kanceláři Walton and Walton slyšel inspektor

Parker o zemřelé paní Craffordové jen to nejlepší.

Dozvěděl se, že se manželé přestěhovali do Spojených

států už asi před pěti roky, žili spořádaným životem. Jejich

manželství bylo šťastné. Ale prokurista firmy řekl na

konec výslechu větu, která zněla inspektoru Parkerovi

v hlavě už od minulého dne.

„Kdyby se to stalo jednou, pak to může být náhoda,

smůla, neobvyklé neštěstí. Ale dvakrát za sebou? Dvě

manželky stejného muže?“

Inspektor Parker si sice původně chtěl nechat výslech

ovdovělého na pozdější dobu, až bude vědět víc, ale protože

neměl kde začít, sedl si ještě téhož večera s Christopherem

Craffordem do nejbližší hospody, byt byl totiž

stále cítit po vyplynování, a při sklenici piva si s ním

začal povídat.

145

 145

„Proč jste se přestěhovali z Austrálie do Spojených

států?“ zeptal se na úvod.

„Kvůli výdělku. A Elli to chtěla. Říkala, že jsou

v Austrálii ještě lidojedi.“

„Jak dlouho jste žil v Austrálii?“

„Já jsem se tam narodil.“

„Kde?“

„V takové díře, kdesi v pustině. Jmenuje se to Hillsboro.

Táta tam tenkrát hledal zlato. Víte, inspektore, můj

otec byl tak trochu dobrodruh. Nejdřív začal s chovem

dobytka. Ale ne nějaká stáda! Pár krav a ovce, které jsme

stačili sníst. Pak se zbláznil, to už jsem chodil do školy,

a kopal do země díry, že najde spoustu zlata a všichni se

odstěhujeme do Perthu.“

„Našel něco?“

„Jo, pár divných kamenů. Byla to uranová ruda. Tak

začal těžit uran a všichni jsme se stěhovali do pustiny,

kam vozili vodu v sudech.“

„Měl jste sourozence?“

„Jednoho bráchu. Máma byla s tátou nešťastná. Nikdy

neměl peníze a nikdy nebyl doma. Když kopal někde

v poušti, přísahal, že se vrátí s pytlíkem cenných opálů.

Jednou nepřišel ani za týden. Tak jsme ho šli hledat. Ležel

v té díře. Uštkl ho nějaký had.“

„Vaše rodina má zřejmě smůlu na jedovaté pavouky

a hady,“ neodpustil si jízlivou poznámku inspektor Parker.

„To máte pravdu. Já jsem měl jednou taky namále.

Když jsme otce pochovali, odstěhovala se s náma máma

do Townsvillu. Jenže já jsem taky nevydržel na jednom

místě. Vydal jsem se do hor, kde zbohatlo hezkejch pár

desítek chlapů. Jenže jsem neměl štěstí a málem jsem

v pustině zemřel hladem.“

„Vrátil jste se domů?“

„Domů? Ani ne. Já jsem se totiž oženil.“

„Kolik vám bylo?“

„Dost, abych měl rozum. Hledal jsem práci, chodil

jsem každý den ráno do přístavu a nakonec si mě najali

146

 146

na soukromou jachtu jako lodníka. Nic jsem pořádně neuměl,

a tak jsem musel dělat všechno. Pak si mě všimla

majitelka lodi a já jí. Nejdřív mě vzala z paluby a dala

mi oblíct uniformu stevarda, nakonec si mě pozvala do

kabiny a už mě nepustila. Oženil jsem se s ní. Jmenovala

se Hortenzie Moranová a žili jsme spolu devět let.“

„Byla bohatá?“

„O něco starší než já a byla vdova. Manžel jí zanechal

dost velký majetek. Jenom ta jachta měla obrovskou cenu.“

„A vaše paní Hortenzie pak zemřela na kousnutí jedovatým

pavoukem?“

„Bohužel.“

„Proč bohužel? Zdědil jste přece značný majetek.“

„Nebylo to zase bůhvíco.“

„Co jste dělal, pane Crafforde? Myslím, čím jste se

živil?“

„Živil? Měl jsem dost na kontě a obchodoval jsem.“

„Dařilo se vám?“

„Právě že ne. Začal jsem pronajímat jachtu, ale nevynášelo

to. Nakonec jsem ji musel prodat. Špatně prodat,

inspektore. Moc mi z toho dědictví nezůstalo.“

Toho večera se rozešli jako přátelé, kteří si při skleničce

piva dobře popovídali. Inspektor Parker však nebyl

jen pozorně naslouchající společník, byl především

policista, a tak nevěřil ničemu, co si předtím neověřil.

Rezident Interpolu sídlil v hlavním městě Georgie Atlantě

nedaleko Terminal Station. Inspektor vypracoval

dotaz se všemi údaji, které mohly vnést více světla do

podivného případu s pavouky. Americká centrála Interpolu

pak žádost poslala australské národní centrále Interpolu

do Canberry. Inspektor však nelenil, ještě jednou

navštívil advokátní kancelář, promluvil se sekretářkou

a od ní se dozvěděl, že to příkladné manželství Craffordových

mělo přece jen trhliny.

Elli vyprávěla své kolegyni, jak se se svým manželem

seznámila. Prodávala v obchodě s potřebami pro majitele

jachet, on se tam přišel zeptat na jakousi součástku,

147

 147

ona se mu zalíbila, Elli byla velmi pohledná a přitažlivá

žena.

„Měli Craffordovi hodně peněz?“ zeptal se inspektor

sekretářky.

„Neřekla bych. To by přece Elli nechodila do práce.“

„Její manžel musel zdědit po první manželce značné

jmění.“

„Elli si nikdy nemohla koupit nic dražšího. A řeknu

vám ještě něco. Náš šéf pořádá každý rok poslední srpnovou

neděli gardenparty. Samozřejmě že si každá vezme

na sebe to nejlepší. Ale Elli neměla ani pořádný

prstýnek. A vůz měla taky z druhé ruky.“

„Proč se přestěhovali do Spojených států?“

„Elli se v Austrálii nelíbilo.“

„Myslíte, že pro to měla nějaký zvláštní důvod?“

„Určitě. Dokonce o té zemi nerada mluvila. A přitom

je tam tak krásně.“

„Byla jste v Austrálii?“

„Mám v Sydney starou tetu.“

„Chtěla byste tam žít?“

„Nevím. Ale Elli tam nechtěla být za žádnou cenu.“

„Myslíte, že měla špatné vzpomínky? Že se jí tam třeba

něco nepěkného přihodilo?“

„Nikdy mi o ničem takovém neříkala.“

4

Centrála Interpolu v australském městě Canberra poslala

krátce po sobě dvě důležité zprávy. První dopodrobna

popisovala výsledek vyšetřování podivného úmrtí Craffordovy

první manželky. V zásadě se nelišilo od toho,

co vypověděl Christopher Crafford. Spory byly v určení

jedovatého pavouka. Bylo však jedno, jestli šlo o tarantuli

nebo o jiného, podstatné bylo, že australští soudní

lékaři zjistili, že si Craffordova manželka před spaním

vzala mimořádně místo jednoho uklidňujícího prášku

148

 148

dva, což mělo za následek, že velmi tvrdě spala a nevzbudila

se včas, aby pavouka zabila, ale navíc se objevila

možnost, že prášky a pavoučí jed mohly dohromady

způsobit smrt.

Výsledek vyšetřování případu úmrtí Craffordovy první

manželky byl překvapivý. Oženil se sice se starší, velmi

bohatou vdovou, ale manželské štěstí netrvalo dlouho.

Paní Hortenzie Craffordová byla panovačná, mladý

manžel nesměl o ničem rozhodovat, dokonce prý na

něm šetřila. A tak stále častěji jezdil do hor, kde se znovu

pokoušel najít zlato. Australský vyšetřovatel zjistil,

že se v pustině stýkal s příslušníky jakéhosi primitivního

kmene původních obyvatel Austrálie, že jim vyprávěl,

že se chystá znovu na moře, ze všech prací se mu nejvíce

líbí rybolov.

Jeho manželka byla nepříjemná, vymlouvala se často

na jakési ženské potíže, a tak nebylo divu, že si brzo našel

milenku. Byla to prodavačka z obchodu s lodními

součástkami Elisabeth, která se později stala jeho ženou.

Seznámil se s ní nejméně o rok dřív, než přiznal při výslechu

inspektoru Parkerovi.

To byla první nesrovnalost. Druhá byla ještě překvapivější.

Když se australští policisté snažili vypátrat, kdy

a kde se se svou milenkou oženil, zjistili, že v Austrálii

žádná svatba nebyla. Ani inspektor Parker se nedozvěděl,

kdy se ti dva brali. Prokurista advokátní kanceláře

George Walton and George Walton však vypověděl, že

se nová síla při nástupu prokázala platným australským

cestovním pasem na jméno Elisabeth Craffordová.

Prodavačka Elisabeth bydlela mimo město a do práce

dojížděla. Přítelkyně o jejím poměru vůbec nevěděly

a její rodiče taky ne. Ti se divili, když jim policista sdělil,

že jejich dcera byla vdaná a jmenuje se Craffordová. Při

vyšetřování, o něž požádal své australské kolegy z Interpolu

inspektor Parker, se o úmrtí po kousnutí jedovatým

pavoukem zjistilo toto:

Craffordovi bydleli v Austrálii v zahradní čtvrti Townsvillu

v pompézní vile, připomínající šlechtické sídlo po-

149

 149

stavené ve viktoriánském slohu. Rozlehlý park, jedno

křídlo s osmi ložnicemi pro hosty. Nádherný bazén a jen

pár set metrů od rozsáhlé terasy soukromý přístav s jachtou.

V pátek 6. listopadu došlo k tragické události. Ve vile,

vzdálené od pompézního sídla snad jen pět set metrů,

bydlel lékař dr. Hiwell.

„Mohlo to být krátce před půlnocí, když zazvonil telefon,“

vypověděl do protokolu, „ozval se zoufalý, rozčilený

hlas Christophera Crafforda, který doslova volal

o pomoc. Říkal, že se stalo něco strašného a prosil,

abych okamžitě přišel. Rychle jsem se oblékl a spěchal

jsem k vile. Svítilo se jen v hale a v prvním patře v ložnici.

Když jsem vešel dovnitř, spatřil jsem velmi vzrušeného,

rozcuchaného souseda Crafforda v pyžamu.

Lomil rukama a přivítal mě oznámením, že už je stejně

pozdě.“

„Co jste viděl, když jste přišel do ložnice paní Craffordové?“

zeptal se australský policista.

„Nepořádek. Paní Craffordová ležela na zválené posteli,

noční košili měla omotánu kolem těla, zřejmě od

toho, jak se v křečích obracela. Manžel pořád opakoval,

že už je stejně pozdě. Shýbl jsem se k paní Craffordové,

položil ucho na její hruď, pak jsem jí zkusil pulz a řekl

jsem zoufalému manželovi, že je opravdu pozdě. Jeho

žena je mrtvá.“

„Jak na to reagoval?“ zeptal se policista.

„Řekl divnou větu: byl to pavouk. Nerozuměl jsem

mu, a tak jsem se zeptal jaký pavouk?“

„Co vám odpověděl? Ale pokud možno přesně.“

„Christopher Crafford neodpověděl, šel k posteli, odkryl

noční košili a ukázal na místo pod pravým prsem.“

„Co tam bylo?“

„Tady ji kousl. Vidíte tu malou jizvičku? Jedovatá

černá vdova. Zabil jsem ji. Támhle jsem ji rozšlápl, řekl

mi a ukázal na koberec.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se doktora Hiwella policista.

„Taky jsem se ho na to zeptal.“

„A co vám odpověděl?“

150

 150

„Nevěděl. Přišel před chvílí a pavouka zašlápl těsně

předtím, než mně volal. Dýchala ještě, když jste se vrátil,

zeptal jsem se a Crafford řekl, že neví. Už od dveří si

všiml, že leží nějak divně, nenormálně. Přišel k posteli,

zvedl pokrývku a spatřil obrovského pavouka.“

Australská policie poslala zbytky jedovatého pavouka

do laboratoře, kde znalci potvrdili, že jde o snovačku

americkou Latrodectus mactans, lidově nazývanou černá

vdova. Tuto okolnost bylo možné exaktně zjistit

podle dobře zachovaného rudého znaku ve tvaru přesýpacích

hodin, který mají jen samičky. Příčina smrti byla

tedy zjištěna přesně, záhadou zůstala skutečnost, jak se

právě tento pavouk objevil v oblasti, kde normálně nežije.

První, sice velmi neobvyklá, smrt se jakžtakž dala

vysvětlit. Bylo možné podezřívat z vraždy Christophera

Crafforda. Policisté však nezískali jediný důkaz. Druhá

smrt kousnutím ale jasně dokládala, že manžel Elisabeth

Craffordové nemůže být natolik naivní, aby použil

dvakrát za sebou tak výjimečného a hlavně stejného

způsobu vraždy. Inspektor Parker byl tedy přesvědčen,

že v tragédii vystupuje ještě další, zatím neznámá postava.

Ta se objevila ve druhém hlášení australské centrály

Interpolu.

5

Šlo o zdánlivě nesouvisející okolnosti, v nichž zahráli

hlavní roli členové misijního sboru Poslové boží dvojitého

kříže. Tato organizace měla pouze černé členy a byla

pravděpodobně tajná, určitě však nelegální. Případ

začínal neobjasněnou vraždou a končil cestou jednoho

z členů tajné společnosti. Jmenoval se Josua Pouris

a pohraniční kontrola ho zadržela na letišti při odletu ze

Spojených států právě na pokyn australské centrály Interpolu.

151

 151

Druhý černý muž se jmenoval Jeremiah Pouris a byl

bratrem Josui. Našli ho zavražděného neznámým pachatelem

bílé pleti v lese nedaleko Townsvillu. Podle protokolárních

zápisů lze uvést pravděpodobný průběh vraždy.

Ti dva, běloch a černoch, měli v nedalekém lesíku

schůzku. Jeremiah Pouris byl na místě dřív, proto se rozhlížel,

odkud se ozvou kroky bílého muže. Schůzka se

totiž konala půl hodiny před půlnocí, měsíc nesvítil, byla

tma jako v pytli.

Po chvíli se ozvaly kroky, zapraskalo roští, pak bylo

slyšet:

„Jsem tady. Kde jsi, Jeremy?“

„Tady jsem,“ ozval se hlas ze tmy.

„Kde?“ zeptal se bílý.

„Tady, pojď blíž.“

„Seš tady sám, Jeremy?“

„Jasně že sám. Ta věc se týká jenom nás dvou.“

„To máš pravdu. Jen nás dvou.“

„Já se ti omlouvám, ale musíš mi dát ty prachy, já je

totiž nutně potřebuju a ty teď máš dost.“

„No tak dobře,“ řekl bílý, udělal pár kroků ve tmě, vytáhl

z kapsy pětadvacítku a třikrát vystřelil. Později zjistil

soudní lékař, že první rána zasáhla hrudní koš, nemusela

být smrtelná, druhé dvě vypálil neznámý vrah

zblízka do hlavy své oběti, což se dalo definovat jako rány

z milosti anebo spíš pro jistotu.

Policie nenašla jedinou stopu, která by vedla k vrahovi.

Oběť identifikovali snadno. Jeremiah Pouris byl

členem tajné společnosti Poslů božích dvojitého kříže.

A jeden z členů spolku se objevil na letišti v Atlantě,

hlavním městě amerického státu Georgia, kde došlo

k podezřelému úmrtí Elli Craffordové, za svobodna

Morrisonové.

Bůhví proč vyšetřovatelé australské centrály Interpolu

tušili souvislost mezi členem spolku Poslů božích

a kousnutím jedovatého pavouka. Jisté je, že se po zprávě

o zadržení inspektor Parker sebral a okamžitě letěl do

Atlanty. Zčásti proto, že si už nevěděl s těmi jedovatými

152

 152

pavouky rady, zčásti proto, že ho k tomu rozhodnutí vedl

detektivní čich, ten šestý či sedmý smysl, bez něhož

se dobrý policista neobejde.

6

Josua Pouris byl obrovský černý muž, měřil snad celé

dva metry a vypadal jako papoušek. Kalhoty měl červené,

košili s květy slunečnic v původní velikosti, na krku

mu viselo pár těžkých zlatých řetězů, v pravém uchu

měl náušnici z doby královny Viktorie. Ocitl se v nepříjemné

situaci, nedal to však na sobě znát. Choval se rozvážně

jako kazatel, který i v policajtech vidí své ovečky,

které musejí být spaseny. Měl pevné morální zásady, inspektor

Parker hned po prvních větách pochopil, že ten

bláznivě vystrojený šašek říká čistou pravdu. Zatkli ho

krátce před vstupem do letadla, které mu mělo zajistit

svobodu. Když ho přivedli před inspektora Parkera, po

prvních větách pochopil, že prohrál. Ale nemrzelo ho to,

měl vztek, když se dozvěděl, že jeho akce tragicky

ztroskotala.

„Věděl jsem, kdo zabil mého bratra,“ řekl hned na

úvod výslechu.

„Hlásil jste své podezření policii?“ zeptal se inspektor

Parker.

„Prosím vás! Jen bych se dostal do maléru.“

„Nikomu jste se s podezřením nesvěřil?“

„Mám rozum. Žádný by mi nevěřil. Bílí nás považují

za blázny boží. Neberou nás vážně. Myslí si, že jsme

primitivové z buše. Absolvoval jsem čtyři semestry práv

na melbournské univerzitě, ale pak jsem to vzdal.“

„Nešlo vám to?“

„Ale šlo. Nesnášel jsem posměšky a ústrky mých bílých

spolužáků.“

„Kdo tedy zavraždil vašeho bratra Jeremiaha?“

„Christopher Crafford.“

153

 153

„Máte pro své tvrzení důkazy?“

„Nemám. Proto jsem přiletěl za ním do Augusty.

Vím, že by mi žádný soudce nevěřil.“

„Proč si myslíte, že Crafford zavraždil vašeho bratra?“

„Protože ho Jeremiah měl v hrsti.“

„Něco na něj věděl?“

„On mu totiž obstaral černou vdovu.“

„Jak to víte?“

„Protože jsem ji přivezl. Pracuju jako stevard u australské

letecké společnosti Quantas. Létám po celém

světě. Jednou za mnou brácha přišel a vykládal mi, že

má vynikající byznys. Potřebuje přivézt pro vědecké

účely tropického pavouka Latrodectus mactans. Pro nějakou

výzkumnou laboratoř, říkal. Tak jsem tu potvoru

přivezl v plastikové krabici na sendviče.“

„Komu jste pavouka předal?“

„Bráchovi.“

„A on?“

„Craffordovi.“

„Zaplatil mu?“

„Jistě. Šlo to z ruky do ruky. Černej chlap nemá jinou

jistotu než prachy na dlaň.“

„Takže bylo všechno v pořádku.“

„Jen pár dní. Pak se objevila v novinách zpráva, že

Craffordova manželka zemřela po kousnutí černou vdovou

a my jsme věděli, že ji Crafford zavraždil.“

„Proč jste nešli na policii?“

„Protože nejsme blázni. Jsme členy spolku Poslové

boží dvojitého kříže a policajti nás mají v záznamu jako

osoby podezřelé. Prostě jsme nechtěli mít oplétačky.“

„Crafford věděl, že to víte?“

„Jasně. A brácha si na něj jednou počkal před tou jejich

přepychovou vilou a řekl mu to.“

„Co mu řekl?“

„Že je svině. Že ho podtrhl. Že by se nikdy k takovému

svinstvu nepropůjčil. A Crafford mu slíbil peníze.

Crafford od nás toho pavouka totiž koupil za padesát do-

154

 154

larů. Ale ne amerických, australských. Stará bouchačka

by ho přišla dráž.“

„Tenkrát v noci mu měl přinést peníze?“

„Dva tisíce. Ale brácha mu o ně neřekl. Nevydíral ho.

Crafford mu ty prachy sám nabídl. Ale pak do něj našil

tři kulky. Víte, inspektore, můj brácha nebyl žádný anděl.

Hodně pil a taky hrál blackjack, ale podrazník nebyl

a Craffordovi nic neudělal.“

„Jste tedy přesvědčen, že Christopher Crafford zavraždil

svoji manželku Hortenzii pomocí jedovatého pavouka.“

„Tak to bylo.“

„Jste ochoten svou výpověď podepsat?“

„Samozřejmě. Bude-li třeba, potvrdím to před soudem

pod přísahou.“

„Proč jste se vypravil do Augusty?“

„Přišel jsem pomstít smrt svého bratra.“

„Chtěl jste zastřelit Christophera Crafforda?“

„Ne. Přivezl jsem mu pavouka.“

„Jedovatou černou vdovu?“

„Stejnou, jakou zabil svoji manželku.“

„Ale Crafford žije.“

„To jsem nevěděl. Řekli mi to až po zatčení na letišti.

Měl jsem smůlu. Přinesl jsem pavouka v krabici do domu,

kde bydlí Crafford se svou novou ženou. Dostal

jsem se v noci na balkon a otevřeným oknem jsem pavouka

vhodil dovnitř. Crafford měl zemřít stejným způsobem,

jakým zavraždil svou manželku, aby se dostal

k jejím penězům.“

„Kdy jste vhodil pavouka dovnitř?“

„Kolem půlnoci.“

„Jenže ta černá vdova dostala hlad až brzo ráno, když

už byl Crafford z domu a kousla jeho ženu Elisabeth.“

„Udělal jsem chybu, nepočítal jsem, že pavoukovi bude

trvat pár hodin, než se po dlouhém pobytu v krabici

probere. Je mi líto. Měl jsem právo pomstít smrt bratra,

ale neměl jsem právo zabít nevinnou Elisabeth Craffordovou,“

řekl Josua Pouris.

155

 155

Koncem listopadu 1986 odsoudil trestní senát v Augustě

v americkém státě Georgia Christophera Crafforda

za vraždu manželky na doživotí a podruhé na doživotí za

zavraždění člena spolku Poslové boží dvojitého kříže Jeremiaha

Pourise.

Josua Pouris, spravedlivý černý muž, který se strojil

jako papoušek, byl odsouzen na deset let vězení pro neúmyslné

zabití Elisabeth Craffordové, která možná ani

nebyla Craffordovou právoplatnou manželkou.

156

 156

Palivec

1

Běžel po prázdné silnici, sotva dechu popadal. Po několika

krocích se ohlédl dozadu, odkud se valil kouř.

Uviděl cyklistu na osvětleném kole. Postavil se doprostřed

silnice a zvedl obě paže.

„To je vaše?“ zeptal se cyklista.

„Je to hrozné. V tom voze je moje manželka.“

„Zajedu k prvnímu telefonu, zavolám policisty.“

„A hasiče, pane, prosím vás, pane, hasiče, nebo mi

žena uhoří.“

Hasiči přijeli současně s policisty, oheň se jim podařilo

rychle uhasit, ženu na předním sedadle už zachránit

nemohli. Dveře auta nešly otevřít, vůz totiž stál těsně

u silného kmene.

„Mohl byste kousek couvnout?“

„Ne, teď už vůbec ne, musíme vůz postrčit zvenčí.“

Na všechno už bylo pozdě. K neštěstí došlo za studené

noci 18. února 1954 v německém Otterbachu.

„Vaše jméno, pane?“

„Jmenuji se Richard Müller, mám svoji ordinaci hned

za náměstím.“

„No jo,“ zasmál se policista, „vždyť vy jste mi vloni

dělal můstek.“

Byl to známý zubař. Pocházel sice z prosté rodiny,

pilně se však učil, v roce 1918 maturoval, pak studoval

medicínu na univerzitě v Heidelbergu.

„Musíte rychle do nemocnice, aby vás ošetřili. Jak to,

že to chytlo?“

„Vezl jsem kanystry s topnou naftou. A jeden z nich

157

 157

měl asi špatný uzávěr. Udělal jsem si forotu, říká se, že

bude zdražená. Moje paní měla smůlu, když to chytlo,

tak neměla dost sil, aby se odšoupla ven pod volantem.“

Doktor Müller přišel z operačního sálu na chodbu se

zavázaným čelem, s oběma rukama mimo prstů až po

lokty zafačovanýma. Policisté na něj v čekárně čekali

a rovnou se ho zeptali:

„Máte pocit, že bychom s vámi mohli v tomhle stavu

sepsat protokol?“

Neváhal, ale neodpověděl hned. Zhluboka se nadechl,

zafačovanou pravicí si utřel rty a kývl téměř celým tělem.

„Vy jste manželku už odvezli?“ zeptal se.

„Musíme mít protokol.“

„Neměla sílu ohnout se pod ten volant. Moje manželka

je dlouhodobě nemocná.“

„Takže nepracovala?“

„Ne, po několik let jsme už museli mít služku. Ta vařila,

uklízela, starala se o nákupy.“

„Bydlela u vás?“

„Jak která. Ta poslední u nás moc dlouho nevydržela.

Manželce se nelíbila, a tak jsme si právě dnes hledali

novou.“

„Vybrali jste si?“

„Ano, měla druhý den nastoupit.“

„Vy jste váš byt vytápěli topnou naftou?“

„Ne, vůbec ne. Doma máme ústřední topení, ale já

mám ve voze kamínka.“

„Ta přece jsou v každém z těch nových modelů.“

„Pro mne nejsou dost výkonná. Já totiž nesmím nastydnout,

mám potíže s prostatou.“

2

Technická skupina se pustila do práce, zjistili, že na

ohořelém koberečku leží krabička zápalek a jedna oho-

158

 158

řelá sirka, navíc až docela u pravých předních dveří ležel

zlatý snubní prsten. Vrchní inspektor Henry Streicher

došel k logickému závěru:

„Zřejmě se cestou hádali. Je možné, že došlo dokonce

k fyzické potyčce, při níž spadl doktorově manželce zlatý

snubní prsten. Hledala ho na koberečku u dveří, kde

však byla taková tma, že si vyndala z kabelky krabičku

zápalek, škrtla, a tím zapálila loužičku z kanystru s korkovou

zátkou. Ve chvíli, kdy byla hlavou hodně dole, aby

vůbec něco viděla, došlo k výbuchu, který ji omráčil.

Konečně závěr policejního inspektora však byl jiný.

Při výslechu zubního lékaře ho státní žalobce obvinil, že

svou manželku záměrně zavraždil. Akce s kanystry tekutého

paliva byla jen kamufláží, 20. května 1955 obdržel

z Kaiserslauternu obžalobu, že podle § 211 se dopustil

těžkého zločinu. V textu obžaloby bylo několik

krátkých, ale velmi významných obvinění obžalovaného

zubního lékaře. Detektivové totiž zjistili, že doktor

nebyl žádný svatý. Ke své manželce se choval velmi

špatně. Podváděl ji několik let, vydržoval si milenku,

pomocnici v ordinaci, Tilly Höbelovou, ale stýkal se pohlavně

také se svou švagrovou Irenou Bühlerovou. Při

vyšetřování vyšlo najevo, že se se svou, nyní již mrtvou,

manželkou chtěl rozvést, aby se mohl oženit s milenkou.

Byl to ďábelský nápad, ale nikdo ze známých nebo z pacientů

by nepodezříval vždy dobře oblečeného, milého

a velmi pracovitého zubního lékaře, že žije tak nemravným

a odsouzeníhodným životem. Nevynechá ani jednu

příležitost, když se může s některou z pacientek pomilovat.

Teprve při soudním líčení se ukázalo, že zubní

lékař žil dvěma životy a dost dlouho dokázal své nemravné

milování tajit.

159

 159

3

Soudní proces se táhl donekonečna, ani v listopadu neměl

státní žalobce dost důkazního materiálu, až 2. ledna

1956 byl proces znovu obnoven. Před soudcem se objevili

technici, kteří měli vysvětlit podrobnosti při zacházení

s přenosnými kamínky. Policejní mechanici se

dokonce pokoušeli o rekonstrukci celého případu, ke

konečnému názoru se však nedostali. Existovaly však

jen dvojí posudky: k požáru došlo pouhou náhodou,

anebo smrt manželky doktora Richarda Müllera byla

promyšlená a velmi dobře režírovaná vražda. Známý,

oblíbený a odborně zdatný zubní lékař nevypadal jako

vrah, i když se vědělo, že se jeho názory neshodují pokaždé

s manželčinými. Georg Martin, který náhodou jel

na kole i v tomto studeném počasí, byl prvním, a možná

nejdůležitějším svědkem.

„Vracel jsem se z hudební školy,“ řekl vyšetřujícímu

policistovi, „a zaslechl jsem, jak někdo někde nedaleko

volá o pomoc.

„V kolik hodin jste zastavil u hořícího automobilu?“

„Ve 22.10, podíval jsem se totiž na hodinky, byl jsem

zvědavý, co se děje.“

„Co jste slyšel?“

„Pomoc, pomozte mi, prosím, moje manželka je uvnitř

našeho hořícího vozu, volal ten chlap a skákal z jedné

nohy na druhou. Zajíkal se, jako by se dusil. Mával rukama.

Když jsem se podíval, víte, ona tam byla tma,

myslím, že světla na tom auťáku nesvítila a on mi mával

před nosem ohořelýma rukama, ze saka se mu kouřilo,

obličej měl zmazaný, jako by mu chytily šaty.“

„Viděl jste, jak vypadal?“

„Hrozně. Tlačil mne po silnici k příkopu u lesa, kde

hořel ten jeho vůz. A já jsem si všiml, že je to náš zubař,

doktor Müller. Mně totiž taky nedávno nasazoval novou

korunku.“

„Takže jste se vlastně znali?“

160

 160

„On mě vlastně hned od začátku oslovil jménem.“

„Prohlédl jste si ten hořící vůz?“

„Už jenom z dálky. On totiž nehořel velkým plamenem,

ale strašně čoudil. Byl to kouř a smrad, ale tu mrtvou

na předním sedadle jsem vůbec neviděl.“

„Neslyšel jste třeba její volání o pomoc?“

„Ne. Slyšel jsem doktora, který naříkal a vykřikoval.

Jenže nikdo kolem nejel, a tak jsem se vrátil ke svému

kolu a zajel jsem do Birothshofu. Pan Lorenz stál už

přede dveřmi, možná že zaslechl volání o pomoc, když

mě viděl a vyslechl, skočil k telefonu a zavolal na policejní

stanici.

Vyslýchali každého z přítomných, vyžádali si pomocníky,

doktor Müller znovu a znovu odpovídal na otázky,

co se vlastně přihodilo. Stále opakoval svých pár vět:

„Nevím, jak došlo k zapálení nafty z kanystru. Já

jsem slyšel, jak se mi z vozu uvolnila poklice na pravém

předním kole. Tak jsem zastavil, jak nejrychleji to bylo

možné, ale ani jsem k tomu kolu nedošel, najednou to

vybuchlo.“

Státní žalobce, ale nakonec i soudci a porotci hledali

odpověď na otázku, jestli požár v automobilu vznikl,

dokud ještě lékařova manželka žila, anebo jestli byla

v bezvědomí, když se při hledání prstýnku nadýchala

dýmu. Zavraždil doktor Müller svoji manželku, nebo

došlo jistým technickým nedopatřením k neštěstí a Gertruda

Müllerová se zabila vlastní nepozorností, když

manipulovala s kamínky na topnou naftu? Policisté se

vyptávali také dvou doktorových synů, kteří popsali

manželství svých rodičů jako velmi všední stav. Jejich

otec chodil někdy velmi pozdě domů, kdosi ho viděl ve

společnosti své asistentky, známí i další příbuzní popisovali

zubního lékaře ve dvou různých podobách: doma se

choval netečně, nezajímal se ani o domácí problémy,

snědl bez řečí, co dostal na stůl, někdy vypil pár skleniček

vína, přitom se však šuškalo, že je to velmi elegantní

záletník, který se nevyhýbal společnosti krásných

mladých žen.

161

 161

Jeden z případů měl být dostatečnou ilustrací jeho tajných

záletů. Když se prozradilo jeho dobrodružství s Tilly

Höbelovou, tak ji sice vystěhoval do Anglie, ale velmi

často jí psal dopisy, za jaké by se nemusel stydět ani Casanova.

Přitom se v rodině Höbelových vědělo, že doktor

měl milostný poměr i s druhou mladičkou dcerou.

Soudce, ale také žalobce i obhájci se během procesu,

který se táhl už několik měsíců a stal se námětem mnoha

soudničkářů, přesvědčili, že Gertruda Müllerová pravděpodobně

nezapálila louži hořlaviny, kterou rozlila na kobereček

pod pravým předním sedadlem, a místo aby

křikla na manžela, aby zastavil, tak se nadechla jedovatého

kouře a potom se začala dusit. Zkroutila se s hlavou

mezi koleny a přestala dýchat.

Technická skupina dokonce obstarala krejčovskou

pannu a jeden z detektivů vysvětloval co, kdy a proč.

Snad náhodou nebo záměrně předložili technici soudcům

objemnou korkovou zátku, která zůstala až dosud

skryta pod pravým předním sedadlem. Zamáčkli ji do

kanystru, zažehli v patřičné vzdálenosti oheň a zjistili,

že zátka vystřelila z hrdla během necelé jedné minuty.

Soudní znalec, profesor doktor Wagner, který se zúčastnil

pitvy ohořelé mrtvoly, prohlásil, že paní Müllerová

zemřela udušením během několika pokusů o nadechnutí

se čerstvého vzduchu.

Soudní znalec doktor Petersohn se vyjádřil přesně a nekompromisně:

manželka doktora Müllera se snažila otevřít

pravé dveře, ty však byly téměř opřeny o strom, u něhož

vůz stál, tak se pravděpodobně pokusila přetáhnout se

na volnou sedačku u volantu, byla však polita topnou naftou

a krátce po výbuchu se nadechla naposledy.

4

Doktor Müller seděl na lavici obžalovaných klidný, jen

občas se naklonil ke svému obhájci s otázkou. Když se

162

 162

žalobce začal zajímat o soukromí lékaře, nesnažil se kličkovat,

přiznal, že měl kdysi milostný poměr se svojí asistentkou,

jeho manželka však o tom věděla. Milenka se

později odstěhovala do Anglie, což sama svou přítomností

potvrdila.

„Byla byste tak laskavá, slečno Tilly, a řekla byste

slavnému soudu, jestli jste byla milenkou vašeho zaměstnavatele?“

„Ano. Byla.“

„Jak dlouho? Byl to stálý poměr?“

„Jistě. Chodili jsme spolu velmi dlouho.“

„Chtěla jste se s doktorem Müllerem oženit?“

„Ve skutečnosti bych byla chtěla, ale nikdy jsem se

mu o tom nezmínila. Naše mlčení bylo závazkem.“

„Věděla o vás jeho manželka?“

„Jistě. Já si dokonce myslím, že jí to velice vadilo, ale

nikdy jsem neslyšela, že by mluvila o rozvodu.“

„Vy jste přece reagovala sama. Když došlo k výčitkám,

souhlasila jste, že odjedete a už se k vašemu milenci

nevrátíte.“

„Odjela jsem do Anglie, kde žiju dodnes.“

„A paní Müllerová?“

„Měla jisté zdravotní potíže. Měla za sebou několik

kolapsů.“

„A vy jste se svým milencem v té době odjížděla na

dovolenou do Itálie a několikrát na Kanárské ostrovy.“

„Ano.“

„A vám to nevadilo?“

„Mluvili jsme spolu o tom.“

„S doktorem Müllerem?“

„Ano.“

„Co vám řekl, když jste se na to vyptávala?“

„Abych se nestarala, že je to jedině jeho věc a nikoho

jiného.“

„Nedozvěděla jste se, že má ve své ordinaci novou,

velmi mladou asistentku?“

„Sám mi to řekl.“

„Tušila jste, že nejste jediná jeho milenka?“

163

 163

„Věděla jsem to a přestala jsem mu odpovídat na dopisy.“

„Znala jste snad ty jeho lásky?“

„Některé. Když jsem se však dozvěděla, že takhle nemravně

žije i se svou příbuznou, tak jsem to ukončila.“

„Můžete nám říct její jméno?“

„Ne. Nikdy jsem nežalovala a nebudu žalovat ani nyní.

Dneska už je to jenom jeho věc. Já jsem si stejně už dřív

uvědomila, že láska je něco jiného. Je krásnější než soulož.“

5

Jedním z hlavních motivů k vraždě mohla být změna

chování Müllerovy manželky. Nebyla zdravá, už také nebyla

mladá, žila podivným životem. Už dávno se vzdala

sebemenšího odporu, v domácnosti Müllerových bývala

stále víc nepříjemná atmosféra. Nikdo s nikým nemluvil,

doktor přišel domů, zapnul televizi, během večeře poslouchal

zprávy, později kvíz nebo sportovní přenosy.

Manželé žili v dusné atmosféře.

Ve středu 1. února 1956 se doktor Müller pokusil ve

své cele o sebevraždu. Buď někde našel anebo při holení

nevrátil žiletku, když bylo ve vězeňské chodbě ticho

a nikde už necinkaly klíče dozorců, podřízl si na pravé

ruce žílu, teprve pak snad zavolal nebo zaklepal. Bachař

nahlédl nejdřív malým okénkem ve dveřích, pak hvízdl

na poplach. Saniťák, který shodou okolností měl toho

dne noční službu, žílu pevně podvázal a doktor Müller

skončil na příjmu nejbližší nemocnice, pak přesídlil na

psychiatrii zemské nemocnice v Saar. Proces byl přeložen

k zemskému soudu v Saarbrückenu. Do tamější

soudní síně nastoupila jiná posádka, psychiatr profesor

von Bayer a dva specializovaní právníci, profesor Raderath

a jeho kolega Peters, primář a ředitel institutu soudního

lékařství heidelberské univerzity.

164

 164

Samozřejmě že se hned druhého dne přestěhovali do

lednice, kde odpočívaly už jen zbytky mrtvoly paní

Müllerové, a po dvou dnech úvah a vyjádření se shodli

na stejném průběhu vraždy.

Termín nového procesu byl určen na 16. června 1956.

Do soudní síně přišli noví hráči o spravedlnost, zkušenější

a při výstupech před tribunálem přesvědčivější. Jeden

z prvních svědků předvolaných žalobcem byl železničář

Grossmann. Spěchal lesní zkratkou domů, když

uviděl automobil, který zabočil z hlavní silnice na vedlejší

vozovou cestu.

„Jak to, že jste si toho vozu všiml?“ zeptal se obhájce.

„Já jsem u dráhy. Dvacet let jsem dělal mašinfíru a chodím

z domu i domů přesně. Podle mě si můžete nastavit

hodinky.“

„Všiml jste si, jakou měl ten vůz značku?“

„Ne, to jsem si nevšiml, ale znal jsem pana doktora

Müllera. Já totiž k němu už hezkých pár let chodím se zubama.

A taky jsem si řekl, co se děje, že najednou sjel

z asfaltky do roští.“

„Šel jste dál, nebo jste ho ještě pozoroval?“

„Na chvilku jsem se zastavil, protože jsem chytl nosem

naftový smrad, ale pak jsem si řekl, co je mi do toho, možná

že tam zajel s nějakou holkou, aby ho v tom mrazu zahřála.

No a pak jsem šel domů, já jsem přesný jako hodinky,

moje žena mi už taky nesla na stůl talíř horké zelňačky.“

„Nevšiml jste si nějakého světla?“

„Myslíte, jako když někde něco hoří?“

„Cítil jste přece naftu.“

„Pak už ne. Když jsem šel pěšinou do kopce, co vede

k nám, tak mi zavanul do nosu smrad.“

6

Doktorova milenka Tilly Höbelová, kterou povolali při

novém procesu z jejího londýnského bydliště, přišla před

165

 165

soudce a přísedící s novinkou. Když se státní žalobce zeptal

na podrobnosti jejího milostného poměru s obžalovaným

lékařem, překvapila přitom tak, že někteří zatleskali,

když skončila.

„Jaký byl váš vztah k doktoru Müllerovi?“

„Myslíte jako zaměstnankyně svého šéfa?“

„To také, ale hlavně při vašem tolik let trvajícím milostném

poměru? Šidil vás?“

„Někdy až moc. Já jsem se snažila nekomplikovat si

život, měla jsem u něj slušný plat, jsem vyškolená zdravotní

sestra s dobrým vysvědčením. Kdyby mne vyhodil,

tak jsem neměla kam jít.“

„Ale u něj jste taky neměla bůhvíjakou jistotu.“

„To je pravda. On řekl třeba jednu větu, ale druhou ji

smazal. Lhal. Hrál roli chudáka, který by patřil o poschodí

výš, než v jakém bydlí velcí páni. Vytahoval se, hrál si

na hrdinu, který všem ukáže, jak se má na světě žít.“

„Stýkali jste se spolu, když už jste se přestěhovala do

Anglie?“

„Zpočátku několikrát.“

„Kdy jste se odstěhovala?“

„V listopadu 1953.“

„Telefonovali jste si?“

„Ne. Psal mi. Zpočátku taky tři čtyři dopisy týdně.

Někdy mi z anglického zahradnictví poslal kytky. Někdy

byl u nich přibalen dopis.“

„Nesliboval vám svatbu?“

„Ne. My jsme to slovo nikdy nevyslovili.“

„Byla to dohoda?“

„Ne. Nikdy jsme si nic neslibovali.“

„To ale byla zvláštní situace. Neobvyklá,“ řekl vyšetřující

soudce.

„Při našem poměru se událo hodně zvláštního.“

„Například?“

„Začátkem února 1954 zemřela Richardova matka.“

„Kde bydlela?“

„Ve Zweibrückenu. Někdo Richardovi zatelefonoval,

ten sedl do vozu a jel zařídit pohřeb. V matčině bytě se

166

 166

sešel se svou sestrou, těžce schizofrenní. Matka s ní žila,

měla s ní potíže. Když se objevil Richard, ať chtěl nebo

nechtěl, byl přinucen postarat se o nemocnou. Krátce po

pohřbu mi zatelefonoval do Londýna a chtěl na mně,

abych mu poradila, co má dělat. Všechno mi sáhodlouze

vyprávěl. Poslouchala jsem ho a rozčilením se mi třásly

ruce.“

„Co jste mu řekla?“

„Samozřejmě aby se o ni postaral. Aby si ji přestěhoval

do svého bytu.“

„Co tomu řekla jeho žena?“

„Nejdřív se jí o tom vůbec nezmínil.“

„Bál se snad?“

„On se vždycky bál, když se měl o něčem rozhodnout.“

„I o jiných věcech?“

„Jistě. Třeba o tom, co má být k večeři.“

„Jeho žena souhlasila?“

„Nic jiného jí nezbývalo, nejdřív byla zásadně proti,

později se nechala přemluvit, dohodli se, že si k ní najdou

zdravotní sestru nebo domácí pomocnici, a den poté

nebo možná dva se večer po ordinačních hodinách rozhodli,

že tu pomocnici půjdou hned hledat.“

„Našli ji?“

„Toho večera ne. Já jsem se o té náhlé akci dozvěděla

od známých.“

Doktor Richard Müller a jeho manželka Gertruda

zpočátku nepochodili, na třetím místě však měli štěstí.

Pomocnice měla nastoupit druhý den ráno. Sedli do vozu,

Müllerovi se však už na volantu třásly prsty. Začali

se hádat. Křičeli na sebe, Richard naříkal, že to, co bude

muset zaplatit, jsou vyhozené peníze, přece by tu službu

mohla vykonávat Gertruda. Je pravděpodobné, že při

jízdě došlo i k několika fackám, manželčina rukavice se

přitom ocitla na podlaze pod sedadlem.

Ta pak zahrála svou roli. Doktor zastavil, dal své ženě

takovou facku, že se svezla ze sedadla a zůstala s hlavou

mezi koleny bez hnutí. Pak zajel s vozem pod nejbližší

strom, vzal sirku a rozlitou naftu zapálil, vyběhl na silni-

167

 167

ci a začal volat o pomoc. Vůz stál za keři, ani už se z něj

moc nekouřilo. První, kdo jel kolem, zavolal policii, po

chvíli přijeli na místo požáru také hasiči. Doktor Richard

Müller seděl na mokrém okraji cesty, hlavu podepřenou

oběma rukama, u jedné nohy ležela poklice

předního kola, kterou krátce předtím odmontoval a pak

pohodil. Později se objevilo tvrzení, že tu poklici odmontoval

asi o osmdesát metrů dřív, než dojel na místo

činu. Nebyla to jediná lež, ale i další potvrdily vyjádření

psychiatra profesora von Bayera, že obžalovaný není

úkladným vrahem.

Porota se vyjádřila jinak. Doktor Richard Müller byl

odsouzen k trestu šesti let žaláře.

168

 168

Milosrdná smrt

1

Byl to už od dětství pozoruhodný člověk, poslední člen

rodiny původních arménských obyvatel v době, kdy je

Turci vyhnali z jejich domovů a většinu z nich zavraždili.

Jmenoval se Jack Kevorkian, stal se uprchlíkem

s prázdnými kapsami. Nežebral jako mnozí jiní, pracoval

za směšně malou mzdu, přitom studoval a živil se

chlebem a vodou. Podobal se apoštolům, dobrodějcům,

připraveným pomoci potřebným.

Vystudoval totiž medicínu a na dlouhé časy se pro

mnohé stal spásným andělem bez křídel, ale s lékařským

diplomem. Sloužil v mnoha nemocnicích. Přestěhoval

se do Spojených států a na své sáhodlouhé obtížné pouti

se usídlil ve městě Columbus ve státě Ohio. Neměl se

dobře, ale nevzdal se.

„Proč přespával zpočátku ve společné noclehárně?“

zeptal se novinář ředitele, který mu poskytl jeden z prvních

rozhovorů.

„Nevím. Přijel a zazvonil u naší vězeňské brány.“

„Je to ve vaší nemocnici běžné, otevřít neznámému

doktorovi dveře?“

„Přišel a představil se. Položil na desku mého psacího

stolu diplom a upozornil, že se neptá na volné místo

v nemocnici náhodou, chtěl by však mluvit s několika

vězni, odsouzenými k trestu smrti.“

„Vy jste se s ním hned při příchodu takhle bavili?“

„Zeptal se, tak jsme mu odpověděli.“

„Neměl ani doporučení?“

„Nám se zdálo, že mu můžeme rozhovor umožnit.“

169

 169

„Kdo byl u toho rozhovoru?“

„Dva lékaři, já a samozřejmě patrola.“

„S kým tedy mluvil?“

„Se dvěma vrahy. Ta jména není nutné uvádět.“

„Na co se jich vyptával?“

„Nejdřív se zeptal, jestli by byli ochotni odpovědět na

několik otázek, týkajících se chystané popravy, a zeptal

se, jestli by po jejich smrti mohly být použity části jejich

mrtvol k jistým lékařským pokusům.“

„Souhlasili?“

„Jeden z nich dokonce písemně. Napsal, že bude rád,

když bude moct po smrti posloužit potřebným lidem.“

V písemných podmínkách akce, které doktor Kevorkian

předložil, uvedl, že by v případě popravy byli odsouzení

uspáni, pak popraveni a teprve potom by se

směli stát pokusnými králíky. Kevorkian několikrát zdůrazňoval,

že se mrtví stanou významnými pomocníky

lékařských experimentů. Samozřejmě zcela jiných, než

prováděli hitlerovští Němci s ubohými Židy v koncentračních

táborech.

Doktor Kevorkian věděl, co chce, už proto, že byl také

jedním z arménských utečenců, kteří přežili turecké

vyvraždění. Byl nadšen, když mu lékaři umožnili stát se

užitečným.

„Já jsem žil odmalička v nebezpečí, že Turci Armény

vyvraždí. Můj otec s matkou před nimi včas utekli. Zavraždili

miliony našich, stříleli, topili v řekách nebo pálili

muže a ženy, také těhotné. Těm mačetami rozsekávali

rozkrok a vytrhávali jim z břicha ještě nenarozené

děti,“ řekl Kevorkian v jednom z rozhovorů s novináři.

„Já vím, že to vyznívá hrozně, ale při holokaustu šli Židé

do plynových komor, Arméni umírali všude. Na hromadách,

na slunci i v dešti.“

170

 170

2

Střední školu absolvoval v době druhé světové války,

profesoři se o něm vyjadřovali jako o geniálním studentovi.

Vedle svého oboru, odmalička se chtěl stát lékařem,

se jen tak bokem naučil německy a japonsky. Když

už byl na lékařské fakultě, tak k těmto řečem přidal ještě

latinu, používanou dodnes v lékařství. Podle svědectví

jeho spolužáků byl Jack mimořádně nadaný. Michael

Betzold, který napsal Kevorkianův životopis, se o jeho

schopnostech vyjádřil, že to byl nejnadanější kluk, s jakým

se za celý svůj život setkal.

Kevorkian byl jiný než jeho spolužáci. Nechoval se

slušně, neučil se, ale pokaždé všechno uměl, byl postrachem

třídy, ale také profesorů. Když jeho výstřednosti

narůstaly, přeložil ho ředitel do vyšší třídy, ale ani to nepomohlo,

žák se nudil, protože věděl v mnoha předmětech

víc než jeho profesor. Byli rádi, když mu koncem

roku mohli podepsat vysvědčení s velmi dobrými známkami

a rozloučit se s ním.

Vystudoval medicínu, začínal jako patolog v několika

nemocnicích. Později, v roce 1952, se specializoval na

pomoc pacientům s nevyléčitelnými nemocemi a sám si

případy a jejich průběh zapisoval. O jednom z nich poznamenal:

„Byla to ubožačka, dívala se na mne vyhaslýma očima,

měla vyschlý, vrásčitý obličej, bezzubá ústa, její výraz

byl prosbou o pomoc. Znovu jsem si uvědomil, že

sebevražda postižených, nevyléčitelných nešťastníků nebo

eutanazie za lékařovy přítomnosti jsou správným řešením

pro pacienty, umírající v nepředstavitelných bolestech.“

V tomto období se netajil tím, že chce dělat a dělá pokusy,

na lidech, kteří mají jen krůček ke smrti. V roce

1958 poslal Americké asociaci pro vědecký pokrok návrh,

aby se k smrti odsouzení zločinci směli hlásit na

bezbolestné lékařské pokusy.

171

 171

Měl již za sebou řadu pokusů, jeden z nich byl převratný:

„Doslechl jsem se v posledních třech nebo čtyřech

letech o transfuzi krve z mrtvých těl, prý se o to pokusili

Rusové, a tak jsem se o ten způsob také zajímal.

Kdykoliv přivezli, většinou po haváriích špatných řidičů,

umírající, tak jsem po úmrtí provedl rychlou pitvu,

zabodl jsem do žíly injekční stříkačku a přečerpal jsem

krev do připravené sterilní láhvičky. Zkusil jsem ji pak

vstříknout pacientovi se stejnou skupinou. Šlo to. Měl

jsem možnost získat přístup k mrtvole sedmnáctileté

dívky, která zemřela při autohavárii. Zabodl jsem stříkačku

přímo do srdce mrtvé a převáděl krev na pacientku

se stejnou krevní skupinou. Ta ale hned odpočátku

cítila v ústech podivnou chuť té přidané krve. Dostal

jsem strach. Neměl jsem tu zkušenost poprvé, ale vzal

jsem si status a zjistil jsem, že zabitá řidička byla opilá,

takže v její krvi byly patrné stopy po čokoládovém

likéru.“

3

Doktor Smrt, jak mu později novináři říkali, byl neobyčejný

člověk. Pracoval na klinice, ale všechen svůj volný

čas věnoval konstrukci přístroje, který později pokřtil

jménem Mercitron. Byl sestaven doslova ze starého

železa. Ostatní materiál prý stál jen třicet dolarů. Muž,

kterého si k premiéře vybral, se jmenoval David Rivlin

z michiganského Farmingtonu, byl smrtelně nemocný,

nemohl se hýbat a žádal, aby byl odpojen od respirátoru,

který umožňoval dýchání.

„Já jsem mu tenkrát nabídl pomoc. Žádný z lékařů

kliniky nechtěl pacienta od přístroje odpojit. Sám to ale

nedokázal. V ten den jsem si uvědomil, že můj přístroj

musí být ovladatelný samotným pacientem, který se rozhodl

skončit trápení sebevraždou.“

172

 172

Mitch Kehetian, novinář arménského původu a pozdější

šéfredaktor novin The Macomh Daily, které vycházely

v Mount Clemensu, Michigan, o něm řekl: „Odpočátku,

kdy u nás nastoupil, bylo mu tenkrát 31 let, bylo jasné,

že je mimořádným doktorem. Sám o sobě napsal: Byl

jsem nepraktickým idealistou, odhodlaným ke křižáckému

tažení. Poslání, které jsem sám sobě nařídil, se týkalo

různých akademických disciplín. Nic jsem nemohl

ztratit, když jsem se nasměroval, také jsem se se svým

stanoviskem neskrýval. Dal jsem si hodně vysokou laťku,

z čistého idealismu, s naivním přesvědčením.“

V roce 1959 uveřejnil Kevorkian v odborných časopisech,

ale stálo ho to univerzitní kariéru, že poprvé v životě

pochopil tu obrovskou sílu historické nehybnosti,

která přímo znemožňuje přeskočit širokou propast mezi

racionální teorií a zabydlenou praxí.

Doktor Jack Kevorkian byl neklidný člověk. Rád se

vyjadřoval k problémům, které lze označit za ošemetné.

„Je nemorální,“ napsal do lékařského časopisu, „brání-li

lékař svým kolegům, kteří považují za morální povinnost

pomoci smrtelně nemocnému pacientovi tím, že

utrpení ukončí podáním uklidňující injekce.“

Celá léta psal o problémech moderního lékařství, byl

považován za mezinárodního odborníka v mnoha medicínských

oborech, v roce 1991 vyšla jeho kniha „O dobru

plánované smrti – Recept:Medicida“. Byl jsem krátce

předtím ve Wilsonvillu, Oregon, a netušil jsem, že v nedalekém

Portlandu budu hostem českého profesora a kolegy

Janet Adkinsové, která už třináct let přednášela spisovnou

angličtinu. Byla to báječná žena, hrála tenis, ale

učila také hře na klavír, byla milá, chodila na bohoslužby

v unitářské církvi, všichni ji měli rádi. Ani ve snu mi

nenapadlo, že jednou o ní budu psát.

Začalo to nenápadně, jak už to u těchto nemocí bývá.

Někdy bývala unavená, někdy se nedokázala přesně

vyjádřit, bylo jí sice pětapadesát, když jí lékař po zevrubné

prohlídce řekl 12. června 1989, že trpí Alzheimerovou

nemocí způsobující degenerativní onemocnění

173

 173

mozku, omezuje možnosti vnímat čas, prostor, duševní

vztahy a nemocného čeká dřív nebo později pomalejší

či rychlejší konec.

Janet Adkinsová se dozvěděla, že asi o sto mil na sever

od jejich domku, v Eugene, Oregon, je celostátní

ústředí pro právo na smrt The Hemlock Society USA,

kde může každý pacient požádat o radu.

Odpovědi na otázky jsou stejné pro všechny pacienty

zachvácené Alzheimerovou nemocí. U některých postižených

je postup mozkové nemoci rychlý, někdo zažije

v rámci lékařských možností pár lepších měsíců nebo

i let. Frustrace, strach a návaly zlosti se střídají k jedinému

cíli, a tím je smrt. Věděl to Jack Kevorkian, věděli to

všichni, je nezodpovězenou otázkou, která fáze umírání

je lepší.

Janet Adkinsové zbyla jen naděje. Pochopila, že to je

příliš málo, že musí pomoci manželovi a oběma dcerám,

jejich životy by byly zcela naruby. Ve dne v noci budou

sloužit v pohotovosti, musí ji krmit, starat se o její osobní

hygienu, omývat ji a převlékat, celá rodina by trpěla

unikáním života na jevišti jediné postele, byl by to nejhorší

trest boží. Proto se rozhodla, že odejde z tohoto

světa včas, aby si ji rodina, známí i příbuzní zapamatovali,

jaká byla. Rodinná lékařka Myriam Coppensová se

o své dlouholeté pacientce vyjádřila jasně:

„Mohu vás ujistit, že paní Adkinsová přesně věděla,

co dělá. Našla si dobrý způsob života. V její osobní filozofii

bylo obsaženo i rozhodnutí, že v případě nevyléčitelné

nemoci požádá o ukončení života. Sama se rozhodla

a my bychom měli respektovat její přání, je to její

život a její volba.“

4

„Snažil jsem se domluvit s Janetiným manželem a dospěl

jsem k závěru, že se její lékař mýlí, že v tomto pří-

174

 174

padě skutečně jde o čas. Janetin stav se den ze dne zhoršoval.“

Dva dny před plánovanou smrtí, v sobotu 2. června

1990, přiletěla Janet Adkinsová do Detroitu. Tuto cestu,

dlouhou dva tisíce mil, podstoupila za jediným účelem,

aby zde důstojně zemřela. Doprovázel ji její manžel

a přítelkyně Carroll Rehmkeová. Ti všichni se ubytovali

blízko letiště v motelu osady Romulus. V sobotu odpoledne

přijeli do stejného motelu další účastníci, doktor

Kevorkian a jeho dvě sestry, Margo Janusová a Flora

Holzheimerová. Ta přiletěla z německého Frankfurtu nad

Mohanem, aby byla přítomna premiéře svého bratra, který

se poprvé měl stát spasitelem těžce nemocných.

Všichni se dali do práce. Kevorkian připravil potřebné

dokumenty a prohlášení Adkinsové, která se vyjádřila,

že je samozřejmě podepíše. Pak oba dva v hlavních rolích

absolvovali rozhovor, který Flora Holzheimerová

natáčela videokamerou.

„Tak co, Janeto, chcete dál žít?“

„Ne, nechci,“ odpověděla bez rozmyšlení.

„Skutečně ne?“

„Ne. Pochopila jsem, že můj život na této zemi pro

mne končí. Vím, že bych zůstala na lůžku v nemocnici

nebo sanatoriu připoutaná ve stavu, kdy už nebudu vědět,

kdo jsem, čím jsem a kde jsem. Ne, to nechci. Přeji

si skončit svůj život, dokud přesně vím, co se děje. Jsem

při plném vědomí.“

„Jsem pro,“ řekl manžel Ronald Adkins, „protože si

to přeje moje manželka. Ta by měla mít právo netrápit se

víc a rozloučit se s tímto světem při plném vědomí.“

„Nechcete tedy, aby dál žila?“

„Ne. Nechci.“

Kevorkian se obrátil k Janet:

„Je vám zřejmé, co chcete, abych udělal?“

„Ano,“ řekla.

„Myslíte to tedy vážně. Víte, co po mně chcete? O co

mi říkáte?“

„Ano.“

175

 175

„Žádáte mne o pomoc. Uvědomujete si, co musím

udělat? Já musím všechno připravit, ale vy budete muset

stisknout knoflík.“

„Rozumím.“

„A uvědomujete si, že současně máte možnost ten

proces zastavit? Kdykoliv!“

„Vím to.“

„Nebudete-li chtít, nemusíte v té akci pokračovat.“

„Ano.“

„Je vám jasné, co to všechno pro vás znamená?“

„Znamená to konec mého života.“

„Jaké slovo máte pro konec života, když přestaneme

žít?“

„Když už nežijeme.“

„Když už nežijeme, tak jsme mrtví.“

„Vím to. Nemusíme o tom dál uvažovat.“

Ten rozhovor trval celou hodinu, doktor Kevorkian si

hned zpočátku všiml, že Janetiny odpovědi na otázky

končily a začínaly se stále většími odmlkami. Později si

všiml, že odpovídá stejnými větami jako gramofonová

deska starého přístroje, unaveného už dlouhým používáním.

Podle Kevorkianova záznamu Prescription Medicide

všichni přítomní odešli na společnou večeři do

restaurace v Madisonské oblasti, která se od půl šesté

protáhla až do půlnoci. On ale stále pozoroval jednání

své pacientky, hodnotil její náladu a způsob myšlení.

Později prohlásil, že její mentální schopnosti nebyly zasaženy.

Chovala se normálně, neměla strach z blížící se

smrti. Povídali si, jedli a pili, po půlnoci se rozešli do

svých pokojů. Manželé Adkinsovi se v neděli prošli po

nábřeží řeky St. Clair River u města Port Huron ve státě

Michigan. V pondělí, v den plánované smrti, napsala

Janet E. Adkinsová dopis bez adresy, ale pro všechny,

kterých se plánovaná akce týkala, v němž oznamovala,

že se rozhodla pro smrt. Přála si, aby její oči byly darovány

do laboratoře zabývající se výzkumem rohovky.

Přání obsažené v tomto dopisu pak jako svědci podepsali

její manžel a přítelkyně Carroll Rehmkeová. Dok-

176

 176

tor Kevorkian zatím hledal pro akci místo a později se

k tomu vyjádřil:

„Ještě předtím, než Janet přiletěla z Portlandu do Detroitu,

jsem se snažil najít pro naši akci příhodné místo.

Ptal jsem se lidí, ale nikdo s tím nechtěl mít nic společného,

ani v motelech, ani v márnicích, na klinikách

i v soukromých ordinacích, nakonec jsem se ptal i majitele

sanitních vozů. Všichni, i ti, kteří se zabývali eutanazií,

odmítli, a tak zbyla jediná alternativa, můj kempinkový

vůz. Do něj jsem také měl zavedený elektrický

proud.“

5

Doktor Kevorkian jezdil a bydlel ve dvacet let starém

karavanu. Byl to sice čistý a udržovaný vůz, ale žádná

paráda. Zajel s ním do pěkného parku Groveland Oaks,

dost daleko od města Holly. Bylo to hezké místo pro

kempink. Vůz stál jako jediný na parkovišti obklopeném

stromy a keři. Rychle pověsili přes okna čisté papírové

ručníky. Doktor se snažil zapojit přístroj Mercitron zrovna

ve chvíli, kdy přišly Kevorkianovy sestry a s nimi

i Janet Adkinsová. Když se navzájem pozdravili, převrátil

doktor Kevorkian máchnutím v malém prostoru nádobu

s připraveným roztokem Thiopenalu, připraveném

pro omráčení Janet Adkinsové, kterou měl přivést do

uměle vyvolaného spánku.

„Byl jsem sice přesvědčen, že by i ten zbytek stačil,

přesto jsem se se sestrou Margo Janusovou rozjel pro

další dávku do mojí čtyřicet pět mil vzdálené ordinace

a vrátil jsem se s plnou láhví. Ani potom jsme však ještě

nebyli připraveni, a tak jsem znovu dával dohromady

dýchací přístroj Mercitron. Teprve ve dvě hodiny odpoledne

bylo konečně všechno připraveno.“

Všichni přítomní byli už nervózní, jenom Janet Adkinsová

byla klidná a trpělivá. Konečně ji vyzvali, aby

177

 177

nastoupila do karavanu postranním vchodem, na němž

ležel čistý bílý ručník.

„Byla báječná, já ne,“ řekl doktor. „Bylo mi líto, že to

s ní musím absolvovat. Litoval jsem ji a byl jsem dojat.

Ona si beze slova a pomalu lehla na připravené lůžko.

Na konci jejích punčoch jsem nastřihl maličké dírky

pro kabely elektrického napětí, připevnil jsem elektrody

elektrokardiografu a přikryl jsem dráty i její nohy froté

ručníkem.“

Mercitron byl jednoduchý přístroj, podobající se velké

injekční stříkačce. Pomocí pístu bylo možné nasát do

krevního oběhu rychle účinkující barbiturát Pentthal,

který během několika sekund způsobí okamžité bezvědomí.

V okamžiku, kdy už je pacient v hluboké nevnímavosti,

vstříkne se silná dávka chloridu draselného, ta

ochromí práci srdečního svalu a zcela zastaví činnost

dýchacího systému.

„Přístroj, kterému říkáme Mercitron, byl jednoduchý

a účinný,“ řekl doktor Kevorkian později. „Použil jsem

v tomto případě dost silnou injekční jehlu, aby akce byla

co nejkratší. Janet Adkinsová však měla velmi slabé žíly,

dvakrát jsem se do nich nestrefil. Ona však klidně ležela,

já jsem možná dost klidný nebyl. Nakonec se mi

podařilo napíchnout jehlu do žíly pravé ruky, když jsem

jí krátce předtím vpíchl neškodný roztok soli. Sejmul

jsem víčko z knoflíku, kterým se spouštěl jed, zapnul

jsem elektrokardiograf, mávl jsem před Janetinýma očima

rukou a tiše, ale důrazně jsem jí pošeptal smluvené

slovo: teď! Janet akci ještě jednou, možná i dvakrát,

opakovala, pak začala zavírat víčka a zašeptala: Děkuji

vám, děkuji. Řekl jsem jí, že jí přeji šťastnou cestu.“

„Jaký byl účinek akce?“ zeptal se jeden z novinářů.

„Dvakrát zakašlala.“

„Byla vaším prvním případem?“

„Byla.“

„Co kdyby vám ten podivný přístroj nefungoval, co

byste mohl udělat?“

„Byl bych musel zasáhnout jiným způsobem.“

178

 178

Janet zemřela pět minut poté, co stiskla knoflík sebevražedného

přístroje. Doktor Kevorkian poslechem potvrdil,

že její srdce už přestalo tlouct. Klinická smrt

nastala v půl třetí odpoledne, ve chvíli, kdy se slunce

protáhlo mraky a zazářilo zlatými paprsky. Zavolal na

policejní stanici a ohlásil smrt své pacientky.

Přijeli se spuštěnými sirénami, vytáhli pistole, když

se dostali ke katafalku, zabavili podivný přístroj i celý

karavan. Odvezli doktora Kevorkiana do jeho bytu a ordinace

v Royal Oaku, odkud se doktor spojil s čekajícím

manželem Ronaldem Adkinsem a s Carroll Rehmkeovou.

Adkins zatelefonoval do pohřebního ústavu,

aby tělo jeho manželky bylo po policejní pitvě odvezeno

do krematoria. Na letišti odevzdal vypůjčené auto

a přešel k východu pro odlet do oregonského Portlandu.

„Myslel jsem si, že teď si budu moct oddychnout.

Byl jsem velmi unavený, byl bych si nejradši lehl na

první volnou lavici čekárny. Při nástupu do letadla jsem

šel podle čísla jako jeden z prvních, ale nezalíbil jsem

se kontrolorovi, odmítl jsem odpovídat na otázky. Ve

vhodné chvíli jsem prokličkoval do řady nastupujících,

letištní policie si však triku všimla, když už všichni seděli

v letadle, zastavila odlet a odvedla mne ven,“ řekl

Ronald Adkins. „Začali se mne vyptávat, já jsem odmítl

odpovídat.“

Janet Adkinsová byla neobyčejná pacientka, teprve

po její smrti se ukázalo, jak silnou osobností byla. Když

se rozhodla, že odjede zemřít, naplánovala si svůj vlastní

pohřeb do poslední maličkosti. V novinách se objevila

zpráva, že si přála, aby bylo při pohřbívání i trochu

zábavy. Smyčcový kvartet měl zahrát několik jejích

oblíbených skladeb. Pastor Alan Deal sloužil obřad

za Beethovenovy Ódy na radost. Carroll Rehmkeová

oznámila asi třem stovkám přítomných, z nichž byla asi

polovina novinářů, že Janet posuzovala lidi podle chování

a myšlení. Když si uvědomila, že Alzheimerova

nemoc je nevyléčitelná, že způsobí změnu jejího chování

i myšlení, rozhodla se odejít ze scény, na níž se hrála

179

 179

už jen tragédie. Měla ještě jedno přání: chtěla, aby se

podobně postižení dozvěděli o jejím rozhodnutí. Novináři

jí samozřejmě vyhověli, celý případ byl vylíčen na

několika stránkách, její portrét se objevil na titulní straně

týdeníku Time.

6

Ti dva, kteří si článek vystřihli, se jmenovali Harperovi,

bydleli v kalifornském Loomisu, nedaleko Sacramenta,

asi dva tisíce mil od místa, kde Janet Adkinsová zemřela

vlastní rukou. Pro oba čtenáře se změnil život. Virginii

Harperové bylo 69 let, říkali jí Ginger, jejímu manželovi

Bertramovi, kterému se říkalo Bob, bylo sedmdesát dva.

Najednou se sebrali a letěli do Detroitu, který se stal po

smrti Janet Adkinsové cílem mnoha bezradných nemocných.

Stát Michigan neměl žádný zákon, který by sebevraždu

zakazoval a odsuzoval.

Ginger pracovala předtím, než šla do penze, jako novinářka.

Byla vzdělaná, milá, milovala přírodu a byla

pyšná na jeden z nejhezčích řadových domečků se zahrádkou

před vchodem. Bob Harper odešel do důchodu

v roce 1983. Byl inženýrem chemie, dokázal se usmívat

v každé situaci, pomáhal sousedům anebo jim třeba jen

dobře radil. Všichni je měli rádi. Ginger Harperová přede

všemi tajila, že má rakovinu, už dvakrát za sebou jí

lékaři odřízli na prsu kousek tkáně. Neměla šanci, že ji

vyléčí, poslední dobou už nemohla chodit, Bob ji musel

při chůzi podpírat. V roce 1989 se objevil další nádor,

lékaři ji upozornili, že je smrtelně nemocná.

„Já jsem si vzpomněla, jak jsem se starala o mladšího

bratra, který onemocněl leukémií a nakonec na ni zemřel,“

řekla v rozhovoru pro noviny. „Moje přítelkyně

z redakce umřela na rakovinu plic. Náš život už nestál za

moc. Neměl žádnou cenu, neměli jsme ani kapičku naděje.“

180

 180

Ginger Harperová se v roce 1989 pokusila o sebevraždu.

Neřekla manželovi nic, jen mu nechala krátký

vzkaz.

„Stalo se to, když jsem byl pryč,“ prohlásil Bob Harper.

„Měl jsem ve schránce na dopisy manželčinu zprávu,

abych přijel za ní do motelu Holiday Inn v Sacramentu.

Sebral jsem se a jel jsem tam, v recepci mi řekli

číslo pokoje, v němž už pár dní bydlela. Dveře nebyly

zamčeny, klíč byl zvenčí v zámku, moje žena seděla nehnutě

na zemi v bezvědomí. Spolykala spoustu prášků

na spaní a zapila je kávovým likérem. Zřejmě upadla do

bezvědomí dřív, než si stačila navléct na hlavu igelitový

pytlík, který si chtěla uvázat kolem krku.“

„Zachránili ji?“ zeptala se novinářka.

„Na poslední chvíli. Ale sotva se probrala, oznámila

mi, že se znovu pokusí o sebevraždu. Oba jsme se dohodli,

že spácháme sebevraždu jeden druhému v náručí.

Když se v roce 1990 rakovina rozšířila i do jater a napadla

také páteř, rozhodli jsme se pro řešení. Lékař nám řekl,

že to může trvat dva měsíce nebo také dva roky. Snažili

jsme se najít špetku naděje. Pak se Ginger 17. srpna probudila

v nesnesitelných bolestech. Oznámila mi, že přišla

ta její osudná chvíle. Rozhodla se, že poletí do Detroitu

ve státě Michigan a navštíví doktora Kevorkiana.“

„Proč právě tam?“

„V Michiganu je pomoc lékaře při sebevraždě legální.“

„Mýlili se. 18. srpna 1990 odletěli Harperovi do Detroitu,

protože se domnívali, že pomoc při sebevraždě

je v Michiganu legální. Předložili potvrzení lékaře, že

Ginger zbývají jen dva týdny života. Oba je z jejich

domova v Kalifornii doprovázela místo ošetřovatelky

dcera Shanda McGrewová. Všichni tři se nastěhovali do

hotelu Comfort Inn v Romulusu, na západním okraji

Automobilového města. Když se ubytovali, Ginger se

převlékla do šatů, které chtěla mít na sobě ve chvíli sebevraždy.

Někdy kolem půlnoci spolykala deset tablet

sedativa Dalmane, TA D8. Ta dávka však nestačila, tak

spolykala ještě tablety proti cestovní nemoci a zase je

181

 181

zapila oblíbeným kávovým likérem. Ginger si lehla na

postel, její manžel vedle ní, dcera Shanda klečela na levé

straně lůžka, připravila sáček na udušení, matka se

však začala vrtět a křičela, že je jí strašně horko. Všichni

tři se drželi za ruce.

„Zeptala jsem se matky,“ řekla Shanda, „jestli s tím

máme přestat, ona však dost nahlas řekla ne. Čekali

jsme skoro až do rána, hromada tablet matku uspala.

Dýchala stále pravidelně.“

Bylo to velké trápení, jak slušně matce a manželce pomoci

na onen svět, Ginger chtěla, aby jí při odchodu ze

světa oba drželi za ruce. „Mysleli jsme si, že to všechno

bude prosté a rychlé, netušili jsme, jak moc jsme se mýlili.

Udělal jsem jen to, co si moje žena přála.“

Policisté, kteří do hotelu přišli až k polednímu, nebyli

zvědaví na detaily násilné smrti mezi příbuznými.

Všechny vyslechli, předali protokoly místnímu soudci,

Dawait Kanluen, zástupce koronera okresu Wayne, potvrdil

na játrech Ginger Harperové rakovinový nádor.

Všichni se ke všemu doznali, prokurátor označil smrt

Ginger za zabití z milosti. Prokurátorův zástupce, Timothy

Kenny, však prohlásil, že Bob Harper překročil

hranici….

Bob Harper nesměl podle policejního nařízení opustit

stát Michigan, obvinili ho z vraždy a ze spiknutí při spáchání

vraždy. Harper skončil v kobce místního vězení.

Protože neměl žádné peníze, nemohl složit kauci 25 000

dolarů v hotovosti. Soudce 34. okresního soudu odmítl

snížit částku, protože měl strach, že podezřelý ještě před

soudním procesem odletí zpět do Kalifornie.

Případ manželů Harperových pokračoval nečekanou

cestou. Novináři případ sledovali a také kritizovali chování

policistů a soudních úředníků. Ta publicita však nakonec

prospěla Bobu Harperovi. V kanceláři vězeňské

správy se ohlásil úředník A-I Bail Bomb Services Ltd.,

který krátce poté složil do kanceláře waynského okresního

soudu částku pětadvaceti tisíc dolarů za uvězněného

Boba. Ten opustil vězeňskou celu v neděli ve tři čtvr-

182

 182

tě na dvě odpoledne. Současně byla propuštěna také

Shanda McGrewová, která pobyla v policejní cele v Romulusu

tři dny.

Harperovým spasitelem byl neznámý osmapadesátiletý

Carl Wardlaw ze Sacramenta v Kalifornii. Položil na

erární stůl balíček s bankovkami a prohlásil:

„Pan Harper není zločinec. Snažil se pomoci tomu,

koho miloval. Jsem z oboru již deset let, pracuji ve firmě,

která se zabývá poskytováním peněz obžalovaným

na složení kauce. Dostávám tím z vězení dost lidí, kteří

si to nezaslouží. Tento muž, a o tom jsem přesvědčen,

nikdy žádný zákon neporušil. Byl jsem ženatý, miloval

jsem svoji nemocnou manželku, kdyby se byla dostala

do podobné situace, udělal bych totéž.“

7

Všechny soudní procesy začínají stejně. Sáhodlouhé čtení

obžaloby, průvod svědků a množství otázek ze všech

stran. Dcera mrtvé matky Shande McGrewová stála u lavice

svědků téměř celou hodinu. Prokurátor se ptal, ona

odpovídala jako u školní tabule v celých větách.

„Byla byste, paní svědkyně, vy sama přetáhla onen

plastikový sáček přes hlavu vaší matky?“

„Jistě.“

„Stála jste u její postele?“

„Ano.“

„Byla byste to udělala, kdyby to neudělal váš otec?“

„Samozřejmě, když by to bylo nutné, udělala bych to.“

Všichni opakovali všechno.

Zástupce prokurátora Timothy Kenny uvedl, jak mu

jeho šarže přikazovala, několik definic o zdravém rozumu.

Ve čtvrtek po hodinové poradě se porota na rozsudku

nedohodla v poměru 8:4 a předsedající požádal soudce,

aby objasnil, co přesně je vražda druhého stupně.

Soudce Isidore Torres poučil porotce. Porotci se zase ra-

183

 183

dili, proces se protáhl, v pátek 10. května se porota po

hodinovém váhání jednomyslně usnesla na osvobozujícím

rozsudku.

Porotci nedbali na písemné znění zákona a soudili

podle svého morálního zákona. Došli totiž k přesvědčení,

že Harper svou manželku nezabil, že jí jenom pomohl

k její neodvratné cestě, k sebevraždě. Později se objevily

v tisku i názory podporující rozhodnutí jednotlivých

porotců.

Šestadvacetiletý student michiganské univerzity Dean

Glossop hlasoval za osvobození už v předešlých hlasováních.

Řekl, že zákon týkající se vraždy druhého

stupně je velmi důležitý a nikdo si nepřeje, aby ho jiní

porušovali. „V souzeném případu však motivaci k trestnému

činu nelze kvalifikovat jako vraždu. Kdybychom

to udělali a nazvali tento čin vraždou, byl by to nedobrý

výklad spravedlnosti. Cítím velkou sympatii k panu

Harperovi, moje rozhodnutí se opírá o způsob, jakým

byla cesta do nebe provedena.“

Dvaapadesátiletý porotce Leonard Hiks vyjádřil svůj

názor:

„Já si především myslím, že k tomuto procesu vůbec

nemělo dojít. Snad přece máme něco, čemu se říká cit.

Kdo z nás si troufne prohlásit, jestli se sám nedostane do

situace, kdy bude muset odpovědět na svou vlastní otázku:

udělám to, nebo ne? Vím, jak bych odpověděl, a považoval

bych to za svou povinnost, ne za zločin nebo jen

hřích.“

8

Bylo jí padesát osm let. Jmenovala se Marjorie Wantzová,

pocházela z města Benton Harbor v Michiganu. Byla

nemocná. Měla nesnesitelné a dokonce stálé bolesti údajně

způsobené opotřebením pánve, byla připoutána na

lůžko. Nepomohly ani pobyty v nemocnici michiganské

184

 184

univerzity v Ann Arbor, na klinice v Clevelandu, v nemocnici

bratří Mayů v Rochesteru. Objednávala si všechny

knížky, ale i odborné časopisy, v nichž tušila rady pro

pacienty všech možných nemocí. V srpnu 1991 ji odvezli

do nemocnice pro velmi silné vaginální bolesti. Snažila

se zavraždit množstvím silných tablet mírnících bolesti,

které si schovávala do krabičky v nočním stolku.

Pátého srpna doktorka Linda Hotchkissová však její

nebezpečný poklad zabavila, přestože jí pacientka oznámila,

že už nechce žít, jestli se nepodaří bolesti aspoň

zmírnit. V této situaci se obrátila na doktora Kevorkiana.

Z neznámého důvodu doktor její žádosti nevyhověl,

nepomohl jí k cestě do rakve, zřejmě i on, jako jeho kolegové

předtím, byl přesvědčen, že jde o psychické, a ne

příliš nebezpečné poruchy. Případ byl důkazem, že doktor

Kevorkian pečlivě uvažuje, komu pomůže a koho

pošle domů. On totiž už věděl, že musí být opatrný, proti

němu stála milionová hráz lékařů s jinými názory. Jeho

sestra Margo Janusová při jedné z mnoha novinářských

seancí prohlásila, že Jack neměl krásné mládí, ani báječný

život. „Když mu bylo třicet, zemřel nám otec na náhlé

selhání srdce. To u Jacka způsobilo hlubokou duševní depresi,

o devět let později zemřela matka na pokročilou rakovinu.

Sledovali jsme její nemoc až do konce. Její mysl

byla normální, tělo však přestalo pracovat. Možnost volby,

kterou navrhoval můj bratr, mohla být morálnějším

způsobem než abnormálně silné dávky demerolu, který jí

měl pomoci. Byla v bezvědomí, vážila už jen třicet kilogramů.

Řekla jsem primáři, že nepovažuji za správné, že

ji drží na injekcích, on se však jen usmál a řekl, že to musí

dělat, protože je vázán lékařskou přísahou.“

Wantzová se s doktorem Kevorkianem objevila 16.

srpna v detroitské televizi v panelové diskuzi propagující

sebevraždu s pomocí lékaře. Pacientka se přiznala,

že má strach ze sebevraždy provedené vlastníma rukama,

přitom ale už po několikáté zdůrazňovala, že pacient

by měl sám ukončit fyzické utrpení. Doktor Kevor-

185

 185

kian však trval na tom, že by se měly nejdřív vyčerpat

všechny možnosti léčení. Pokusili se o to. Poslali pacientku

znovu do nemocnice. Propustili ji z psychiatrického

oddělení s konstatováním, že trpí sebeklamy,

vážnou depresí, ale podle jednoho z kolegů byla označena

za bystrou spolupracující pacientku. Soud odmítl

poslat ji do blázince, a tak jí lékaři dovolili vrátit se domů.

Doktor Kevorkian v rozhovorech pro tisk i televizi

uvažoval o tom, komu má nebo může pomoci použitím

nepříliš pohledného přístroje Mercitronu. Wantzová zemřela

ve středu 23. října 1991, před smrtí napsala v obsáhlém

dopise také toto:

„Já, Marjorie Wantzová, chci, aby se všichni přesvědčili,

že toto je moje rozhodnutí a nikoho jiného. Po třech

a půl letech nemohu dál snášet stálé utrpení a agonie.

Nepodařilo se mi vyjít z domu tři a půl roku, mimo návštěv

u lékaře v Detroitu. Tento způsob života nepovažuji

za možný. Nemohu si zajít do obchodu, koupit

maličkosti nebo něco k jídlu, nejdu na procházku. Jsem

ráda, že je tu doktor Kevorkian, který mi jediný může

pomoci. Už dva roky ho o tuto pomoc žádám. Ale poslední

rok, vlastně třináct posledních měsíců, byl můj život

skutečným peklem. Žádný lékař už mi nemůže pomoci.

Nechce-li si mne vzít bůh, půjdu já za ním. Dál už

to nemůžu vydržet.“

Byla napojena na přístroj Mercitron, byla jí nasazena

obličejová maska, zhotovená podle Kevorkianova nákresu.

Ten zatelefonoval ve středu 23. října v 19.07 do

kanceláře šerifa oaklandského obvodu, že došlo k sebevraždě

za pomoci lékaře a pomocníků, ale že jediný přítomný

lékař byl on sám. Musel se obejít bez pomoci

svých kolegů, kteří se nezúčastňují proto, že mají strach,

že by mohli být stíháni nebo by jim případně mohla být

zabavena lékařská licence. Sally Hessová, tajemnice rekreační

základny, na níž byla postavena ona dřevěná

chata, se na jeviště včerejšího dramatu přišla podívat

a zjistila, že tam nebylo co uklízet, nic nebylo potřísněno

krví. Policisté se pokusili najít svědky obřadu, ne-

186

 186

našli však ani jediného. Nikdo nechtěl mít s případem

použití přístroje Mercitronu nic společného.

Tři měsíce po smrti Wantzové, 3. února 1992, obvinila

sedmnáctičlenná porota, sestavená z občanů oaklandského

okresu, doktora Kevorkiana z jejího zavraždění.

Od této chvíle už doktor nebyl pomocníkem umírajících,

ale jejich vrahem. Bránil se, vysvětloval, proč to

dělá, přiznal dokonce, že jeho pomoc umírajícím se

může zdát z teologického hlediska nemorální, z lékařského

pohledu je však naprosto etická: „Chci pomáhat,

zmírňovat bolest, na lékařské fakultě mne svatosti neučili.“

Byl obžalován, nebyl však zatčen. Když případ předali

od velké poroty nižší instanci, pátrali policisté, kde se

dalo. V centru Royal Oaku kdosi zahlédl jeho starou rachotinu,

mihla se na křižovatce, měl tedy namířeno do

svého bytu na hlavní třídě. Šerifovi pomocníci nařídili

Kevorkianovi, aby zajel se svým vozem stranou, když to

udělal, tak mu navlékli pouta.

„Kam máte namířeno?“ zeptal se doktor.

„K soudci.“

„Ke kterému?“

„K tomu, který tam zrovna bude.“

„Čeká snad na vás?“

„Do toho vám nic není.“

Jmenoval se Richard Kuhn, měl titul obvodního soudce.

Postavil se před sedícího doktora Kevorkiana a řekl

mu velmi důrazným hlasem, že je od této chvíle obviněn

ze dvou případů prosté vraždy a z jednoho případu neoprávněného

podání léků. Pohotově stanovil výši kauce

na deset tisíc dolarů, když se obžalovaný zaváže, že už

nikdy nikomu při sebevraždě nepomůže.

„Cítíte se vinný, doktore Kevorkiane?“

„Ne, necítím o nic větší vinu než kterýkoliv lékař, který

léčí své pacienty. Vina znamená především důkaz

o spáchání trestného činu. Já žádnou vinu nemám.“

187

 187

9

V únoru 1992 otiskli v novinách Detroit Free Press anketu

pro čtenáře s otázkou, jestli považují doktora Kevorkiana

za vraha. Výsledek byl neobyčejně důrazný,

šedesát procent čtenářů detroitské oblasti vyjádřilo souhlas

pro přijetí zákona, který by schvaloval pomoc lékaře

při pacientem plánované sebevraždě.

OKevorkianově osudu rozhodl soudce James Sheedy.

V soudní síni nezůstalo jediné volné místo. Mnoho televizních

společností vysílalo přímo části líčení. Doktor

Kevorkian se usmíval a mnul si ruce. Nečekal tak širokou

účast při vysílání, řekl jen jednu jedinou větu:

„Ti páprdové v Lansing, členové zákonodárného sboru

státu Michigan, to vůbec nevezmou na vědomí.“

Měl pravdu, senátor Fred Dillingham, známý republikán

za oblast Fowlerville, navrhovatel zákona, podle něhož

by pomoc při sebevraždě měla být trestným činem,

rovněž senátor, člen demokratické strany oblasti Ann

Arbor, Lana Pollack, i jiní označili úsilí doktora Jacka

Kevorkiana za posedlost. Měl však také klub svých fanoušků,

jeho členové o něm hovořili jako o světci z boží

milosti.

Psal do novin, znovu se objevil na televizní obrazovce,

napsal a vydal zdravotnickou knížku, v níž se vyjadřoval

kriticky, ale také nekriticky jako mesiáš. Nebyl

skromný, v té publikaci se přirovnával k Einsteinovi

a Gándhímu, nešetřil citáty z bible, vystupoval nečekaně

na večerních univerzitních přednáškách a pletl se řečníkům

do řeči. Objevil se však také názor, že se jedině

on považuje za revolučního vynálezce Mercitronu, předchůdce

pohlednějšího přístroje Thanatronu.

Doktor Kevorkian seznámil se svými pokusy a skončenými

akcemi i ministerstvo obrany, přednesl jim návrh,

na který nedávno přišel, totiž aby ministerstvo obrany

nařídilo důstojníkům ve Vietnamu, aby využívali krve

čerstvě padlých vojáků přímo na bojišti nebo v nejbliž-

188

 188

ším zázemí. Současně využil přítomnosti několika vysokých

vojenských šarží, aby mu zajistily kapitál, aby mohl

pokračovat ve výzkumu daného problému. Nevyhověly

mu, přitom už nebyl zaměstnán v žádné nemocnici a jiné

příjmy neměl. Také v Pentagonu ho zklamali. Když později,

v roce 1994, usedl na lavici obžalovaných, vyjádřil

se před porotou jeho obhájce Paul Fieger:

„Vážení páni porotci, právě se chystáte soudit anebo

dokonce odsoudit lidský soucit a humanitu. Budete rozhodovat

o jedné z nejvýznamnějších otázek boje za lidská

práva. Úmyslem obžalovaného není někoho zabít či

zabíjet, ale zmírňovat nepředstavitelné utrpení.“

Paul Fieger byl schopný mladý obhájce. Dobře vypadal,

ale hlavně dobře pracoval, a tak doktor Kevorkian

odcházel ze soudní budovy volný.

Doktor Kevorkian navštívil už v roce 1987 holandský

Amsterodam, kde byla už několik let trpěna eutanazie.

Chodil od případu k případu, vyptával se lékařů i nemocničního

personálu co a jak a rozhodl se, že se stane

dobrodějem v případech smrtelně nemocných v Americe.

Dal do novin čtvrtstránkový inzerát napsaný velkými

písmeny: Poradenství ve smrti. Je někdo ve vaší rodině,

mezi vašimi známými nevyléčitelně nemocný? Přeje si

kulturně zemřít? Poraďte se se svým lékařem.

Mnoho čtenářů si přečetlo návrh dvakrát, někteří se

rozmýšleli, jiní ještě téhož dne telefonovali, doktor Kevorkian

přijímal jeden případ za druhým. Se všemi chvíli

poseděl, vyptával se na rodinu a příbuzné, chtěl vědět,

jak se jmenují děti nebo příbuzní zájemce. Nechtěl od

nikoho žádnou odměnu. Nechal zájemce pár dní odpočinout,

když uznal za vhodné, tak s ním uzavřel krátkou

dohodu, kde byly i údaje o umírajícím a jeho příbuzných.

Příbuzní odcházeli a v uších jim ještě zněla věta:

pacient si nasadí masku, zmáčkne spoušť a do krve mu

začne vnikat přesně stanovené množství thiopentlu, nemocný

usne, po další minutě vdechne automaticky přesně

odměřenou dávku jedovatého chloridu, takže pacient

v bezvědomí zemře na selhání srdce. Brzo se objevily

189

 189

v tisku zprávy o senzačním uspávači před cestou do nebe,

Kevorkianovo jméno se stalo známým pojmem. Jestliže

koncem osmdesátých let znalo doktorovo jméno pár

desítek kolegů, zabývajících se zejména v Oregonu lékařskou

etikou, o pět let později lékaře s pozoruhodnou

pověstí znalo víc než devadesát procent občanů Spojených

států.

10

Susan Weaver Williamsová žila stejný život jako ostatní

manželky, byla čilá, byla milá, dovedla se bavit. Žila

v dobrém manželství, starala se, jak nejlépe uměla,

o manžela Leslieho a syna Dannyho. Byla to rodina do

čítanky až do chvíle, kdy se jí nejdřív jenom udělalo

špatně, pak přestala jezdit na skútru jako blázen, což byla

u jejího muže nejvyšší příčka.

„Přišlo to tak náhle, paní Mary?“ zeptal se lékař její

sestry Mary Neubertové.

„Vůbec ne. Ona byla odmalička nemocná.“

„Já jsem se ale tady v nemocnici dozvěděl, že jezdila

na skútru, že chodila plavat. Musela to přece vědět.“

„Věděla to, ale snažila se to skrýt. Nebylo to pro ni lehké,

ale ona byla neporazitelná optimistka. Už jako batole

trpěla kožním ekzémem. Nejdřív si toho všimla Nancy.“

„Kdo je Nancy?“

„Sestra. My jsme tři, musely jsme spát nahoře v prvním

patře. Ale stejně nás vzbudila. Ono ji to svědilo, tak

se někdy skoro celou noc škrábala hřebenem. Během

dospívání byla třináctkrát operována.“

„Pro jakou nemoc?“

„Měla na čele maligní nádor. Vzpomínám si, že mívala

většinou fáčem zavázanou hlavu.“

„Jak starý je její manžel?“

„Seznámili se, když jí bylo osmnáct a Lesliemu čtyřicet

osm. Svatbu měli v den, kdy jí bylo jednadvacet.“

190

 190

„Byla pak normálně těhotná?“

„Byla. Porod dopadl dobře, ale jako mladá a nezkušená

maminka musela zůstat v nemocnici dva měsíce.“

„Jakou tedy měla nemoc?“

„Infekci osrdečníku. Propukla u ní rakovina.“

„Léčila se doma, nebo byla zase na klinice?“

„Nebylo to snadné, operovali jí už podruhé levé oko.“

„Kdy to bylo?“

„V roce 1980. Ve stejné době, když ji mučivě trápila

roztroušená skleróza. Ruce ji brněly, třásla se, nohy skoro

necítila, potácela se s holí a pak s oběma berlemi,

ztrácela rovnováhu. Ale dost dlouho chodila na nákup

s taškou na zádech, jaké mají malí školáci.“

„Bylo to rozumné?“

„Ne, ale všichni si cenili jejího přístupu k neštěstí, ona

se nevzdávala, vždycky něco zkoušela, říkala tomu krasobruslení.

Přitom měla potíže s vyměšováním a krvácející

kůží, když se třeba jen docela jemně něčeho dotkla.“

„Kdo se o ni staral?“

„No přece Leslie. Byl báječný. Už mu bylo skoro osmdesát

a jezdil s ní na vozíku, nosil ji do koupelny. Ale někdy

se ti dva dohodli a jeli na ulici nakupovat do sámošky

K-Martu.“

„Kde vlastně bydleli?“

„V dělnickém předměstí v Clawsonu v South Maria

Street. Moc lidí tam nebydlí.“

„Proč?“

„Nevím, ale oni tam bydleli pořád. Nikdo nikam nechodil.

Občas volali na policejní stanici, že třeba Susan

upadla a nemůže se zvednout. Leslie na tom totiž taky

nebyl moc dobře.“

„Byl taky nemocný?“

„Bylo mu jednaosmdesát, byl na tom už dlouho špatně.“

„Byla to nešťastná rodina, ale celá dlouhá léta se tvářili,

že jim vlastně dohromady nic není,“ řekla sousedka

a přítelkyně Barbara Fergusonová.“

Susanin syn Danny, kterému už taky bylo třicet, vy-

191

 191

kládal, jak to u nich vypadalo: „Ráno vynesl táta mámu

z postele, posadil ji do vozíku a odvezl ji do jídelny ke

stolu. Dala si kávu nebo čaj, snědla housku a zapálila si

první cigaretu. Pak seděli, poslouchali rozhlas, táta uklízel

nebo vůbec dělal něco, co bylo třeba. Kolem druhé

se trochu najedli a sedli si k televizi. Kolem šesté táta

uvařil nějakou jednoduchou večeři a nakonec se dívali

na filmy asi do desíti. Pak táta mámu natíral hojivou

mastí od hlavy až po paty, seshora dolů, každý den, od

pondělka do neděle. Když potřebovala jít na záchod, tak

ji tam dotáhl na vozíku a stáhl jí kalhotky. Ona ale nemohla

normálně močit, musela se vycévkovat. Koupaly

ji ale ošetřovatelky, které k nám pravidelně chodily.

Přesto dostala celulitidu, ztvrdnutí kůže a podkožního

vaziva, takže pořád a všude příšerně zapáchala. Jednou

k nám přišla na návštěvu její sestra a řekla, že to je strašný

zápach, jako by jí celé tělo najednou hnisalo.“

„Susanina vůle byla hodně dlouho strašně pevná,“

řekla Mary Neubertová, „nakonec však změnila názor.

Jednou večer, když už jsme ji transportovali do postele,

řekla, že všechnu tu hrůzu na ni seslal bůh, a pak se zeptala,

co bych tomu řekla, kdyby spáchala sebevraždu.

Později poprosila, abych napsala nebo se nějak spojila

s doktorem Kevorkianem.“

„Domluvili jste se s ním?“

„Vůbec ne. Já jsem se ani moc nedivila, protože on

měl pořád opletačky se soudem. Všichni jsme četli, že

měl úředně zakázáno pomáhat při sebevraždách. Byl

přece i ve vězení a ven ho pustili akorát na kauci a přitom,

když směl z cely domů, musel podepsat, že nebude

nikomu pomáhat při sebevraždě.“

11

Doktor Kevorkian byl nezničitelný. Nemocným, kteří se

na něj telefonicky nebo písemně obraceli, odpovídal na

192

 192

stále stejnou otázku kladně. Později také přislíbil, že se

setká se Susan. Byla to podivná návštěva s podobným

cílem: pomoci potřebnému. Všechny rozhovory si nahrával

na pásek, ale nebyl ještě zcela přesvědčen, že by

sebevražda s přítomností lékaře byla vhodným a jediným

způsobem, jak skončit to obrovské trápení.

Dohadovali se celé tři měsíce. Detroitský arcibiskup

Adam Maida, který se o případu dozvěděl, označil Kevorkianův

příslib pomoci za těžký hřích. Prohlásil:

„Každá chvíle našich životů je vzácná, od prvního

okamžiku početí až po poslední vydechnutí. V tomto

procesu má dokonce i utrpení své místo. Každý, kdo sledoval

svého bližního, jak odchází z tohoto světa, ví, jak

nesmírně těžké mohou být poslední hodiny. Láska září

z minulosti, vzpomínky se vracejí ke krásným hodinám

života a ti, kteří přežívají, pocítí nový smysl i nové naděje.

Pokloňme se před skutečností, že všichni musíme

zemřít podle božího plánu, nebylo by však správné, abychom

si životní proces zkracovali, nemáme právo zasahovat

do programu naší existence.“

Susanina sestra Mary, odmalička vychovávaná jako

dogmatická křesťanka, manžel Leslie i syn ale tvrdili,

že to hřích rozhodně být nemůže. Doktor Kevorkian byl

už opatrnější a požádal Susan, aby se ještě poradila s páterem

Robertem B. McGranthem, který byl přítelem rodiny.

Susan Williamsová se rozhodla odejít z dosavadního

života:

„Udělám to, i když mi doktor Kevorkian radil něco

jiného, jsem ráda, že mi pomáhá, sama bych to asi nezvládla.“

Tři měsíce před smrtí, 26. února 1992, potvrdil lékař

Lawrence Eilender z Bingham Farms v Michiganu, „že

jeho pacientka Susan Williamsová je odkázána na vozík,

má nastálo nasazenu vyměšovací cévku a trpí rozsáhlou

kožní infekcí. Není naděje, že roztroušená skleróza

ustoupí nebo se zastaví. Susan trpí těmito onemocněními

od roku 1980 a její stav nevykazuje žádné zlepšení

193

 193

ani po léčení steroidy, rovněž však není naděje, že se její

neurologický stav změní k lepšímu.“

Doktor Lawrence Eilender skončil. Jeho kolega, Jack

Kevorkian, i nemocná Susan Williamsová ho požádali,

aby vyplnil předepsané tiskopisy o nemocech, které u pacientky

identifikoval. Prý se před náhodnými svědky polekaně

vyjádřil: „S vámi nechci mít nic společného.“

Susan nebyla příjemná pacientka. Neposlouchala,

zkoušela, co se dalo. Doktor Kevorkian byl celou noc

vzhůru, odpovídal na všetečné otázky. „Cítíte se dobře,

paní Williamsová?“

„Velmi dobře,“ řekla šeptem.

„Zjistili jsme, že ve vašem případě není vhodná smrtící

injekce, protože máte příliš jemné žíly. Uvažovali

jsme o tom, že bychom vám ji mohli dát do krční žíly.“

„Tam by to šlo?“

„Ano, tam by to šlo, jenže to není zrovna hezké, když

bude jehla hluboko v krku.“

„Cítila bych to?“

„Cítila. Krátce sice, ale asi byste to nechtěla.“

„Co opravdu chci? To nejlepší, co máte. To nejlepší,

co můžete. Už mě unavuje sedět a dívat se, jak přichází

po noci den a pak zase odpoledne a černá tma celou noc.

Nic jiného nevidím.“

„Musíme však také uvažovat, co by kterému stylu

řekli. Nemělo by to být příliš jiné, příliš zvláštní. Hlídají

každý náš krok. Nechcete se tedy vzdát?“

„Ne, to určitě ne. Já chci pryč z tohoto hnusného světa.“

Doktor Kevorkian určil datum operace na 15. května.

Den předtím byli pozváni příbuzní. Nemocná Susan

měla dokonce jeden z mála dobrých dnů, povídalo se, co

říkají a vzkazují sousedé, kdo uklízí v bytě, jak by si

představovali kremaci. Sama nadiktovala poslední dopis,

který později našli v zásuvce nočního stolku určený

– Všem, kterých se to týká:

„Při lékařské prohlídce v roce 1980 byla u mne zjištěna

roztroušená skleróza a později nedošlo ani k maličkému

zlepšení mého stavu. Neustále se všechno u mě

194

 194

zhoršovalo. Nechci už v tomto stavu žít. Věřím, že mám

právo skončit svůj život, jehož kvalita je omezena na

pouhé bytí, ne na život. Během posledního roku, ale

i předtím, jsem se dostala z domu jenom jedenkrát,

když jsem musela navštívit v ordinaci svého lékaře. To

však bylo naposled. Dnes si už nedovedu ani sednout.

Jsem zcela neschopná udělat cokoliv sama.

Chystám se zatáhnout za páčku a spustit tak vystříknutí

proudu kysličníku uhelnatého a dusíku a prosím

všechny, aby se postarali, aby nebyl doktor Kevorkian

v mém případě nařčen z nějakého provinění. Jsem mu

velice vděčna za pomoc, kterou mi věnoval.“

Dopis byl podepsán sestrami Nancy Vervarasovou

a Mary Neubertovou, neteřemi Megha K. a Mary F. Gibbonsovými.

V pátek, 15. května, přišly do domu brzo ráno

Susaniny sestry. Doktor Kevorkian seděl v přízemí.

Dvaapadesátiletá Susan ležela v posteli, obklopené nízkou

lehkou ohrádkou. Byla od kadeřníka učesaná, ošetřovatelem

svátečně oblečená, na levé straně postele byla

připevněna nádrž s kysličníkem uhelnatým s jistou dávkou

dusíku. Nádrž byla k dostání v každé drogerii, kysličník

uhelnatý se běžně prodával bez povolení. Místo

vypouštěcího a zavíracího ventilu byla přimontována asi

dvaceticentimetrová rukojeť po levé straně postele, aby

pacientka svojí zdravou paží spustila proudění smrtonosné

směsi. Doktor stál opodál. Snad on nebo někdo

z rodiny dal signál, za dvě minuty se dýchání pacientky

zastavilo, za další čtyři minuty Susan zčervenala a rozšířily

se jí oči. V jednu chvíli se prý ještě tiše zeptala, proč

ta smrt trvá tak dlouho. Deset minut po desáté dopoledne

zemřela.

„Byl jste u toho?“ zeptal se vyšetřovatel Dannyho Williamse.

„Byl.“

„Jaké jste měl pocity?“

„Zpočátku skoro žádné, ono se maminčino chování

vlastně ani moc nezměnilo.“

„Ty okolnosti ale přece jen byly velmi odlišné.“

195

 195

„Všechno trvalo jen pár minut. Měl jsem potíže, když

jsem se pak na mámu podíval.“

„Polekal jste se?“

„Ne. Ona vypadala úplně stejně, jako když žila.“

„Jak jste se zachoval? Co jste udělal?“

„Zavolal jsem policii a ohlásil jsem sebevraždu.“

„Nic víc?“

„Ne. Proč? Udělalo se mi špatně. Nejdřív se mi zpotily

ruce, pak jsem se začal dusit, bolel mne žaludek.“

„Přesto jste vydržel u matky, tam, kde ležela.“

„Ne. Nechtěl jsem tam už zůstat ani jednu jedinou minutu.“

„V kolik jste zavolal na policii?“

„V deset dvacet sedm.“

„Jak to, že to víte tak přesně?“

„Já jsem věděl, že se mne na to budete ptát.“

Policisté všechno fotografovali, dělali si poznámky.

Za patnáct minut od chvíle posledního vydechnutí, nebylo

už na co se vyptávat, a tak policejní lékař prohlásil

Susan Williamsovou za mrtvou.

„Můžete ji odvézt,“ řekl poručík.

V dalším dějství dramatu se objevil oaklandský prokurátor

Thompson, vyhledal doktora Kevorkiana, který

seděl osamocen v kuchyni.

„Jak to, že jste tady, doktore?“ zeptal se.

„Proč ne?“

„Byl jste přítomen úmrtí?“

„Ne, seděl jsem tady.“

„Z jakého důvodu?“

„Je jediný důvod. Byl jsem tady proto, že mojí životní

snahou je ulehčit pacientům v jejich utrpení.“

„Proč to děláte? Mnohým vašim kolegům se to nelíbí.“

„To pro mne není žádnou novinkou. Není to proto, že

jsem nadmíru soucitný. Mnozí z mých kolegů jsou ještě

víc soucitní. U mě je to jinak, protože mne k mému chování

přivádí pocit, že konám svou lidskou povinnost.

A proto ignoruji všechno, včetně zastrašování, které v poslední

době narůstá do obrovských rozměrů.“

196

 196

12

Kdosi řekl o Kevorkianovi, že je moderním mučedníkem,

který si libuje v bezpráví. Zůstával totiž úmyslně na

místě medicidy. Dalším z jeho pacientů byla dvaapadesátiletá

Loi F. Hawesová. Ta se souhlasem lékařů a všech

členů rodiny si 26. září 1992 nasadila na obličej onu, nyní

již prověřenou, masku a sama spustila přítok kysličníku

uhelnatého do zařízení, které vymyslel a zkonstruoval

Kevorkian, když mu bylo třiašedesát let. Synové, William

a Robert, byli ve chvíli její smrti u úmrtního lože,

každý z jedné strany. Předtím, než zemřela, jmenovala

Hawesová lékaře, kteří jí poradili, jak se zbavit nesnesitelného

trápení. Ti pochopili vážnost jejího zdravotního

stavu a nesnažili se ani radou, kritikou či pohrdáním zasahovat

do akce, v níž zahráli jen vedlejší roli. Dřív než

se doktor Kevorkian rozhodl, že jí pomůže, pečlivě prostudoval

její zdravotní stav včetně rentgenových snímků

i snímků počítačové axiální tomografie, řezů v určité

výšce, které mu dali jeho kolegové k dispozici. Všichni

se ještě jednou společně sešli, vyslovili jeden po druhém

své názory, na Kevorkianovu žádost provedli také psychiatrické

vyšetření a dohodli se, že Hawesová je mentálně

zcela kompetentní. Všechna jednání se podobala setkání

přátel, kteří se bavili o svém zaměstnání.

Pro jedny byl Kevorkian vrahem, pro druhé průkopníkem

nových cest a on sám o sobě napsal: „Pokud mne

považují za pionýra, pak se mýlí. Jsem člověk, který se

narodil do správné doby, kdy se mění anebo by se měly

měnit mravy. Norimberský soud jako první předkládal,

že především je nutné posoudit morálnost zákona, a pakliže

je nemorální, neuposlechnout ho.“

Procedura, kterou sestavil doktor Kevorkian, byla

přísně složitá. Skládala se z mnoha příkazů:

„Pacient musí po delší dobu jasně a opakovaně vyžadovat

sebevraždu. Každého pacienta je nutné přesvědčovat,

aby svůj život prodloužil další léčbou u svých lékařů,

197

 197

včetně léčby zaměřené na zmírňování bolesti. Je nutné

vyžádat si klinickou diagnózu, potvrzující, že jde o nevyléčitelnou,

zhoubnou nemoc v konečném stadiu, bez naděje,

že léčení zlepší pacientův stav. Diagnózu by měl

dát jeho ošetřující lékař s ujištěním, že léčení bylo správné,

všechny medicínské možnosti byly vyčerpány, není

naděje na zlepšení jeho stavu. Pacient musí projít vyšetřením

na psychiatrické klinice. S pacientem i s jeho příbuznými

je třeba absolvovat několik setkání s pohovory

o smrti a umírání, natočených na videozáznam. Pacienta

musí stoprocentně podporovat jeho rodina a příbuzní,

mohou se zúčastnit jednání a dohodnout se na tom, kde,

kdy a jak bude medicida provedena.

13

Doktor Kevorkian vykonal dvanáctou medicidu na poloostrově

Leelanau v severním Michiganu. Pacientka Elaine

Goldbaumová trpěla těžkou roztroušenou sklerózou.

Už v sedmatřiceti letech, tedy v roce 1988, byla slepá,

po fyzické i psychické stránce byla naprosto bezmocná.

Doktoru Kevorkianovi poslala dopis:

„Vážený pane doktore, prosím vás o pomoc. Nic pro

sebe už nemohu udělat, můj život nemá žádnou cenu.

Jsem Židovka a byla jsem vychována ve víře, že sebevražda

je smrtelný hřích. Jsem přesvědčena, pane doktore,

že vaše pomoc při medicidě mi pomůže k cestě do

nebe.“

Katolický arcibiskup Adam Maida dal novinářům

k dispozici jen pár slov:

„Říkává se, že utrpení je jakýmsi zvláštním způsobem

prospěšné duši. Vytrhne nás ze sebe samých a činí nás

vnímavějšími k ostatním.“

Elaine Goldbaumová si v pondělí ráno, 8. srpna 1993,

ve svém bytě ve Franklin Pointe Apartments v Southfieldu

v Michiganu nasadila masku, zatáhla za provázek,

198

 198

uvolnila tím přívod kysličníku uhelnatého. Zemřela v půl

jedenácté dopoledne. Snad se ještě téhož dne dostala do

vysněného nebe.

Doktor, kterému dali v novinách celého světa titul

Doktor Smrt, dělal všechno možné, zakázané nebo jen

nedoporučené. Čtyřikrát byl vyslýchán policií, zpovídal

se před bohem, ale i před soudem. Novináři měli o čem

psát. Nakonec však zase šel domů, do svého rezavého

karavanu, kde žil na truc všem, kteří mu nabízeli vysoké

honoráře, když bude o svém problému na kameru vyprávět.

Za hodinovou přítomnost v sálech mu nabízeli deset

tisíc dolarů. Eutanazie se stala běžným pojmem.

Odborné označení eutanazie má řecký původ a v překladu

znamená dobrá nebo dokonce krásná smrt. Původně

to bylo označení práva pacienta dobrovolně odejít ze

života, když nevyléčitelná nemoc, stáří nebo i jiné závažné

okolnosti omezují možnost žít. Názory se samozřejmě

liší. Papež katolické církve ve své encyklice odsuzuje

jakýkoliv zásah do života třeba i beznadějně

nemocného pacienta, svůj názor definuje prostým vyjádřením,

že na ukončení života má právo jedině bůh.

Člověk nemá právo připravit jiného člověka o život,

i kdyby byl o takový zásah požádán někým nevyléčitelně

nemocným nebo nesnesitelně trpícím.

Podobný názor zastává většina států, včetně České republiky,

ve Španělsku se dokonce trestá vězením v délce

až dvaceti let. V Británii se trestá stejně jako asistence

při sebevraždě. Belgie se po Nizozemsku stala druhou

zemí na světě, která povolila eutanazii, i když to nebyla

snadná záležitost. Osmdesát šest poslanců bylo pro,

proti se jich vyslovilo jedenapadesát, deset poslanců se

zdrželo hlasování. Zákon vstoupil v platnost až po nezbytných

praktických přípravách v květnu 2002. V Nizozemsku

byla legalizována 1. dubna. Belgičtí poslanci

podpořili návrh zákona po dlouhé diskuzi. „Každý má

právo zemřít v důstojnosti,“ prohlásila poslankyně Anne-

Mie Descheemaekerová. „Lidé se nebojí smrti, ale

procesu umírání.“ Podmínky jsou velmi přísné. Lékaři

199

 199

musí o každém případu napsat podrobnou zprávu, která

bude předána ještě vyšší státní kontrole. Eutanazie bude

uplatňována až poté, co nemocný člověk ztratí veškerou

naději na důstojný život. Tolerantní přístup k eutanazii

je v americkém státě Oregon, ve Švýcarsku a v Kolumbii.

V severní Austrálii vstoupil v červenci 1996

v platnost zákon, který povoluje eutanazii u nemocných

v posledním stadiu choroby. V mnoha státech světa se

pravděpodobně objeví sice klikatá, ale přece jen cestička.

Podle australských lékařů a příslušných institucí

si budou moci lidé prostřednictvím internetu objednat

pilulku, určenou jen nevyléčitelně nemocným a nesnesitelně

trpícím, která nebude obsahovat arzen ani kyanid,

podobně jako v Holandsku, takže pacient nejdřív

upadne do bezvědomí, pak zemře a nebude cítit bolest.

Systém však má velmi zápornou skvrnu. Není možné

kontrolovat něco, co si může každý doma naťukat do počítače.

Objevily se však vážné obavy, že lék může způsobit

zemětřesení mezi mládeží. Za takových podmínek

není možná žádná kontrola. Všude je dost lidí trpících

depresemi. Podle vyjádření lékařů se mnoho lidí nepokouší

o sebevraždu jen proto, že nemají dost odvahy

sáhnout si na život, anebo byli při podobných pokusech

neúspěšní.

V jednom případě však doktor Kevorkian udělal

chybný krok.

Dvaapadesátiletý filmař Thomas Younk se snad při

natáčení anebo na nemocniční posteli dohodl s doktorem

Kevorkianem na krátkém a jedině možném zásahu.

Younk trpěl těžkou a nevyléčitelnou nemocí. Předtím

ještě natočil záběry ze čtyř žalob, které se později

dostaly k soudu. Kevorkian měl škodolibou touhu ukázat

všem policistům a soudcům, kteří ho soudili, jak se

volá smrt. Younk podepsal všechna potřebná prohlášení

a dal doktorovi film. Ten se stal později Kevorkianovi

osudným.

200

 200

14

Třicetiletý Thomas W. Hyde byl chlap jak se patří, plný

života. Pracoval jako stavbař a zahradní architekt, takže

pobýval často venku na zdravém vzduchu, v zimě jezdil

na lyže. Byl rozvedený, ale žil společně se svou snoubenkou,

pětatřicetiletou Heidi Fernandezovou, a osmnáctiměsíční

dcerou Carmen Denise Fernandezovou. Jeho

dvanáctiletý syn Joe z prvního manželství žil u své

matky. Byl šťastný až do chvíle, kdy v létě 1992 zajel do

botsfordské nemocnice.

„Nějak mi není dobře,“ řekl ošetřujícímu lékaři na

příjmu.

„Vypadáte ale pěkně,“ řekla mu sestřička.

„Dříve jsem snad vypadal, ale v poslední době už vůbec

ne. Jako kdybych neměl žádné svaly.“

„Tak pojďte, lehněte si na stůl, podíváme se na to,“ řekl

lékař, poslouchal, osahával, několikrát zásahy opakoval,

pak se podíval na rentgenové snímky. „Je to amyotrofická

laterální skleróza.“

„A taky se mi někdy špatně mluví.“

„Já jsem si toho všiml, pane Hyde. Má to také své

jméno, nazýváme to Gedringovou nemocí.“

„A co to je? Kde jsem to chytl?“

„Příčinu neznáme.“

„Takže mi budete dávat pilulky?“

„To v každém případě, ale léčit ji neumíme, nevíme

ani, co je příčinou té nemoci,“ řekl lékař.

„Takže jsem ojedinělý případ?“

„V naší nemocnici ano, ve Spojených státech je touto

nemocí zasaženo několik tisíc lidí.“

Chodil do nemocnice dvakrát týdně, ve Farmington

Hills navštěvoval skupinovou terapii v michiganském institutu

pro neurologická onemocnění, muskulární distrofii

a amyotrofickou laterální sklerózu.

„Dělal všechno, aby se vypořádal se svou nemocí,“

řekl neurolog doktor Louis Renz novinářům. „Byl straš-

201

 201

ně nešťastný. On totiž až do chvíle, kdy jsme mu museli

říct pravdu, žil spokojeným životem. Byl tělesně zdatný,

věnoval se několika sportům a nikdy ho ani ve snu nenapadlo,

jak moc je nemocný.“

„On se velmi snažil,“ vyprávěla ošetřující sestra.

„Měl sportovní tělo. Já jsem ho velice litovala se slzami

v očích, když v Den díkůvzdání, poslední čtvrtek v listopadu,

měl vyjít na oslavu do sálu v prvním patře. Těch

pár schodů trvalo dvacet minut. Neměl sílu.“

„On byl takovým naším kamarádem,“ řekl doktor Renz.

„My jsme samozřejmě hledali odpověď v medicíně na tak

běžnou otázku, kolik mu zbývá z mizerného života.“

„Spokojil se s tím?“

„Nevěděli jsme, jak to u něj postupuje. Pak se přestěhoval

z Floridy do města Novi v Michiganu s celou rodinou.

Bydleli v tom dělnickém předměstí Detroitu. Měl

tam bezbariérový vchod. Pak měl speciální zařízení, které

mu dovolilo pár kroků.“

„Takže to nešlo ani vyléčit, ani zmírnit?“ zeptala se

novinářka.

„Amyotrofická laterální skleróza v té mírnější formě

odsuzuje pacienty k pobytu v soukromé kobce. Je malá.

Pacient, kdykoliv ztratí rovnováhu, klopýtne a najednou

upadne, se ale nezraní, ty stěny jsou čalouněné. Je to

hnusné vězení.“

„Měl nějakou naději, pane doktore Renzi?“

„Měl a neměl. Mohl vidět svoji snoubenku, dceru Carmen.

A neměl bolesti. On měl tu výhodu, že zatím neměl

bolesti.“

„Měl tedy nějaký plán?“

„Měl. My jsme se to dozvěděli až se značným zpožděním.

Nejdřív to řekl snoubence i své bývalé manželce

Erdodyové a synu Joeovi.“

„Ti tedy jako první věděli, že už nemůže přežít?“

„V té době začal mít velké bolesti. Sotva polykal, nemohl

dýchat, nemohl se hýbat.“

„Mluvil?“

„Ne. Pak už jen chroptěl, s ostatními se snažil domlu-

202

 202

vit písemně. Byly to škrábanice, ale on už víc nesvedl.

V té době už byl prostřednictvím obou žen ve spojení

s doktorem Kevorkianem.

Ve středu, 4. srpna 1993, časně z rána, odvezla Fernandezová

Hydea na první setkání s Kevorkianem, byl

jeho nejmladším pacientem. Jeviště tragédie vybrali

dobře. Podélný ostrov, tři míle dlouhý a jednu míli široký,

byl malým kouzlem přírody. Nákladní lodě se plavily

po proudu řeky Detroit River do Atlantského oceánu

v zátoce zarámované do křišťálové zelenomodré vody.

Brzo ráno, krátce po východu slunce, odvezl doktor

Kevorkian nemocného přes křídově bílý most na Belle

Isle svým rezavějícím karavanem. Na radu právníků jeli

v ohavné rachotině staré čtvrtstoletí sami, jen oni dva.

Kevorkian byl připraven, už minulý večer koupil v drogerii

směs kysličníku uhelnatého a dusíku v kanystrech,

v jakých ho kupují výletníci na grilování ryb nebo srnčího

masa. Zaparkoval na jedné z postranních turistických

stezek, Hydemu na jeho pokyn pomohl zatáhnout za provázek,

sponka se uvolnila, plyn se objevil v masce.

Když Hyde zemřel, Kevorkian zatelefonoval Heidi

Fernandezové a požádal advokáta Fiegera, aby přijel na

ostrov. Pak zřejmě zavolal na policejní stanici a oznámil,

že je Hyde mrtvý. Policejní ředitel sedl do vozu,

zajel na místo, kde mohl parkovat doktorův karavan.

Nenašel ho, Kevorkian totiž mezitím odjel s mrtvým

i s náčiním. Policejní ředitel ho dojel na hlavní silnici

a tlampačem mu nařídil, aby se zastavil. Doktor Kevorkian

poslechl. Jeho advokát jel na konci malého konvoje.

V hlavním stanu místní policie začal prokurátor

waynského okresu, snad jen necelou hodinu po akci,

s výslechem, který trval šest hodin. Policisté však doktora

Kevorkiana nezatkli, asi ve tři hodiny odpoledne,

když všichni podepsali zápisy o výslechu, mohl odjet.

Krátce poté Kevorkian a advokát Fieger uspořádali tiskovou

konferenci, a tak si novináři mohli nahrát na diktafony

výstup doktora Kevorkiana:

„Lékaři jsou sice lékaři, ale především jsou obchodní-

203

 203

ky a až na druhém místě lékaři. Měli by se stydět, když

nechávají pacienty, jako byl Thomas Hyde, trpět, když

už nejsou schopni pohnout jediným svalem svého těla,

když už nemohou polykat, když se nemohou sami napít.

Lékaři jim nepomáhají a tvrdí příbuzným, že budou muset

záležitost společně projednat. Stačilo by, kdyby kterýkoliv

z nich vstal a řekl: Je to nezbytná lékařská služba.

Budeme ji provádět takhle a takhle. Nepotřebujeme

žádný nový zákon, který by nám dovoloval, jak máme

provést transplantaci srdce, nebo operaci žlučového měchýře.

To všechno je naše věc. My víme, co máme dělat,

a nemá to žádnou souvislost s filozofií nebo etikou, je to

jen prostá lékařská služba.“

Pozdější výslech netrval dlouho. Kevorkian přiznal

svou účast:

„Pomáhal jsem Thomasi Hydeovi při sebevraždě

z milosrdenství. Někteří pacienti to nemohou provést sami,

nedokážou zatáhnout za provázek, nemohou stisknout

knoflík. Proto to musí udělat za ně lékař, tak jak to

už dávno dělají v Holandsku.“

Detroitský policejní inspektor Gerald Stewart se tvářil

spokojeně. Také prokurátor O’Hair prohlásil novinářům,

kdyby mohl prokázat, že doktor Kevorkian všechny

použité chemikálie a jednoduché zařízení někde koupil,

pak by možná, ale ne jistě, mohl uvažovat o trestním

oznámení.

Doktor nastoupil do karavanu. Ještě předtím, než mu

naskočil motor, se objevila skupina filmařů. Požádali

doktora o rozhovor. On souhlasil a možná, že si to měl

rozmyslet, upřímnost mu pravděpodobně uškodila. Líčil

svoji spoluúčast na Hydeově sebevraždě:

„Dal jsem k dispozici svůj vlastní vůz. Po celou dobu

příprav nebyl u toho nikdo jiný než já a pan Hyde. Odvezl

jsem ho na Belle Isle. Obstaral jsem plynovou hadici,

masku a všechno ostatní potřebné. Připojil jsem hadici

k nádrži, nasadil jsem sponku na hadici, masku na

obličej pana Hydea, protože on se vůbec nemohl pohybovat.

Pohyboval jen levou paží, ale nemohl natáhnout

204

 204

ani prst. Sponku jsem nasadil na hadici proto, abych zabránil

úniku průtoku plynu. Zeptal jsem se ho ještě jednou,

jestli je přesvědčen o tom, co připravuje. On mi nemohl

odpovědět, to už neuměl, ale mrkl očima a já jsem

to považoval za dokonalý souhlas. Pak jsem se rozhodl,

že začnu, zatáhl jsem za provázek, namotaný na jeden

z jeho prstů. Tok plynu byl pomalý, nevím, jak dlouho

trval, ale on byl za chvilku mrtvý.“

15

Doktor Kevorkian byl v dubnu 1999 odsouzen za zabití

nevyléčitelně nemocného pacienta. Soudkyně Jessica

Cooperová mu řekla: „Pohrdal jste zákony, ani vy však

nemůžete být nad nimi. Ani prosby matky usmrceného

Thomase Younka, kterému jste vpíchl smrtící injekci, nepřesvědčily,

pane doktore, nikoho. Především však mne.

Nikdo nemůže a nesmí být nad zákonem, nikdo, ať má

jakkoliv přesvědčivé či vůbec scestné důvody.

Pro všechny přítomné, i pro ty, kdo sledují tento proces

na televizních obrazovkách, sděluji, že toto nebyl proces

o politické či morální korektnosti eutanazie. Byl to nedostatek

úcty k zákonům. Byl jste pyšný na skutečnost, že

průběh procesu mohli vidět diváci na celém světě. Vychloubal

jste se tím, čím jste se prohřešil. Nyní budete mít

dost času a klidu, abyste o svých činech mohl přemýšlet.“

Jack Kevorkian, kterému především novináři přidali

jméno Doktor Smrt, byl odsouzen k trestu ve výši deseti

až pětadvaceti let vězení, což znamená, že si musí odpykat

nejméně desetinu trestu, nejméně dekádu. Za podání

smrtící substance bez oprávnění byl odsouzen k dalšímu

trestu od tří do sedmi let.

Všechny americké televizní stanice vysílaly dodatečně

snímek, na němž doktor Kevorkian vpichuje smrtící

injekci dvaapadesátiletému Thomasi Younkovi, který trpěl

nevyléčitelnou Lou-Gehrigovou chorobou.

205

 205

Doktor Smrt se hájil před porotou sám. „Bojuji sám za

sebe,“ řekl. „Je mi sedmdesát let. Počítám s tím, že se

i mně blíží můj čas. Chtěl bych, aby se pak objevil některý

kolega a byl ochoten poskytnout mi to, oč ho požádám.

Soudci by snad poprvé nemuseli v tomto případu

brát ohled na příbuzné nevyléčitelně nemocného. Za nic

se nestydím, i ten natočený televizní záznam jsem tomuto

ctihodnému soudu poskytl já sám.“

P. S.

Zemřela Angličanka, které soud přiznal právo vzít si

život.

V Británii zemřela 43letá žena, známá jako Miss B.,

poté co na její žádost byly odpojeny dýchací přístroje,

které ji udržovaly při životě. Žena získala od britského

soudu souhlas, že může zemřít za přispění lékařů. Miss

B. byla již rok paralyzována od krku dolů.

Soud jí přiznal právo zemřít, protože prý byla v takovém

duševním stavu, že byla s to rozhodnout o pokračování

činnosti přístrojů, nebo jejich odpojení.

Britské ministerstvo oznámilo, že „slečna B. zemřela

v míru ve spánku, poté co byl na její žádost odpojen dýchací

přístroj“.

Další eutanazie je zakázána.

Naopak Evropský soud pro lidská práva ve Štrassburku

rozhodl, že Angličanka Diane Prettyová, která je úplně

ochrnutá, nemá právo spáchat sebevraždu za pomoci

svého manžela.

Prettyová, která není s to spáchat sebevraždu sama, se

obrátila na evropský soud, poté co britský Nejvyšší soud

odmítl zaručit Prettymu imunitu v případě, že své manželce

pomůže zemřít.

Evropský soud ale dospěl k závěru, že Británie neporušila

Evropskou úmluvu o ochraně lidských práv a základních

svobod. Podle něho základní právo na život

v sobě nezahrnuje právo na sebeusmrcení.

Advokáti Prettyové dali najevo, že jsou verdiktem

206

 206

zklamáni. Tvrdili, že soud propásl šanci napravit určitý

nedostatek, který je v zákonech.

Brian Pretty naznačoval, že se britskou vládu pokusí

přimět ke změně zákona a že s prosbou své manželky

chce ještě něco podniknout.

Ta později zemřela na následky své nemoci.