René Raymond Brabazon

Tvrdá lekce (Kniha byla vydána pod názvem: Vražda na pláži.)

Kapitola 1.

I

Když mě toho červencového rána v osm hodin propustili, lilo tak strašně, že by se kachna utopila.

Byl to dost divný pocit, vyjít zase do světa, který jako by se – aspoň pro mě – zastavil na nekonečně dlouhou dobu tři a půl roku. Vstupoval jsem do něho obezřetně: ušel jsem několik yardů od vrat pobitých železem a zastavil jsem se, abych vychutnal svobodu.

Na rohu nasednu na autobus a ten mě zaveze domů. Ale v tom okamžiku se mi domů ještě nechtělo. Líbilo se mi stát na kraji chodníku, cítit, jak mi po obličeji stéká déšť, a pomalu nechat mysl uvykat vědomí, že jsem zase svobodný a že už nebudu muset trávit další noc v cele a žít s kdejakými rabiáty, kriminálníky a zvrhlíky jako po všechny ty měsíce.

Déšť vytvářel ve vozovce kaluže. Padal na můj čtyři roky starý klobouk a pět let starý pršák: vlahý déšť, jenž se spouštěl z těžké mračné oblohy, právě tak zachmuřené a zahořkle posmutnělé, jako jsem byl já sám.

V tu chvíli za mnou zasvištěl nablýskaný buick century, zastavil u chodníku a okénko se automaticky spustilo.

„Harry!“

Dvířka vozu se otevřela a já se shýbl, abych se podíval na řidiče.

Zevnitř se na mě zubila tvář Johna Renicka.

„Polez dovnitř, nebo nasákneš jako houba,“ zval mě.

Zaváhal jsem, pak jsem však vklouzl do vozu a zabouchl dvířka.

Renick mě popadl za ruku a stiskl mi ji. Z jeho snědé hubené tváře jsem si mohl naprosto bezpečně přečíst, jak je rád, že mě zase vidí.

„Tak jak se cejtíš, ty lumpe?“ zeptal se. „Co to s tebou dělá, že jsi zas venku?“

„Je to docela fajn,“ odpověděl jsem a snažil jsem se vymanit ruku z jeho tlapy. „Neříkej mi, že budu mít na cestu domů policejní doprovod.“

Jeho úsměv při tónu mých slov trochu pohasl: zahleděl se mi chytrýma, šedivýma očima pátravě do obličeje.

„Tos nečekal, že přijedu, co? Spočítal jsem si to na den.“

„Nečekal jsem vůbec nic.“ Přejel jsem pohledem efektní panel vozu. „To je tvoje?“

„Hm, bodejť. Koupil jsem si ho, je to pár měsíců. Kouzlo, viď?“

„Takže fízláci z Palm City si, koukám, potrpí ve všem na úroveň: prvotřídní bouráky, aby se mohli do všeho prvotřídně nabourat.“

Ústa se mu stáhla a v očích mu zlostně blýsklo.

„Koukej, Harry, kdyby si takhle dovolil rýpnout někdo jiný, tak bych si ho podal.“

Pokrčil jsem rameny. „Jen si posluž, když ti to dělá dobře. Zvykl jsem si, že si mě fízláci podávají.“

Dlouze se nadýchl a pak řekl: „Tak hele, pro doplnění mých kádrových materiálů, hochu: dělám teď jako důstojník pro zvláštní úkoly a jsem přidělený přímo státnímu zástupci. Dostal jsem tudíž podstatně přidáno. Z běžného ranku bezpečnosti jsem už přes dva roky pryč.“

Cítil jsem, jak mi krev stoupá do obličeje, a hrozně mě to štvalo.

„Jo tak… promiň… já nevěděl.“

„Jak bys mohl?“ Usmál se a zařadil rychlost. Buick se odpíchl od obrubníku. „Cos byl tam vevnitř, spousta věcí se změnila. Ten starý gang je v tahu. Máme nového státního zástupce – solidní chlap.“

Nic jsem na to neříkal.

„Jaké máš plány?“ zeptal se znenadání.

„Žádné. Chci se trochu rozhlídnout. Přece víš, že mě z Heraldu vylili?“

„Slyšel jsem.“ Následovala pauza, pak pokračoval. „Zkraje to bude pro tebe tvrdej chleba. Uvědomuješ si to?“

„To víš. Když někdo zabije policajta – třeba to bylo nešťastnou náhodou – nesmí si dovolit na to zapomenout. Až moc dobře si uvědomuju, že to bude fuška.“

„S policií mít trable nebudeš. To jsem neměl na mysli, ale budeš se muset poohlédnout po nějaké nové dráze. Cubitt má přece jenom váhu. Vrazil ti kudlu do zad a máš ji pořád v sobě. A jestli ti v tom bude moct jenom trošku zabránit, k novinařině se zpátky nedostaneš.“

„To nech na starosti mně.“

„Třeba ti můžu pomoct.“

„Žádnou pomoc nepotřebuju.“

„Jistě, vím, ale je tady Nina…“

„O Ninu se postarám.“

Následovala dlouhá pauza. Hleděl ven mokrým předním sklem a po chvilce řekl: „Podívej, Harry, ty a já jsme kamarádi. Známe se léta. Vím, jak ti asi je, ale jenom se mnou, proboha tě prosím, nejednej, jako bych patřil k tvým nepřátelům. Mluvil jsem o tobě už s Meadowsem. To je ten nový státní zástupce. Není to ještě nic určitého, ale vypadá to, že by ti nějaký flek v ouřadě dali.“

Podíval jsem se na něho.

„U policejní správy Palm City bych nedělal, kdyby to bylo poslední zaměstnání na světě.“

„Nina to neměla lehké,“ podotkl Renick nevhodně. „Musela…“

„Já to taky neměl lehké, takže to jsme dva. Nikoho se o žádnou pomoc neprosím. A tím to hasne!“

„No, jak chceš,“ řekl Renick. Máchl bezradně rukou. „Nemysli si, Harry, že tě nechápu. Kdyby něco takhle nespravedlivého ušili na mě, jako se to stalo tobě, taky bych zapškl, ale co se stalo, stalo se a odestát se nedá. Musíš myslet na svou budoucnost – a na Nininu taky.“

„A o čem jsem asi podle tebe přemýšlel celou tu dobu v cele?“

Hleděl jsem okénkem auta na moře, zašedlé deštěm, který bil do vodní plochy. „Máš pravdu, zatrpkl jsem, a ne málo. Měl jsem čas si uvědomit, jak pitomě jsem naletěl. Proč jsem jen neshrábl těch deset tisíc dolarů, co mi strkal komisař od policie, a nedal si pusu na zámek? Ale ve vězení jsem se přece jenom k jednomu dopracoval: víckrát nenaletím.“

„Přesvědčuješ sám sebe,“ ozval se Renick zostra. „Víš nejlíp, žes udělal dobře. Karty prostě vyšly proti tobě. Kdybys ty prachy od té krysy vzal, v životě bys sám se sebou nevydržel, a to si ty uvědomuješ daleko jasněji než já.“

„Myslíš? Moc si to ale nemaluj, žádná velká pohoda to nebude, žít teď sám se sebou. Tři a půl roku v jedné cele s chlapem, co znásilňoval děti, a s dvěma rabiáty, co měli zvyky, že by se z toho čuněti udělalo nanic! To už člověka poznamená! Kdybych se byl tenkrát nechal těmi prachy uplácnout, nebyl bych teď propuštěný trestanec bez zaměstnání. A takovýhle fáro by mi nejspíš říkalo pane.“

Renick nervózně poposedl.

„Tyhle řeči jsou na draka, Harry. Děláš mi hlavu. Sakra, chlape, nějak se ovládni, než se setkáš s Ninou.“

„Nechtěl by sis takhle hledět svého?“ utrhl jsem se na něho.

„Nina je náhodou moje žena. Vzala si mě, aby se mnou sdílela, jak se to říká… dobré i zlé. Takže co! Starosti o ni přenech laskavě mně!“

„Nejednals myslím správně, kdyžs jí nedovolil, aby sledovala přelíčení, aby tě navštěvovala ve vězení, a dokonce ani aby ti psala. Víš stejně dobře jako já, že všechno chtěla snášet s tebou, ale vyšupajdils ji od toho, jako by byla úplně cizí člověk.“

Zaťal jsem pěsti a hleděl dál na rozmoklé pobřeží.

„Věděl jsem, co dělám,“ podotkl jsem po chvilce. „Myslíš, že jsem chtěl, aby ji ti supové fotografovali přímo v soudní síni? Myslíš, že jsem toužil po tom, aby mě viděla vymustrovaného jako hastroše v těch vězeňských hadrech za drátěnou sítí a za sklem jako v kleci? Myslíš si, že jsem měl chuť, aby ten šašek správce četl všechny její dopisy dřív, než je dostanu já? Když už jsem zblbl a naletěl sám, nebylo zapotřebí do toho zatahovat ještě ji.“

„To ses teda zmýlil, Harry. Copak tě nenapadlo, že v tom chce být s tebou?“ řekl Renick netrpělivě. „I dnes ráno jsem ji musel přemlouvat, aby se mnou nejezdila.“

Blížili jsme se k Palm-Bay, luxusní obytné čtvrti Palm City.

Dlouhá řada přepychových plážových chatiček vypadala v poryvech deště jako ztracená. Pláž byla opuštěná. Cadillaky, rollsy, bentleye stály zaparkovány na parkovištích před luxusními hotely.

Bývaly doby, kdy pro mě Palm Bay znamenal eldorádo. Připadalo mi to v tu chvíli nesmírně dávno, když jsem si vzpomněl, že jsem pracoval jako redaktor společenské rubriky v Heraldu, u novin, které mají největší náklad v celé Kalifornii. Moji rubriku později přifařili k víc než stovce menších deníků. Vydělával jsem slušné peníze. Žil jsem si pěkně a práce mě bavila. Za čas jsem se oženil s Ninou, koupil si za městem vilku a tam jsme si vybudovali domov. Vedlo se mi dobře a zdálo se, že mám o sebe postaráno.

Pak jsem jednou v baru hotelu Beach čirou náhodou vyslechl jakýsi kusý rozhovor mezi dvěma neznámými hosty, kteří tu vesele popíjeli a začali se spolu bavit s naprosto nediskrétní hlučností.

Těch pár slov mě přivedlo na stopu jisté záležitosti, která byla tak nebezpečná a hrozivá jako vybuchující sopka. Dalo mi to zabrat, dva měsíce jsem tajně dřel a trpělivě sháněl faktické podklady, až jsem konečně měl celý příběh hotov. Byla to historie, která by ovládla palcovými titulky Herald na řadu týdnů.

Palm City se chystal zmocnit chicagský podnikatelský gang.

Naplánovali zavedení hracích a prodejních automatů, rozhodli se vybudovat celou síť veřejných domů a vůbec takříkajíc zinstitucionalizovat všechno, co souvisí s organizovanou neřestí. Měsíční zisk odhadovali na takových dva a půl miliónu dolarů.

Když jsem se přesvědčil o všech skutečnostech, myslel jsem si nejdřív, že to musí být gang šílenců, nemohl jsem prostě věřit, že by jen tak přišli a chtěli se zmocnit města, kdy a jak si sami umanou. Pak jsem však získal velmi spolehlivé echo o tom, že policejní komisař Palm City, a s ním ještě přes polovinu důležitých činitelů z městské správy jsou podplaceni a že slíbili poskytnout gangu veškerou potřebnou ochranu.

Tehdy jsem udělal osudnou chybu: pokusil jsem se pokračovat ve vyšetřování na svou vlastni pěst. Chtěl jsem s touhle novinovou senzací vyrukovat čistě osobně a pod svým jménem, a když jsem konečně nashromáždil všechny potřebné důkazy a načrtl si zhruba články, které jsem k odhalení tohoto spiknutí chtěl uveřejnit, sebral jsem se a šel za svým šéfem J. Matthewem Cubittem, majitelem Heralda.

Vypověděl jsem mu, co se chystá. Poslouchal mě a v jeho hubené, popelavě šedé tváři se nezračil vůbec žádný výraz.

Když jsem skončil, řekl, že by si má fakta chtěl prověřit. Z jeho chování čišel jakýsi chlad a podivná absence jakéhokoli nadšení, což mě mělo varovat. Přestože jsem se dostal pod povrch celé záležitosti dost hluboko, úplně na kloub jsem jí nepronikl. Gang zatím totiž Herald koupil. Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že by mohlo být něco takového možné. Později jsem se dověděl, že Cubittovi slíbili křeslo v Senátu, když jim půjde na ruku, a to byl úplatek příliš vysoký, aby mu tenhle chytrý a ctižádostivý majitel novin odolal.

Požádal mě, abych mu předal všechny své informace k prověření. Cestou domů do vilky, kam jsem si jel pro zprávu, mě zastavilo policejní auto.

Oznámili mi, že se mnou chce mluvit policejní komisař. Dovezli mě policejním vozem na ústředí, kde jsem měl s komisařem rozhovor.

Byl to tvrdý chlap, šel na všechno rovnou a nedělal s ničím žádné okolky. Vysázel přede mě na stůl deset tisíc dolarů v zbrusu nových bankovkách. Za tyhlety papírky že ode mě koupí zprávu a já všechno vyšetřování pustím z hlavy. Co prý tomu říkám?

Tak za prvé jsem v životě nikdy žádný úplatek od nikoho nevzal a nehodlal jsem začít právě nyní. A vedle toho jsem věděl, že s příběhem, který hodlám napsat, by se moje jméno objevovalo po mnoho týdnů na titulní stránce, čímž bych si vybudoval v novinářském světě tak fantastickou pověst, jaké bych se jinak nedopracoval ani zaboha. Zvedl jsem se a ukázal jsem mu záda, jenže to jsem škaredě šlápl vedle.

Předal jsem zprávu Cubittovi a oznámil mu, že mi policejní komisař nabídl úplatek. Zíral na mě zpod pokleslých víček, pokýval hlavou a pak mi řekl, ať za ním přijdu ještě ten večer v půl jedenácté k němu do domu. Do té doby že bude mít právě tak čas si mé objevy prověřit a rozhodnout se, jak záležitost nejlíp rozjet.

Později jsem se domyslel, že mou zprávu spálil. Víckrát jsem ji neviděl.

Nina o pátrání věděla a sledovala je od samého počátku. Šíleně se strachovala, protože věděla, s jakou náloží dynamitu si pohrávám, ale zároveň si uvědomovala, že tohle je moje životní příležitost, a šla do toho se mnou.

Na schůzku s Cubittem jsem odcházel těsně před desátou. Šla mě vyprovodit k autu a viděl jsem, jaký má o mě strach. Sám jsem měl podivný pocit, ale Cubittovi jsem věřil.

Vilu měl v Palm Bay. Jelo se tam po takovém opuštěném silničním úseku. A právě na téhle silnici jsem vlítl do celé šlamastyky.

Najednou se přiřítilo obrovskou rychlostí policejní auto, předjelo mě a přitisklo ke krajnici. Možná že měli původně v úmyslu vytlačit mě vůbec ze silnice, abych se převrhl do moře, ale to jim nevyšlo. Sťukli jsme se parádně a řidič policejního vozu to schytal za volantem do žeber, že se mu jich pár určitě zapíchlo dovnitř, do hrudníku. Jeho spolujezdec sice utrpěl otřes, ale jinak zraněn nebyl. Zadrželi mě pro riskantní jízdu. Bylo mi jasné, že je to bouda, ale nic jsem proti tomu nemohl dělat. Za pár minut nato dojel další policejní vůz a ten řídil seržant Bayliss od kriminálky, co vyjíždí k vraždám. Sice neměl na téhle opuštěné silnici co pohledávat, ale na to se vůbec nikdo neobtěžoval ptát. Všeho se ihned horlivě ujal. Zraněného policajta odvezli do špitálu a mě že zavezou na ústředí.

Cestou nařídil najednou Bayliss řidiči zastavit. Byli jsme v nějaké temné opuštěné ulici. Prý ať vystoupím. Řidič vystoupil taky, popadl mě zezadu, a vzal mě hákem za obě paže. Bayliss vytáhl zepředu z vozu láhev whisky, nasál do úst a pak mi ji prskl do obličeje a na košili. Nato se mu v ruce objevil olověný pešek a tím mě přetáhl přes hlavu.

Přišel jsem k sobě až v cele a od toho okamžiku jsem byl vyřízený. Zraněný policajt totiž zemřel. Hodili mi na krk, že jsem způsobil smrt člověka, a vyfasoval jsem čtyři roky. Můj obhájce bojoval jako lev, ale k ničemu to nevedlo. Když uvedl důkazy o promyšleném spiknutí, prostě ho s tím vyhodili. Cubitt odpřisáhl, že ode mě nikdy žádnou zprávu neviděl a že se mě už dávno chtěl stejně zbavit, protože prý jsem nespolehlivý žurnalista a k tomu ještě tajný alkoholik.

Celou tu dobu, co jsem si odbýval trest, jsem měl možnost uvažovat o tom, jak pitomě jsem naletěl. Pořád jsem si říkal, jaký jsem byl blázen, že jsem se na svou vlastní pěst postavil proti policii a místní správě.

Nepomohlo mi, když jsem se dověděl, že policejní komisař musel pod nátlakem odstoupit, ani že celý štáb správy vyměnili. Začalo se sice pátrat po pozadí oněch poznámek, které během procesu můj obhájce pronesl, a chicagský gang se dokonce rozhodl zvednout kotvy a přesunout se jinam, ale to všechno mi nijak neprospělo.

Měl jsem na krku čtyři roky za to, že jsem způsobil smrt policajta, když jsem v opilém stavu řídil vozidlo, a to mi nikdo odpárat nemohl.

Tři a půl roku jsem strávil v cele a teď jsem byl zas konečně na svobodě. Žurnalista bez jakékoli další kvalifikace. Díky Cubittovi jsem se ocitl na černé listině, což znamenalo, že u novin žádnou práci nedostanu. Chtělo to zvolit si jinou životní dráhu. Jenomže já neměl nejmenší ponětí, co podniknu. Vydělával jsem dřív sice docela slušně, ale na druhou stranu jsem vždycky taky dost utratil.

Když jsem šel do vězení, zvlášť mnoho prostředků jsem Nině na živobytí nezanechal. A teď už toho asi rozhodně moc nezbývá: pokud vůbec něco. Celou tu dobu jsem sesychal starostmi a přemýšlel, co asi Nina dělá a co se s ní děje, až mi z toho bývalo nanic, ale byl jsem natolik paličatý a pitomý, že jsem jí vytrvale po svém obhájci zakazoval, aby mi psala. Představu, že ten sadistický pupkáč, ten správce věznice, by její dopisy četl dřív, než bych je dostal já, jsem prostě nemohl přenést přes srdce.

Zeptal jsem se Renicka: „A jak to všecko zvládla, Jak se jí daří?“

„Fajn,“ odpověděl. „o tom jsi přece nepochyboval, ne? Objevila v sobě umělecké vlohy. Maluje dekóry na hliněné zboží. Docela slušně si vydělá.“

Zahnul s buickem za roh do ulice, kde byl můj domov.

Při pohledu na naši vilku se mi stáhlo hrdlo. V té známé ulici bylo jako po vymření, nikde nikdo. Déšť se lil jako šedivá stěna a rozstřikoval se na vozovce a po chodnících.

Renick zastavil vpředu před brankou.

„Tak ahoj, však se uvidíme,“ řekl a stiskl mi paži. „Máš kliku, Harry, taky bych chtěl, aby na mě čekal někdo, jako je Nina.“

Vystoupil jsem z vozu. Ani jsem se za ním neohlédl a zamířil po známé cestě k domu. Dveře se přede mnou rozletěly a v nich se objevila Nina.

II

Sedmého rána po propuštění z věznice jsem se o půl sedmé prudce probudil. Zdálo se mi, že jsem zase v cele, a chvíli mi to trvalo, než jsem si uvědomil, že jsem doma u sebe v ložnici a že Nina spí po mém boku.

Ležel jsem na zádech a hleděl do stropu a začal zase přemýšlet, jak už jsem si doma lámal hlavu celý ten týden, co podniknu a čím se budu živit. V novinářském světě jsem situaci obhlédl. Přesně jak jsem čekal: nebylo tu pro mě vůbec nic. Cubittův vliv dosáhl všude jako chapadla chobotnice. Dokonce i docela malé místní noviny se bály se mnou navázat kontakt.

Nezbývalo toho mnoho, co bych ještě mohl dělat. Moje profese je pero, ale tvůrčí spisovatel nejsem. Jsem reportér. Abych ze sebe dostal slušný rukopis článku, musím k tomu mít fakta. Když nemám možnosti novin, jsem ztracen.

Pohlédl jsem na Ninu, která mi spala po boku.

Oženil jsem se s ní dva roky a tři měsíce před tím, než jsem šel za mříže. Jí tehdy bylo dvaadvacet a mně sedmadvacet. Měla tmavé vlnité vlasy a pleť barvy slonové kosti. Oba jsme se shodli, že Nina není krásná podle běžně uznávaných měřítek, ale prohlásil jsem, že je nejpřitažlivější žena, jakou jsem v životě viděl. Pozoroval jsem ji ve spánku a jasně jsem mohl sledovat, co vytrpěla. Kůže kolem očí byla příliš napjatá. Rty jako by byly trochu povadlé a pokleslé, což před mým odchodem do výkonu trestu neměla, a vypadala smutná: to jsem na ní ve spánku nikdy dřív nepozoroval.

Prodělala si prostě svoje. Na našem společném kontě jsem jí nechal tři tisíce dolarů, ale ty zmizely jako pára: většinu spotřebovala na honorář advokátovi a na poslední splátku za vilku a pak už se musela ohlížet po práci.

Prošla několika zaměstnáními, až nakonec, jak mi řekl Renick, v sobě objevila výtvarné vlohy a našla si místo u nějakého chlapíka, který prodával turistům keramiku. Co on vyrobil z hlíny, Nina zdobila. Minulý rok si týdně vydělávala šedesát dolarů: dost – jak mi řekla – pro nás pro oba, než se výdělku zase chopím já.

V bance mi zbylo jen dvě stě dolarů, Až zmizí, budu jí muset, pokud si nenajdu nějaké místo, říkat o peníze na autobus, na cigarety a tak dále: tohle pomyšlení mě morálně ničilo.

Začínalo se mě zmocňovat zoufalství, a tak jsem se předešlého dne pokusil najít aspoň nějaké zaměstnání – prostě cokoli, čím bych si pomohl aspoň k nějakým penězům.

Prochodil jsem téměř celý den, ale domů jsem se vrátil s prázdnýma rukama. V Palm City mě všichni příliš dobře znali, než aby mi nabídli nějaké podřadné místo. Když někde potřebovali pracovní sílu, zůstali při pohledu na mě jako vyvedení z míry.

„Ale pane Barber, vy si děláte legraci,“ říkali mi. „Tohle přece není práce pro vás.“

A já neměl odvahu říct jim, jak jsem na tom zle, a jim se očividně ulevilo, když jsem to odbyl vtipem a odešel.

„O čem mudruješ, Harry?“ zeptala se Nina, když se překulila na bok a zadívala se na mě.

„O ničem – jen jsem tak klímal.“

„Děláš si hlavu, já vím, ale to nesmíš. Vždyť se nějak protlučem. Šedesát dolarů týdně, s tím musíme vyjít. Hladovět nebudem. Chce to jen trpělivost. Však ono se to pravé místo najde.“

„A zatímco budu čekat, než se najde, budu se přiživovat na tobě,“ řekl jsem. „‚To je nádhera! Přesně podle mého gusta.“

Zvedla hlavu a zadívala se na mě. Z tmavých očí jí hleděly obavy.

„Harry, podívej, jsme jeden podnik. Až se ti naskytne místo, praštím s tím já. Když zas ty nebudeš mít zrovna práci, budu dělat já. Tak by to prostě v takovémhle podniku mělo chodit, ne?“

„Díky, že mi to říkáš.“

„Harry… děláš mi starosti. Nejspíš si to neuvědomuješ, ale strašně ses změnil: Jsi teď tvrdší a zahořklejší. Musíš se snažit zapomenout. Musíš myslet na náš společný život a tenhle svůj postoj…“

„Já vím.“ Vstal jsem z postele. „Je mi to líto. Ale kdybys možná strávila tři a půl roku ve vězení, měla bys stejné pocity jako já. Udělám kafe. Když už nemůžu nic jiného.“

Tohle všechno, co vyprávím, se odehrálo před dvěma lety. Když se na to teď dívám a vidím všechno z patřičné perspektivy, uvědomuju si, jaký jsem byl slaboch. Je mi jasné, že jsem dovolil, aby mě to nespravedlivé odsouzení a ten trest ve vězení úplně ovládly. Ne, nebyl jsem tvrdší a zahořklejší. Sžírala mě lítost se sebou samým.

Kdyby mi to všechno tenkrát jaksepatří došlo, tak jsem prodal vilku a odešel s Ninou někam, kde mě neznají, a tam jsem si vybudoval novou životní dráhu. Ale místo toho jsem chodil a hledal zaměstnání, které pro mě v tomhle městě stejně nebylo, a dělal jsem ze sebe mučedníka.

Příštích deset dnů jsem bloumal po městě a předstíral, že hledám to neexistující místo. Nině jsem líčil, jak jsem je sháněl celý den, ale byla to lež. Odbyl jsem to několika telefonickými dotazy, a když mě všude odmítli, hledal jsem útočiště v nejbližší hospodě.

Když jsem pracoval jako žurnalista, nikdy mi alkohol moc neříkal; ale teď jsem se skutečně dal na pití. Whisky se pro mě stala magickým únikem. Udělal jsem jich takových pět šest a všecko jako by mi rázem bylo jedno. Bylo mi úplně fuk, jestli mám nějaký flek nebo ne, a mohl jsem se klidně vrátit domů a dívat se, jak Nina otročí u té své výtvarničiny, a vůbec jsem neměl pocit, že jsem příživník.

A když jsem měl v hlavě, nedělalo mi taky potíže jí lhát.

„Dnes dopoledne jsem mluvil s jedním chlapíkem a vypadá to na kšeft,“ oznamoval jsem jí. „Měl by zájem, abych mu napsal sérii článků kolem jeho hotelu, ale nejdřív to musí prohovořit se svým společníkem. Jestli to klapne, hodí to přes tři stovky týdně.“

Samozřejmě že žádný chlap, žádný společník ani žádný hotel neexistoval, ale tou lží jsem nabýval důležitosti, a pro moji osobnost bylo přímo zásadní otázkou, aby Nina věřila, že ještě něco znamenám. A i když jsem si od ní musel půjčit deset dolarů, pořád jsem se snažil udržet si jakés takés zdání důležitosti, třeba to bylo jenom pomocí té lži, že brzy budu mít kapsy plné peněz.

Jenže stálé lhaní vyčichne, a i když jsem Nině lhal, uvědomoval jsem si, jak dobře ví, že lžu. Předstírala, že mi věří, a to dělala chybu. Měla mi jasně říct do očí, že žvaním, a možná že bych se byl z toho svého alkoholického snu dostal, jenže ona to neudělala a já pil dál, lhal ostošest a všecko to k ničemu nevedlo.

A pak se rozjela ta záležitost, o které chci vyprávět: bylo to jednou odpoledne a já jsem seděl v baru s výhledem na pláž.

Táhlo na šestou. Tou dobou jsem už byl pořádně sťatý. Udělal jsem osm whisky a těšil jsem se na devátou.

Bar to byl menší, klidný a moc stálých hostí sem nechodilo. To mi vyhovovalo. Mohl jsem tu nerušeně sedět v koutku, dívat se otevřeným oknem ven a pozorovat, jak se baví lidé na pláži. Chodil jsem do tohohle podniku právě pět dní jako pravidelný zákazník.

Barman, tlustý plešatý hromotluk, mě znal. Zřejmě mé potřebě pít rozuměl. Když jsem dopil jednu sklenku, hned mi nesl další.

Moc pijáků se sem netáhlo. Tu a tam sem zapadl nějaký chlap nebo ženská, každý do sebe hodil svůj drink, pár minut se tu zdržel a vypadl. Byli na tom všichni stejně jako já – nepřipoutáni žádnou kotvou k ničemu a samotní: snažili se jen zabít čas.

V rohu poblíž mého stolu a skryta pohledům hostů v ostatních prostorách baru stála telefonní budka. V té byl neustále živý provoz. Lidé do ní vcházeli, odbyli si telefonní hovor a zase vycházeli ven: chlapi, ženské, hoši a děvčata. Z celého baru bylo tady nejrušněji.

Popíjel jsem a pozoroval ji: mohl jsem tak vyvíjet aspoň nějakou činnost. V podnapilém rozpoložení jsem uvažoval, kdo všechno asi jsou ti lidé, kteří se zavřou za skleněné dveře: s kým asi hovoří.

Sledoval jsem výraz jejich tváří. Někteří se během hovoru usmívali, jiní se rozčilovali a někteří působili dojmem, jako by do telefonu povídali nepřesvědčivé lži, stejně jako jsem je říkal já doma. Bylo to jako na divadle.

Barman mi přinesl devátou whisky a postavil ji přede mě na stůl.

Tentokrát však nade mnou zůstal stát a nehýbal se z místa. Věděl jsem, že je čas zaplatit. Podal jsem mu poslední pětidolarovku.

Přátelsky se zazubil a dával mi zpátky. Ten úsměv jako by mi sdělil, že chlapa, co nasává, pozná na první pohled. Měl jsem sto chutí se zvednout a nabrat ho do toho jeho otylého, tupého ksichtu pěstí, ale místo toho jsem od něho vzal drobné a hledal nějakou menší minci na spropitné. Jeho telecí úsměv se přitom ještě víc rozšklíbil. Pak se opět vrátil za nálevní pult.

A právě v tom okamžiku, kdy jsem si uvědomil, že mezi svými zákazníky dobře odhadne pijana, jsem se sám nad sebou strašně zastyděl. Zmocnila se mě skutečně taková hanba, že bych se byl nejradši sebral, vypadl z baru a rovnou skočil pod kola nějakého splašeného auta, jenže takový konec chce odvahu a já svou odvahu nechal v cele č. 114. Pod žádné splašené auto jsem neměl chuť lézt.

Chtělo se mi jen tam sedět a pít tak dlouho, až dokonale propadnu té blaženě tupé náladě. Tak je to lepší a snazší.

Pak do baru vešla nějaká žena. Zamířila do telefonní budky a zavřela za sebou skleněné dveře.

Byla oblečena v přiléhavém kanárkově žlutém svetříku a bílých kalhotách. Na očích měla nasazeny lahvově zelené sluneční brýle a v ruce držela exkluzívní žlutobílou kabelku.

Ihned upoutala moji pozornost, protože měla pevné boky, jimž přiléhavé kalhoty jen dávaly vyniknout. Když kráčela k telefonní budce, její pozadí předvádělo tak nádherné pohyby, že by na to zůstal civět i nepijící úctyhodný džentlmen.

Já jsem naopak pil a byl jsem individuum cti nehodné, takže jsem na ten pohybový koncert zíral zcela nepokrytě. Když za sebou zavřela dvírka od budky a ona část těla mému pohledu zůstala skryta, zvedl jsem zraky výš a podíval se jí do obličeje.

Odhadoval bych ji na takových třiatřicet: blondýnka s výrazně řezanými, poněkud chladnými rysy ve tváři, ale jako celkový ženský objekt nesmírně atraktivní, a to pro kohokoli z řad mužského pohlaví.

Vypil jsem půlku své deváté whisky a pozoroval, jak telefonuje.

Nemohl jsem odhadnout, jestli vede příjemný rozhovor nebo ne.

Sluneční brýle jakékoli domněnky vylučovaly, ale hovor to byl rychlý a zřejmě věcný. Zůstala v budce sotva minutu. Vyšla ven a mihla se kolem mě, aniž se na mě podívala. Několik příjemných vteřin jsem hleděl· na její rovná záda a onu výraznou křivku masívních boků, dokud za ní nezakomíhaly létací dveře baru.

Byl jsem už pod párou a uvažoval jsem, kdybych byl svobodný, že bych po ní šel. Ženská s takovouhle figurou, říkal jsem si, s takovýmhle držením těla a s takovým zjevem, ta musí být v posteli senzační. A kdyby nebyla, pak musí být život ještě daleko větší klam, než jsem si představoval.

Přemýšlel jsem, kdo to asi je. Oblečena byla přepychově. Ta žlutobílá kabelka, ta by se jen tak v ledajakém kšeftě koupit rozhodně nedala.

Žlutobílá kabelka.

Nesla ji s sebou přece do budky, ale nemohl jsem se upamatovat, jestli s ní z budky vycházela.

Měl jsem v tu chvíli natolik v hlavě, že mi dělalo potíže přemýšlet. Obličej se mi až zkřivil úsilim, s jakým jsem se snažil rozpomenout. Vstoupila do budky s kabelkou v pravé ruce. Najednou jsem bezpečně věděl, že vyšla a neměla v žádné ruce nic.

Dopil jsem whisky a zapálil si roztřesenou rukou cigaretu. No a co? říkal jsem si. Když vycházela, nejspíš jsem si kabelky nevšiml.

Ta kabelka se pro mě stala náhle něčím neobvykle důležitým.

Protože jsem si chtěl dokázat, že přece jenom ještě nejsem tak namazaný, jak si myslím, Vratce jsem se zvedl a přešel k budce. Otevřel jsem dveře a kabelka ležela na odkládací poličce.

No tak vidíš, ty lumpe, říkal jsem si, jsi střízlivý jako soudce. Hned sis všiml, že zapomněla kabelku. Nasáváš tak šikovně, že… že… no, prostě nasáváš šikovně.

Teď jde o to, hovořil jsem dál sám se sebou, mrknout se dovnitř a zjistit, kdo to je. Pak kabelku vezmeš a řekneš barmanovi, že ji zapomněla v budce – musíš mu to říct, mohl by tě zmerčit policajt, jak si štráduješ po ulici s žlutobílou kabelkou, a zabásnout – a jak to teda oznámíš barmanovi, zaneseš kabelku na její adresu a kdoví – třeba by se odměna nemusela odbýt jenom pusou – kdoví!

Takhle jsem byl sťatý!

Vešel jsem do budky a zavřel za sebou dveře. Popadl jsem kabelku a otevřel ji. Přitom jsem se přes rameno ohlédl, jestli mě někdo nepozoruje. Propuštěný trestanec Barber: to jsem prosím já!, Nic neriskuje, ale vždycky se žene do nějakého maléru.

Nikdo mě nepozoroval.

Otočil jsem se zády ke dveřím; budka jen taktak stačila šířce mých ramen. Zvedl jsem sluchátko: šikovný tah, co – přiložil jsem je k uchu a zatím jsem si prohlížel obsah kabelky.

Bylo tam zlaté pouzdro na cigarety a zlatý zapalovač. Diamantová brož v ceně takových patnácti set dolarů, ne-li víc. Řidičský průkaz. A tlustý stůček bankovek, ta vrchní byla padesátidolarovka. Jestli jsou ostatní stejné, tak v tom slibném lákavém svazečku musí být k dvěma tisícům dolarů.

Při pohledu na všechny ty peníze na mně vyrazil pot.

Pouzdro na cigarety, zapalovač ani diamantová brož mě nezajímaly. To všechno by mohlo někoho uvést na mou stopu, ale ten tlustý svazek bankovek, to bylo něco jiného.

S tímhle majetkem v kapse bych zítra ráno nemusel Ninu prosit o pět pitomých dolarů. Ani zítra, ani pozítří a vůbec nikdy. Než bych všechny ty peníze utratil, určitě bych si našel místo. I kdybych nasával dál, ve dne v noci.

Sťatý jsem byl skutečně, jak zákon káže. A nejen sťatý, ale celá moje morálka byla vepsí. Jestli je ta zazobaná baba tak pitomá a prachy zapomněla, zaslouží si, aby o ně přišla.

Ale hned vzápětí jsem zaslechl jakoby odkudsi z velké dáli vlastní hlas: To ses zcvokl? Člověče, vždyť to je krádež! Jestli tě chytí, vyfasuješ s tím svým rejstříkem deset roků. Koukej tu pitomou kabelku položit, kdes ji vzal, a pakuj se odtuď! Co tě to posedlo? Koleduješ si o dalších deset let v cele?

Jenže ten hlas zazníval z přílišné dálky, než aby na mě patřičně zapůsobil. Ty prachy jsem potřeboval a taky jsem je chtěl. A je to snadné. Stačí vytáhnout je z kabelky, strčit do kapsy, kabelku zavřít, položit zpátky na poličku a zmizet.

Barman mě vidět nemůže. V budce se střídal neutuchající proud telefonujících. Mohl by to přece vzít kdokoli jiný – každý.

Ty prachy tam jsou – třeba ne celé dva tisíce, ale o moc míň jich tam nebude.

A já je chci. Já je potřebuju. Tak jsem si je vzal.

Strčil jsem svazek do kapsy a zavřel kabelku. Srdce mi bušilo jako blázen a já si v tu chvíli uvědomoval, co jsem – zloděj! Nad aparátem bylo malé zrcátko. Viděl jsem, že se v něm cosi pohnulo.

Kabelku jsem měl pořád v ruce. Podíval jsem se do zrcátka.

Stála za mnou a pozorovala mě. V slunečních brýlích se odráželo světlo, takže jsem před sebou viděl v zrcátku dvě jasně zelené skvrnky.

Ale stála tam.

Jak dlouho už tam byla, to jsem nevěděl.

Stála prostě tam.

Kapitola 2.

I

Když dostanete šok, který vám až sevře srdce a ochromí vám mozek a promění vám tělo v led, máte pocit, jako by ve vás cosi umřelo.

Zůstal jsem stát v budce a hleděl do toho zrcátka na stěně, kabelku jsem svíral v ruce a zíral na ta dvě obrovská zelená skla jejích slunečních brýlí a skutečně se mě zmocňoval pocit, jako by cosi ve mně umřelo.

Rázem jsem vystřízlivěl. Výpary whisky, které mi dokonale zamlžovaly mozek, se v tu chvíli rozplynuly: bylo to, jako byste břitvou rozřízli oponu z šedého flóru.

Teď zavolá barmana, ten zjistí, že mám v kapse svazek bankovek, a ihned pošle pro policajta. Jakmile ten přijde, bude ze mě už jen hromádka svalů, kterou naprosto snadno a bezpečně šoupnou zpátky do cely, ale ne na čtyři roky: tentokrát to bude trest daleko, daleko horší.

Na skleněné dveře budky lehce zabubnovaly její prsty. Položil jsem kabelku na poličku, otočil jsem se a pak jsem dveře otevřel.

Ustoupila maličko stranou, abych mohl vyjít.

„Myslím, že jsem tam nechala kabelku…“ řekla.

„Nechala,“ přikývl jsem. „Chtěl jsem ji odevzdat barmanovi.“

Uvažoval jsem, že bych snad udělal nejlíp, kdybych vyrazil a koukal se dostat na ulici, dřív než bude mít čas kabelku otevřít a zjistit, že peníze chybějí. Jakmile bych se dostal na ulici; mohl bych peníze zahodit a pak ať si říká co chce.

Už jsem se chystal vyrazit, ale náhle jsem strnul.

Zpoza pultu se vynořil barman a zablokoval mi cestu k úniku, Bylo na něm jasně vidět, že se mu něco nezdá, a pomalu se blížil k nám a zřejmě úmyslně postavil tu svou horu tuku mezi mě a dveře.

„Ten pán vás obtěžuje, madam?“ oslovil dámu.

Otočila zvolna hlavu.

Měl jsem pocit, že ji v žádné situaci nemůže nic vyvést z míry a rozčilit.

„Ne, ne. Udělala jsem takovou hloupost a zapomněla v budce kabelku. A tenhle pán ji chtěl dát k vám do úschovy. Pro mě.“

Barman mě propichoval podezíravým pohledem.

„Skutečně?“ pravil. „Hm, tak jo, když to říká.“

Stál jsem tam jako oněmělý. Najednou mi v ústech tak vyschlo, že bych byl nemohl promluvit, ani kdybych věděl, co říct.

„Měla jste v té kabelce něco cenného, madam?“ zeptal se barman.

„Ano, měla. Je to ode mě hloupost, že jsem ji zapomněla.“

Její hlas zněl jasně a tvrdě. Napadlo mě, jestli skrývají ty oči za slunečními brýlemi také takový tvrdý výraz, jaký jsem slyšel z hlasu.

„Neměla byste se radši podívat, jestli něco nechybí?“ vybídl ji barman.

„To bych měla.“

Uvažoval jsem, jestli bych to všechno nevyřešil jednou pořádnou ranou, a pak odtud vypadl. Usoudil jsem však, že by to nebylo k ničemu. Barman vypadal na to, že má v schytávání dobře miřených ran dávnou praxi, a podobné boxovačky mu zřejmě šly k duhu.

Prošla kolem mě do budky a vzala si kabelku.

Pozoroval jsem ji a srdce se ve mně téměř zastavilo, Vyšla ven, otevřela kabelku a podívala se dovnitř. Štíhlými prsty, na nichž matně zářily stříbrně nalakované nehty, se probírala v jejím obsahu, ale výraz tváře neprozrazoval vůbec nic.

Barman funěl napětím. Střídavě hleděl na mě a zase na ni.

Konečně zvedla oči.

Teď to přijde, pomyslil jsem si. Za půl hodiny od téhle chvíle jsem zase v cele.

„Ne, nic mi nechybí,“ řekla. Pomalu ke mně otočila hlavu a zpříma se na mě podívala. „Děkuji vám, že jste na ni dal pozor. Myslím, že jsem na své věci hrozně neopatrná.“

Neřekl jsem ani slovo.

Barmanův obličej se rozzářil: „Takže všechno v pořádku, madam?“

„Ano, děkuji vám. Myslím, že bychom to měli oslavit.“ Podívala se na mě. Ze zelených vypouklých čoček jejích slunečních brylí jsem nevyčetl vůbec nic. „Mohu vám nabídnout něco k pití, pane Barbere?“

Takže ví, kdo jsem. Nijak zvlášť mě to nepřekvapilo. Ten den, co mě propustili, otiskl Herald mou fotografii s titulky, že jsem si právě odbyl ve vězení trest čtyř roků za zabití člověka. Nezapomněli také uvést, že jsem byl tehdy opilý. Byla to docela slušná fotografie a otiskli ji na první stránce, takže každý čtenář Herold, si jí musel všimnout. Roztomilý trik, který si mohl vymyslet pouze Cubitt.

Z hlasu jí zaznívalo až cosi ocelově tvrdého, co mi říkalo, že udělám nejlíp, když pozvání přijmu, takže jsem odpověděl: „To nemuselo být, ale prosím, díky.“

Otočila se na barmana.

„Dvakrát whisky a hodně ledu.“

Prošla kolem něho ke stolku, kde jsem seděl předtím, a posadila se.

Sedl jsem si proti ní.

Otevřela kabelku, vyndala zlaté cigaretové pouzdro, otevřela je – a nabídla mi.

Vzal jsem si cigaretu. Také si jednu vyndala. Zapálila zlatým zapalovačem nejdřív mně, potom sobě: a to již přišel barman s dvěma sklenkami whisky. Postavil je na stůl a odešel.

„Jaký je to pocit, být najednou z vězení, pane Barbere?“ zeptala se a pomalu vypouštěla cigaretový dým nozdrami.

„Docela to ujde.“

„Vy už u novin neděláte, co?“

„Přesně tak.“

Nahnula sklenku s whisky, až kostky ledu zacinkaly, a zadívala se na ni, jako by ji zajímala víc než já.

„Chodíte sem často, vídám vás.“ Mávla stříbrnými nehty k oknu. „Mám naproti na pláži chatičku.“

„Tam to musíte mít senzační.“

Zvedla sklenku a malinko upila.

„Znamenají ty vaše časté návštěvy tady v baru, že jste ještě nesehnal místo?“

„Ano, tak.“

„Myslíte si, že se vám brzy naskytne něco stálého?“

„Doufám.“

„Není to jistě snadné.“

„Ne, není.“

„Kdyby vám někdo zaměstnání nabídl, měl byste zájem?“

Svraštil jsem čelo.

„Tomu nerozumím.. Nabízíte mi snad vy nějaké zaměstnání?“

„Třeba. Měl byste zájem?“

Sáhl jsem po sklence, ale pak jsem si to rozmyslel. Alkoholu jsem už vypil až dost.

„A dělal bych co?“

„Bylo by to postavení velice dobře placené a velmi důvěrné a neslo by s sebou jistý prvek rizika. Bylo by vám to proti mysli?“

„Chcete říct, že by bylo ilegální?“

„Ne, ne… ilegální ne… nic takového.“

„To mi nic neříká. V čem je to riziko? Jsem ochoten dělat všecko, jen když budu vědět, co to obnáší.“

„Chápu.“ Znovu upila ze sklenky. „Vy nepijete, pane Barber.“

„Vím. Tak jakou práci mi to nabízíte?“

„Teď právě mám dost naspěch, a pak tohle místo se moc nehodí, abychom tu projednávali nějak důvěrný návrh, co? Mohla bych vám někdy zavolat? Mohli bychom se vidět někde, kde to bude vhodnější.“

„Jsem v seznamu.“

„Tak vám zavolám. Co zítra? Budete doma?“

„Počkám.“

„Zaplatím.“ Otevřela peněženku a v kratičké následující pauze se zamračila. „Hm, já zapomněla.“

„Já ne.“

Vyndal jsem svazeček peněz a spustil jí ho do klína.

„Díky.“ Sňala svrchní padesátidolarovku, vytáhla další bankovku pod ní, pětidolarovku, a položila ji na stůl. Pak svazek bankovek hodila do kabelky, zaklapla ji a vstala.

Také jsem se zvedl.

„Takže zítra, pane Barber.“

Otočila se a vyšla z baru. Když přecházela ulici, pozoroval jsem, jak pomalu a smyslně vlní boky. Vyšel jsem ke dveřím a hleděl za ní, dokud nedošla tou uvolněnou chůzí až k parkovišti. Nasedla do stříbřitě šedého rollse a já za ní zůstal jenom civět. Ale při tom všem jsem zase nebyl natolik vyvedený z míry, abych si nezapamatoval číslo vozu.

Vrátil jsem se ke stolu a posadil se. V kolenou jsem cítil slabo.

Trochu jsem se napil whisky a zapálil si cigaretu.

Přišoural se barman a sbalil pětidolarovku.

„Kus, co?“ podotkl. „Vypadá to, že bude mít balík. Jak jste to s ní sválel? Špendýrovala vám nějakou odměnu?“

Dost dlouho jsem na něho zůstal hledět, pak jsem se zvedl a vyšel ven. Jen pro úplnost: tehdy jsem byl v tom baru naposledy. I když jsem musel jít jenom okolo, zmocňoval se mě u žaludku při pohledu na ten podnik nepříjemně svíravý pocit.

Přes cestu byla filiálka Americké automobilové asociace. Vedl ji chlapík, s kterým jsem se v dobách, kdy jsem pracoval u Heraldu, velice dobře znával. Nějaký Ed Marshall. Přešel jsem ulici a zamířil do kanceláře.

Marshall seděl u stolu a četl si v časopise.

Když mě uviděl, vymrštil se a vykřikl: „A hrome, Harry, no ne, jak se ti daří?“

Řekl jsem mu, že to ujde, a podali jsme si ruce. Jeho bezprostřední přivítání mě potěšilo: když jsem totiž vyhledal některé ze svých takzvaných přátel, většina mi dala přezíravě najevo, ať koukám zmizet. Marshall však byl slušný, nenápadný človíček: vždycky jsme spolu dobře vycházeli. Posadil jsem se na kraj stolu a nabídl mu cigaretu.

„Nechal jsem toho,“ zavrtěl hlavou. „Z té rakoviny plic na mě padá hrůza. Jaký máš pocit, že jsi zase venku?“

„Docela to ujde,“ řekl jsem. „Člověk si zvykne na všechno, i na to, že musí žít v kriminále.“

Asi deset minut jsme si povídali o všem možném, až jsem se dostal ke skutečnému důvodu své návštěvy.

„Hele, Edo, můžeš mi říct, komu patří šedočerný rolls? Poznávací značka je SAX 1.“

„To myslíš vůz pana Malrouxe?“

„Tak? To je to číslo?“

„Ano, právě jeho. Bouráček, co?“

Jeho slova na mě dopadla jako olověné závaží.

„No ne, a to myslíš Felixe Malrouxe?“ zeptal jsem se a vyjeveně na něho zůstal civět.

„Přesně toho.“

„Chceš snad říct, že bydlí v Palm Bay? Měl jsem dojem, že žije v Paříži.“

„Něco si tu před dvěma lety koupil. Přijel sem kvůli zdraví.“

Uvědomoval jsem si, jak hrozně mi v tu chvíli buší srdce, a stálo mě to velkou námahu, abych vypadal klidně.

„Mluvíme skutečně oba o jednom člověku? Je to ten Malroux: milionář, zinkový a měděný král? To musí být přece jeden z největších pracháčů na světě.“

Marshall přikývl.

„Taky je. Ale co jsem slyšel, má to strašně nahnuté se zdravím. Neměnil bych s ním ani za všechny jeho prachy.“

„Co je s ním?“

Marshall stáhl obličej.

„Rakovina plic. Nikdo mu nemůže pomoct.“

Podíval jsem se na cigaretu a zamáčkl ji.

„To je zlé. Takže si tu něco koupil?“

„Jo. Koupil Východní pobřeží: celou rezidenci Iry Cranleighe. Dal to prakticky úplně přestavět. Polohu to má skutečně pohádkovou: vlastní přístav, vlastní pláž, bazén, prostě nač si vzpomeneš.“

Na vilu Iry Cranleighe jsem se dobře pamatoval. Cranleigh kdysi znamenal velmoc v obchodě s naftou. Postavil si vilu na nejzazším konci zálivu. Pak se dostal do nějaké finanční šlamastyky a musel všechno rozprodat. O prodeji vily se jednalo právě v době mého procesu. Nikdy jsem se nedověděl, kdo ji koupil.

Zapálil jsem si cigaretu a můj mozek zatím běžel běh přes překážky a proskakoval nastraženými neviditelnými obručemi.

„Takže ten rolls je jeho?“

„Jeden z jeho deseti vozů.“

„Senzační. Takový bych si dal říct.“

Marshall pokýval svou olysalou hlavou. „Já taky.“

„A kdo byla ta ženská, co vůz řídila? Moc jsem toho z ní neviděl. Vím jen, že to byla blondýna a měla veliké sluneční brýle.“

„To by měla být paní Malrouxová.“

„Jeho manželka? Nevypadala staře… hádal bych něco kolem dvaatřiceti třiatřiceti. A Malroux musí mít přece nějaký věk. Mám dojem, jako bych o něm slýchal už jako malý kluk. Tomu určitě táhne sedmdesátka, jestli mu není víc.“

„Asi tak. Znovu se oženil – s nějakou ženskou, do které se zamiloval v Paříži. Teď si vlastně vzpomínám, co to bylo zač: fílmová hvězda nebo tak něco. V Heraldu se o ní dost rozepisovali.“

„Co se stalo s jeho první ženou?“

„Měla před lety havárku s autem.“

„Takže Malroux se tu usadil kvůli zdraví?“

„Jeho paní i dceři se v Kalifornii líbí a jemu prý tu podnebí dělá na zdraví moc dobře. To jsou ovšem takové žvásty, co se mluví. Pokud vím, tomu nepomůže vůbec nic.“

„Takže on má dceru?“

Marshall luskl prstem a pak jako by jím významně píchl do vzduchu.

„Skutečně má. Z prvního manželství – je to ještě skoro děvčátko. Osmnáct, hochu, zajíček!“ Mrkl na mě: „Tu bych radši než celý rolls.“

„Hele! Hele! A já myslel, že ty jsi ve vší počestnosti ženatý chlap.“

„Taky jsem, ale to chce, abys prostě Odettu Malrouxovou viděl. Na mrtvolu by musely přijít hříšné myšlenky!“

„No jo, pokud zůstaneš jenom při myšlenkách, nic se neděje!“ řekl jsem a sesmekl jsem se ze stolu. „Měl bych sebou ale hodit. Koukám, že jsem se šíleně zpozdil.“

„A proč ten zájem o Malrouxe, Harry?“

„Vždyť mě znáš. Viděl jsem ten bourák a tu ženskou. Prostě, zvědavost.“

Zřejmě ho to nepřesvědčilo, ale neptal se dál.

„Kdybys chtěl náhodou dočasnou práci, Harry,“ řekl jaksi rozpačitě, „najímáme lidi na statistický průzkum dopravy, už od zítřka. Je to za padesát týdně a na takových deset dnů. Myslíš, že by ti to bylo k něčemu?“

Nemusel jsem se ani minutu rozmýšlet.

„To jseš hodnej, Edo, ale mám už něco v pácu.“ Zazubil jsem se na něho. „Ale přesto díky.“

Cestou domů jsem v autobuse přemítal o informacích, kterí jsem dostal od Marshalla. Vzrušovaly mě.

Manželka jednoho z nejbohatších chlapů na světě mi nabízí místo. Vůbec jsem o tom nepochyboval: a zítra bude volat. A je v tom prvek rizika, říkala. Dobrá, jsem ochoten riskovat, když to hodí slušné peníze; a to určitě hodí.

Když mě autobus unášel po silnici podél pláže, potichu jsem si pohvizdoval.

Bylo to poprvé od té doby, co jsem šel do vězení, že mě napadlo si hvízdat.

Jako by se život kolem mě zase probouzel.

II

Druhý den dopoledne jsem záhy po deváté zašel do redakce Heraldu.

Nina mi oznámila, že musí jít odevzdat ty svoje květináče a že se vrátí až v poledne. To se mi hodilo. Jestli bude Malrouxova manželka volat, budu v bytě sám. Samozřejmě že jsem nehodlal Nině říct nic, dokud nebudu vědět, o jaké místo jde.

Vešel jsem do dokumentačního oddělení a knihovny Heraldu.

Měly tu službu dvě dívky. Nikdy předtím jsem je neviděl a ani ony mě neznaly. Požádal jsem jednu, aby mi půjčila staré výtisky Heraldu, počínaje lednem před dvěma lety.

Netrvalo mi dlouho najít informaci, kterou jsem hledal. Zjistil jsem, že Felix Malroux se oženil s Rheou Passaryovou, a to pět měsíců po smrti své ženy. Rhea Passaryová vystupovala jako revuální tanečnice v pařížském Lidu. Po námluvách, které lze popsat jako smršť trvající sotva týden, požádal Malroux Rheu o ruku a jeho nabídka byla přijata. Bylo celkem jasné, že si Rhea nebere Malrouxe, ale jeho peníze.

Vrátil jsem se domů a čekal. Přesně v jedenáct hodin zazvonil telefon. Věděl jsem, že to je ona, ještě než jsem zvedl sluchátko. Když jsem sahal po telefonu, srdce se mi rozbušilo a ruka se mi roztřásla.

„Pan Barber?“

Není pochyb, je to ten jasný tvrdý hlas.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Viděli jsme se včera.“

Usoudil jsem, že teď je právě chvíle načasovat do rozhovoru účinnou ránu.

„Jistěže, paní Malrouxová, v baru U Joea.“

Rána sedla. Následovala pauza. Nebyl jsem si úplně jist, ale zdálo se mi, že slyším, jak zalapala po dechu. Mohl jsem si to však taky jen představovat.

„Víte, kde je Východní pláž, za těmi chatičkami?“ zeptala se.

„Ano.“

„Tak si jednu najměte: poslední nalevo. Přijdu tam za vámi, dnes večer v devět.“

„Najmu a budu čekat,“ odpověděl jsem.

Znovu následovala pauza. Slyšel jsem její dech. Pak řekla: „Tak večer v devět,“ a zavěsila.

Položil jsem sluchátko a zapálil si cigaretu. Rozhovor mě vzrušil.

Celá situace mě čímsi chytila. Prvek rizika. Bude zajímavé dovědět se, co vlastně chce. Třeba má nějaké trable s vydíráním. Nebo mě možná požádá, abych ji zbavil nějakého nepříjemného milence.

Pokrčil jsem nad tím rameny. Nemá cenu lámat si tím hlavu.

Podíval jsem se na hodinky. Jedenáct deset, to mám ještě čas zajet autobusem na Východní pláž, objednat si chatičku a vrátit se dřív, než přijde domů Nina.

Zajel jsem tam. Chatičky měl na starosti Bill Holden – vazba, hora svalů, dělal tu plavčíka i správce chatiček.

Chatičky na Východní pláži jsou luxusní. Když chcete, můžete tam i spát. Stojí v řadě, obráceny k moři, a touhle denní dobou jsou většinou obsazeny.

Holden mě znal, a když mě uviděl, zazubil se na mě.

„Zdravíčko, pane Barber, to jsem rád, že vás zase vidím.“

„Díky.“ Podal jsem mu ruku. „Chtěl bych si najmout chatičku. Tu poslední nalevo. Budu ji potřebovat dneska večer v devět. Mužete to zařídit?“

„Zavíráme v osm, pane Barber,“ řekl. „Nikdo už tady nebude, ale můžete jí dostat. Tenhle týden si nikdo nic přes noc nepronajal, takže tu nezůstávám. Bude vám to tak vyhovovat?“

„Fajn. Nechte mi klíč pod rohožkou. Vyrovnám se s vámi zítra.“

„Jak si přejete, pane Barber.“

Rozhlédl jsem se po přeplněné pláži. Písek pokrývaly stovky polonahých těl.

„Tak koukám, že jste to tady vzal za správný konec,“ řekl jsem.

„Jo, jakž takž to klepu, i když sezóna není přesně taková, jaká by měla být. Celonoční pronájem úplně zvadl. Jestli se to nezvetí, pustím to z hlavy. Nemá cenu, abych tady po osmé tvrdl, když nejsou kunčofti. A vám se daří dobře, pane Barber?“

„Nestěžuju si. No nic, večer se tady ukážu. Zítra ráno na shledanou.“

Cestou zpátky domů jsem si lámal hlavu s tím, co řeknu Nině.

Přece jí musím udat nějaký důvod, proč v noci nebudu doma.

Nakonec jsem se rozhodl říct jí, že pracuju u Eda Marshalla a že dělám noční, že počítám auta pro statistický průzkum dopravy, co dělá městská správa.

Když jsem jí to sdělil, trochu mě vyvedlo z míry, že má z té zprávy takovou radost.

„Ono je to fuk, mám sedět se založenýma rukama, anebo sedět a dostat za to aspoň padesát dolarů týdně,“ řekl jsem.

O půl deváté večer jsem se sebral, vyšel z domu a zámířil do garáže. Měli jsme stařičkého packarda, který se doslova jen taktak držel na kolech. Když jsem se snažil téměř přemlouváním nastartovat motor, řekl jsem si, jestli mi ten džob něco hodí, tak si ze všeho nejdřív koupím auto.

Na Východní pláž jsem dorazil za tři minuty devět. Byla již úplně opuštěná. Klíč k chatičce jsem našel pod rohožkou a odemkl jsem si.

Byla tam maličká hala, ložnice, sprcha a kuchyňský kout. Chatička měla klimatizaci. A televizi, rádio, telefon a bar. Na poličce za barem stála dokonce láhev whisky a karafa s vodou. Všecko to byl lacině okázalý přepych.

Vypnul jsem klimatizaci a otevřel okna a dveře. Posadil jsem se na verandě do proutěného křesílka.

Byl jsem tu sám a kolem ticho. Jediný zvuk vydávalo klidné kolébání moře. Zmocňovalo se mě značné napětí, co asi ta ženská na mně bude chtít, a zároveň jsem v duchu uvažoval, kolik asi bude ochotna zaplatit za to, co na mně bude žádat.

Čekal jsem pětadvacet minut. A když jsem si už téměř myslel, že nepřijde, vynořila se přede mnou náhle ze tmy. Vůbec jsem nepostřehl, že přichází. Seděl jsem tam a zrovna jsem si chtěl zapálit třetí cigaretu, když jsem si náhle uvědomil, že se něco pohnulo. Zvedl jsem oči a Rhea stála přede mnou – docela blízko.

„Dobrý večer, pane Barbere,“ pozdravila, a než jsem se mohl pohnout, posadila se do křesílka vedle mě.

Moc jsem toho z ní neviděl. Na hlavě měla hedvábný šátek, jenž jí částečně zakrýval obličej. Oblečena byla do temně červených letních šatů. Na pravém zápěstí se leskl těžký zlatý náramek.

„Vím toho o vás dost,“ začala. „Člověk, který odmítne desetitisícový úplatek a není ochoten spolupracovat s gangstery, musí mít nervy jako špagáty. Přesně takového chlapa s nervy jako provazy hledám.“

Neříkal jsem na to nic.

Zapálila si cigaretu. Uvědomoval jsem si, že na mě upřeně hledí.

Seděla ve stínu. Hrozně rád bych byl viděl výraz jejích očí.

„Vy dovedete riskovat, že, pane Barbere?“

„Já?“

„Když jste vzal moje peníze, riskoval jste nejméně šest let vězení.“

„Byl jsem opilý.“

„Ale jste ochoten riskovat, ne?“

„Záleží, kolik dostanu,“ řekl jsem. „Potřebuju peníze. S tím se netajím. Chci je, potřebuju je a jsem ochoten si je vydělat, ale musí to být opravdu prachy, ne almužna.“

„Když uděláte, o co vás požádám, vyplatím vám padesát tisíc dolarů.“

Jako by mě zespoda někdo nabral do žeber.

„Padesát tisíc. Říkala jste padesát tisíc dolarů?“

„Ano. Dost peněz, že? A ty vám vyplatím, když uděláte, o co vás požádám.“

Pomalu, zhluboka jsem se nadechl.

Padesát tisíc dolarů! Při pomyšlení na tolik peněz se mi rozbušilo srdce.

„A co to má být?“

„Jak vidím, zaujalo vás to, pane Barbere. Jste ochoten za takovou cenu riskovat?“

„Za to bych riskoval hodně.“

Uvažoval jsem, co všechno bych s těmi penězi mohl podniknout.

Mohli bychom se s Ninou odstěhovat z Palm City a začít spolu nový život.

„Než však postoupíme dál, pane Barbere,“ pokračovala, „bude myslím jenom fér, když vám řeknu, že sama nemám žádné jiné peníze než kapesné, co dostávám od svého manžela. Můj manžel je přesvědčen, že jeho dcera i já bychom s tímto kapesným, které nám poskytuje, měly vystačit. Připouštím, pro rozumné lidi jsou to sumy velmi štědré, ale skutečnost je náhodou taková, že ani moje nevlastní dcera, ani já právě k těm takzvaně nejrozumnějším lidem nepatříme.“

„Jestli ty peníze nemáte, jak to, že mi nabízíte padesát tisíc dolarů?“ zeptal jsem se podrážděně.

„Mohu vám ukázat, jak se k nim dostanete.“

Upřeně jsem se na ni zadíval a ona se stejně upřeně zahleděla na mě.

„Tak mi řekněte – jak se k nim dostanu?“

„My obě, tedy moje nevlastní dcera a já, potřebujeme čtyři sta padesát tisíc dolarů. Ty peníze musíme mít do čtrnácti dnů. Pevně doufám, že vy nám k nim dopomůžete, a jestli ano, dostanete padesát tisíc.“

Pozorně jsem si ji prohlížel a došel jsem k závěru, že má zřejmě v hlavě všechno v pořádku. Naopak, v životě jsem snad neviděl ženu, která by byla víc při smyslech.

„Ale jak to provedu?“ zeptal jsem se.

Nedala se uspěchat.

„Samozřejmě že manžel by nám docela hladce takové peníze mohl poskytnout,“ pravila. „Jenomže jistě by chtěl vědět, na co takovou sumu potřebujeme, a to mu žádná nemůžeme říct.“

Odmlčela se, aby odklepla cigaretu. „Ale s vaší pomocí ty peníze můžeme od mého manžela dostat, aniž budeme muset na ty nepříjemné otázky odpovědět.“

První vlna mého vzrušení začala ochabovat. To vypadalo na nějakou boudu. Byl jsem ve střehu.

„Na co potřebujete ty peníze?“ zeptal jsem se.

„Byl jste dost chytrý na to, abyste si zjistil, kdo jsem.“

„To by dovedl každý blbeček. Když chcete zůstat v anonymitě, nejezděte rollsem. Vydírá vás někdo?“

„Po tom vám nic není. Mám plán, jak se k těm penězům dostat, potřebuju vaši pomoc a jsem ochotna vám zaplatit padesát tisíc dolarů.“

„Které nemáte.“

„Ale s vaší pomocí je budu mít.“

Líbilo se mi to pořád méně a méně.

„Tak k věci. Jaký je ten váš plán?“

„Moji nevlastní dceru unesou,“ řekla s ledovým klidem. „výkupné bude pět set tisíc dolarů. Z toho vy dostanete deset procent. Zbytek si rozdělíme s dcerou.“

„Kdo únos provede?“

„Hm, nikdo. Odetta někam odjede a vy požádáte o výkupné. Proto právě potřebuju vaši pomoc. Vy budete ten hlas, co bude vyhrožovat do telefonu. Je to docela jednoduché, ale bude se to muset provést bezvadně. Za to, že zatelefonujete a vyberete výkupné, vám nabízím padesát tisíc dolarů.“

Takže tajemství bylo odhaleno. Cítil jsem, jaké mám v ústech sucho.

Unos je hrdelní zločin. Jestli do toho půjdu, budu muset být víc než opatrný. Když chytí únosce, putuje do plynové komory.

Ten její plán je stejně nebezpečný jako vražda – nese s sebou rozsudek smrti.

Kapitola 3.

I

Na tváři měsíce se objevil malý černý mrak. Z moře jako by v tom okamžiku zavál chlad a pláž zalehlo nehostinné temno. Mráček přešel, hladina se opět zatřpytila stříbrem a pláž se rozzářila měsíčním svitem.

Rhea Malrouxová hleděla pozorně na mě.

„Jiným způsobem se k té sumě nedá dostat,“ řekla. „Bude to muset být únos. Jedině tak bude můj manžel ochoten rozloučit se s tolika penězi. Je to snadná záležitost, půjde jen o to vypracovat přesně podrobnosti.“

„Za únos je trest smrti,“ řekl jsem. „Uvědomujete si to?“

„Jenže nikdo nikoho nechce unést,“ prohlásila a natáhla nohy, ty svoje nádherné nohy. „Dejme tomu, že by se něco zhatilo, pak řeknu manželovi pravdu a tím to končí.“

Na mě působila asi stejně přesvědčivě jako prodavač koberců, který se mi snaží prodat nepravý peršan.

Jenže kdesi v hlubinách pracovala myšlenka na padesát tisíc dolarů. Kdybych vzal celý ten plán pořádně do rukou, vypracoval si sám všechny podrobnosti, možná že by stálo za to si na ty peníze políčit.

„Chcete říct, že váš manžel se tomu pak jenom vysměje, řekne vám ‚I vy jedny zlobivé holčičky‘ a hodí to za hlavu? Skutečnost, že já mu zavolám, oznámím mu, že jeho dceru unesli, a budu žádat peníze, to všechno že pro něho nebude znamenat vůbec nic – že to vezme jako dobrý vtip? Myslíte, že pak sdělí federální policii, že to byla jenom legrácka, kterou si ve své fantazii vymyslela jeho paní, aby z něho vytáhla pět set tisíc dolarů?“

Následovala dlouhá pauza. Pak řekla: „Nelíbí se mi váš tón, pane Barber. Teď jste impertinentní.“

„Je mi líto, ale býval jsem novinář,“ řekl jsem. „Vím možná o trochu líp než vy, že palcové titulky o únosu dcery Felixe Malrouxe zaplaví noviny po celém světě. Mohla by z toho být nová Lindberghova aféra.“

Přesedla si v křesle a všiml jsem si, že zaťala pěsti.

„Přeháníte. Nedovolím manželovi, aby volal policii.“ Její hlas zněl tvrdě a podrážděně. „Situace bude vypadat takto: Odetta zmizí. Vy zatelefonujete mému manželovi a oznámíte mu, že byla unesena. Navrátíte ji tehdy, až můj manžel zaplatí pět set tisíc dolarů. Můj manžel ty peníze zaplatí. Vy je převezmete a Odetta se vrátí. Nic jiného na tom není.“

„Chcete říct, že doufáte, že na tom nic jiného není,“ opravil jsem ji.

Podrážděně sebou zavrtěla.

„Vím, že na tom nic jiného není, pane Barber. Říkáte, že jste ochoten riskovat, když se vám dobře zaplatí. Já vám nabízím padesát tisíc dolarů. Jestli vám to není dost, řekněte mi to, a já si najdu někoho jiného.“

„Najdete?“ řekl jsem. „Nebuďte bláhová. To by vám trvalo pěkně dlouho, než byste na takovýhle kšeft někoho sehnala. Mně se to vůbec nelíbí. Má to spoustu háčků. Co když váš manžel přece jenom zavolá policii, přes to, co říkáte vy? A když si připustíte policii k tělu, nehnou se od vás, dokud někoho nezabásnou, a ten někdo bych byl já.“

„Policie se do toho nezamíchá. Už jsem vám to řekla: s manželem si dovedu poradit.“

Pomyslel jsem na stárnoucího miliónáře, který pomalu umírá na rakovinu. Možná že už úplně ztratil ten pravý kontakt se životem.

Třeba má ona pravdu. Snad má tu moc přesvědčit ho, aby se rozloučil se svými pěti sty tisíci dolarů bez boje. Třeba…

Proti tomuto náhle promluvivšímu hlasu svědomí se však stále v pozadí ozývala myšlenka, že když to vyjde, budu mít v kapse padesát tisíc dolarů.

„A vaše nevlastní dcera je s tím plánem svolná?“

„Jistě. Potřebuje ty peníze stejně nutně jako já.“

Hodil jsem nedopalek cigarety do popelníku.

„Před jedním vás ale musím varovat,“ řekl jsem. „Jestli se do toho zamíchá federálka, budeme z toho mít všichni pěknou polízanou.“

„Docházím k závěru, že vy nejste ten člověk, jakého hledám,“ prohlásila. „Myslím, že zbytečně maříme jeden druhému čas.“

Byl bych jí na to hrozně rád řekl ano a nechal ji odejít zpátky do tmy, stejně neslyšně, jako přišla, ale uvnitř mě stále hlodalo pomyšlení na těch nabízených padesát tisíc dolarů. Ta suma mě fascinovala. Když jsem tam seděl v tom měsíčním svitu, uvědomoval jsem si, že kdyby byl policejní komisař tenkrát přede mě položil na stůl padesát tisíc dolarů v zbrusu nových bankovkách, tak jsem na ten jeho úplatek skočil. Byl to pro mě skoro šok zjistit, že celá moje osobnost byla odolná vůči úplatku deseti tisíc dolarů, ale proti nabídce padesáti tisíc že už nezmůže nic.

„Já vás jen varuju,“ řekl jsem. „Vám i vaší nevlastní dceři i mně by bylo sakramentsky krušno, kdybychom se octli za mřížemi.“

„Kolikrát vám to mám opakovat? To nepřichází vůbec v úvahu.“ Hrdlo jako by jí při těch slovech stáhla podrážděnost a netrpělivost. „Tak mohu s vámi počítat nebo ne?“

„Svůj plán jste mi nastínila jen v hrubých obrysech. Nechtěla byste mi říct, co po mně přesně chcete?“ řekl jsem. „Pak se budu moci rozhodnout.“

„Odetta zmizí. Vy zatelefonujete mému manželovi.“ Její hlas zněl velmi podrážděně. „Řeknete mu, že byla unesena a že ji navrátíte pouze za výkupné pěti set tisíc dolarů. Musíte manžela přesvědčit, že pokud výkupné nezaplatí, Odetta se nevrátí. Musíte na něho zapůsobit s naprostou přesvědčivostí. Ale v tomhle ohledu na vás spoléhám.“

„Dá se váš manžel snadno vylekat?“ zeptal jsem se.

„Má svou dceru velice rád,“ řekla. „Za těchto okolností člověk dostane strach jistě velice snadno.“

„Takže co potom?“

„Domluvíte s ním, jak peníze zaplatí. Převezmete je, necháte si svůj díl a zbytek předáte mně.“

„A samozřejmě vaší nevlastní dceři.“

Na okamžik se odmlčela a pak řekla: „Ano, jistě.“

„To zní hrozně prostě,“ řekl jsem. „Jediný háček je v tom, že možná neznáte svého manžela tak dobře, jak si myslíte. Třeba tak snadno panice nepodlehne. Třeba skutečně zavolá policii. Člověk, který si nadělal majetek, ten musí mít v sobě plnou měrou všechno, co to chce. O tom jste neuvažovala?“

„Už jsem vám řekla: dovedu si s ním poradit.“ Zatáhla z cigarety a žhoucí konec ozářil její lesknoucí se rudá ústa. „Je nemocen. Před takovými dvěma třemi lety by tohle možné nebylo. Těžce nemocný člověk není schopen velkého odporu, když se ocitne v nebezpečí někdo, koho miluje.“

Náhle se mě zmocnilo až jakési mdlo, když jsem si s hrůzou uvědomil, že tahle žena by taky mohla být moje manželka.

„O tom zřejmě musíte vědět vy víc než já,“ řekl jsem.

Opět následovala krátká pauza. Ze tmy na mě hleděly její oči a já jsem téměř cítil její nepřátelský postoj.

„Tak co? Chcete do toho jít nebo ne?“

Znovu jsem pomyslel na těch padesát tisíc dolarů. Do toho se člověk samozřejmě nemohl hrnout o překot, ale kdybych měl čas si to pořádně promyslet, kdybych měl podrobný plán, možná že by to mohlo vyjít.

„Chtěl bych si to rozmyslet,“ řekl jsem. „Svoje rozhodnutí vám oznámím zítra. Co kdybyste mi zatelefonovala v jedenáct dopoledne?“

„Nemůžete říct ano nebo ne hned teď?“

„Chci si to promyslet. Konečné rozhodnutí vám dám zítra.“

Zvedla se. Otevřela kabelku, vyndala svazeček bankovek a pohodila je na stůl mezi námi.

„Tohle je na pronájem chatičky a vůbec na další výdaje, co v souvislosti se mnou budete mít. Ráno vám zatelefonuju.“

Odešla tak neslyšně, jako přišla, a zmizela ve tmě jako duch.

Vzal jsem si peníze, které nechala na stole. Bylo to deset desetidolarovek. Přejel jsem je prsty a v duchu jsem je násobil pěti sty.

Bylo deset deset. Zbývalo mi tedy ještě několik hodin, než se budu muset vrátit domů. Seděl jsem tam v měsíčním světle, hleděl na moře a přemýšlel o jejím návrhu. Uvažoval jsem o něm ze všech stran: zvláště z hlediska logického rizika.

Několik minut po půlnoci jsem se rozhodl. Nebylo to snadné, ale ovlivnily mě peníze, které mi nabízela. S takovou sumou bych mohl pro Ninu i pro sebe vybudovat nový život.

Rozhodl jsem se, že udělám, o co mě žádá, ale na základě mých podmínek, výhradně na základě mých vlastních podmínek!

Druhý den jsem brzy ráno zašel na pláž k chatičce. Řekl jsem Billu Holdenovi, že si ji chci ještě aspoň den, možná i déle ponechat, a zaplatil jsem mu nájem za dva dny.

Posadil jsem se před chatičkou na sluníčko: několik minut před jedenáctou jsem se zvedl a přesedl jsem si k telefonu. Přesně v jedenáct telefon zvonil. Zvedl jsem sluchátko.

„Tady Barber.“

„Ano nebo ne?“

„Ano,“ řekl jsem, „ale mám podmínky. Chci si o tom s vámi a další zúčastněnou stranou promluvit. Přijďte sem s ní dnes večer v devět.“

Nedal jsem jí možnost, aby se ohradila. Zavěsil jsem. Chtěl jsem, aby si uvědomila, že veškerá iniciativa teď přechází z ní na mě a tak že to už zůstane.

Telefon začal znovu vyzvánět, ale nezvedl jsem sluchátko. Vyšel jsem ven, zavřel dveře a zamkl.

Když jsem mířil k místu, kde jsem zaparkoval svého packarda, telefon ještě zvonil.

Do chatičky jsem se vrátil těsně po šesté. Mezitím jsem zajel domů a vzal jsem si odtud haldu věcí. Štěstí, že byla Nina pryč, protože jinak by určitě chtěla vědět, nač potřebuju prodlužovací šňůru, brašnu s nářadím a magnetofon, který jsem koupil, když jsem ještě pracoval u Heraldu, a který pro mě celou dobu schovávala.

Dvě hodiny, jež jsem předešlé noci strávil zkoumáním plánu Rhey Malrouxové, rozhodně neznamenaly ztracený čas. Velice rychle jsem si uvědomil, že je z hlediska mé vlastní bezpečnosti nezbytně nutné dokonale se pojistit, aby mě ani Rhea, ani její nevlastní dcera nenechaly v případě, že se něco zvrtne, držet roztavené železo v rukou. Rozhodl jsem se, že si náš večerní rozhovor nahraju: žádná se o nahrávce nedoví, ale kdyby Malroux skutečně zavolal policii – a to riziko tu vždycky existuje – žádná z nich nebude moci popřít, že o plánu věděla, a nebudou moci vinu svalit na mě.

Když jsem dorazil do chatičky, odnesl jsem magnetofon do ložnice a postavil jej do šatníku ve zdi. Běžel docela tiše, ale bylo tu jisté nebezpečí, že některá by se mohla mít víc na pozoru a mohla by jej slyšet, kdybych jej umístil v hale. Vyvrtal jsem v zadní stěně šatníku otvor a jím jsem prostrčil hlavní šňůru. Tu jsem pak vedl do haly a zastrčil do dvoustranného adaptéru, který se dal ovládat vypínačem u dveří. Všechno jsem si vyzkoušel: když jsem vstoupil do chatičky a otočil vypínačem, rozsvítilo se světlo v obývacím pokoji a zároveň se zapnul magnetofon.

Několik minut jsem uvažoval, kam schovat mikrofon. Nakonec jsem se rozhodl připevnit jej pod desku malého stolečku, který stál v rohu, nenápadně stranou, ale přitom v otevřeném zvukovém poli.

To všechno nějakou dobu trvalo. Kolem sedmi hodin jsem si udělal malou zkoušku a byl jsem spokojen, protože magnetofon fungoval přesně, jak jsem si přál, a mikrofon snímal zvuk mého hlasu z kterékoli části pokoje.

Uvažoval jsem a zdálo se mi, že můj plán má pouze dva háčky: totiž možnost, kdyby ty dvě ženy nechtěly dovnitř do chatičky anebo kdyby si nepřály rozsvítit. Myslel jsem, že bych je snad byl s to přemluvit, aby vešly dovnitř. Mohu je upozornit, že by tudy klidně mohl někdo jít procházkou a uvidět nás tady, kdybychom se nesnažili být méně nápadní. Kdyby si přály zhasnout, stačí otočit vypínačem přímo u lampy a ne hlavním vypínačem u dveří.

Na pláži byli stále ještě lidé, ale dav začínal očividně řídnout.

Hodina, a na pláži bude pusto.

Zrovna jsem sbíral nástroje, když se ozvalo zaklepání na dveře.

Byl jsem tak soustředěn na práci, že jsem sebou při tom náhlém, rázném zvuku téměř trhl. Chvíli jsem zůstal stát se zraky upřenými na dveře. Pak jsem rychle strčil brašnu s nástroji pod polštář a šel ke dveřím. Otevřel jsem.

Stál přede mnou Bill Holden.

„Promiňte, že vás ruším, pane Barber,“ řekl. „Chtěl jsem jen vědět, jestli si tu chatičku budete přát ještě taky zítra. Už jsem na ni měl totiž zájemce.“

„Chci si ji nechat na týden, Bille,“ a řekl jsem mu. „Píšu pár článků a dá se tady výborně pracovat. Vyrovnám se s vámi koncem týdne, jestli vám to tak vyhovuje.“

„Jistěže, aby ne, pane Barber! Máte ji do konce týdne.“

Když odešel, sebral jsem brašnu, zamkl a zašel k packardu.

Domů se mi nechtělo a tak jsem zajel asi půl míle dolů po silnici k restauraci s rybími specialitami. Když jsem dojedl, ukazovaly ručičky na mýh hodinkách za pět minut tři čtvrti na devět.

Stmívalo se.

Zajel jsem zpátky k chatičce. Pláž už byla úplně opuštěná.

Pamatoval jsem, že nesmím rozsvěcet. Ke klimatizaci jsem trefil a zapnul jsem ji. Chtěl jsem, aby byl v chatičce příjemný chládek, až přijdou.

Venku na verandě bylo horko: na skutečně pohodlný odpočinek tu bylo vedro, ale nicméně jsem si povolil kravatu a posadil se do proutěného křesla.

Byl jsem dost napjatý a uvažoval jsem, jestli Rhea přijde zase pozdě a jaká bude ta její nevlastní dcera Odetta.

Uvažoval jsem také, jestli budou mít odvahu v uskutečnění plánu pokračovat, až mě vyslechnou.

Několik minut po deváté jsem zaslechl nějaký zvuk, rychle jsem se ohlédl nalevo a viděl jsem, jak po třech schodech k chatičce vystupuje Rhea Malrouxová. Byla sama.

Zvedl jsem se.

„Dobrý večer, pane Barber,“ pozdravila a zamířila k proutěnému křesílku.

„Pojďme dovnitř,“ řekl jsem. „Někdo šel zrovna kolem. Neměl by nás nikdo vidět pohromadě.“ Otevřel jsem dveře od chatičky a otočil vypínačem. „Kde máte nevlastní dceru?“

Vešla za mnou dovnitř a já jsem zavřel.

„Přijde, aspoň doufám,“ řekla nezúčastněně. Posadila se do křesílka, Byla oblečena do světle modrých šatů bez rukávů. Nohy měla holé a obuta byla v sandálech s nízkým podpatkem. Sundala si z hlavy šátek a jedním rychlým pohybem hlavy si protřásla vlasy černé jako uhel. Oči jí pořád zakrývaly zelené sluneční brýle, které ani v tu chvíli nesundala.

„Do ničeho se nepustím, dokud s ní nepromluvím,“ prohlásil jsem. „Chci vědět naprosto bezpečně, paní Malrouxová, že o tom plánu únosu ví a že s ním souhlasí.“ Rhea se na mě příkře podívala.

„Samozřejmě že s tím souhlasí,“ prohlásila úsečně. „Co si myslíte?“

„Chci to slyšet od ní samé,“ řekl jsem a posadil jsem se. Pak jsem pokračoval vlastně jen do magnetofonu: „Není to přemrštěný požadavek. Řekla jste mi, že jste vy a vaše nevlastní dcera vymyslely plán, podle kterého bude vaše nevlastní dcera předstírat únos. Vy obě nutně potřebujete čtyři sta padesát tisíc dolarů. A nevidíte jiný způsob, jak ty peníze ze svého manžela dostat, než když budete předstírat, že ji někdo unesl. Když vám s tím pomůžu, zaplatíte mi padesát tisíc dolarů.“ Odmlčel jsem se a pak jsem pokračoval: „Únos je hrdelní zločin. Chci vědět naprosto bezpečně, že vaše nevlastní dcera ví, co dělá.“

Rhea netrpělivě odsekla: „Samozřejmě že ví, co dělá… není dítě.“

„A vy víte jistě, že váš manžel nezavolá policii?“ řekl jsem.

Začala bubnovat prsty o opěradlo křesla.

„Zřejmě máte přirozený talent pro maření času,“ prohlásila. „To všechno jsme už spolu jednou probrali, ne?“

To mi úplně stačilo. Díky této krátké magnetofonové nahrávce by od téhle chvíle nemohla popřít, že byla do záležitosti zapletena, kdyby se vyskytly nějaké nesnáze.

Podíval jsem se na hodinky: půl desáté.

„O věci nezačnu hovořit a prstem nehnu, dokud si nepromluvím s vaší nevlastní dcerou,“ řekl jsem.

Rhea si zapálíla další cigaretu.

„Řekla jsem jí, aby přišla, ale málokdy udělá, co se jí nařídí,“ podotkla. „Doufám, že byste ode mě nechtěl, abych ji sem odvlekla násilím.“

Zaslechl jsem, že je někdo venku.

„Možná že to už je ona,“ řekl jsem. „Podívám se.“ Šel jsem ke dveřím a otevřel.

Dole pod schůdky stála dívka a hleděla vzhůru ke mně.

Zůstali jsme na sebe dosti dlouho hledět.

„Dobrý večer,“ řekla nakonec a usmála se.

Odetta Malrouxová byla roztomilá bytost. Měla na sobě bílý kašmírový svetřík, lehký jako pírko, džínsové kalhoty z látky s leopardím vzorem. Vše na ní bylo vypočítáno tak, aby se co nejvíce uplatnily tvary jejího těla. Měla havraní černé vlasy jako Nina, rozčesané uprostřed, takže jí spadaly na obě strany s jakousi kouzelnou nedbalostí. Její obličej připomínal tvarem srdce a pleť svítila matnou bledostí. Vypadala na kterýkoli rok mezi šestnácti a pětadvaceti. Oči měla břidlicově šedé. Nosík malý s roztomilou tupou špičkou. Usta působila jako otevřená rudá rána s nánosem šarlatového líčidla. Přesně tyhle dívky lze uvidět před kterýmkoli soudem pro mladistvé provinilce: zpupné, rebelantské, frustrované, sexuálně blazeované a bez jakéhokoli cíle; patřila k legii mladých ztracenců.

„Slečna Malrouxová?“

Uchichtla se tomu a pak pomalu vystupovala po schůdcích vzhůru.

„Vy musíte být Ali Baba – co dělají loupežníci?“

„Prosím tě, pojď dovnitř,“ ozval se podrážděný netrpělivý hlas Rhey. „Tyhle vtipy si schovej pro svoje infantilní přátele.“

Děvče nakrčilo nosík v jakési komické grimase a pak na mě mrklo. Předešla mě a vešla do chatičky. Kráčela zřejmě pečlivě vypočítanou pomalou kolébavou chůzí. Malý pěkný zadeček se jí pohyboval jako natažený na pero.

Zavřel jsem dveře.

V duchu jsem uvažoval o magnetofonu. Páska může běžet asi čtyřicet minut. Budu si s tím vším muset pospíšit, jestli chci celý rozhovor natočit.

„Ahoj, Rheo, puso moje,“ řekla Odetta a hodila sebou do křesla vedle mě. „Není senzační, fakt?“

„Prosím tě, mlč,“ okřikla ji Rhea. „Klidně seď a poslouchej. Pan Barber si s tebou chce promluvit.“

Dívka se na mě podívala a několikrát zamrkala. Stáhla nohy na židli pod sebe, jednu ruku si položila na bok, druhou si podepřela tvář a zaujala ostentativně komickou vážnou pózu.

„Ano prosím, takže na mě můžete laskavě začít hovořit, pane Baba.“

Podíval jsem se do těch břidlicově šedých očí. Mladistvá póza mě ani na okamžik nezmátla. Ty oči ji dokonale zrazovaly – jejich výraz nedovedla skrýt. Byly to neštastné, vyděšené oči děvčátka, které si není jisto samo sebou a které ví, že kráčí špatnou cestou, ale není dost silné, aby proti tomu něco podniklo.

„Chci to slyšet přímo od vás,“ řekl jsem jí. „Jste dobrovolnou účastnicí toho nápadu s únosem?“

Děvče se bleskem podívalo na Rheu a pak na mne.

„Dobrovolnou účastnicí?“ Uchechtla se tomu: „Ten je roztomilej, co říkáš, Rheo? Ano, samozřejmě že jsem, jak říkáte, dobrovolnou účastnicí. To jsme si s pusou Rheou vymyslely obě dohromady. To jsme hlavičky koumavý, co, ten nápad!“

„Myslíte?“ Zůstal jsem na ni upřeně hledět. „Tatínek by si to třeba zrovna myslet nemusel.“

„Do toho vám nic není,“ utrhla se Rhea. „Jestli vám to teď takhle stačí, přejdeme raději k věci.“

„Můžeme si o tom promluvit,“ řekl jsem. „Kdy se to má stát?“

„Co nejdřív – jak jen to půjde – snad pozítří,“ vyhrkla Rhea.

„Slečna Malrouxová zmizí – a kam zmizí?“

„Říkejte mi Odetta,“ ozvala se dívka a vypjala na mě poprsí. „Všichni mí přátelé mi tak říkají…“

Rhea ji nebrala na vědomí a pokračovala: „V Carmelu je takový malý tichý hotel. Může jet tam. Bude to jen na tři čtyři dny.“

„Jak se tam dostane?“

„Má auto.“

„Pohádka,“ rozzářila se Odetta. „T.R.3. Jako vítr…“

„S takovým vozem nemůžete jet, to by vás každý hned poznal,“ řekl jsem. „Lidi, co tady bydlí, vás musí moc dobře znát,“

Vypadala trochu vylekaně, když řekla: „Hm, asi jo.“

Podíval jsem se na Rheu.

„Váš záměr tedy je, že o únosu budete vědět pouze vy, vaše nevlastní dcera a váš manžel, je to tak?“

Zamračila se na mě.

„Samozřejmě.“

„A bude to pro vás tak snadné zmizet?“ obrátil jsem se na Odettu. „Nemáte žádné přátele? Co služebnictvo?“

Zvedla útlé paže.

„V jednom kuse někam odjíždím.“

Podíval jsem se na Rheu: „Kdybych byl vaším manželem a někdo mi zatelefonoval, že mi unesli dceru a že bych za její navrácení měl vyklopit pět set tisíc dolarů, moc bych s tím placením nepospíchal. Způsob, jakým to plánujete, nemá patřičnou výšku. Být vaším manželem, tak si dokonce pomyslím, že je to nějaká bouda.“ Zamáčkl jsem cigaretu a pak jsem pokračoval: „A zavolal bych policii.“

„Strašně závisí na tom, jak přesvědčivě budete mluvit do telefonu,“ řekla Rhea. „Za to vás přece platím.“

„Přesvědčivý budu dost,“ ujistil jsem ji, „ale co když přece jen zavolá policii? Co uděláte? Řeknete mu, že je to jen vtip? A nebo se přiznáte, že jste si chtěly jen tak udělat legraci, nebo neřeknete vůbec nic a budete doufat, že já se nějak těch peněz domůžu a policie nezjistí pravdu?“

„Pořád vám opakuju, že…“ vyjela zlostně.

„To vím, co mi říkáte,“ přerušil jsem ji, „ale taky vám nemusím věřit. V případě, že se do toho zamíchá policie, necháte celou záležitost plavat, anebo budete chtít přesto pokračovat?“

„Budem pokračovat,“ vložila se do toho Odetta. „Ty prachy totiž musíme mít.“

Z jejího hlasu zazněl náhle velice tvrdý tón, že jsem se na ni musel až nevraživě podívat. V obličeji se jí objevil zachmuřený výraz: nedívala se na mě, ale upřeně hleděla na Rheu, „Ano,“ přikývla Rhea, „ty peníze musíme dostat, ale povídám vám to postě, policie se do toho nezaplete.“

„Bude daleko bezpečnější předpokládat, že ano,“ pokračoval jsem. „Fajn, je možné, že váš manžel zaplatí výkupné, ale až dostane dceru zpátky, je prakticky jisté, že celou záležitost oznámí policii a ta zahájí vyšetřování. Člověk, který nadělal tolik peněz jako váš manžel, není blázen. A jak budete vědět, že peníze nedá označit? K čemu by vám byly, kdybyste se je pak neodvážila utratit?“

„Postarám se, aby to neudělal,“ ubezpečovala mě Rhea. „S tím si vůbec hlavu lámat nemusíte.“

„Myslíte? Chtěl bych mít vaši víru.“

„Můj manžel je těžce nemocen,“ řekla Rhea zasmušilým, ale tvrdým hlasem. „Udělá, co mu řeknu.“

Když jsem od ní odvrátil oči a podíval se na Odettu, zamrazilo mě v zádech. Obě na mě upřeně hleděly. Děvče zatím odložilo pózu malé holčičky. Náhle mi připadala stejně tvrdá a necitelná jako ta starší žena.

„Chci předpokládat, že váš manžel policii uvědomí,“ řekl jsem. „A jestli se vám nelíbí jak jsem celou záležitost naplánoval, stačí říct, a jdu od toho.“

Rhea zaťala ruce složené v klíně v pěst. Odetta si okusovala nehet u palce: v očích se jí zračilo napětí.

Obrátil jsem se přímo na ni.

„Dnes je úterý. Do soboty můžeme být hotovi s přípravami. Potřebuju, abyste si smluvila, že s nějakou přítelkyní půjdete v sobotu večer do biografu. Můžete to nějak zařídit?“

Když přikývla, všiml jsem si, že se jí objevil v očích výraz překvapení.

„Chci, abyste povečeřela doma, a tatínkovi musíte říct, kam jdete. Na sebe si obléknete, něco hodně nápadného, aby si vás všichni všimli a aby vás poznali, až půjdete ven. Schůzku s přítelkyní si smluvíte na osm hodin – ale nepřijdete na ni. Odjedete autem k Pirátům. Je to menší bar a restaurace pár mil odtud. Možná že to znáte.“

Opět přikývla.

„Zajedete na parkoviště, zajdete do baru a poručíte si něco k pití.

Tou dobou tam bývá pořádně narváno. Není pravděpodobné, že byste zrovna padla do náruče nějaké své přítelkyně nebo příteli. Co si myslíte?“

„To fakt ne,“ přikývla. „Tam mí přátelé nechodí.“

„Ano, to jsem si myslel. Chci, aby si vás lidi všimli. Buďto převrhnete skleničku anebo nějak jinak upoutáte pozornost. Za pět minut odejdete. Dejte si pozor, abyste se s nikým nijak nezapletla.

Budu na parkovišti se svým autem. Dobře se podíváte, jestli vás někdo nepozoruje, a nastoupíte ke mně. Ve voze se převléknete do jiných šatů a nasadíte si rezatou paruku.

Co se budete převlékat, zavezu vaše auto na parkoviště v Lone Bay. Vy přijedete za mnou. Vaše auto nechám na parkovišti. Je docela pravděpodobné, že si jej nikdo nevšimne, dokud je nebudeme zase potřebovat.

Naložíte mě a já vás zavezu na letiště. Budu pro vás mít rezervaci do Los Angeles. Tam zajdete do hotelu, kde budete mít zamluvený pokoj. Recepčnímu řeknete, že vám není dobře. Zůstanete v pokoji a dáte si posílat všechna jídla, dokud vám nenařídím, abyste se vrátila. Budu s vámi ve styku po telefonu. Sledujete mě?“

Přikývla. Přestala si okusovat palec. Vypadala, jako by ji to zaujalo.

„To všechno není vůbec nutné,“ vložila se do hovoru Rhea.

„Když půjde do hotelu v Carmelu…“

„Tak chcete ty peníze nebo ne?“ přerušil jsem ji.

„Musím snad donekonečna opakovat všechno, co vám řeknu?“ utrhla se vztekle. „Už jste slyšel stokrát, že je potřebuju.“

„Tak dělejte, co si přeju já, nebo je nedostanete.!“

„Sympaťák, úplná fantazie,“ podotkla Odetta. „Udělám, co budete chtít, Harry… můžu vám říkat Harry?“

„Říkejte si mi, jak chcete, jenom když uděláte, co vám nařídím,“ odpověděl jsem a pak jsem se obrátil na Rheu: „Až Odetta odletí z letiště, zavolám vašemu manželovi. Je to milionář. Jakou mám šanci, že mě s ním spojí?“

„Telefon vezme jeho tajemník,“ odpověděla Rhea. „Řekněte mu, že chcete mluvit s mým manželem ohledně jeho dcery, a tajemník se ho zeptá, jestli s vámi bude chtít hovořit. Já budu u toho. Postarám se, aby manžel šel k telefonu.“

„Bude to pozdě. Doufám, že Odettina přítelkyně zavolá a bude se ptát, kam se Odetta poděla.“ Podíval jsem se na dívku: „Myslíte, že bude telefonovat?“

„Jistě, bude.“

„Chtěl bych, aby zavolala. Vytvoří to patřičnou atmosféru. Než budu telefonovat já, musí vás pohřešovat.“

„Zavolá,“ znovu mě ujišťovala Odetta.

„Dobrá. Řeknu vašemu otci, aby měl do dvou dnů peníze připraveny a aby čekal na další pokyny.“ Opět jsem se podíval na Rheu: „Musíte ho přesvědčit, aby nezkoušel žádné triky. Zvlášť pečlivě musíte dbát na jedno: nesmí požádat banku, aby si zaznamenala čísla bankovek anebo aby si bankovky označila federálka. Jak tohle uděláte, nevím, ale jestli se vám to nepodaří zajistit, nebudete moci peníze utratit – a já taky ne.“

„To zařídím,“ prohlásila Rhea úsečně.

„Doufám. Dva dny po prvním volání zatelefonuji znovu. Je váš manžel natolik v pořádku, aby výkupné doručil sám?“

Přikývla.

„Ani by to nikomu jinému nesvěřil.“

Povytáhl jsem obočí a podíval se na ni.

„Ani vám?“

Odetta se uchichtla, přikryla si pusu rukou, zatímco druhé ženě se protáhly oči a ve tváři se objevil tvrdý výraz.

„Samozřejmě že mi důvěřuje!“ řekla zlostně, „ale pokládal by to jistě za nebezpečný podnik. Nedovolil by mi ani jet s ním.“

„Hm, dobrá.“ Zapálil jsem si další cigaretu. „Řeknu mu, že vyjede z domu ve dvě hodiny ráno a pojede po silnici East Beach Road. Pojede v rollsu. Tou dobou nebude na silnici žádný provoz. Peníze budou uloženy v aktovce. Na některém úseku silnice uvidí blikat světlo. Jakmile světlo přejede, vyhodí aktovku z auta a pojede dál. Nesmí se zastavit. Mezitím se vrátí Odetta. Přijde sem do téhle chatičky a počká na mě. Vezmu si svůj díl a zbytek dám jí. Co s tím pak podniknete vy dvě, do toho mi nic není, ale budete si muset počínat opatrně.“

„Ne, ne!“ skočila mi Rhea velice zostra do řeči. „S tím nesouhlasím! Peníze nesmíte dát jí! Musíte je dát mně!“

Odetta se v křesle napřímila a spustila nohy na zem. Její tvář náhle zkřivily desítky zlostných vrásek.

„Proč by mi je neměl dávat?“ zeptala se řezavým hlasem.

„Tobě bych nesvěřila ani cent!“ odsekla Rhea a v očích se jí zalesklo. „Dá je mně.“

„A ty si myslíš, že já ti věřím?“ štěkla Odetta tvrdým, zlým hlasem. „Jak na ty peníze sáhneš těma svýma prackama…“

„Tak dost, dost, nechte toho!“ zarazil jsem je. „Maříme čas. Mám lepší návrh. Nastylizuju Odettě dopis pro otce. Bude to tak přesvědčivější a nebudu muset volat potřetí. Napíše mu, jak doručí výkupné. A až je doručí, zajede na parkoviště v Lone Bay a tam že na něho bude Odetta čekat. Je to dobrá půlhodina jízdy. Mezitím budete mít obě dost času přijít sem a vzít si každá svoje peníze. Co vy na to?“

„Ale když táta zjistí, že na parkovišti nejsem, může taky jít na policii,“ namítla Odetta.

To byla první rozumná myšlenka, kterou jsem od obou slyšel, co přišly do chatičky.

„Správná připomínka. Takže v dopise se mu sdělí, že v Lone Bay na něho bude čekat vzkaz a z něho se doví, kde vás najde. Vzkaz dám sám do vašeho vozu. Ve vzkazu si přečte, že jste se zatím vrátila domů. Je to tak v pořádku?“

Rhea na mě zůstala upřeně hledět.

„Samozřejmě že my vám musíme v otázce všech těch peněz důvěřovat, pane Barbere.“

Zazubil jsem se na ni.

„Jestli vám tohle bude dělat těžkou hlavu, pak jste si mě neměla vybírat. Možná že máte nějaký lepší nápad. Teď je právě čas, abyste s ním vyrukovala.“

Obě ženy se na sebe podívaly, pak Rhea s kratičkým zaváháním prohlásila: „Pokud budu já tady při tom, až budete peníze předávat, nemám žádný lepší návrh.“

„Čili jinak řečeno, tohle znamená, že ona důvěřuje vám, a ne mně,“ podotkla Odetta. „Roztomilá nevlastní matinka, co?“

„Musí mi důvěřovat,“ řekl jsem. „Teď mi ale něco povíte vy: Co se vám stalo? Proč jste šla do baru k Pirátům? Kdo vás unesl?“

Zůstala na mě tupě hledět.

„To nevím. Proč se ptáte mne? Všecko si přece vymýšlíte vy!“

„Nemyslíte si, že byste si to opravdu měla nějak promyslit? Otec se vás určitě bude vyptávat. Jakmile vás bude mít doma, můžete na to dát krk, že zavolá policii. A ti si vás pořádně podají, hoši jsou profíci. Jestli jednou pojmou podezření, že lžete, zakousnou se do vás a nepustí, dokud z vás nevymáčknou pravdu.“

Hodně z její sebejistoty v tu chvíli zmizelo a dívka se rozpačitě podívala na Rheu.

„Ale mě přece nebude vyslýchat žádná policie! Aspoň Rhea to říkala!“

„Samozřejmě že ji nikdo nebude vyslýchat!“ přizvukovala spěšně Rhea.

„Zřejmě to obě víte nějak moc bezpečně,“ řekl jsem. „Já si tím tak jist nejsem.“

„Můj manžel má hrůzu před tím, kdyby jeho jméno vláčely noviny nebo rozhlas a tak,“ vysvětlovala Rhea. „To radši přijde o ty peníze, než by se dal otravovat od reportérů.“

„Bohužel to všecko mě pořád ještě nepřesvědčuje,“ řekl jsem. „To bych si ty peníze, co mi dáváte, taky nemusel vydělat, kdybych nebral v úvahu policii. Odetta musí mít rozhodně připravenou nějakou historku, kdyby se do toho policie zapletla. Já si pro ni něco vymyslím.“ Pak jsem se obrátil na Odettu: „Můžete sem přijít večer? Dám vám školení. A jestli chcete, aby vám ty peníze zůstaly, bude to muset být skutečně pořádné školení.“

„To není nutné,“ namítla znovu Rhea. „Kolikrát vám to budu ještě opakovat: manžel k tomu policii volat nebude!“

„Upozorňoval jsem vás, že na tenhle podnik přistupuju pouze na základě svých vlastních podmínek. Buďto tedy uděláte, co žádám, anebo jdu od toho,“ uzavřel jsem.

„Zítra večer v devět jsem tady,“ řekla Odetta a usmála se na mě.

„Takže to bychom měli.“ Zvedl jsem se. „Ještě něco.“ Obrátil jsem se na Rheu: „Musíte jí sehnat šaty. Z nějakého laciného obchodu: co by tak nejspíš mohla na sobě mít nějaká studentka, a musíte jí sehnat nápadnou rezatou paruku. A taky budete muset být opatrná při koupi. Nekupujte to nikde tady v místě. Možná že by bylo nejlepší, kdybyste pro to zajela do Daytonu. Nesmí se to dát zpětně vystopovat. V baru U pirátů musí dokonale zmizet.“

„Budou ji vidět uvnitř a budou ji vidět odcházet, ale pak po ní nesmí být ani stopa, dokud se nevrátí zase domů.“

Rhea pokrčila rameny.

„Když si myslíte, že je to skutečně nutné, udělám to.“

„Ty šaty s tou parukou si přineste zítra večer už s sebou,“ nařídil jsem Odettě. „Do té doby si pro vás vymyslím nějakou historku a nachystám ten dopis.“ Přešel jsem ke dveřím, otevřel jsem je a vyhlédl ven. Pláž byla úplně prázdná. „Takže zítra večer na shledanou.“

Rhea odcházela první. Ani se na mě nepodívala. Za ní šla Odetta. Když procházela kolem mě, pousmála se a zamrkala víčky.

Chvíli jsem za nimi hleděl, jak mizí ve tmě, pak jsem se vrátil do ložnice a vypnul magnetofon.

Kapitola 4.

I

Druhý den večer se pár minut po deváté vynořila ze tmy Odetta, u schůdků zůstala okamžik stát a pohlédla vzhůru ke mně.

Měsíc byl v úplňku: viděl jsem ji naprosto zřetelně.

Měla na sobě jednoduché bílé šaty se zvonovou sukní. Nesla si kufřík. Jak tam stála a dívala se vzhůru ke mně, vypadala nesmírně půvabně.

„Dobrý večer, Harry,“ pozdravila. „Tak jsem tady.“

Sešel jsem po schůdcích k ní a vzal jí kufřík. Trochu mě znepokojovalo, že jde sama.

„Půjdem dovnitř,“ vybídl jsem ji. „Paní Malrouxová nepřijde?“

Dívka se na mě podívala úkosem a usmála se.

„A pozval jste ji? Ale stejně, nepřijde.“

Šli jsme oba do chatičky. Zavřel jsem dveře a rozsvítil. V magnetofonu jsem měl novou pásku. Když jsem otočil vypínačem, začal magnetofon v ložnici nahrávat.

Než jsem dal během dne dohromady všechny podrobnosti, které jsem chtěl děvčeti vpravit do hlavy, dalo mi to dost zabrat. Měl jsem pro ni připravený koncept dopisu. Také jsem si přehrál minulou pásku a s uspokojením jsem zjistil, že nahrávka nemohla dopadnout líp. Zabalil jsem ji do balíčku a uložil v bance.

Začal jsem nabývat jistoty. Nutkání shrábnout těch padesát tisíc dolarů bylo zároveň skutečně velmi silné. Věděl jsem teď bezpečně, že nemohu být soudně stíhán, aniž budou také soudně stíhány jak tahle dívka, tak Rhea, a nedovedl jsem si dost dobře představit, že by Malroux popotahoval svou ženu a dceru; takže i když bychom do nějakého maléru vletěli, nijak si nenatluču.

„Tak jdem na to,“ řekl jsem a posadil jsem se. „Máme spoustu práce a času málo.“

Pozoroval jsem ji, jak jde k pohovce a sedá si. Vyloženě provokovala pohyby a zjistil jsem, že ji sleduji až příliš bedlivě. Stáhla nohy pod sebe, upravila si sukni a pak se na mě zpytavě zadívala. Pod tím pohledem jsem poněkud zrozpačitěl. To děvče se vyzná. A taky si moc dobře uvědomuje, jaký na mě dělá dojem.

„Myslím, že Rhea nebyla hloupá, když klofla právě vás, abyste nám pomohl,“ prohlásila. „Jenže vy taky hloupý nebudete. Řekla bych dokonce, že jste chytřejší než ona.“

Ztuhl jsem.

„Především mě nijak neklofla, jak říkáte – co tím míníte?“

„Ba jo, klofla vás. Pozorovala vás pěknou řádku dní, jak do sebe házíte jednu whisky za druhou, tam v tom baru. Ustřihla si na vás hned, jak se dočetla, že vás právě pustili z kriminálu. Ten trik s tou kabelkou v telefonní budce, to byl její nápad. Věděla nabeton, že ty prachy sbalíte. Já tvrdila, že ne. Dokonce jsme se vsadily. Prohrála jsem deset dolarů,“

Seděl jsem tam, civěl jsem na ni a v obličeji mě pálila krev.

„Měl jsem pořádně v hlavě,“ řekl jsem.

Pokrčila rameny.

„To věřím, že jste měl. Říkám vám to jenom proto, abyste si dal pozor. Rhea je zmije: tu si držte pořádně od těla a moc na ni nedejte!“

„Na co, prosím vás, potřebujete všechny ty prachy?“

Nakrčila nosík.

„Do toho vám nic není. Tak povídejte, co mám dělat? Vymyslel jste si pro mě něco?“

Dost dlouho jsem na ni jen tak hleděl a snažil se sebrat myšlenky. Ta zpráva, že Rhea nastražila kabelku úmyslně, mnou otřásla.

Říkal jsem si, že si na ni budu muset dát pořádný pozor.

Zeptal jsem se: „Už jste si na sobotu smluvila tu schůzku?“

„Ano. Máme jít s mou přítelkyní Mauvis Sheenovou na nějaký film do Kapitolu. Smluvila jsem si to s ní tak, že na ni počkám v devět před kinem,“

„Máte nějakého kluka, s kterým si občas vyrazíte? Nemyslím nějakého stálého. Někoho, s kým si dáte schůzku jen tak někdy.“

Poněkud ji to vyvedlo z míry.

„Hm, to mám. Vlastně jich mám haldu.“

„Jeden bude úplně stačit – řekněte mi nějaké jméno.“

„Hm, tak třeba Jerry Williams.“

„Telefonuje vám někdy domů?“

„Jo.“

„Kdo u vás bere telefon?“

„Sabin – náš sluha.“

„Poznal by Williamsův hlas?“

„Pochybuju. Jerry mi už nevolal dobré dva měsíce.“

„Tedy oč mi jde: vy řekněte otci, že se chystáte s přítelkyní do biografu. Po večeři, tak někdy kolem tří čtvrtí na devět zavolám a budu vás chtít k telefonu. Ohlásím se tomu vašemu sluhovi jako Jerry Williams. Dělám to proto, abychom si pro všechny případy pojistili policii, kdyby se do toho zapletla. A v roli tohohle Williamse vám tedy oznámím, že jsem se náhodou potkal s vaší přítelkyní a že půjdeme a s námi ještě pár kamarádů a kamarádek do baru k Pirátům. A že chcem, abyste tam přijela za námi. Budete tím překvapená, ale slíbíte, že přijedete, jenom nikomu neřeknete, kam jedete, protože dobře víte, že tatínek by vás do takové knajpy nepustil. Příjedete tam, kamarády nenajdete a odjedete. A až půjdete ve tmě po parkovišti, někdo na vás hodí deku, popadne vás a odtáhne do auta. Sledujete mě?“

Přikývla.

„No páni, vy to teda berete vážně; hm?“

„Beru to vážně, protože to náhodou vážné je,“ řekl jsem. „Jestli se do toho zaplete policie, prověří si Williamse a ten se zapřisáhne, že vám netelefonoval. Policie si uvědomí, že to byl trik únosců, jak vás vylákat do baru k Pirátům. Budou se vás ptát, jak to, že jste nepoznala Williamsův hlas. Řeknete, že bylo špatné spojení, že se do toho ozýval šílený kravál muziky a že vás vůbec ani na chvíli nenapadlo, že by to Williams nebyl. A to by bylo vysvětlení, proč jste šla do baru k Pirátům. Fajn?“

„A vy si skutečně myslíte, že by se do toho mohla zamíchat policie?“

Upřeně se na mě zahleděla a zase si okusovala palec.

„Nevím. Vaše nevlastní matka sice tvrdila, že se do toho policie nedostane, ale my se na to musíme připravit, A teď se pořádně soustřeďte a dávejte pozor. Povím vám historku, kterou byste pak v případě potřeby řekla policii. Jste v autě, pod tou dekou, a drží vás něčí ruce, které výhružně střeží každý váš pohyb. Hovoří k vám nějaký mužský hlas s italskou výslovností a varuje vás, kdybyste vydala sebemenší zvuk, že by vám musel ublížit. Podle hlasů poznáte, že jsou v autě tři chlapi. Rozhovor, který uslyšíte, jsem vám napsal. Budete se ho muset naučit nazpaměť.

Auto několikrát všelijak odbočí, takže se domníváte, že jste pravděpodobně sjeli z hlavních silnic. Asi po dvou hodinách jízdy konečně auto zastaví. Slyšíte štěkot psa. Slyšíte, že se otevírá nějaká branka. Auto popojede a zas se zastaví. Musíte si všechny tyhle detaily dobře zapamatovat. Jestli se do toho vloží federálka, budou od vás ty podrobnosti rozhodně vyžadovat. Už kolikrát chytili únosce jen proto, že oběť slyšela štěkat psa anebo si uvědomila zvuk, jaký vydává vědro, když se spouští do studny – prostě tyhle věci, to víte, ti by vám pořádně sáhli do paměti, takže se na to musíte připravit.“

Když přikývla, díval se na mě z jejích očí dychtivý údiv.

„Teď chápu, proč jste chtěl, abych sem dnes večer přišla,“ řekla.

„I když se do toho nezaplete policie, táta se mě bude samozřejmě vyptávat. Ten má za ušima. Určitě by se mě na všechny tyhle věci ptal.“

„Ano. Tam, kam vás zavezou, zůstanete tři dny a tři noci. Budete zamčená v pokoji. Jestli se do toho zamíchá policie, určitě na vás bude chtít, abyste nakreslila plánek pokoje, a vy to musíte bez rozmýšlení být schopna udělat. Během té doby, co údajně máte strávit v tom pokoji, budete jako když slyšet štěkot psa, pípání kuřat a bučení krav. Dojdete k závěru, že to asi bude nějaká zanedbaná farma. Stýkat se budete jenom s jedním únoscem a s nějakou ženskou, která vás bude mít na starosti. Sepsal jsem vám popis obou těch osob a ten se naučíte zpaměti. Jestli do toho šlápne policie, dávejte si dobrý pozor a držte se přesně historky. Ne abyste se nechala nachytat na nějakou kličku a spletla se.“

Viděl jsem, že mě sleduje s napjatou pozorností.

„Chápu.“

„Klozet je hned vedle pokoje, v kterém vás drží. Tohle je oblíbená klička, kterou by vám mohli nastražit, a musíte na ni být připravená. Mám tu ještě jeden plánek, a sice onu část domu, kterou zahlédnete právě, když jdete na toaletu. Není toho moc: krátká chodba a troje zavřené dveře. Toaletní mísa je prasklá a místo za řetízek se tahá za provázek. Zapamatujte si tyhle podrobnosti. Ty vám pomohou a historka bude působit přesvědčivě. Napsal jsem vám všechna jídla, která tam na tom hospodářství během těch tří dnů údajně sníte. Ty se taky musíte naučit nazpaměť. Nedělejte si žádné iluze, ti fízláci od federálky vás skutečně obrátí naruby, jestli do toho vlítnou, a na to se musíte dobře připravit.“

Olízla si špičkou jazyka rty.

„Začínám mít pocit, jako by mě skutečně měl někdo unést,“ řekla.

„Přesně takový pocit taky musíte mít,“ přisvědčil jsem. „Napsal jsem koncept dopisu, který musíte opsat, a já ho pak pošlu vašemu otci. Měla byste to radši udělat hned.“

Zvedl jsem se a šel si pro aktovku, kterou jsem s sebou přinesl.

Než jsem se dotkl stránek laciného dopisního papíru, který jsem sám koupil, natáhl jsem si rukavice.

Sebrala se a sedla si ke stolu. Stál jsem nad ní a sledoval, jak opisuje dopis a nakonec píše na obálku adresu. Nařídil jsem jí, aby dopis složila, vložila do obálky, a pak jsem jej schoval do aktovky.

Nato jsem jí podal všechny ty popsané archy s podrobnostmi, které jsem pro ni vypracoval.

„Vezměte si to s sebou a skutečně se to naučte nazpaměť,“ nařizoval jsem jí. „Přijďte sem zítra v devět večer a já si vás prozkouším, a pak to můžeme rozjet.“

Strčila si papíry do kabelky.

„Než půjdete, podíváme se ještě na ty vaše šaty a taky vás chci vidět v té paruce.“

Otevřela kufřík a vyndala z něho laciné šaty s modrobílým tiskem, bílé baletní střevíčky a paruku barvenou v heně.

Kývl jsem ke dveřím do ložnice.

„Běžte dovnitř a převlečte se. Chci vidět, jak vypadáte.“

„Na člověka, kterého zaměstnává moje nevlastni matka,“ pravila a sebrala přitom šaty, „dovedete skutečně senzačně udílet rozkazy.“

„Jestli se vám to nelíbí…“

„Ale jo, líbí! Je to príma změna, to jednoho osvěží.“ Zase na mě zamrkala těmi svými víčky. „Já mám radši muže starší, než jsem sama.“

„Jo, to pak máte aspoň větší výběr,“ řekl jsem. „Tak dělejte. Chci se dostat domů.“

Zase na mě ohrnula ten svůj nosík, vešla do ložnice a zavřela za sebou dveře.

V tu chvíli jsem si ještě víc uvědomoval, že jsem s tou dívkou sám. Měla v sobě cosi, co ve mně probouzelo to nejhorší: zřejmě by to probudilo to nejhorší v každém chlapovi. Od té doby, co jsem se oženil, jsem si nikdy s žádnou jinou ženou nezahrával a nehodlal jsem podniknout něco podobného ani teď, i když jsem věděl, že by to šlo s tím děvčetem velice snadno. Stačilo by jen trochu jí navnadit a měl bych určitě zelenou.

Chvíli to trvalo a já zatím bloumal po pokoji, ale pak se dveře otevřely a Odetta vyšla. Rezatá paruka změnila její vzhled dokonale. Téměř jsem ji nepoznal. Vpředu si na šatech držela ruce.

„Zatracený hadry, má to zip.“ Otočila se a ukázala mi záda nahá až do pasu. „Prosím vás, zatáhněte mi ten zip, jo? Já tam nedosáhnu.“

Vzal jsem za zip – ruka se mi trochu třásla. Dotkl jsem se špičkami prstů chladivé pokožky na jejích zádech. Podívala se na mě přes rameno. V očích mi to muselo být jasně vidět. Zatáhl jsem za zip. Srdce se mi rozbušilo. Otočila se, přitiskla se ke mně a ovinula mi ruku kolem krku.

Jenom na okamžik jsem podlehl jejímu stisku a zůstal k ní přimknut, ale již vzápětí jsem ji s vědomým úsilím od sebe odstrčil.

„Tohle sem nepatří,“ řekl jsem. „Necháme to na čistě obchodní úrovni.“

Naklonila hlavu na stranu a zůstala na mě překvapeně hledět, „Nelíbím se vám?“

„Myslím, že jste pěkná. Ale nechme to u toho.“

Malinko se poušklíbla a pak popošla do světla.

„Tak co? Jde to?“

„Ano. Když si k tomu ještě vezmete tmavé brýle, nikdo vás nepozná.“ Vyndal jsem si kapesník a utřel si zpocené ruce. „Tak prima, běžte se převléct. Šaty i s parukou necháte tady. Sejdeme se zítra večer v devět.“

Přikývla, šla do ložnice a nechala dveře dokořán.

Zapálil jsem si cigaretu a posadil se na kraj stolu. Ještě pořád to se mnou dost mávalo.

Pak na mě zavolala: „Harry… nemůžu rozepnout ten zip.“

Okamžik jsem zaváhal, pak jsem zamáčkl cigaretu. Nepohnul jsem se, ale srdce mi tlouklo jako zvon.

„Harry…“

Zvedl jsem se, tiše jsem přešel ke dveřím chatičky a otočil klíčem.

Pak jsem zhasl a vešel do ložnice.

II

Když jsem se svým packardem projel otevřenou brankou u naší vilky a zajížděl do garáže, všiml jsem si, že venku stojí buick Johna Renicka.

Při pohledu na buick to se mnou pořádně trhlo. Renicka jsem neviděl a ani on sám o sobě nedal vědět od té chvíle, co mě naložil před vraty vězení do auta, a to už byla pěkná řádka týdnů, takže jsem na něho téměř zapomněl.

Co tady dělá?

Najednou mě to rozrušilo. Nina mu určitě řekne, že pracuju při průzkumu dopravy. Jestli ho něco napadne, tak si snadno zjistí, že je ta práce vylhaná. Styky s kýmkoli, kdo je ve spojení s policií, to jsem si mohl přát zrovna nejméně, když jsem chtěl rozjet tu záležitost s falešným únosem.

A mimo to mě trápilo svědomí. Litoval jsem, že jsem se dopustil onoho poklesku s Odettou. Teď už mi bylo jasné, že se mi vzdala jen proto, aby dokázala, jakou má nade mnou moc a jak pohrdá muži. Naše milování – pokud se tomu vůbec tak dá říkat – nebylo nic jiného než exploze fyzického násilí. Pak mi vyklouzla, rychle se potmě oblékla a přitom si přitlumeně hvízdala nějakou džezovou melodii a vůbec mě nebrala na vědomí.

„Tak zítra večer na shledanou,“ řekla mi ze tmy. „Zatím ahoj,“ a zmizela. Já jsem pořád ještě ležel na posteli, zahanbený a vzteklý sám na sebe a plný nenávisti vůči ní.

Když jsem slyšel, jak za ní bouchly dveře, vstal jsem a vypnul magnetofon. Vyndal jsem pásku a vložil ji do pouzdra. Pak jsem si dal sprchu, vrátil jsem se do haly a hodil do sebe rychle jednu za druhou dvě whisky. Ale ani sprcha, ani obě whisky neutlumily onen špinavý pocit a nezmenšily pocit viny, že jsem podvedl Ninu, která se celý den dře, jen abychom se udrželi nad vodou.

Pomalu jsem tedy kráčel po cestičce od garáže, vyndal klíče a otevřel si přední dveře. Na hodinách v chodbě jsem zjistil, že je po jedenácté. Z haly jsem slyšel Renickův hlas a Ninin náhlý výbuch smíchu.

Zůstal jsem chvíli váhavě stát.

Dvacet let jsme byli s Renickem blízcí kamarádi. Chodili jsme spolu do školy. Byl to dobrý, čestný policajt a teď se stal důstojníkem se zvláštními úkoly, přiděleným přímo u státního zástupce, což bylo v tomhle městě význačné postavení a vynášelo slušnou gáži. Jestli se tenhle podnik s únosem nějak pomrví, bude on první, kdo se zúčastní vyšetřování, a věděl jsem, že není žádný hlupák.

Byl z celé té jejich bandy nejchytřejší a nejmazanější detektiv. Při své novinařině jsem se seznámil se všemi: Renick byl z nich ze všech vyloženě nejlepší. Kdyby ten vzal vyšetřování do rukou, mohl bych mít pěknou polízanou.

Vzpamatoval jsem se, přešel ke dveřím do haly a otevřel je.

Nina zrovna cosi malovala na velký zahradní květináč, který měla postavený na své pracovní lavici. Renick seděl pohodlně rozložen v křesle a pozoroval ji se zapálenou cigaretou mezi prsty.

Když mě spatřila, odhodila štětec a běžela ke mně. Vrhla se mi kolem krku a dala mi pusu. Když jsem ucítil dotyk jejích rtů, téměř se mi udělalo mdlo. Pořád jsem měl v živé paměti Odettiny horké a živočišné něžnosti. Jemně jsem ji od sebe odstrčil a s rukou kolem jejího pasu jsem se pokusil usmát na Renicka, který se zvedl z křesla.

„Ahojda, Johne,“ pozdravil jsem a podal mu ruku. „Už na tebe koukám jako na cizího.“

Policajt se prostě nezapře. Musel vycítit, že něco není v pořádku, vyčetl jsem to z jeho upřeného; rozpačitě zpytavého pohledu. Stiskl mi ruku a usmál se na mě úkosem stejně nepovedeně jako já na něho.

„Moje chyba to není, Harry,“ omlouval se. „Poslední měsíc jsem byl ve Washingtonu. Zrovna jsem se vrátil zpátky. Jak se vede? Prý máš práci.“

„No, když tomu tak chceš říkat,“ usmál jsem se. „Lepší než vidlema do huby.“

Posadil jsem se do lenošky. Nina si přisedla na opěradlo, vzala mě za ruku a Renick si šel zase sednout do svého křesla. Ten pátravý, zpytavý pohled mu z obličeje nezmizel.

„Podívej, Harry, takhle to dál táhnout nemůžeš. Musíš mít něco stálého. Myslím, že bych ti mohl píchnout s tou věcí u Meadowse, – jestli bys to bral.“

„U Meadowse? Píchnout, a s čím?“

„To je můj šéf,“ vysvětloval Renick. „Přece jsem ti to říkal: mluvil jsem s ním o tobě. Potřebujem skutečně šikovného chlapa na práci s masovými sdělovacími prostředky: ty jsi pro to jako střiženej.“

„Že by? Ani bych neřekl,“ zavrtěl jsem hlavou. „Po tom, co mi ti šaškové udělali, bych pro městskou správu nedělal, ani kdyby mi platili zlatem.“

Cítil jsem, že mi Nina tiskne ruku silněji.

„Proboha živýho, měj přece rozum, Harry!“ rozhorlil se Renick. „Ta stará banda je pryč. Tohle je příležitost s velkým P. Nevíme, kolik to hodí, ale peníze to budou slušný. Meadows o tvém případě ví všecko a taky zná tvou pověst novináře. Jestli na to místo schrastíme finanční krytí – a víme skoro jistě, že ho seženeme – je tvoje.“

Hlavou mi šlehla myšlenka, že se mi tu nabízí možnost zahodit tu efektní únosovou habaďůru a začít pracovat v solidním zaměstnání. Zaváhal jsem, protože jsem musel myslet na těch padesát tisíc dolarů. S tolika penězi za hlavou bych mohl být šéfem sám sobě.

„Ještě si to rozmyslím,“ řekl jsem. „Pravda, možná že ten starý gang zmizel, ale ještě mě nic nepřesvědčilo, abych pracoval pro město. No nic, stejně si to nechám projít hlavou.“

„Nemyslíš, že bys to měl přece jenom vzít?“ řekla Nina s dychtivou úzkostí v hlase. „Je to práce, jakou máš rád, a ty…“

„Řekl jsem, že si to rozmyslím,“ přerušil jsem ji úsečně.

Na Renickovi bylo vidět zklamání.

„No dobře, nic se neděje. Samozřejmě není ještě úplně jisté, že dostaneme to finanční krytí, ale jakmile je dostaneme, budeme chtít, aby ses rozhodl co nejrychleji. Po tom místě totiž jde fůra dalších lidí.“

„Tak je to vždycky,“ uzavřel jsem. „Díky za nabídku, Johne. Dám ti vědět.“

Bezradně pokrčil rameny a pak se zvedl.

„No nic, musím běžet. Jen jsem zaskočil ti to říct. Zavolej.“

Když odešel, řekla Nina: „Přece nechceš tuhle nabídku zahodit, Harry, co? Musíš vidět…“

„Rozmyslím si to. Pojď, jdem spát.“

Vzala mě za ruku a řekla: „Jestli se seženou ty finance, chtěla bych, abys to místo vzal. Moc dlouho bychom to takhle táhnout nemohli. Musíš mít něco stálého.“

„Necháš mě, prosím tě, abych si naložil se svým vlastním životem podle svého?“ utrhl jsem se zostra. „Řekl jsem, že si to rozmýslím, a taky si to rozmyslím.“

Šel jsem do ložnice, nejdřív jsem uložil nahraný pásek do zásuvky a pak jsem se svlékl.

Slyšel jsem ještě, jak Nina chodí po kuchyni a uklízí. Lehl jsem si.

Znovu jsem v duchu stavěl Renickovu nabídku proti Rheiným padesáti tisíců dolarů. Třeba to s tím finančním krytím místa nevyjde. A co když kiksne ten únos? Budu muset chvíli počkat a uvidím. Možná že bych mohl s trochou štěstí klofnout i tu Renickovu nabídku i Rheiny peníze.

Vešla Nina. Předstíral jsem, že už napůl spím. Přivřenýma očima jsem pozoroval, jak se svléká. Ulehla do postele vedle mě a zhasila světlo. Když se ke mně přitulila, odtáhl jsem se. Cítil jsem se jako příšerný grázl a nebyl jsem vůbec s to dopustit, aby se mě dotkla.

Druhý den byl čtvrtek. Nina potřebovala auto, protože musela odvést do obchodu nějaké ty svoje malované květináče. Neměl jsem co na práci, tak jsem se jen tak potloukal po vilce a přemýšlel o Odettě.

Můj počáteční pocit provinění tou dobou již otupěl. Když jsem předchozího dne odjížděl z chatičky, říkal jsem si, že až se setkáme podruhé, nesmí se rozhodně to, co se stalo, opakovat. Byl to můj první poklesek; další už nesmím dopustit. Ale když jsem to dopoledne bloumal po domě, zjistil jsem, že se na to dívám jinak.

Namlouval jsem si, že když se budu s Odettou znovu milovat, nijak tím Nině nemůžu ublížit. Podruhé v tom už není žádný rozdíl. Udělals to, udělal; s tím se nedá nic podniknout. Dokonce jsem si sám sobě maloval, že se mi ta Odettina divoká primitivní objetí líbila, a jak se hodiny vlekly, pozoroval jsem, že dokonce netrpělivě čekám na zítřejší večer.

O něco později jsem toho dne zašel do banky a uložil druhý pásek k předchozímu, pak jsem zajel do chatičky na pláž a zbytek dne jsem plaval a opaloval se; celá moje mysl byla posedlá představou Odetty.

Když jsme druhého dne ráno dojídali snídani, zeptala se mě Nina: „Tak už ses rozhodl, jestli přijmeš tu Johnovu nabídku?“

„Ještě ne,“ odpověděl jsem, „ale uvažuju o tom.“

„A zatímco se tedy rozhoduješ,“ pokračovala, „jsou tady tři účty, které se musí zaplatit. Nemám na to peníze.“ Pohodila účty na stůl. „V autodílně nám taky navíc nedají benzín, dokud nezaplatíme účet. A musí se zaplatit za elektriku, nebo jsme bez světla. A účet v obchodě. Na úvěr už nedostaneme ani housku.“

Z té stovky, co mi dala Rhea, mi zbývalo ještě šedesát dolarů.

S těmi budu moci vyrovnat účty v obchodě a za elektriku.

„Tyhle zaplatím,“ řekl jsem. „Chlap z autoopravny bude muset počkat. Máme ještě nějaký benzín?“

„Asi půl nádrže.“

„Když to půjde, měli bychom radši jezdit autobusem.“

„Musím zítra odevzdat čtyři květináče. Autobusem nemůžu.“

Z jejího hlasu zazníval ostrý, podrážděný tón, jaký jsem u ní ještě nikdy předtím neslyšel. Podíval jsem se na ni. Pohlédla na mě; měla nešťastné, ale zároveň zlostné oči. A mě popíchlo k vzteku špatné svědomí.

„Nezakazoval jsem ti, abys jela autem,“ ozval jsem se. „Řekl jsem jenom, že bude líp, když budeme jezdit autobusem, když to půjde.“

„Slyšela jsem.“

„Tak dobrá.“

Zaváhala. Viděl jsem jasně, že chce ještě něco říct, ale místo toho se otočila a odešla z pokoje.

Bylo mi mizerně. Takhle blízko k hádce jsme se ještě nikdy nedostali. Vyšel jsem z vilky a zamířil k autobusové zastávce.

Zaplatil jsem oba účty: zbylo mi patnáct dolarů. Koncem týdne bude chtít Bill Holden nájemné za chatičku; ale při pouhé troše štěstí mi tou dobou bude říkat pane již padesát tisíc.

Zbytek dne jsem strávil před chatičkou, plaval jsem, lenošil na slunci a pozoroval hodiny, počítal minuty do okamžiku, kdy vyběhne Odetta po schůdcích na verandu.

Brzy po deváté se pláž opět vylidnila. Seděl jsem na verandě, napjatý jako studentík, který čeká poprvé na děvče.

Několik minut po deváté se vynořila ze tmy. Hned když jsem ji zahlédl, vymrštil jsem se z křesla, celý připitoměle rozrušený a se srdcem bušícím, a jakmile vyběhla po schůdcích nahoru, chytil jsem ji, sevřel do náruče a pokoušel se ji přitisknout k sobě.

Jenže pak následoval šok.

Opřela se mi rukama o prsa a vší silou mě od sebe odmrštila, že jsem se až zapotácel.

„Dej ty pracky pryč,“ štěkla na mě studeným, prázdným hlasem. „Až budu chtít, abys mě ošahával, tak ti řeknu,“ a prošla kolem mě dovnitř do chatičky.

Jako by na mě někdo pustil naráz ledovou sprchu. Připadal jsem si najednou hrozně ponížený a ubohý. Chvilku jsem zaváhal, ale pak jsem šel za ní do chatičky a zavřel dveře.

Měla na sobě kalhoty barvy holubí modře a k tomu volnou bílou plizovanou halenku. Černé vlasy měla staženy bílou látkovou stuhou. Když se uvelebila na pohovce, s nohama pod sebe, vypadala nesmírně žádoucí.

„Nikdy bys neměl dělat uspěchané závěry, hošíčku,“ řekla s úsměvem. „Nikdy by sis neměl myslet, že ti je nějaká žena naprosto jasná. Včera večer jsi mě bavil, ale dnes už ne.“

To pro mě byl okamžik pravdy. V tu chvíli bych ji byl s to zabít.

Mohl jsem se jí zmocnit násilím, ale její slova jako by obraz mé osoby zasadila do rámu. Byly to jehly, propichující nafouklý balón.

Posadil jsem se. Zapálil jsem si cigaretu: neměl jsem při tom příliš pevnou ruku.

„Jsem rád, že nejsem tvůj otec,“ řekl jsem: „To jsem skutečně rád.“

Uchechtla se, vtáhla cigaretový kouř a pak jej vypouštěla úzkými nozdrami.

„Proč do toho zatahuješ tátu? Máš na mě prostě vztek, protože sis myslel, že jsem jen tak lehká hračka, co? A to já zas nejsem. Všichni říkáte jedno a totéž: a jste všichni pitomé zkrachovalé existence, které pálí sex.“ Přihladila si temné vlasy a zůstala na mě výsměšně hledět. „Jo, tak tohle bychom odbyli, takže teď můžem k věci, že?“

Nikdy jsem si nedovedl představit, že bych mohl v životě někoho nenávidět tak, jak jsem v tu chvíli nenáviděl ji.

Dalo mi to práci, než jsem otevřel aktovku a vyndal z ní papíry, na které jsem si napsal seznam svých otázek. Ruce se mi tak příšerně třásly, až mi papíry šustěly pod prsty.

„Budu ti dávat otázky,“ řekl jsem, stěží ovládaje hlas, „a ty mi na ně budeš odpovídat.“

„Nemusíš se hned čílit, hošíčku,“ řekla mi. „Vždyť tě dobře platíme.“

„Přestaň!“ štěkl jsem na ni. „Nech si ty svoje sprosté poznámky,“ a pak jsem na ni začal pálit dotazy. „Proč šla do baru U pirátů?“

„Jak vypadala ta místnost, kde ji věznili?“

„Jak vypadala ta žena, co jí nosila jídlo?“

„Viděla ještě někoho jiného mimo tuhle ženu, když byla na tom statku?“ a tak dále a tak dále.

Odpovídala hbitě a hladce. Ani jednou nezaváhala a ani jednou se nespletla.

A tak jsem ji tam držel asi přes dvě hodiny. Během dvou hodin intenzívního výslechu nešlápla ani jednou vedle.

Nakonec jsem to uzavřel: „To bude v pořádku. Pokud nezměníš tu historku a dáš si pozor, aby tě nechytili do nějaké pasti, zvládneš to dobře.“

Výsměšně se na mě usmála.

„Jo, na pasti, to já si dám pozor… Harry.“

Zvedl jsem se.

„Hm, tak dobrá. Na sobotu máme tedy všecko smluveno. Budu čekat u Pirátů v devět patnáct. Co máš dělat, víš.“

Spustila nohy z pohovky a postavila se.

„Ano, vím, co mám dělat.“

Podívali jsme se na sebe, její výraz pak jako by zjihl, začala se usmívat a popošla ke mně a v očích se jí objevil ten výraz.

„Ty hošíčku ubohej,“ řekla. „Tak jestli chceš, můžeš na mě teďka těma svýma pracičkama. Nic proti tomu nemám.“

Počkal jsem, až bude dost blízko, a pak jsem jí dal jednu pořádnou a tvrdou přes obličej. Až se jí hlava zatočila na druhou stranu. A hned nato jsem jí vrazil ještě jednu.

Ustoupila, ruce jí rychle vyletěly vzhůru k hořícím tvářím, zůstala na mě vyjeveně hledět a v šedivých očích jí to blýskalo.

„Ty hajzle!“ zavřeštěla na mě. „To ti nezapomenu! Ty smrade hnusná!“

„Ven!“ křikl jsem na ni. „Než koupíš další!“

Zamířila ke dveřím, pohupujíc oblými boky. U dveří se zastavila, otočila se a zůstala na mě hledět.

„To jsem ráda, že nejsem tvoje žena,“ štěkla. „To teda jsem skutečně moc ráda,“ a pak se najednou rozchechtala, otočila se na podpatku, vyběhla ven do měsíčního světla a skotačivě ubíhala po tvrdém, vlhkém písku.

Připadal jsem si tak špinavý, že bych si byl nejraději podřezal hrdlo.

Kapitola 5.

I

Když jsem v sobotu ráno vstával, vypadalo to na déšť.

Byl jsem nervózní a nesvůj. Všechny podvědomé pochybnosti o celém podniku přede mnou začaly vystupovat stále jasněji a silně na mě doléhaly. Roztřesené nervy otupovala jenom myšlenka na ty peníze.

„Dneska večer přijdu pozdě.“ oznámil jsem Nině, když připravovala snídani. „Dnes je poslední den toho dopravního průzkumu.“

S úzkostí v očích se na mě podívala.

„Stavíš se taky u Johna?“

„Zajdu za ním v pondělí. Kdyby měl pro mě nějakou zprávu, zatelefonoval by.“

Zaváhala, ale pak se přece jen zeptala: „Harry, vezmeš to místo?“

„Nejspíš ano. Moc záleží na tom, kolik mi budou ochotni platit.“

„John říkal, že plat by byl slušný.“ Usmála se na mě. „Kdybys věděl, jak jsem ráda. Dělals mi skutečně starosti.“

„Dělal jsem starosti sám sobě,“ odbyl jsem ji lehkým tónem.

„Dnes večer si vezmu vůz. Bude pršet.“

„Je tam hrozně málo benzínu, Harry.“

„Nic se neděje. Nějak to zařídím.“

Později jsem zajel na pláž do chatičky. Zrovna jsem se převlékl do plavek, když se na prahu objevil Bill Holden.

„Zdravíčko, pane Barber,“ pozdravil. „Budete chtít chatičku ještě na další týden?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl jsem. „Možná ne na celý, ale nejmíň do čtvrtka.“

„Nechcete se vyrovnat za tenhle týden?“

„Vyrovnám to zítra, zapomněl jsem si doma náprsní tašku.“

„To je v pořádku, pane Barber – zítra to stačí.“

Vyhlédl jsem ven a podíval se na těžké šedé nebe.

„Vypadá to na déšť. Myslím, že si půjdu zaplavat, než to spustí.“

Holden tvrdil, že to ještě počká a že začne pršet až později, ale mýlil se. Sotva jsem si zaplaval a vrátil se do chatičky, rozpršelo se.

Usadil jsem se pěkně pohodlně nad knížkou. Pláž byla úplně pustá. To mi vyhovovalo. Doufal jsem, že déšť vydrží celý den.

Kolem jedné jsem zašel do restaurace, kde bylo úplně prázdno, dal si karbanátek a vypil pivo a pak jsem se vrátil do chatičky.

Vrazil jsem do dveří a slyším zvonit telefon.

Rhea.

„Všechno zařízeno?“ zeptala se. Z hlasu jí zazníval úzkostlivý tón.

„Pokud jde o mě, je všechno zařízeno,“ řekl jsem. „Já můžu jít na to. Ostatní teď závisí na Odettě.“

„Na ni se můžete spolehnout.“

„Tak dobrá. V osm čtyřicet pět to rozjedu.“

„Zavolám vám zítra v jedenáct.“

„Potřebuju nějaké peníze,“ řekl jsem. „Musím zaplatit nájem za chatičku. Bylo by nejlíp, kdybyste sem přišla zítra dopoledne. Budu tady.“

„Přijdu,“ řekla a zavěsila.

Zbytek dne jsem zůstal v chatičce. Na střechu bubnoval déšť.

Moře mělo barvu břidlicové šedi. Snažil jsem se soustředit na knížku, ale nebylo to možné.

Nakonec jsem se zvedl, přecházel loudavým krokem sem a tam a kouříl nekonečné množství cigaret, hlídal čas a čekal, čekal a čekal.

Když konečně ukazovaly ručičky mých hodinek osm třicet, odešel jsem z chatičky a přeběhl po vlhkém písku k packardu.

Pořád ještě pršelo, ale už slaběji. Zajel jsem k dragstóru na hlavní třídu Palm City. Než jsem zaparkoval a přešel mrholivým deštěm k obchodu, bylo těsně před tři čtvrti na devět.

Zavolal jsem do vily k Malrouxovi.

Téměř ihned někdo zvedl sluchátko.

„Rezidence pana Malrouxe,“ ozval se hlas s výrazně anglickou výslovností. „Kdo je tam, prosím?“

„Chtěl bych mluvit se slečnou Malrouxovou,“ řekl jsem. „Tady Jerry Williams.“

„Počkejte u aparátu, pane Williamsi. Zjistím, jestli mohu slečnu Malrouxovou sehnat k telefonu.“

Držel jsem sluchátko a jasně jsem si uvědomoval, že dýchám trochu příliš rychle.

Trvalo to dost dlouho, ale nakonec se ozval jasný Odettin hlas.

„Haló?“

„Neposlouchá někdo?“

„Ne. Všecko v pořádku. Ahoj, Harry.“ Z jejího hlasu zaznívala něha. „Ty jsi jediný chlap v mém životě, který se odvážil mě udeřit. Jsi charakter!“

„Vím. Dej si pozor, ať nedostaneš ještě jednou. Víš, co máš dělat? Za dvacet minut jsem v baru U pirátů. Packard zaparkuju vpravo na nejzazší části parkoviště. Šaty budou na zadním sedadle. Nezapomnělas žádné podrobnosti?“

„Nezapomněla.“

„Tak dělej. Budu na tebe čekat,“ a zavěsil jsem.

Trvalo mi to čtvrt hodiny rychlé jízdy, než jsem se dostal k baru U pirátů. Parkoviště bylo dosti plné; ale podařilo se mi zaparkovat vůz, jak jsem jí to řekl. Nebyl tu žádný hlídač, což mi vyhovovalo.

Někde hrál kdosi na harmoniku a zpíval. Okny jsem viděl, že je v baru nabito.

Zůstal jsem sedět ve voze a čekal. Pokaždé, když na parkoviště zajíždělo nějaké auto, jsem ztuhl. V devět dvacet pět jsem spatřil, jak branou projíždí bílý T.R.3 a zaparkovává asi dvacet yardů od mého vozu.

Vystoupila Odetta. Měla na sobě bílý plastikový plášť do deště a pod ním ohnivě červené šaty. Zůstala okamžik stát u vozu a zadívala se mým směrem.

Vyklonil jsem se z packardu a zamával na ni. Drobné mrholení začínalo houstnout. Zamávala mi taky a pak rychle odcházela k restauraci a vešla do baru.

Vystoupil jsem z padcardu a přešel k jejímu autu. Na sedadle vedle řidičova místa ležel kufřík. Rozhlédl jsem se napravo nalevo, ubezpečil jsem se, že mě nikdo nepozoruje, vzal kufřík a přenesl jej do svého vozu.

Okny baru jsem viděl Odettu. Hovořila s barmanem. Zavrtěl hlavou a Odetta odešla od barového pultu a zmizela mi z očí.

Podíval jsem se na hodinky. Letadlo do Los Angeles letí v deset třicet. Máme tedy času dost. Rezervoval jsem letenku telefonicky na jméno Anna Harcourtová. Řekl jsem úřednici, že si letenku vyzvedne sama na letišti a zároveň ji zaplatí. Podobně jsem telefonicky zajistil rezervaci pokoje v malém hotelu mimo centrum.

Byl jsem si jist, že tam bude Odetta v bezpečí.

Pak jsem ji viděl, jak vychází z baru. Srdce se ve mně téměř zastavilo, když jsem zjistil, že nevychází sama: šel s ní nějaký chlap.

Zamířila k mému packardu. Chlap ji chytil za ruku a chtěl ji strhnout zpátky. Zvlášt dobře jsem na něho neviděl. Byl menší, obtloustlejší a měl na sobě světlý oblek.

„Hele, pojď, kočičko,“ hulákal na ni vemlouvavým hlasem, „dyť to můžem táhnout dnes dohromady. Já jsem sám, ty jseš sama, tak budem sami spolu.“

„Běžte pryč, zmizte!“ křikla na něho Odetta. „A nesahejte na mě!“

Slyšel jsem, že má strach.

„Ale né, kočičko. Copak se spolu nemůžem trochu poveselit?“

Jestli ho nezvládne, máme malér. Neodvažoval jsem se do toho vložit. Nemusel by být tak opilý, jak vypadal. Kdyby to všecko nějak kikslo, mohl by se na mě upamatovat.

„Běžte pryč! Zmizte!“ opakovala Odetta a opět vykročila směrem k mému packardu. Opilec zaváhal, ale pak se pustil za ní.

Přesedl jsem si na druhou stranu vozidla. Chtěl jsem na ni zakřičet, aby k autu nechodila. Mohl by si je zapamatovat. Ale Odetta mířila k vozu.

Opilec se potácel za ní, popadl ji za ruku a otočil ji k sobě.

„Hele, hele! Jenom se na mě nevofrňuj, kočičko. Pojď zpátky. Koupím ti drink.“

Dala mu políček. Když její ruka dosedla na jeho tvář, znělo to jako malá exploze.

„No těprsa! Tak fajn! Děvenka je vod rány,“ zachrčel opilec, popadl ji a pokoušel se ji políbit.

V tu chvíli jsem musel zasáhnout. Bránila se mu, ale viděl jsem, že na něho nestačí. Měla však tolik rozvahy, že nezačala křičet.

V přihrádce na rukavice jsem s sebou vozil v packardu vždycky baterku. Popadl jsem ji. Byla stopu dlouhá a k ráně se hodila líp než pořádná hůl.

Zatím se snesla už dost velká tma a od jediného světla nad branou parkoviště jsme byli poměrně daleko. Všelijak jsem musel kroužit, abych se k němu dostal zezadu.

Když jsem se konečně ocitl za ním, podařilo se Odettě chlapovi se vymanit. Opilec si náhle uvědomil, že stojím za ním, a prudce se otočil.

Vzal jsem ho baterkou přes hlavu, až klesl na kolena. Slyšel jsem, jak Odetta přidušeně vykřikla a zalapala po dechu.

Opilec ze sebe vyrazil nadávku a vrhl se po mně, jenže já ho vzal ještě jednou, tentokrát daleko prudčeji – chlap zachroptěl a rozplácl se u mých nohou obličejem k zemi.

„Vem si moje auto!“ přikázal jsem Odettě. „Dělej! Já za tebou pojedu ve tvém!“

„Neudělals mu něco?“ S rukama na tvářích třeštila oči na opilce.

„Dělej!“

Přeběhl jsem k T.R.3, nasedl a nastartoval. Kdyby v tu chvíli někdo vyšel z baru a uviděl toho chlapa ležet na zemi na parkovišti, byli bychom v pěkné kaši.

Když jsem Odettin sporťák otočil, zaslechl jsem, že startuje můj packard. Nechal jsem ji vyjet z parkoviště první a pak jsem se pustil za ní.

Měla tolik rozvahy, že zamířila k silnici u pláže. Když jsme ujeli asi míli, předjel jsem ji a dal ji znamení, aby zastavila.

Silnice byla liduprázdná. Déšť se lil v proudech. Vystoupil jsem z jejího vozu a přeběhl k místu, kde zastavila s packardem.

„Převleč se!“ nařídil jsem jí. „A pak pojedeš za mnou na parkoviště v Lone Bay. A dělej!“

„Dals mu moc?“ zeptala se, když sahala dozadu do vozu pro šaty.

„Na to se vykašli! Ten ti může být fuk! Převleč se. Čas letí.“

Přeběhl jsem k T.R.3 a nasedl. Seděl jsem za volantem, potil jsem se a sledoval silnici a hrozně jsem si přál, aby se tu nikde neobjevilo žádné zbloudilé auto, z kterého by nás mohl někdo vidět.

Asi po pěti minutách – připadalo mi to jako věčnost – jsem slyšel, jak zmáčkla klakson. Otočil jsem se. Zamávala mi. Nastartoval jsem vůz a rychle zamířil do Lone Bay. Odetta za mnou.

Neustále jsem sledoval hodinky. Pořád jsme měli dost času, abychom se dostali na letiště. Bylo to jen dvě míle od Lone Bay.

Taky jsem musel stále myslet na toho opilce a vrtalo mi hlavou; jestli jsem ho nevzal moc tvrdě. Teď když jsem to však měl již za sebou, jsem si zároveň uvědomoval, že tahle epizoda nebyla zas tak nevhodná. Kdyby se musela někdy Odetta podrobit nějakému policejnímu vyšetřování, tohle by její historku učinilo podstatně věrohodnější: jenom jestlí jsem ho skutečně nevzal trochu příliš silně anebo jestli neměl takovou tu křehkou skořepinovou lebku, o jakých se dnes člověk dočítá v kdejakých novinách.

Parkoviště v Lone Bay sloužilo celé kolonii vilek. Místní obyvatelé je užívali k stálému parkování, takže bylo vždycky plné aut.

Byl jsem si téměř jist, že tu T.R.3 mohu nechat, aniž si jej někdo všimne. Když jsem se přiblížil k parkovišti, dal jsem Odettě znamení, aby zastavila, a pak jsem zajel s jejím sporťákem dovnitř na parkoviště.

Mezi zaparkovanými auty byla úzká ulička a tou jsem projížděl s rozsvícenými předními světly a vyhlížel si prázdné místo.

Pak však náhle začalo bez jakéhokoli znamení vycouvávat do uličky nějaké auto. Nemělo rozsvícená vůbec žádná světla. Vyjíždělo rychle a neměl jsem čas se vyhnout. Zadními nárazníky se nabouralo do mého předního blatníku: ozvalo se skřípění bortícího se kovu.

Na okamžik jsem zůstal sedět, jako když mě omráčí. S něčím takovým jsem nepočítal: automobilová nehoda. Ta pitomá gorila na mě bude chtít jméno a adresu. Zapíše si číslo mého vozu a to je zavede rovnou na Odettinu stopu. Jak vysvětlím, že jsem řídil její auto?

Zatímco jsem v panice a s vlasy zježenými hrůzou seděl ve voze, řidič druhého auta vystoupil.

Naštěstí byla na parkovišti dost velká tma. Když přicházel ke mně, vypnul jsem přední světla. Viděl jsem, že to je pomenší chlap s holou hlavou, ale z rysů jeho obličeje jsem mnoho nepostřehl, což znamenalo, že on na mě taky nijak dobře vidět nemůže.

„Promiňte, prosím vás; to mi je líto,“ začal roztřeseným hlasem.

„Neviděl jsem, že přijíždíte. Je to moje chyba. Vina je zcela na mé straně.“

Z vozu se vysunula mohutná ženská. Otevřela deštník a přidala se k mužíčkovi.

„To vůbec nebyla tvoje chyba, Herberte!“ štěkla zlostně. „Neměl se vynořit jako smrad! Co tě to napadá, přiznávat nějakou vinu! Byla to nešťastná náhoda.“

„Popojeďte s tím,“ řekl jsem mu. „Zablokoval jste mi přední blatník.“

„Ani s tím nehejbej, Herberte,“ rozkazovala mu žena. „Zavoláme policajta.“

Po zádech mi stékal studený pot.

„Slyšel jste, co jsem vám povídal!“ zařval jsem na mužíčka. „Popojeďte kruci s tou pitomou károu!“

„Tohle si na mého manžela nesmíte dovolovat!“ zaječela ženská. Přibíjela mě pohledem k zemi. „To je vaše vina, mladíku. Mě nezastrašíte!“

Čas letěl. Nemohl jsem si dovolit vyměňovat si s nimi jména a adresy. Udělal jsem to jediné, co mi v té chvíli zbývalo. Hodil jsem tam rychlost, strhl volant na jednu stranu a tvrdě šlápl na plyn.

Když sporťák poskočil kupředu, ozvalo se skřípění a mužíčkovi upadl od vozu nárazník. Mně se utrhl kus blatníku. Ale jel jsem dál. Ještě jsem zaslechl: „Napiš si jeho číslo, Herberte!“

Bleskem jsem dorazil na nejbližší konec parkoviště, našel volné místo, zajel tam a vyskočil z vozu. Měl jsem rukavice, takže jsem se nemusel zdržovat otíránim volantu. Otočil jsem se zpátky do uličky.

Ženská za mnou civěla s otevřenými ústy. Mužíček sbíral ze země utržený nárazník. Přímo přede mnou byl výjezd. Rozutíkal jsem se k němu. Půjdou na policii? Byla to jeho chyba. Je tu naděje, že to nechají být. Jestli ne, pak T.R.3 je uvede na Odettinu stopu.

Policie bude chtít vědět, kdo vůz řídil.

Když jsem několika skoky dobíhal ke svému packardu, uvědomil jsem si s náhlým tíživým pocitem strachu, že ty moje přechytřelé organizované přípravy a plány nevycházejí tak, jak jsem počítal.

Nejdřív ten opilec a teď tahle nehoda.

Co ještě mi z těch mých šaškovských ztřeštěných nápadů kde kiksne?

II

Druhý den ráno mě z těžkého spánku probudilo řinčení telefonu.

Posadil jsem se vylekaně a ještě rozespalý na posteli a podíval se na hodiny u postele. Za pět minut tři čtvrti na osm.

Slyšel jsem; jak Nina s někým hovoří, a donutil jsem se natáhnout se ještě na záda na polštář a odpočívat. Sáhl jsem na noční stoleček po krabičce cigaret.

Když jsem si zapaloval cigaretu, v mysli mi vyskočily události předchozí noci. Dovezl jsem Odettu na letiště. O nehodě jsem jí neřekl. Nemělo smysl ji zbytečně rozrušovat. Stačilo, co to dělalo s mými nervy, natož abych do toho ještě zatahoval ji: Odletěla docela spokojená a z toho šoku po příhodě s opilcem se vzpamatovala. Bylo to dáno pružnou přizpůsobivostí jejího mládí. Cestou na letiště jsem ji ujistil, že jsem tomu chlapovi nijak zvlášť neublížil, a když tomu uvěřila, byla s to ho pustit z hlavy. Jenomže já ne; a taky mi z hlavy nešla ta automobilová nehoda.

Cestou z letiště jsem se sám sobě snažil namluvit, že to přece jenom všechno ještě nějak vyjde. Opilec, kterého jsem vzal přes hlavu, si určitě uvědomí, že se pokusil Odettu napadnout, a je tedy téměř jisté, že bude mlčet. Chlap s tou ženskou, co jim patřilo to auto, které narazilo do Odettina sporťáku, budou možná taky moc dobře vědět, že všechno zavinili sami při couvání, a proto třeba s ničím na policii nepůjdou.

Když jsem dojel do Palm City, zašel jsem do baru v jedné tiché ulici. Dal jsem si několikrát nalít. Uvnitř bylo nabito, protože lidé se sem zřejmě přišli schovat před deštěm. Nikdo si mě nevšímal.

Zavřel jsem se do telefonní budky a vytočil Malrouxovo číslo.

Čekal jsem, poslouchal, jak mi buší srdce, a myslel jsem přitom na Odettu, jestli v pořádku dojela do hotelu: Po nějaké době se ozval hlas Malrouxova sluhy.

„Dejte mi pana Malrouxe,“ řekl jsem hlasem co nejtvrdším a nejúsečnějším. „Mám pro něho vzkaz od jeho dcery.“

„Kdo je tam, prosím?“

Téměř jsem na něho zaječel: „Dělejte, co vám povídám. Řekněte Malrouxovi, ať jde hned k telefonu.“

„Zůstaňte, prosím, u aparátu, ano?“

Z jeho hlasu bylo slyšet úlek.

Slyšel jsem, jak položil sluchátko. Čekal jsem a cítil, že mi na tváři vyráží pot. Sklem budky jsem neustále sledoval nabitý bar.

Nikdo se sem nedíval.

Hm, tak Rhea přece jenom nežvanila: tvrdila, že ho donutí, aby šel k telefonu, a Malroux taky přišel.

„Tak poslouchejte, váženej pane,“ řekl jsem a hovořil jsem hodně pomalu, aby mu neušlo ani slovo. „Unesli jsme vám dceru. Chceme pět set tisíc dolarů, Slyšíte mě? Pět set papírů a v malejch bankovkách. Jestli nezaplatíte, víckrát ji neuvidíte – a to je bez debaty. Nebudete do toho zatahovat fízláky a nebudete zkoušet žádnou habaďůru – rozumíte? Tohle je únos, váženej. Jestli chcete svou dceru ještě někdy uvidět, dělejte, jak vám říkám.“

Následovala krátká pauza a pak se ozval klidný tichý hlas:

„Rozumím. Samozřejmě zaplatím. Jak peníze doručím a jak mi dceru vrátíte?“

Mluvil tak klidně a nevzrušeně jako nějaký politik, jehož poctili čestným předsednictvím na čajovém dýchánku.

„Zavolám vám v pondělí,“ řekl jsem. „Kdy jste schopen si ty prachy obstarat? Čím dřív je seženete, tím líp pro vaši dceru.“

„Budu je mít zítra.“

„Zítra je neděle.“

„Budu je mít zítra.“

„Fajn. Zavolám vám v pondělí ráno. Dostanete instrukce, kam je doručíte. A pamatujte si: stačí jedno slovo fízlákům nebo nějaká bouda a víckrát holku neuvidíte. Najdete ji v příkopě, ale to si s ní nejdřív pořádně užijem.“

Zavěsil jsem a šel ven k vozu.

Moc pyšný jsem na sebe nebyl, ale to je prostě kšeft. Byly v tom příliš velké peníze, než abych si dělal hlavu s nějakou hrdostí. Byl jsem rád, že Nina spí. Tu noc jsem toho sám moc nenaspal. Zdálo se mi, že jsem sotva zdříml, a už mě probudilo řinčení telefonu.

Nina šla k aparátu: napjatě jsem sledoval zvuk jejího hlasu.

Když jsem slyšel, jak rychle kráčí chodbou, vzpamatoval jsem se a snažil jsem se tvářit jakoby nic.

Dveře ložnice se otevřely.

„Harry… to je John. Chce s tebou mluvit. Říká, že je to nutné.“

Odhodil jsem přikrývku a oblékl si župan, který mi podala.

„A co je tak nutné? Neřekl ti?“ zeptal jsem se.

„Ne. Chce mluvit s tebou.“

„No jo. Tak já jdu k tomu.“

Šel jsem do haly a zvedl sluchátko.

„To je John? Tady Harry.“

„Ahoj, člověče,“ ozval se. Jeho hlas zněl vzrušeně: „Hele, poslouchej: ten flek pro tebe mám nabeton a mohl by ses hned pustit do něčeho, z čeho by se mohla vyklubat senzace jako hrom. Potřebuju ale, abys sem hned teď přišel. Volám z kanceláře od státního zástupce. A aby ti to líp jelo, tak ti řeknu, že ti nabízejí sto padesát plus výlohy. Ale to je nakonec vedlejší. Vtip je v tom, že tě potřebujem, Harry, a kvaltem. Můžeme máknout na něco; z čeho může pojít úplný požár na prérii. Slyšels o Felixi Malrouxovi: o tom francouzským milionářovi? Vypadá to, že mu unesli dceru. Jestli je to tak – kamaráde! To bude věc! Myslím, že to je přesně případ, který ty bys dokonale zvládl. Přijeď sem hned teď. Státní zástupce si s tebou bude chtít promluvit.“

Jako by mi ledová ruka sáhla na srdce.

„Hele, moment!“ ohradil jsem se poněkud nejistým hlasem, „ještě jsem neřekl, že skutečně chci u policejní správy pracovat.“

„Proboha živýho, Harry!“ Johnův hlas vystřelil téměř o oktávu výš. „Jestli z tohohle vyleze, co to slibuje, bude z toho nejfantastičtější senzace, jakou Palm City zažilo. A ty bys v tom nechtěl být?“

Uvědomil jsem si, že ve dveřích stojí Nina a hledí na mě. Měl jsem ruku tak kluzkou potem, že jsem stěží držel sluchátko. Takže to už bouchlo. Vypadá to, že mu unesli dceru. Kdybych pracoval u státního zástupce, aspoň bych věděl o každém jejich kroku. Tři vteřiny jsem ještě uvažoval, ale pak jsem řekl: „Už jsem na cestě, Johne.“

„Prima… prima… a hoď sebou,“ pobízel mě Renick. „Budu na tebe čekat.“

Položil jsem sluchátko.

„Co je; Harry?“ zeptala se Nina.

„Nevím. Má kvůli něčemu hlavu v pejru. Neřekl kvůli čemu. Chce, abych za ním ihned přijel do kanceláře k státnímu zástupci. Dávají mi sto padesát. To nezahodím.“

„Harry, to je nádhera!“ Vrhla se mi kolem krku. „Já jsem ti tak ráda. Sto padesát!“ Dala mi pusu. „Já věděla, že to vezmeš. Já to věděla!“

Na lásku jsem v tu chvíli neměl ani pomyšlení. Poklepál jsem ji po zádech a odstrčil od sebe.

„Musím letět, mám tam být co nejdřív.“

Vrátil jsem se do ložnice a naházel na sebe šaty. Srdce mi tak šíleně tlouklo, že jsem měl až potíže s dechem. Takže Rhea se přepočítala s tou svou jistotou. Malroux to policii přece jen oznámil. Hm, prohrál jsem. Padesát tisíc si tedy nevydělám, ale aspoň mám flek za sto padesát dolarů týdně.

Uvazoval jsem si kravatu, ale za chvíli jsem strnul.

Mám ho?

Kdyby policie zjistila, že jsem do toho fingovaného únosu zapleten, nezůstalo by mi to místo ani pět minut. Možná že by mě ty dva pásky ochránily před soudem a trestem, ale místo by mi nezachránily.

Do kanceláře k státnímu zástupci jsem se dostal několik minut po deváté. Nějaká dívka mě odvedla nejdřív k Renickovi.

„Tak pojď dál, Harry,“ zvedl se od masívního psacího stolu.

Popadl mě za ruku a stiskl mi ji. „To jsem rád; že ses rozhodl dát se k nám. Nebudeš toho litovat. Státní zástupce už jede. Musí tu být každou minutu.“

Posadil jsem se na opěradlo klubovky a vzal si cigaretu, kterou mi nabídl.

„Kvůli čemu ten povyk, Johne?“ snažil jsem se ptát, jako by se mě to netýkalo. „Co je to s tou Malrouxovou dcerou?“

Ozvalo se zaklepání a dovnitř nahlédla dívka.

„Už je tady pan Meadows, pane Renicku.“

Renick se zvedl.

„Tak si půjdem promluvit s Meadowsem.“

Když jsme kráčeli dlouhou chodbou, Renick pokračoval: „Dej si před ním pozor. Je to hodný chlap, ale trochu nedůtklivý. Ví o tobě všechno, obdivuje se tvé práci a taky tomu, jak ses z toho maléru dostal. Když si odvedeš svoje, vyjdeš s ním dokonale.“ Zastavil se u jedněch dveří, zaklepal a vešel.

U okna stál robustní chlap s křídově bílými vlasy a zapaloval si doutník. Otočil se. Změřil si mě modrýma pronikavýma očima.

Musel být tak padesátník: zarudlá plná tvář, vyčnívající brada a úzká tvrdá ústa ve mně ihned vzbudily dojem urputného a neskonale výkonného pracovníka:

„To je Harry Barber,“ představil mě Renick. „Ode dneška je členem sboru.“

Meadows napřáhl chladnou tvrdou ruku.

„To rád slyším,“ řekl. „Dost toho o vás vím, Barbere, a co jsem se dověděl, je v pořádku.“

Stiskli jsme si ruce.

Meadows vypustil z úzkých rtů obláček dýmu, přešel ke stolu a posadil se. Mávl rukou a naznačil nám, abychom se taky posadili.

„Zkazil jste mi víkend,“ obrátil se na Renicka. „Chystal jsem se, že vezmu ženu a děcka na piknik. Co to všecko má znamenat?“

Renick se posadil do křesla a zkřížil dlouhé nohy.

„Vypadá to, že bychom mohli mít na krku únos, pane státní zástupce,“ oznámil. „Myslel jsem si, že byste v tom chtěl jet od samého počátku. Dnes brzy dopoledne volal Masters, ředitel Kalifornské a losangeleské banky.“ Obrátil se na mě. „My totiž máme se všemi bankami úmluvu, že nám hlásí každé náhlé vyzvednutí větší sumy peněz, pokud okolnosti vypadají velice naléhavě a neočekávaně. Ze zkušenosti jsme se už poučili, že takové vyzvednutí obyčejně znamená, že je ta suma určená na výkupné.“

Vyndal jsem si kapesník a otřel si zpocený obličej. S tím jsem nepočítal a neměl jsem o něčem podobném ani tušení.

„Masters mi oznámil, že mu právě telefonoval Malroux, aby ihned otevřel banku a připravil mu pět set tisíc dolarů. Dnes je ovšem neděle a Masters se snažil přesvědčit Malrouxe, aby počkal do zítřka, ale Malroux – a Malroux je prvním klientem banky – mu řekl, že ty peníze prostě musí mít ihned. Tohle byl zřejmě jasný případ, odpovídající naší úmluvě s Mastersem, a proto telefonoval.“

Meadows se poškrabal na bradě.

„Je docela možné, že Malroux dělá najednou nějaký kšeft, na který potřebuje hotové prachy.“

„Taky jsem si to myslel a rozhodl jsem se; že si to prověřím.“ Renick se opět podíval na mě. „Abys věděl, Harry, jak to obyčejně chodí při únosu: rodiče uneseného dítěte mají většinou tak hrozný strach, že se jejich ratolesti něco stane, že obyčejně zaplatí ihned, aniž se s námi poradí. Málokdy mají šanci poznačit si bankovky anebo nastražit únoscům nějakou past. Když jim únosci pak dítě nevrátí, přiběhnou k nám a hledejte! Že sem nepřijdou; to nikomu nezazlívám: únosce je snad jeden z nejnebezpečnějších zločinců, co známe. Vždycky své oběti varuje, aby nechodili na policii, protože jinak děcko zavraždí, ale tím, že k nám nepřijdou, nás stavějí do hrozně nevýhodné situace a pro nás je nesmírně těžké vůbec začít.

Proto nás napadlo, že bychom mohli s řediteli bank tajně spolupracovat. Samozřejmě že pouze na základě takové informace hned nezačneme jednat – a taky ani nemůžeme – ale aspoň jsme v pohotovosti a připraveni spustit akci, jestliže rodiče skutečně o pomoc požádají.“

„Proč si myslíš, že to děvče unesli?“ zeptal jsem se, protože jsem měl pocit, že bych měl něco říct.

„Pohřešuje se,“ odpověděl Renick. „Malrouxův šofér je bývalý policajt. Když se tu Malroux usadil, chtěl tělesnou stráž. Chlapa s jeho majetkem většinou obtěžují všelijací blázni. Požádal nás, abychom mu doporučili nějakého skutečně zkušeného člověka, který by mu mohl dělat šoféra a zároveň ho ochránit před různými nepříjemnostmi. O’Reilly chtěl změnu. Byl to dobrý policajt, ale šlo mu krkem, jak se všecko tenkrát vedlo. To místo vzal. A s ním jsem si promluvil. Říkal mi, že Odetta Malrouxová, to je ta dcera, měla včera večer sraz s přítelkyní a že chtěly jít spolu do kina. Odetta se v biografu neukázala a O’Reilly říkal, že se v noci vůbec nevrátila domů.“

„Jak to ví, že nešla do biografu?“ zeptal se Meadows.

„Volala její přítelkyně a O’Reilly bral vzkaz.“

„A Malroux o pomoc nepožádal?“

„Ne.“ Renick se zvedl a začal přecházet po kanceláři. „Postavil jsem k bance chlapa a hlídá. Jakmile Malroux vyzvedne peníze, dá mi zprávu.“

„Zaznamená si Masters čísla bankovek?“

Renick stáhl obličej.

„To ne. Zapsat si drobné bankovky za pět set tisíc, to by byla pekelná fuška,“

„A co to děvče? Ví se o ní něco? Nemohla třeba utéct, protože se chtěla vdát?“

„Na co by potom potřeboval Malroux ty penize?“

„Třeba ho vydírají.“

Renick pokrčil rameny:

„Pochybuju: vypadá to spíš na únos. Tomu děvčeti je asi kolem dvaceti a je pěkná. Vyskytuje se na nejrůznějších místech a bylo by pro ni možná zdravější, kdyby neměla tolik svobody. Několikrát ji chytli pro překročenou rychlost. Máme tu její otisky prstů a od novin si můžeme vytáhnout fůry fotografií.“

Meadows se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Jestli je to únos, pak z toho bude senzace. Určitě budeme v centru pozornosti.“ Podíval se na mě. „Tohle se bude týkat právě vás, pane Barber. Vy budete mít za úkol zvládnout tisk, a to mi věřte, přihrne se sem kdejaký novinář z bůhvíjakého balíkova.“ Namířil na mě tlustým prstem. „Já mám rád publicitu, Barbere, pokud je dobrá. Rozumíte? Vaším úkolem bude postarat se, abych ji dostal. Vy budete mít především na starosti, aby mě nenatírali. Za to vás platíme.

Smyslem vaší práce bude, abyste dostal Palm City na mapu Ameriky. Přesně za takový únos by se tam takovéhle město mohlo octnout. Je to odpovědný úkol, Barbere: proto jsme si vybrali vás.“

„Rozumím, pane státní zástupce,“ přikývl jsem.

Meadows se otočil na Renicka, který stále ještě bloumal po kanceláři.

„Pohřešuje se i její auto?“

„Ano. Bílý sporťák T.R.3. O’Reilly mi dal číslo.“

„Nemůže uškodit, když se po něm poohlédneme. Řekni klukům, ať ho najdou. Nic víc zatím moc dělat nemůžeme, dokud se Malroux neozve. Promluvím si s policejním komisařem. Co takhle podebatovat s kluky od federálky? Ti do toho stejně vlítnou automaticky.“

„Já to udělám, pane státní zástupce.“

„Fajn, tak se do toho pustíme.“ Znovu se na mě podíval. „Teď vás, pane Barber, už nepotřebujeme. Můžete si užít neděli. Pro případ, že by něco vypuklo, volejte každé dvě hodiny Renicka. Ano?“

Zvedl jsem se.

„Jistě.“ Zaváhal jsem, ale pak jsem pokračoval: „Jenom mě napadlo, pane státní zástupce: nemohli bychom si přec jen Malrouxe hlídat, až vyzvedne ty peníze? Nemohli bychom ho sledovat, jestli je nebude někam doručovat?“

Meadows zavrtěl hlavou.

„To neuděláme,“ odpověděl. „Nehneme prstem, dokud nás o to sám nepožádá. Představte si, že bychom ho sledovali, a dejme tomu, že bychom vystopovali únosce a jim ruplo v hlavě a holku by oddělali – víte vy, co by se se mnou stalo? Ne, ne, tohle riziko si já na sebe nevezmu. Nehnem prstem, dokud nás Malroux nezavolá.“

Takže přece jen tu ještě je šance, napadlo mě, když jsem mu přikývl.

„Rozumím. V jedenáct třicet ti volám, Johne.“

Když jsem zamířil ke dveřím, natahoval se Meadows po telefonu. John byl již u druhého.

Zavřel jsem za sebou dveře a vyrazil chodbou na své dostaveníčko s Rheou Malrouxovou, které jsem měl v jedenáct hodin.

Kapitola 6.

I

Když jsem jel k chatičce, rozpršelo se. Foukal studený vítr a moře bylo šedé a bouřlivé: rozhodně ne den, který by člověk chtěl strávit na pláži, a když jsem zajížděl na parkoviště Billa Holdena, nebylo nikde ani živáčka.

Vešel jsem dovnitř, zavřel se a objednal si hotel Regent v Los Angeles.

Chvíli to trvalo, ale za několik minut jsem již mluvil s Odettou.

„Tady je Harry,“ ohlásil jsem se. „Poslouchej pozorně: mohli bychom se dostat do pěkného maléru. Po volné lince ti nemůžu nic povídat, ale jedno si pamatuj: za každou cenu musíš prostě zůstat v pokoji. Budu ti zase volat. Možná že budu potřebovat, aby ses zítra vrátila.“

Slyšel jsem, jak zalapala po dechu.

„Je to ten chlap – ten opilec?“

„Ne. Něco horšího. Lidi, o kterých jsem si myslel, že se do toho zamíchají až později, jsou už v tom. Rozumíš mi?“

„Co budeme dělat?“

„Pořád to ještě může vyjít. Jestli dojdu k přesvědčení, že ne, zavolám ti dnes večer znovu. Zatím ať tě nikdo nevidí a nehýbej se z pokoje.“

„Ale co se to děje?“ Z jejího hlasu jsem vycítil paniku. „Nemůžeš mi to říct?“

„Po takovéhle lince to nejde. Prostě zůstaň tam, kde jsi, a nevycházej ven. Dnes večer ti ještě zavolám.“ A zavěsil jsem.

Bylo mi jí líto, ale neodvážil jsem se hovořit. Nemohl jsem vědět, jestli třeba neposlouchá dívka v hotelové centrále.

Šel jsem k oknu a vyhlédl ven. Hustý déšť vytvářel v písku podivné obrazce. Pláž vypadala pustě a zela prázdnotou. Zapálil jsem si cigaretu a začal se procházet bezcílně po pokoji.

Aspoň že Malroux tedy policii dosud nezavolal, ale kdyby policie našla Odettin T.R.3 s rozmláceným blatníkem, měli by záminku mu volat a pak by možná přiznal, že pohřešuje dceru.

Viděl jsem, jak se po pláži blíží Rhea. Měla na sobě černý nepromokavý plášť do deště a byla schovaná pod deštníkem.

Kdyby ji zahlédl Holden, asi by ji nepoznal, protože držela deštník tak, že jí zakrýval obličej.

Když vystupovala po schůdcích vzhůru, otevřel jsem dveře.

„Právě vybírá v bance peníze,“ oznamovala mi, když stáhla deštník a oklepávala jej, než vstoupila dovnitř. „Řekla jsem mu, že se jdu pomodlit do kostela za Odettu.“

Nejsem nábožensky založený člověk, ale tohle nehorázné prohlášení mě naplnilo pocitem hnusu a velice jasně jsem si uvědomil, že je mi Rhea krajně nepříjemná.

„Kdy chcete ty peníze převzít?“ zeptala se, když jsem jí pomohl z pláště. Přešla ke křeslu a posadila se.

„Nejsem si úplně jist, že je dostaneme,“ řekl jsem.

Ztuhla a oči jí ztvrdly.

„Co tím chcete říct?“

„Možná že vás to překvapí,“ řekl jsem, položil jsem její plášť na stůl a posadil se. „Ředitel banky vašeho pana manžela a taky jeho šofér si pustili pusu na špacír. Policie už ví, že Odettu unesli.“

Kdybych jí byl v tu chvíli dal políček, nemohl s ní víc otřást než moje slova.

„Lžete!“ Vymrštila se, v očíh jí blýskalo a obličej měla bledý jako křída. „Ztratil jste nervy! Bojíte se pro ty peníze jít!“

„Myslíte?“ Její vyděšený vztek jako by mi pomohl zvládnout vlastní pocit paniky. „Dnes ráno volal pan Masters, ředitel banky vašeho pana manžela, státnímu zástupci a oznámil mu, že váš manžel chce spěšně pět set tisíc dolarů. Zřejmě teď existuje mezi řediteli bank a policií úmluva, že ředitelé budou policii informovat o každém případě, kdy jejich klienti budou vyzvedávat ze svého účtu velké sumy peněz, a to spěšně. Policie automaticky předpokládá – pokud se neprokáže něco jiného – že ty peníze jsou na výkupné.“

„Jak to víte?“ zeptala se řezavým hlasem.

Řekl jsem jí o svém novém místě a o tom, že jsem hovořil se státním zástupcem.

„Renick už mluvil s vaším šoférem O’Reillym,“ pokračoval jsem. „Možná že to nevíte, ale O’Reilly je bývalý policajt. Pověděl Renickovi, že Odetta včera nepřišla na schůzku s přítelkyní a nedorazila ani domů. A tak si státní zástupce jasně spočítal, že jedna a jedna jsou dvě. Je přesvědčen, že Odettu unesli, a chystá se na největší senzaci od dob Lindberghovy aféry.“

Rhea se chytila za hrdlo a náhle se posadila. Všechna krása jako by z ní vyprchala. Výraz strachu a vzteklého zklamání se v její tváři odrážel velice ošklivě.

„Co budeme dělat?“ vyrazila ze sebe nakonec. Začala bušit pěstmi do opěradla křesla: „Já ty peníze musím mít!“

„Varoval jsem vás, ne snad? Říkal jsem vám, že se do toho může zamíchat policie.“

„Teď je úplně fuk, co jste říkal. Co budeme dělat?“

„Měla byste si to radši poslechnout do konce a pak se třeba rozhodnete, co podniknout dál.“

Pověděl jsem jí všechny podrobnosti. Řekl jsem jí o tom opilci, o té automobilové nehodě a o tom, že policie hledá T.R.3, a až jej najdou, přijdou za jejím manželem a budou se ho vyptávat.

Seděla, ani se nehýbala, s rukama zaháknutýma prsty do sebe a složenýma mezi koleny.

„Takže takhle to vypadá,“ uzavřel jsem. „Je tu jedna pozitivní okolnost: státní zástupce nepodnikne žádné kroky, pokud ho o to váš manžel přímo sám nepožádá. Taky nebudou sledovat vašeho manžela, až pojede doručovat peníze. Všechno skutečně závisí pouze na něm. Řekne policii, že Odettu unesli, až se ho začnou vyptávat na auto?“

Sledovala mě rozezleným pohledem a pak se pomalu a dlouze nadechla.

„Tak tomu říkáte schopná a spolehlivá práce!“ štěkla vztekle. „Ten váš chytrý plán, vaše akcička! To vás přece mohlo napadnout, že se v takovém podniku, jako jsou Piráti, zaplete s nějakým ožralou, ne?“

Neříkal jsem nic. Jen jsem ji pozoroval a v duchu jsem se obdivoval, jaké má ta ženská nervy.

Následovala dlouhá pauza. Pak mi řekla: „Tak tady neseďte a nekoukejte na mě, jako byste spadl z měsíce. Co budeme dělat?“

„To záleží na vás,“ řekl jsem. „Jestli jste s to přemluvit manžela, aby to neříkal policii, můžeme pořád ještě pokračovat, ale varuju vás: až se Odetta vrátí, policie se jí rozhodně bude vyptávat na auto.“

„Já ty peníze musím mít!“

„Jestli váš manžel nebude hovořit s policií, seženu vám je.“

„Nebude. Když s vámi telefonoval, hned říkal, že k tomu policii volat nebude. Nemusela jsem ho ani přemlouvat. Je ochoten platit, jen když Odettu dostane zpátky.“

„Jestli víte bezpečně, že mluvit nebude, můžeme pořád ještě pokračovat.“

„Vím to jistě.“

Podíval jsem se na hodinky. Půl dvanácté.

„Zjistím, co se děje,“ řekl jsem a natáhl se po telefonu. Zavolal jsem Renickovi. Když jsem se s ním spojil, zeptal jsem se: „Něco vypuklo? Potřebuješ mě?“

„Pořád nic.“ Jeho hlas zněl podrážděně. „To její auto jsme ještě nenašli. Malroux si peníze vyzvedl právě před několika minutami. Chlapi z federálky jsou v tom už s námi. Zavolej mi kolem třetí. Třeba tou dobou budeme auto mít.“

Slíbil jsem a zavěsil.

Rhea mě upřeně sledovala. Byla velice napjatá.

„Ještě auto nenašli. Když budeme mít jen trochu štěstí, nenajdou ho,“ řekl jsem. „Takže další krok je doručit Odettin dopis vašemu manželovi.“ Vyndal jsem dopis z náprsní tašky. Vložil jsem obálku do pouzdra z plastiku, kvůli otiskům prstů. „Jak dostáváte poštu?“

„U branky je schránka.“

„Až se budete vracet, hoďte to do ní. Dejte si ale dobrý pozor, aby vás při tom nikdo neviděl. V tom dopise jsou instrukce, jak se zítra mají peníze doručit.“ Když si ode mě brala dopis, pokračoval jsem: „A berte ho opatrně. Určitě nebudete chtít, aby se na obálce objevily otisky vašich prstů. Až ho budete vytahovat z pouzdra, musíte mít na rukou rukavice.“

Vložila dopis do kabelky.

„Takže vy v té věci jedete dál?“ ujistila se.

„Za to mě přece platíte, ne? Myslím, že nám to může vyjít. Když teď pracuju pro tu druhou stranu, budu aspoň vědět o každém jejich kroku. Kdyby to vypadalo zle, dám vám vědět. Další plán postupu je takový: zavolám Odettě a řeknu jí, ať se zítra v noci vrátí. Letadlo startuje v jedenáct, bude tu kolem jedné. Počká tady.

Váš manžel má jet po East Beach Road, dokud neuvidí přerušované světlo. Až bude světlo míjet, vyhodí aktovku. Ve dvě třicet bych měl ty peníze mít. Pak pojede do Lone Bay, protože tam má údajně najít Odettu. Vy přijdete sem a já se tu objevím ve dvě čtyřicet pět.

Pak si rozdělíme peníze. Váš manžel Odettu nenajde a pojede domů. Tam ho budete už čekat vy s Odettou: Vy pak musíte tvrdit, že jen co odešel, Odetta se vrátila. Její historku jsem ji naučil a přezkoušel, takže bude s to ho přesvědčit. To je celý plán.“

Dlouho uvažovala a pak přikývla.

„Dobrá… zítra ve dvě čtyřicet pět tady.“

„Pozor na O’Reillyho,“ řekl jsem jí. „Musíte být opatrná, aby vás neviděl odcházet. Ten chlap je policejní špeh. Od tohohle okamžiku se všechno, co vyčenichá o našem plánu, donese ihned státnímu zástupci. Takže pozor!“

Vstala. „Rozumím.“

„Dobrá. Teď potřebuju nějaké peníze,“ řekl jsem. „Musím zaplatit nájem za chatičku. Padesát bude stačit.“

Podala mi peníze.

„Takže zítra večer…“

„Ano.“ V jejím chování bylo cosi, co mě znepokojovalo. Nedovedl jsem to nijak přesně určit, ale měl jsem prostě podivný pocit.

„Pozor na toho O’Reillyho.“

Podívala se na mě.

„Víte určitě, že to zvládnete?“

„Šel bych od toho, kdybych si tím nebyl jist.“

„Musím ty peníze mít,“ řekla. „Doufám, že mi je opatříte – platím vám dost.“

Poodešla ke dveřím, roztáhla deštník a vyšla po schůdcích do deště.

Díval jsem se, jak kráčí po zmokvalém písku k parkovišti.

Když odjela, šel jsem po kryté cestě, která vedla kolem všech chatiček, do kanceláře za Billem Holdenem. Zaplatil jsem mu nájem.

„Tak co, jak jde práce? Odsejpá to, pane Barber?“ zeptal se a dal mi stvrzenku.

Okamžik jsem na něho zůstal hledět, protože jsem nevěděl, co tím míní, ale pak jsem si vzpomněl a přihlouple jsem se na něho usmál.

„Ale jo, ujde to,“ řekl jsem. „Budu tu chatičku ještě na jednu noc potřebovat. Co vy na to?“

„Jak si budete přát, pane Barber.“ Smutně se podíval oknem kanceláře ven. „Takový psí počasí jsem ještě nezažil. To mě zruinuje. Jen se na to podívejte!“

„Zítra se vyčasí,“ těšil jsem ho. „Nedělejte si hlavu. Vždyť jsem vám zaplatil nájem, ne?“

Když jsem vyšel z kanceláře, vrátil jsem se do chatičky.

Přečkal jsem tu, až bylo něco po druhé, a pak jsem přeběhl přes silnici naproti do bistra, kde jsem snědl k obědu chlebíček. Když jsem se vrátil do chatičky, zavolal jsem Nině. Oznámil jsem jí, že nevím, kdy se vrátím:

„A to místo už ti přiklepli, Harry?“

„Přiklepli,“ řekl jsem. „Od teďka mám o sebe postaráno. Už si nemusíme dělat žádné starosti.“

Tolik jsem si v duchu přál, kdybych tomu mohl věřit. Ale zatím jsem měl starostí plnou hlavu.

„To je nádhera.“ Když jsem slyšel tón jejího hlasu, bylo mi ještě hůř. „K čemu tě John tak nutně potřeboval?“

„Povím ti to, až se vrátím. Po telefonu to nejde.“

„Budu na tebe čekat, Harry.“

„Přijdu hned, jen co to půjde.“

Za pět minut tři jsem volal Renicka.

Trvalo to dlouho, než přišel k telefonu.

„To jsi ty, Harry? Voláš právě včas.“ Z jeho hlasu do mého ucha bouřilo vzrušení. „Našli jsme auto! Znáš parkoviště v Lone Bay, jo?

Takže tam se teď sejdeme, přijď co nejdřív. Já vyrážím.“

V hrdle jsem měl náhle sucho a srdce mi zběsile bušilo. Řekl jsem, že přijdu.

II

U bílého T.R.3 stál zavalitý a zarudlý policajt. Renick spolu s dvěma dalšími, mně neznámými detektivy prohlíželi auto.

Přestalo pršet a objevilo se slunce.

Když jsem přistoupil k Renickovi, řekl mi: „Hele, podívej se, Harry. To máme štěstí – rozmašírovaný blatník.“ Přešel jsem až těsně k vozu, kde stál Renick: oba detektivové se na mě podívali.

„A víte jistě, že je to ten její?“ zeptal jsem se spíš, abych vůbec něco řekl.

„Číslo a licenční značka se shodují. Určitě musí být její.“ Obrátil se k oběma detektivům a pokračoval: „Podívejte se ve voze po otiscích a nehýbejte s ním. Až skončíte, nechte ho, jak tu stojí, a přijďte se mi ohlásit.“

Renick se otočil ke mně. „Jedu za Malrouxem. Půjdeš se mnou. Ten rozmlácený blatník mi dává důvod, že s ním můžu promluvit. Pojedeme tvým autem. Až si s ním promluvíme, můžeš mě hodit na ústředí.“

Litoval jsem, že nemohu Rheu varovat, že k nim jedem, ale k tomu nebyla vůbec žádná příležitost. K Malrouxově vile to trvalo sotva deset minut.

Dům byl skryt za hradbou vysokých zdí. Když jsme přijeli před masívní dřevěnou bránu, vyšel z nedaleké vrátnice ramenatýchlap v uniformě barvy holubí šedi a tázavě si nás měřil.

„Jedu za slečnou Malrouxovou,“ oznámil mu Renick.

„Není doma.“

„Víte, kde bych ji mohl zastihnout?“

„To nevím.“

„Potom bych myslím chtěl hovořit s panem Malrouxem.“

„Musíte být předem ohlášen.“

„Já jsem poručík Renick od městské policie. Jde o úřední návštěvu.“

Chlapík vypadal vylekaně.

„To je něco jiného. Počkejte okamžik, pane poručíku.“ Vešel do vrátnice. Okénkem jsem viděl, že telefonuje. Chvíli to trvalo, pak vyšel ven a otevřel vrata.

„Račte dál, přímo rovně, pane poručíku.“

Vjeli jsme na cestu vysypanou pískem. Po obou stranách byl trávník a květinové záhony. Pestrá směsice barev byla nesmírně působívá. Teprve teď jsme měli možnost vidět celou vilu. Byla nízká; postavená ve španělském stylu, s terasami a dekorativní fontánou. odpovídala přesně tomu, čemu sloužila: bylo to sídlo jednoho z nejbohatších mužů na světě.

„To je teda fantazie, až se z toho točí hlava,“ řekl Renick, když jsem zaparkoval vůz na makadamové rampě vedle nablýskaného rollse. „Jak by se ti páčilo, kdyby ti takovejhle barák říkal pane, hm?“

„To bych si dal říct,“ odpověděl jsem a šel jsem za ním po schodech vzhůru. V tu chvíli jsem byl již hodně znervóznělý.

Všechno závisí na tom, co řekne Malroux. Měl jsem pocit, jako by se oněch padesát tisíc dolarů, které mi měly spadnout do klína, přede mnou houpalo na vlásku.

Vpředu u dveří na nás čekal sluha. Byl to obtloustlý starší pán s povýšeným výrazem v očích.

„Poručík Renick od městské policie,“ ohlásil se Renick. „Chtěl bych mluvit s panem Malrouxem.“

„Račte tudy, prosím.“

Sluha nás vedl přes jakési patio nebo dvůr, kde hravě šplouchala další fontána, na velikou terasu s výhledem přímo na moře.

Rhea seděla v křesílku a listovala v nějakém časopise. Měla na očích sluneční brýle. Když jsme vkročili na terasu, zvedla zraky.

V dalším křesle seděl vysoký štíhlý muž, nápadně opálený, v bílých kalhotách a modročerveném tričku. To musí být Malroux, pomyslel jsem si. Byl to hezký chlap. Husté vlasy matně svítily ocelovou šedí. Připadalo mi téměř nemožné, že by byl tenhle člověk smrtelně nemocen.

„Pan Malroux?“ řekl Renick a odmlčel se.

„Ano, pane poručíku, to jsem já. Posaďte se. Čím vám mohu posloužit?“ Hlas zněl neosobně a klidně. Přímý pohled jeho očí nijak nevybízel k záplavě slov.

„Tohle je Harry Barber,“ pokynul Renick na mě. „Můj spolupracovník.“ Neposadil se. Malrouxův hlas i výraz jako by mu říkal, že tu není vítaný. „Doufal jsem, že budu moci hovořit se slečnou Malrouxovou. Řekli mi, že není doma, pane Malroux,“

„Ano, to je pravda. Co se děje?“

„Promiňte, že vás s tím obtěžuji, pane Malroux,“ řekl Renick tím nejuhlazenějším tónem, „ale vyšetřuji případ automobilové nehody: chodec byl sražen a řidič ujel. Včera pozdě večer takto srazil neznámý řidič nějakou ženu. Žena utrpěla smrtelná zranění, ale řidič vozu nezastavil. Celý den prověřujeme auta. Na parkovišti v Lone Bay jsme našli zaparkovaný vůz vaší dcery. Má velmi silně poškozený blatník. Rádi bychom věděli, jak k nehodě došlo.“

Hleděl jsem na Malrouxe a obléval mě pot. Řekne Renickovi, že dceru unesli? Z jeho tváře nebylo možno vyčíst žádný výraz. Podíval se na Renicka uvážlivě, ale bez jakéhokoli zřejmého zaujetí.

„Kdyby moje dcera někoho srazila autem, určitě by neujela. Je myslím právě někde u svých přátel. Nevím, co jsou zač a kde jsou. Znáte dnešní mládež, rodičům nic neřeknou.“

Podíval jsem se na Rheu. Znovu začala listovat v časopise.

Působila dojmem, že hovoru nevěnuje vůbec žádnou pozornost.

„Kdy se vrátí?“ zeptal se Renick.

„Za několik dní. Až se vrátí, promluvím s ní. Jsem si naprosto jist, že s tou nehodou nemá nic společného.“

„Nemohl byste nám náhodou vysvětlit, pane Malroux, proč zůstalo její auto zaparkováno na parkovišti v Lone Bay?“

Malroux se netrpělivě ošil.

„Ne. Co moje dcera udělá se svým autem, do toho mi vůbec nic není.“ Natáhl ruku po knize, která ležela na stole. „Až se dcera vrátí, zařídím, abyste s ní mohli mluvit, pokud to ještě bude nutné. Do té doby už určitě budete mít osobu, která nese za nehodu odpovědnost. Já vím naprosto bezpečně, že má dcera s tím nemá nic společného. Sbohem a přeji vám krásný den, pane poručíku.“

„Mno, takže tak,“ podotkl Renick, když jsme se vraceli k vozu. „Kliďas, stará ostřílená škola, co říkáš?“

Bylo mi z toho mdlo.

„Nevíme jistě, jestli ji unesli,“ řekl jsem. „Mohl peníze chtít na nějakou obchodní transakci.“

Renick zavrtěl hlavou.

„To myslím spíš ne. Ani milionář nenutí ředitele banky, aby kvůli němu otvíral v neděli, pokud to není otázka života a smrti. Chtěl bych se vsadit, že ji unesli. No nic, měli bychom podat hlášení Meadowsovi.“

Když jsme vešli, přecházel státní zástupce po kanceláři a žmoulal v puse doutník.

Renick mu oznámil, že se našlo auto, řekl mu o rozbitém blatníku a referoval o rozmluvě s Malrouxem.

„Nemluví a zatím mluvit nebude,“ uzavřel. „Neříkám, že mu to zazlívám. Myslíte, že bychom měli dát děvče hledat?“

Meadows hodíl doutník do koše na smetí.

„Ne. Počkáme. Já svoje záda nastavovat nebudu. Malroux má ohromný vliv. Když do toho teď šlápnem a něco té holce spískáme, určitě se mi to sesype na hřbet. Počkáme.“

Renick pokrčíl rameny.

„No dobře, pane státní zástupce.“ Obrátil se ke mně. „Buď na telefonu, Harry. Možná že tě budu naraz potřebovat. Jedeš domů?“

„Ano. Kdybych šel někam ven, nechám u Niny číslo, na kterém mě můžeš zastihnout.“

„Fajn, to udělej!“

Jel jsem domů.

Nina zrovna pracovala v hale na nějakém květináči. Když jsem vešel, odložila štětec.

„Harry… já ti jsem z toho celá pryč!“ Objala mě kolem krku.

„Myslíš, že to bude v pořádku?“

Vzal jsem ji do náručí, nadhodil a posadil jsem se s ní na klíně do křesla.

„To víš, že to bude v pořádku. Zase dělám a je to práce, jaká mi bude sedět.“

Zeptala se mě, proč mě potřeboval John tak nutně a ještě k tomu v neděli. Řekl jsem jí o Malrouxovi.

„John si myslí, že děvče unesli, ale já si s tím nelámu hlavu, dokud to nebudem vědět nabeton. Osobně se domnívám, že Malroux ty prachy mohl potřebovat na nějaký kšeft.“ Pak jsem rychle od hovoru o Malrouxovi kormidloval pryč a zeptal se jí, jestli s tím svým uměleckým řemeslem hodlá pokračovat, když mám trvalé zaměstnání.

„Kdybys s tím chtěla seknout, můžeme si to klidně dovolit,“ řekl jsem.

„Myslím, že to budu ještě chvíli dělat, aspoň do konce sezóny.“

Po večeři jsem jí řekl, že jedu na ústředí, podívat se, jestli není něco nového. „Nebudu tam dlouho. Je to spíš jen, abych se tam ukázal.“

Zajel jsem k nejbližšímu dragstóru a zavolal Odettě.

„Je to dojednáno na zítřek večer,“ oznámil jsem jí. „Vyjde to. Potřebuju, abys chytila letadlo, co odlétá v jedenáct. Až přiletíš, jeď autobusem na konečnou k aerolinkám. Tam se dostaneš kolem jedné. Já tam na tebe budu čekat. Zavezu tě do chatičky. Tam tě nechám. Pak pojedu pro ty – však víš, pro co – a vrátím se zpátky.“

Řekla, že rozumí. Z hlasu jí zněla úzkost.

„Víš jistě, že to klapne?“

„Ale ano, vím… jenom buď klidná a pusť všecko z hlavy. Budu tě čekat v jednu na konečně autobusu u aerolínek,“ a zavěsil jsem.

Pak jsem zavolal na ústředí. Službu konající seržant mi sdělil, že Renick odejel domů. Z toho jsem usoudil, že se nic zvláštního nestalo, a vrátil jsem se k Nině.

Druhý den dopoledne jsem brzy po deváté zamířil do kanceláře státního zástupce. Připadalo mi to podivné, začínat opět s tou každodenní všeobecnou rutinou: a ještě podivnější, že mám zas sedět u psacího stolu.

Renickova sekretářka mi přinesla pořadače s haldou spisů. Prý když si to přečtu, udělám si slušný obrázek o tom, co se v oddělení děje. Renick že přijde o něco později.

Pustil jsem se do spisů. Renick dorazil brzy po jedenácté. Posadil se na kraj mého stolu a zeptal se, jaký mám pocit, že zas pracuju.

„Hm, docela se mi to líbí,“ odpověděl jsem. Máchl jsem rukou po spisech: „Tohle je přesně můj pašalík. Máš nějaké zprávy o té Malrouxově dceři?“

„Pořád nic. Nasadil jsem na parkoviště v Lone Bay chlapa. Jestli se holka objeví a s autem odjede, bude mi to hlásit. Jinak se nedá nic dělat, dokud nás k tomu nepozve Malroux. Kluci z federálky a od státní jsou taky v pozoru.“

„Jestli Malroux výkupné zaplatí a děvče se vrátí, tak docela možná o celé věci neuslyšíš víc ani ň.“

„Dnes většinou únosci svou oběť nevracejí. Oběť je bezpečnější mrtvá,“ podotkl Renick zasmušile. „Jestli ji unesli, vsadím se s tebou, že nás k tomu zavolá.“ Sklouzl ze stolu. „No nic, musím jít dělat. Kdybys něco potřeboval, jsem vedle.“

Když odešel, odsunul jsem od sebe pořadač se spisy a zapálil si cigaretu. Když budu mít trošku štěstí, budu zítra ráno pánem padesáti tisíc dolarů. Nějak jsem tomu nemohl uvěřit. Peníze budou v malých bankovkách. Rozhodl jsem se už, že si najmu bezpečnější schránku a peníze do ní uložím a brát z ní budu jen občas, když budu potřebovat. Budu muset být opatrný. Svůj životní standard nemůžu změnit ze dne na den. Později třeba budu moci rozhlásit, že jsem udělal na burze terno, ale budu muset počkat aspoň rok, jestli ne déle.

Zrovna když jsem myslel, že bych měl jít na oběd, rozlétly se dveře a vešel Renick. Vzrušený výraz v jeho obličeji mi řekl, že se něco stalo, a srdce mi udělalo přemet.

„Tak se mi zdá, že jsme pro začátek něco klofli,“ volal. „Pojď, pujdeš se mnou na ústředí. Všecko ti řeknu cestou.“ A když jsme pospíchali chodbou k výtahu, hned pokračoval: „To teda můžeme mluvit o štěstí! Procházel jsem běžná policejní hlášení za sobotu večer a noc a objevil jsem tam věc, která může skutečně něco znamenat. Na parkovišti u Pirátů našli v bezvědomí ležet nějakého chlapa. Znáš to tam?“

V ústech jsem měl najednou sucho, nemohl jsem ze sebe vypravit ani hlásku. Podařilo se mi cosi zachrčet a kývnout.

„Ten chlap měl na hlavě šerednou ránu. Barman k tomu zavolal policajta. Říkal mu, že chlap šel za nějakou holkou na parkoviště. Prý mu připadá, že to byla Odetta Malrouxová.“

„A proč si to myslí?“ zeptal jsem se přiškrceným hlasem.

„Je v Palm City známá. Její fotografie jsou věčně v novinách. Byl si tím dost jist, že to byla ona. Sebrali ho a teď je na ústředí. Mám s sebou nějaké její fotografie. Doufám, že bude s to ji identifikovat.“

„Má ten chlap těžké zranění?“

„Dostal do hlavy pořádnou šlupku, ale je v pořádku. Kdo ho uhodil? Jestli to děvče byla Odetta Malrouxová, co dělala v takovém pajzlu, jako jsou Piráti?“

„Třeba to nebyla ona.“

„To brzy uvidíme.“

Za deset minut jsme byli v kanceláři u seržanta Hammonda. Byl tu s ním i barman od Pirátů. Poznal jsem, že to je člověk, s kterym Odetta mluvila. Renick mu ukázal řadu Odettiných fotografií.

„Je to ona,“ prohlásil barman. „Určitě je to ona.“

„Kdy k vám do podniku přišla?“ zeptal se Renick a přitom se na mě významně podíval.

„Něco po deváté. Rozhlížela se, jako by někoho čekala, a pak se mě zeptala, jestli je tu ještě nějaký jiný bar. Řekl jsem, že není, a ukázal jí, kde je restaurace. Šla se tam podívat a pak už chtěla zřejmě odejít. Byl tam nějaký chlápek a měl už dost v hlavě: že by byl namol, to ne, ale upito měl dost. Když šla kolem něho, popadl ji za ruku. Vytrhla se mu a šla dál. Vyšel za ní.“

„Co se stalo pak?“

„Asi za deset minut přijde nějaký člověk a prý na parkovišti někdo leží. Šel jsem tam a najdu tam tohohle opilce. Dost zle krvácel, takže jsem k tomu zavolal policajta.“

„Odjely z parkoviště nějaké vozy, než jste ho našli?“

„Několik minut po tom, co děvče odešlo, jsem slyšel startovat dvě auta a obě odjela. Jedno muselo být dost silný sporťák – dělal hroznej kravál.“

„A ten druhý vůz?“

„Tak, prostě vůz.“

„Takže ta dívka přišla do baru, jako by tu s někým měla schůzku, a pak odešla?“

„Přesně tak.“

„Jak byla oblečená?“

Barman podal Renickovi docela slušný popis šatů, které ten večer měla Odetta na sobě, a seržant Hammond si všechno poznamenal.

Když barman odešel, řekl Renick. „Myslím, že toho chlápka navštívím ve špitále. Jak že se jmenuje, seržante?“

„Walter Kerby.“

Waltra Kerbyho jsme zastihli na lůžku. Ležel s hlavou ovázanou a vypadal, že mu je sebe sama strašně líto. Přiznal bez mučení, že byl v sobotu večer opilý.

„Jo, viděl jsem ji, je to kus,“ řekl, „a myslel jsem si, že je to lehčí zboží. Do toho podniku nic slušnějšího nepáchne. Byla na mě protivná a prskala, ale myslel jsem si, že je to stará písnička a že za tím bude jenom ženská vyzývavost, takže když odcházela na parkoviště, pustil jsem se za ní. Jenže jsem se v ní asi spletl. Začínal jsem si s ní a jí se to nelíbilo. A pak z ničeho nic se v té tmě objeví nějaký chlap a mázne mě přes hlavu. Víc o tom nevím.“

„Jak vypadal?“ zeptal se Renick.

Stál jsem z druhé strany postele a měl jsem strach, že Kerby uslyší, jak mi buší srdce.

„Byl to statný chlap. Už bych ho nepoznal. Neviděl jsem mu do obličeje. Byla tma jako v ranci a on to vzal hrozně kvaltem. Neměl jsem vůbec šanci se k něčemu zmátořit.“

Cestou zpátky do kanceláře mi řekl Renick: „Proč šla k Pirátům? Měla sraz s kamarádkou, že půjdou do kina. Měly se setkát v devět hodin, ale ona dorazí právě po deváté do téhle putyky. Proč si to rozmyslela?“

„Třeba jí někdo telefonoval.“

„Hm, ano. To by mohla být odpověď. Unesli ji z tohohle podniku. Musím si toho Kerbyho prověřit. Mohl by s tím únosem mít docela dobře něco společného, i když se mi to nezdá. Musím na O’Reillyho, aby mi zjistil – pokud to půjde – jestli jí před odchodem z domova někdo volal.“

Žádanou informaci obdržel Renick teprve kolem páté. Přišel za mnou do kanceláře a posadil se na můj stůl.

„Ve čtvrt na devět, těsně před tím, než odcházela do biografu, jí skutečně někdo telefonoval,“ oznamoval mi. „Jeden její přítel – Jerry Williams. Williamse jsem si taky prověřil. Je to student, medik. Občas si spolu vyjdou. Drží taky jaksi s její partou. Proti němu jsme nic nezjistili. Mluvil jsem s Meadowsem. Nepřeje si, abychom Williamse vyslýchali. Zdá se mi, že budeme muset prostě čekat, až se něco stane.“

„Chceš, abych tu zůstal?“

Renick zavrtěl hlavou.

„Kdybych tě naléhavě potřeboval, seženu tě vždycky doma.“

„Dnes večer mám něco smluveno,“ řekl jsem. „Možná že přijdu pozdě.“

„To je v pořádku, Harry. Jenom klidně jdi. Když tě budu potřebovat, dám tě vyvolat telefonicky. Kde budeš?“

Jeho otázku jsem předvídal a připravil jsem se na ni.

„V restauraci Casino. Zvednu se asi v jednu. Po druhé mě můžeš stihnout doma.“

Když odešel, zatelefonoval jsem Nině.

„Přijdu pozdě,“ oznámil jsem jí. „Ta záležitost, co jsem ti o ní povídal, se začíná rozjíždět. Budu se vyskytovat tak porůznu. Řekl jsem Johnovi, kdyby mě potřeboval po druhé hodině, že budu doma.“

Pak jsem se z kanceláře sebral a odejel na pláž do chatičky a tam jsem čekal.

Kapitola 7.

I

Ve dvanáct třicet jsem vyšel z chatičky a jel na konečnou autobusu k aerolinkám. Zaparkoval jsem vůz a zašel k informacím. Zeptal jsem se dívky u pultu, jestli je hlášen pravidelný přílet letadla 23.00 z Los Angeles. Odpověděla, že ano a že autobus z letiště tu bude v jednu pět.

Pak jsem se zavřel do telefonní budky a zavolal na ústředí.

Seržant Hammond mi sdělil, že Renick právě odejel domů. V případě Malroux prý není nic nového.

Také byl již čas, abych Malrouxovi zavolal.

V dopise, který jsem koncipoval Odettě pro otce, se mu oznamovalo, aby čekal po půlnoci u telefonu a že dostane poslední instrukce ohledně doručení výkupného.

Opravdu čekal. Bral telefon sám:

„Víte jistě, kdo volá,“ řekl jsem tvrdým, nesmlouvavým hlasem. „Máte peníze?“

„Ano.“

„Fajn, tak poslouchejte, co uděláte,“ řekl jsem. „Z domu vyjedete ve dvě hodiny. Budem vás sledovat. Vezměte si rolls. Jeďte po East Beach Road. Někde cestou uvidíte blikat světlo. Nezastavujte. Až budete projíždět kolem světla, vyhoďte z okénka aktovku a jeďte pořád dál. Dojedete na parkoviště v Lone Bay. Tam najdete auto své dcery. Když budou peníze v pořádku a vy se nepokusíte o žádnou boudu, vaše dcera tam přijde. Bude jí to trvat tak hodinu, než se k vám dostane. Čekejte ji kolem třetí. Když se ve tři neobjeví, jeďte domů a najdete ji tam. Rozuměl jste všemu?“

„Rozuměl.“

„Takže to je všecko. Žádné triky. Pojedete sám. Od chvíle, co vyjedete z domova, budete pod dozorem. S holkou si dělat starosti nemusíte. Je v pořádku, ale kdybyste na nás chtěl ušít nějakou boudu, dopadlo by to jinak.“

„Rozumím.“

Musel jsem mu to říct takhle drsně. Z jeho hlasu jsem usoudil, že jím to nijak neotřáslo a že je velmi, velmi klidný.

Zavěsil jsem, vyšel z aerolinek, zamířil k vozu, nasedl a zapálil si cigaretu.

O sobě jsem rozhodně nemohl říct, že mnou nic neotřáslo a že jsem velmi, velmi klidný. Nebýt pomyšlení na ty dvě pásky v bance, jež by mi musily poskytnout ochranu při soudním stíhání v případě, že by se něco zvrtlo, byl bych už dávno šel od celé záležitosti pryč. Vzhledem k těm páskům, jež by mě ochránily, a díky pomyšlení, že zítra budu mít padesát tisíc dolarů, se mi podařilo sebrat nervy a pokusit se záležitost dovést do konce.

Neustále jsem se ujišťoval, že nic nemůže kiksnout. Až dosud Rhea odhadovala reakce svého manžela docela správně. Zdálo se mi – a tím jsem si zřejmě sám pokoušel dodávat útěchy – že Malroux po Odettině návratu policii rozhodně nezavolá.

Samozřejmě že policie bude Odettu vyslýchat; pokud jde o rozbitý blatník, ale před tím jsem ji už varoval. Když za ní bude stát člověk Malrouxova vlivu, nedovolí si policie být příliš zvědavá a rozhodně si s ní nebudou moci dělat jen tak, co by chtěli.

Podíval jsem se naproti na stanici autobusu. Čekalo tu jen pár lidí. Kromě mého auta stálo na parkovišti asi pět dalších vozů.

Nikdo si mě nevšímal. Byl jsem jen nějaký chlap, co přišel někomu naproti k autobusu.

Několik minut po jedné jsem na silnici zahlédl světla autokaru.

S kolébáním se konečně zastavil přímo před budovou aerolinek.

Uvnitř bylo něco málo přes dvacet cestujících. Naklonil jsem se a napjatě jsem předním sklem sledoval, až zahlédnu Odettu.

Za okamžik jsem ji spatřil. Měla na očích černé brýle, na hlavě rezatou paruku a oblečena byla do laciných modrobílých šatů.

Když vystoupila z autobusu, úzkostlivě se rozhlížela kolem. Zřejmě byla hodně nervózní.

Vystoupil jsem z vozu a šel k ní.

Kolem byl chumel lidí: někteří čekali na taxíka, někteří se vítali s přáteli.

Odetta uviděla, že k ní přicházím, a vykročila mi naproti. Setkali jsme se u autokaru.

„Takže ahoj,“ pozdravil jsem ji. „Vůz…“

Na rameno mi dopadla těžká ruka: ruka, která mohla patřit snad jen policajtovi. Na chvíli jsem dokonale strnul. Pak jsem se otočil a srdce mi přitom jasně vynechávalo.

Stál za mnou ramenatý osmahlý muž, asi padesátník, a šklebil se na mě v širokém úsměvu.

„Harry! Prosím tě, kde se tady bereš? Tak jak se máš na svobodě; ty kriminálníku?“

Ihned jsem ho poznal! Byl to Tim Cowley, reportér od Pacific Heraldu: prvotřídní žurnalista, který Palm City navštěvoval pravidelně a s kterým jsem vždycky při jeho návštěvách pracoval a hrával golf.

Když jsem ho tu tak neočekávaně spatřil, zmocnila se mě taková panika, že jsem ze sebe nebyl s to vypravit jediné slovo.

Popadl jsem ho za ruku a potřásl mu jí a plácal ho do ramene, zatímco jsem se zoufale snažil ovládnout.

Odetta zůstala stát vedle nás. Měl jsem sto chutí na ni zaječet, ať kouká zmizet.

„No ne… Time!“

Nějak jsem přece jenom ovládl hlas.

„Zrovna jsem přiletěl na peruti větrové. Jak se máš, hochu?“

„Prima. To je fajn, že tě zase vidím,“

Jeho bystré a věčně zvídavé oči se přesunuly na Odettu, „A hele… přece si nechceš takovouhle krásu schovávat jenom pro sebe. Představ mě, ty balíku!“

„To je Anna Harcourtová,“ řekl jsem. „Anno, to je Tim Cowley: dělá do novin a je to pan Někdo.“

Viděl jsem, že Odetta si taky začala uvědomovat nebezpečí. Ale bylo už pozdě. Couvla, podívala se na mě, potom na Cowleyho a zřejmě chtěla vyrazit na útěk. Natáhl jsem se po ní a chytil ji za zápěstí. – „Anna je Ninina přítelkyně,“ vysvětloval jsem Cowleymu. „Projíždí Los Angeles a zůstane přes noc u nás.“ Zaryl jsem se jí do zápěstí prsty. „A co tady děláš ty, Time?“

Očima stále upřenýma na Odettu mi odpověděl: „Obvyklá otravná dřina! Máš tady vůz, Harry? Mohl bys mě vyhodit na Plaze?“

„Promiň, smůla… ale jedu na druhou stranu. Čeká na nás Nina.“ Podíval jsem se na Odettu. „Auto mám zaparkované naproti. Prosím tě, počkej na mě, ano!“ Strčil jsem do ní a poslal ji pryč přes cestu na parkoviště.

Viděl jsem, jak se za ní Cowley dívá, s jedním obočím povytaženým.

„Holka je šíleně plachá,“ řekl jsem, „když vidí chlapa, je z ní v tu ránu rampouch.“

„To je fakt. Vypadala k smrti vylekaná. Co ji trápí?“

„Dohromady nic, jenom si nějak příliš uvědomuje sex. S Ninou si rozumějí báječně, ale já se z ní můžu pomátnout.“

Přesně to jsem měl zřejmě říct, protože Cawley se náhle zachechtal.

„To znám. V tomhle věku to mládež takhle chytá. Co teď děláš, Harry?“

Řekl jsem mu, že pracuji u státního zástupce.

„Musíme se sejít a pořádně si pokecat,“ pokoušel jsem se vykličkovat. „Ale teď nesmím děvče nechat čekat, nebo mi vyčte, že vystála důlek.“

„No dobře. Jsem v hotelu Plaza. Tak ahoj, Harry.“

Sebral jsem se a přešel naproti k vozu. Když jsem nastoupil, zeptal jsem se: „Co je s tebou? Proč jsi tam stála jako zapíchnutá do země?“

Rozmrzele se na mě podívala.

„Vždyť stejně viděl, že s tebou mluvím. Tak jsem myslela, že bude líp, když zůstanu.“

„Hm, ještě že tě nepoznal. To vím jistě, Byla to ale smůla…“

„Co znamená ten poplach s policií? Když jsi zavolal, myslela jsem si, že se z toho zbláznim. Jak se do toho policie dostala? Že by tatínek?…“

„Ne a nezdá se mi, že by je k tomu volal. To byl další pech.“

Vypověděl jsem jí celou historii. Když jsem skončil, řekl jsem jí: „Na ten rozmlácený blatník budeš muset mít nějaké vysvětlení. Řekneš, žes to udělala, kdyžs vyjížděla z garáže. Nemám představu, jak tě Renick zmáčkne. Možná že se tě bude ptát, kdes byla. Jestli ano, řekni mu, ať si hledí svého, že mu do toho nic není. Ta historka s tou sraženou ženskou a ujetým řidičem je vymyšlená. Myslím, že na tebe nijak naléhat nebude, ale musíš se na něho připravit.“

„Tohle jsi jasně zvoral,“ řekla. „Pročs mi o té nehodě nic neřekl?“

„Ale prosím tě, pusť to z hlavy!“ Už jsem začínal mít toho jejich kritizování po krk. „A tobě se nic nepřihodilo? Zůstalas v hotelu a nikam na ulici jsi nevycházela?“

„Ne.“

„Nezapomnělas všechno to povídání, co jsem ti připravil, kdyby tatínek k tomu přece jen zavolal policii?“

„Nezapomněla.“

K chatičce jsme dojeli za pět minut tři čtvrti na dvě. Zastavil jsem a podal jí klíč.

„Běž dovnitř, převleč se a počkej na mě. Ve dvě třicet bych měl být zpátky.“

Vzala si klíč a vystoupila z vozu. Podal jsem jí kufřík.

„Budu čekat,“ řekla. Najednou se na mě usmála. „Dej na ty peníze pozor, Harry.“

„Dám.“

Nahnula se do auta.

„Dej mi pusu.“

Objal jsem ji kolem ramen a přitáhl k sobě. Naše rty se setkaly.

Pak se odtáhla a přiložila k ústům prst.

„To je otrava, že jsi ženatý, Harry.“

„Tak už to prostě je,“ řekl jsem a dosti překvapeně jsem na ni zůstal hledět. „Ale nedělej si naděje… já bych neměnil.“

„Přesně to jsem měla na mysli… to je otrava.“

Nastartoval jsem auto.

„Tak na shledanou.“

Zůstala stát vzadu za autem, a když jsem projížděl po East Beach-Road, viděl jsem ji v zrcátku, jak pomalu kráčí do chatičky.

Místo, odkud jsem chtěl dávat Malrouxovi signál, jsem si vyhlídl již předem. Bylo tam takové houští, za kterým se dalo schovat auto.

I já jsem se mohl výborně krýt a přitom jsem měl jasný a nerušený rozhled po celé silnici.

Zajel jsem s autem z vozovky, zhasil světla a zašel ještě jednou zpátky k cestě, přesvědčit se, jestli auto není vidět. Pak jsem si sedl na bobek za keřem, baterku v ruce, a čekal.

Dojet sem nebude Malrouxovi trvat déle než deset minut, pokud vyjel z domu přesně ve dvě. Mám tedy čas na jednu cigaretu.

Když jsem tam tak seděl, přičapnut k zemi, cítil jsem, že se mi nervy rozehrály jako strunky. Co když přece jen Malroux chystá nějakou past?

Co když s sebou vzal O’Reillyho, a až ten starý zkušený, rabiátský policajt uvidí moje světlo, vyskočí a půjde po mně?

Snažil jsem se ubezpečit, že Malroux nebude riskovat život své dcery, ale co když nějak vytušil, že ten únos je fingovaný? Co když…?

Pak jsem v dálce uviděl světla a rychle jsem zamáčkl cigaretu.

Už je tady, pomyslel jsem si. Za pár vteřin budu vědět, jestli jsem vlezl do pasti.

V měsíčním světle jsem auto dobře viděl. Byl to rolls. Nechal jsem jej příjet ještě blíž, pak jsem prostrčil baterku křovím a zhasínal a rozsvěcel, takže na silnici dopadal kmitavý kužel světla.

Rolls se pohyboval rychlostí asi dvacet mil za hodinu. Bylo vidět jen řidiče, nikoho jiného. To však nic neznamenalo. Pokud by měl s sebou O’Reillyho, ten by byl určitě schován vzadu.

V tu chvíli bylo již auto přímo přede mnou. Trochu zpomalilo.

Viděl jsem, že se Malroux v autě nějak hýbe, a pak s jistým úsilím vyhodil okénkem objemnou aktovku. Dopadla s žuchnutím na vozovku asi deset stop přede mnou.

Nato rolls opět nabral rychlost a ujížděl dál směrem na Lone Bay.

Zůstal jsem tam přidřepnut k zemi za keřem a hleděl několik vteřin jako vyjevený na aktovku na silnici: nemohl jsem téměř uvěřit, že na dosah mé ruky tam leží ty peníze.

Ohlédl jsem se po silnici. Červené koncovky rollsu rychle mizely v dálce. Zvedl jsem se, popadl jsem aktovku a utíkal zpátky k vozu.

Hodil jsem aktovku na zadní sedadlo, vklouzl za volant a tryskem ujížděl na pláž do chatičky.

Zmocňovala se mě povznesená nálada. Ukázalo se, že to byla ta nejjednodušší záležitost na světě, a teď mi říká pane padesát tisíc dolarů!

Když jsem dojel k chatičce, ukazovaly ručičky hodin na panelu v autě za deset minut tři čtvrti na tři. Zaparkoval jsem vůz, vystoupil a sáhl dozadu pro aktovku. Pak jsem chvilku zůstal stát a rozhlížel se kolem. Na parkovišti nebylo žádné jiné auto, což mě překvapovalo.

Touhle dobou by tu už měla být Rhea. Pěšky přece jít nemohla.

Kde je tedy její vůz?

Třeba se vyskytly nějaké překážky a nemohla odjet. Možná že O’Reilly dával pozor a že se trochu zpozdí. Ale kvůli tomu se snad ještě nemusím věšet. Nebudu na ni čekat. Vezmu si svůj díl, zbytek dám Odettě a pojedu domů.

Spěšně jsem zamířil přes písek pláže k chatičce, která byla stopená ve tmě. Nebylo to nic nečekaného. Odetta na mě zřejmě bude čekat na verandě. Asi nerozsvítila z obavy, že by se nějaký zvědavý náhodný chodec mohl zajímat, co se to v chatičce tak pozdě v noci děje.

Ale když jsem vyšel nahoru na verandu, nikde jsem ji neviděl.

Zůstal jsem stát a náhle jako by se mě zmocnil podivný pocit.

„Odetto!“

Nic se neozvalo. Klimatizace běžela naplno. Z chatičky vál chladivý vzduch a v něm mi osychal pot na tváři.

Vešel jsem dovnitř, zavřel za sebou dveře, položil aktovku na stůl a nahmátl vypínač. Rozsvítil jsem.

V místnosti bylo všechno tak, jako když jsem před několika hodinami odcházel.

Poslouchal jsem, zmaten a celý nesvůj.

„Odetto!“ zavolal jsem zvýšeným hlasem. „Hej! Jsi tady?“

Ticho v chatičce mě děsilo. Dostala snad strach a utekla? Anebo při čekání usnula.

Zamířil jsem ke dveřím ložnice a otevřel je. Rukou jsem sjel po zdi, až jsem nahmátl vypínač. Zcvakl jsem jej.

Na kratičkou chvíli se mi ulevilo, když jsem ji spatřil na posteli.

Ležela tam s tváří otočenou na druhou stranu. Černé vlasy byly rozhozeny po polštáři. Na zemi u postele jsem zahlédl rezatou paruku.

„Hej! Probuď se. Mám prachy!“ křikl jsem, ale to už mi páteří stoupal mrazivý chlad.

Kolem krku měla omotáno cosi, co vypadalo jako nylonová punčocha: zařezávala se jí hluboko do hrdla.

Popošel jsem dvěma pomalými, váhavými kroky vpřed a podíval se na ni zblízka. Viděl jsem, že má pleť a pokožku zmodralou, jazyk že jí vyčnívá z úst a kolem rtů jsem pozoroval skvrny bílé pěny.

Otřásl jsem se hrůzou a rychle jsem couvl.

Zůstal jsem tam stát, srdce se ve mně téměř zastavilo a snažil jsem se vzít na vědomí fakt, že byla brutálně a hrůzným způsobem uškrcena…

II

To je vražda!

Mysl jsem měl téměř ochrnutou šokem: vrávoravým krokem jsem se vrátil do haly a došel k baru. Nalil jsem si whisky. Trochu mě vzpružila.

Kde je Rhea? Podíval jsem se na hodinky. Za tři minuty tři. Proč nepřišla? Musím vědět, jestli přijde.

Chvíli jsem váhal, ale pak jsem sáhl po telefonu a zavolal k nim domů.

Poznal jsem hlas sluhy: „Tady rezidence pana Malrouxe. Kdo je tam, prosím?“

Podle tónu hlasu se mi nezdálo, že jsem ho právě vytáhl z postele. Možná že hlídal, až se vrátí pan Malroux.

„Paní Malrouxovou, prosím,“ řekl jsem. „Čeká, že budu volat. Řekněte jí, prosím, že volá pan Hammond.“

„Bohužel, pane Hammonde, paní Malrouxová spí. Nesmím ji rušit.“

„Musím s ní nutně hovořit. Čeká, že budu volat.“

„Skutečně velice lituji, pane.“ Znělo to, jako když je mu to opravdu líto. „Paní Malrouxové není dobře. Lékař jí dal sedativum. Nikdo ji nemá vyrušovat.“

„To jsem nevěděl. Děkuji vám,“ řekl jsem a zavěsil.

Co to má znamenat? ptal jsem se sám sebe. Je ta její nemoc záminkou, aby mohla vyklouznout z domu a aby ji nikdo nepostrádal, anebo je skutečně nemocná?

Otřel jsem si spocené ruce.

Touhle dobou bude Malroux na parkovišti v Lone Bay a bude čekat. Když se Odetta neukáže, vrátí se domů. Za jak dlouho asi zalarmuje policii?

Pak mi v hlavě vyskočila myšlenka, při níž se mi srdce rozbušilo jako zběsilé. Ty dvě pásky, co mám tak bezpečně uloženy v bance, jsou teď ve smyslu mé ochrany bezcenné. Fingovaný únos je jedna záležitost, ale vražda je něco úplně jiného. Tuhle vraždu mi klidně mohou přišít. Policie řekne, že jsme se s Odettou pohádali při dělení peněz a že jsem ji zabil.

Její mrtvolu tady nechat nemohu. Musím se jí zbavit. Kdybych ji odtud neodstranil, našel by ji Bill Holden a zavolal by policii.

Jistě by se ho ptali, kdo měl chatičku pronajatou, a on by jim dal moje jméno. Na mě by pak určitě dotírali, proč jsem si tuhle přepychovou chatičku najal na téměř celé dva týdny, když jsem bez zaměstnání a nemám žádné peníze. A chtěli by taky vědět, kde jsem se vyskytoval dnes v noci. Tim Cowley mě viděl s nějakou dívkou. Já mu ji představil jako Annu Harcourtovou. Policie by si to prověřila, a až by zjistila, že žádná Anna Harcourtová neexistuje, určitě by si hladce spočítali, že se za tou neexistující dívkou skrývá Odetta Malrouxová.

Jak by reagovala Rhea, až by se dověděla, že Odettu někdo zavraždil? Přiznala by se k fingování únosu a obvinila by mě z Odettiny vraždy? Musím s ní mluvit.

Ale nejdřív se musím zbavit Odettiny mrtvoly.

Při pomyšlení, že bych se jí měl dotknout, se mi dělalo špatně, ale nezbývalo mi nic jiného. Musím ji pohodit někam, kde by ji nikdo nenašel, dokud nebudu mít možnost promluvit s Rheou.

Rozhodl jsem se, že mrtvolu zavezu do starého opuštěného dolu na stříbro, asi míli od dálnice. Mělo to jednu výhodu: bylo to na cestě domů, a pak to bylo skutečně pusté a nikým nenavštěvované místo. Tam by mohla zůstat třeba i měsíce, než ji někdo objeví, a možná že ji vůbec nikdy nikdo nenajde.

Hrozně se mi příčilo, že jí budu nucen provést něco tak brutálního, ale musel jsem myslet na sebe. Ještě jednou jsem si nalil a trochu jsem se vzmužil. Vyšel jsem ven a zajel s packardem blíž k chatičce. Odemkl jsem kufr a otevřel jej. Pak jsem se vrátil do chatičky a zašel do ložnice.

Aniž jsem se na ni podíval, hodil jsem přes ni přikrývku z postele a zvedl ji. Překvapilo mě, jak je těžká. Vynesl jsem ji ven k autu a sesunul ji z náručí do kufru, pak jsem zpod těla vytáhl co nejšetrněji přikrývku a zavřel kufr.

To už mi bylo zase dost zle. Vrátil jsem se do chatičky a znovu jsem se napil, pak jsem šel do ložnice, urovnal postel a přehodil přes ni přikrývku. Rezatou paruku jsem strčil do jejího kufru a přesvědčil jsem se, jestli jsem nepřehlédl některou její drobnost.

Když jsem se ubezpečil, že ne, vrátil jsem se do haly.

Již jsem mířil ke dveřím a vtom mi zrak padl na aktovku na stole.

Úplně jsem zapomněl na peníze. Stejně jsem o ně už ztratil zájem.

Neodvažoval jsem se jich dotknout. Lpěla na nich vražda. Měly by se zlikvidovat zároveň s Odettinou mrtvolou.

Popadl jsem aktovku, zhasil světlo, zamkl chatičku a nasedl do auta.

Před sebou jsem měl tři míle jízdy. Cestou k stříbrnému dolu jsem musel projet Palm Bay. Důl byl mezi Palm Bay a Palm City.

Hodinky mi ukazovaly tři deset. Budu muset být velice opatrný: žádná rychlá jízda. Nesmím se dopustit ničeho, čím bych na sebe upoutal pozornost.

Vyjel jsem na hlavní silnici.

A právě když jsem projížděl po hlavní třídě Palm Bay, celý můj plán, jak se zbavím Odettiny mrtvoly, se před mýma očima sesypal na hromadu.

Na křižovatce jsem zahlédl u hlavních světel policajta. Ve vzdálenosti asi čtyřiceti yardů od semaforu mi naskočila červená.

Sešlápl jsem pomalu brzdu a vůz se hladce zastavil.

Zůstal jsem sedět bez hnutí a snažil jsem se chovat, jako bych vůbec neexistoval, vědom si skutečnosti, že policajt na mě tak upřeně civí jen proto, že se nemůže koukat na nic jiného.

Připadalo mi, jako bychom byli on a já poslední lidé na světě.

Pestré neóny Palm Bay se rozsvěcovaly a zhasínaly výhradně pro nás dva. Bezmračnou oblohou plul těžký žlutý měsíc a jeho světlo jako by se linulo jen na nás. Na široké, dlouhé, předlouhé silnici nebylo nikde živáčka.

Zíral jsem před sebe na červené světlo a hrozně jsem si přál, aby už skočila zelená. Připadalo mi to téměř symbolické: jako by mi to světlo vykřikovalo přímo do tváře slovo „nebezpečí“, až jsem v hrůze sevřel volant tak křečovitě, že mě zabolely prsty.

Policajt si odchrchlal a uplivl na silnici. Při tom zvuku jsem sebou trhl a rychle se po něm podíval.

Mechanicky pohupoval pendrekem a hleděl na mě. Byl to mohutný, masívně stavěný chlap s hlavou kulatou jako míč, která mu seděla na rozložitých ramenou, jako by neměl vůbec žádný krk.

Copak to světlo nikdy nepřeskočí?

Cítil jsem, jak mám obličej zbrocený potem. Znovu jsem, upřel oči na ten oslnivě rudý varovný signál před sebou.

Konečně skočila zelená.

Stáhl jsem nohy z brzdy a neobyčejně opatrně jsem šlápl na pedál plynu, abych se co nejhladčeji odtud dostal pryč a abych se nedopustil sebemenší chybičky, která by mohla vyprovokovat policajta k nějaké kritice.

Auto popojelo, pak se náhle ozvalo zaskřípění a vůz s prudkým trhnutím zůstal stát.

Vyhodil jsem rychlost na neutrál a potom jsem ji znovu zařadil.

Sešlápl jsem pedál plynu. Motor zaburácel, ale auto se nepohnulo.

Zůstal jsem tam sedět a zachvátila mě panika: věděl jsem úplně jasně, že po dlouhé, dlouhé době spolehlivé služby rychlostní skříň nakonec přece jenom vypověděla. Někde na nějakém ozubeném kolečku vypadl poslední zoubek a já tu zůstal trčet deset stop od policajta s Odettínou mrtvolou vzadu v kufru.

Nebyl jsem s to se pohnout a vůbec uvažovat. Jen jsem tam tak seděl, svíral volant a nevěděl jsem, co budu dělat.

Zelená přeskočila opět na červenou.

Policajt si sundal čepici a poškrábal se na oholené hlavě. Po jeho zarudlé brutální tváři pohrávalo měsíční světlo. Patřil ještě ke staré škole: asi padesátník. Viděl celý život, že je všechno kolem něho špatné a prohnilé, a vždycky byl nenáviděn těmi, které sám nenáviděl. Byl to člověk, který by vás spíš do maléru ještě dostal, než vás z něho vytáhl.

Zařadil jsem zpátečku v naději, že se snad budu moci s vozem dostat aspoň z prostředka vozovky k chodníku, ale zpátečka nešla.

Červená opět skočila na zelenou.

Policajt sestoupil z chodníku a přešel ke mně.

„To si tady chcete ustlat přes noc, šéfe?“ řekl tvrdým policajtským hlasem, který se dokonale hodil k jeho obličeji.

„Asi mi vysadila rychlostní skříň,“ řekl jsem.

„Že jo? A co s tím chcete dělat?“

„Je tady někde blízko otevřená nějaká správkárna?“

„Tady se ptám já, šéfe. A ptám se vás, co s tím budete dělat.“

„Musím sehnat vlek,“ odpověděl jsem s úsilím ovládnout hlas.

„Že jo? A co bude s touhle rachotinou, zatímco ten vlek budete shánět?“

„Kdybyste mi třeba pomohl, mohli bychom to odtlačit k chodníku.“

Podrbal se pendrekem za tlustým zarudlým uchem a zašilhal na mě.

„Že jo?“ Uplivl na silnici. „Vypadám snad jako nějakej vůl, co kdejakýmu panákovi s voběma rukama levejma vodtlačuje káru? Já vám něco řeknu: nenávidím auta a ještě víc nenávidím panáky, co jim patřejí. Koukejte s tou rachotinou zmizet z prostředka silnice, nebo vás zadržím pro bránění silničnímu provozu.“

Vystoupil jsem z auta a pokusil jsem se je odtlačit, ale stál jsem zrovna v mírném stoupání a nemohl jsem s ním pohnout. Opíral jsem se do vozu, až po mě stékal pot, a policajt stál vedle, s tou hlavou kulatou jako mičuda nakloněnou na stranu, a jen se díval.

„Potřeboval byste kosti vyztužit železem, šéfe,“ řekl a pomalu se loudal ke mně. „Jo, tak si dejte pohov. Musím si vás zjistit. Ukažte mi řidičský průkaz.“

Tak silně jsem se snažil roztlačit auto, že jsem z toho sotva popadal dech. Podal jsem mu průkaz a měl jsem ještě tolik duchapřítomnosti, že jsem mu s ním zároveň podal i svou zbrusu novou novinářskou legitimaci. Tupě se na ni zadíval, pak na mě a ze mě zase na legitimaci.

„Co je to?“ zeptal se.

„Pracuju pro státního zástupce Meadowse,“ řekl jsem. „Jsem spolupracovník poručíka Renicka.“

„Renicka?“ Policajt si posunul čepici do týla. „Proč jste to neřekl hned? Než ho povýšili, byli jsme s poručíkem kamarádi.“ Ještě okamžik si s legitimací pochybovačně pohrával, ale pak mi ji dal zpátky. „Hm, jo, vono mě to nezabije – já vám s tím píchnu.“

Odtlačili jsme spolu vůz k chodníku.

Policajt si změřil s výrazem odporu ve tváři auto a řekl: „Že vám vyplivla rychlostní skříň, jó? To vás voprava ale přijde sakra draho, co?“

„To přijde.“ Mysl mi pracovala v tu chvíli na plné obrátky. Co budu dělat? V nějaké správkárně se přece nemůžu odvážit vůz nechat. Musím jej dostat jedině k sobě do garáže. Jenomže co pak udělám s Odettinou mrtvolou?

„No jo, když halt chcete mít auto, tak taky musíte pustit prachy. Já – já bych nechtěl auto, ani kdyby mi ho někdo dával zadarmo,“ mlel dál policajt.

„Je tady někde nablízku nějaká správkárna?“ zeptal jsem se a otíral si přitom zpocený obličej kapesníkem.

„Asi míli po silnici, ale budou už mít zavříno. Jestli tudy pojede hlídkovací vůz a tuhle rachotinu tady uvidí, dají ji odvést vlekem na ústředí a pak budete mít pěknej malér.“

Přes cestu jsem viděl dragstór s celonočním provozem.

„Myslím, že zavolám do té autodílny,“ řekl jsem.

„To bude nejlíp. Já tady počkám. Řekněte tomu chlapovi, že chci, aby tu rachotinu odvezl. Já jsem O’Flaherty. Zná mě.“

Vytáhl nějaký seznam a dal mi telefonní číslo autosprávkárny.

Šel jsem do dragstóru a zatelefonoval. Nejdřív to dlouho nikdo nebral, ale pak se ozval rozespalý a nevrlý mužský hlas. Zeptal se mě, co kruci teď chci.

Řekl jsem mu, že potřebuju odtáhnout vůz a že mi policista ve službě O’Flaherty’dal jeho číslo.

Chlap nejdřív dlouho a plynně nadával, ale pak slíbil, že přijede.

Vrátil jsem se k packardu.

„Přijede,“ oznámil jsem.

Policajt se lišácky usmál.

„Hádám, že nadával jako špaček.“

„To nadával.“

„Až uvidíte poručíka Renicka, vyřiďte mu, že si na něho mockrát vzpomínám,“ pokračoval O’Flaherty. „Je to fajn chlap. Nejlepší chlap, co jsme u policie měli.“

„Vyřídím.“

„Jo, myslím, že půjdu. Snad se ještě někdy uvidíme.“

„Doufám. A díky.“

Jeho zarudlý tvrdý obličej se rozšklebil v jakémsi úsměvu.

„My chlapi vod fochu musíme držet při sobě,“ řekl, kývl na pozdrav a odcházel po silnici, mával přitom pendrekem a přitlumeně si pohvizdoval.

Třesoucí se rukou jsem si zapálil cigaretu. Zmocnila se mě taková panika, že jsem téměř nemohl dýchat. Až dostanu vůz do garáže, co budu dělat? Musím myslet na to, že je tu Nina. Jak odnesu Odettinu mrtvolu z garáže, když pořád budu v nebezpečí, že sem Nina vkročí právě ve chvíli, kdy to budu provádět? A nemohu to udělat za bílého dne. A večer Nina nikam nechodí. Dostal jsem se do tak příšerné situace, že jsem ani nebyl s to soustavně uvažovat. V mysli mi vířil panický chaos.

Po deseti minutách čekání přijela havarijní služba. Majitel správkárny byl malý mužíček, hubený a tenký jako houžvička a Ir až do morku kostí. Měl takový vztek, že na mě nepromluvil ani slovo, ale vlezl do auta, vyzkoušel rychlosti, vystoupil a uplivl na ulici.

„Máte v čudu rychlostní skříň,“ prohlásil. „Na čtrnáct dní práce, a přijde to na dost.“

„Potřebuju, abyste mě odtáhl ke mně domů.“

Zůstal na mě hledět.

„To nechcete, abych vám ten prevít vopravil?“

„Ne. Chci, abyste mě odtáhl domů.“

Ve tváři mu začalo škubat.

„Chcete snad říct, že mě vytáhnete v tuhle nekřesťanskou dobu z postele a že tu správku nemám ani dostat?“

Na jeden večer už jsem měl Irů po krk.

„Pracuju pro státního zástupce.“ řekl jsem. „Přestaňte mlít a odtáhněte mě domů.“

Myslel jsem, že mu snad praskne céva, ale přece jenom nějak svůj vztek polkl. Přidušeně hartusil, ale zahákl vlečné lano. Řekl jsem mu, kam má jet, a sedl jsem si k němu do kabiny.

Během čtyř mil cesty domů jsme žádný neřekl ani slovo. Když jsme zastavili před naší vilkou, podíval jsem se s obavami do oken ale nikde se nesvítilo. Nina byla v posteli a spala.

Odpojil vlek.

„Strčíme ho do garáže,“ řekl jsem.

Přetrhnout se zrovna nehodlal; ale příjezd ke garáži se mírně svažoval, takže jsme po nevelkém úsilí dostali auto dovnitř.

„Kolik?“ zeptal jsem se.

Nasupeně se na mě podíval: „Patnáct.“

Patnáct dolarů jsem neměl. Vytáhl jsem náprsní tašku. Dal jsem dohromady jedenáct dolarů. Podal jsem mu deset.

„Za takovouhle práci je to až dost.“

Vzal ode mě bankovky, změřil si mě, nastoupil do auta a odjel.

Zavřel jsem vrata od garáže a zamkl je na zámek.

Na obloze se začínal objevovat slabý jitřní úsvit. Za hodinu bude slunce nad obzorem. Teď nemůžu nic dělat.

Mezitím bude muset mrtvola zůstat celý den v kufru. Při tom pomyšlení se mi dělalo mdlo.

Šel jsem po cestičce k domu, odemkl přední dveře a vešel do haly. V zrcadle jsem zahlédl odraz vlastní tváře. Vypadal jsem jako člověk, který má příšernou noční můru.

Na stole ležela Ninina kabelka. Otevřel jsem ji a vyndal z ní náhradní klíče od vozu a zastrčil si je do kapsy. Nemohl jsem riskovat, že by náhodou kufr otevřela, až budu v kanceláři.

Zhasil jsem světlo, šel potichu do šatny a svlékl se. Dal jsem si sprchu. Mysl jsem měl stále ještě příliš otupenou strachem, než abych vůbec uvažoval, co podniknu dál.

Sahal jsem zrovna po pyžamu, když jsem uslyšel telefon. Při tom zvuku se mi srdce sevřelo úzkostí. Natáhl jsem si kalhoty od pyžama; vystřelil do haly a popadl sluchátko.

„To jsi ty, Harry?“ Poznal jsem Renickův hlas. „Právě volal Malroux. Skutečně ji unesli! Hned přijď sem na ústředí!“

Stál jsem tam, celý jsem se chvěl, svíral v ruce telefon a cítil jsem; jak mnou prochvívá jedna vlna panického strachu za druhou.

„Slyšíš mě, Harry?“

Ovládl jsem se.

„Ano, slyším. Rozsypala se mi ta moje zatracená kára. Vyplivla mi rychlostní skříň.“

„To nic. Pošlu pro tebe hlídkový vůz. Budou u tebe za deset minut,“ a zavěsil.

„Harry… co se děje?“

Nina stála rozespalá ve dveřích.

„Ale taková nečekaná záležitost. To děvče skutečně unesli,“ řekl jsem a prošel kolem ní. „Běž si zas lehnout. Za chvilku pro mě přijedou.“

Za řeči jsem se rychle oblékal.

„Mám ti udělat kafe?“

„Nic. Běž zpátky do postele.“

„No, když myslíš…“

„Běž si lehnout.“

Zrovna jsem na sebe natahoval kabát, když jsem slyšel, jak před domem zastavuje auto.

„Už jsou tady.“

Objal jsem ji kolem pasu, dal jí pusu a vyběhl ven k policejnímu autu.

Kapitola 8.

I

Renick na mě čekal v operační místnosti na ústředí.

Když jsem vešel, studovali s federálním komisařem Bartym a policejním kapitánem Reigerem velkou nástěnnou mapu okresu.

Renick odstoupil od mapy a přešel ke mně.

„Takže podívej se, vypadá to takhle. Malroux zaplatil výkupné a dceru mu samozřejmě nevrátili. Zrovna si s ním jedem promluvit. Chci tě s sebou, Harry.“

„A co se stalo?“

„Únosci mu oznámili, že ho dcera bude čekat na parkovišti v Lone Bay. Neobjevila se, a tak nám zavolal.“ Obrátil se na Reigera. „Kapitáne, můžete sehnat její auto a dát je vyfotografovat? Až se vrátím zpátky, budu potřebovat obrázky.“ Pak se znovu otočil na mě: „Budeš muset dostat fotografii toho auta do všech novin: v místním tisku to musí být všude.“

Reiger řekl: „Já to zařídím a taky zalarmuju všechny chlapy na silnicích. Za hodinu tenhle okres zašperujeme tak, že z něho myš neproklouzne.“

„Tak jdem, Frede,“ pobídl Renick Bartyho, pak mě vzal za loket a už jsme kráčeli chodbou a po schodech dolů k čekajícímu policejnímu autu.

A když nás spěšně odváželi do Malrouxovy rezidence, Barty, mohutně stavěný chlap něco málo přes čtyřicet, řekl: „Ta je samozřejmě mrtvá. Jenom věčná škoda, že nám ten starý blázen nedal avízo, mohli jsme si poznačit peníze.“

„Já ho nijak zvlášť neviním,“ poznamenal Renick. „Na jeho místě bych asi udělal totéž. Peníze pro něho nic neznamenají. Chce zpátky dceru.“

„To si mohl spočítat, že ji nevrátí. Víš, Johne, čím víc o tom přemýšlím, tím víc jsem si jist, že to je místní podnik.“

„Taky si to myslím.“

Ztuhl jsem napětím.

„Podle čeho usuzuješ?“ zeptal jsem se.

„Než odešla do toho biografu,“ vysvětloval mi Renick, „volal ji ten Jerry Williams. Hned jak nás Malroux informoval, zavolal jsem Williamsovi, ale nebyl doma. Je ve špitále se zlomenou nohou, už od čtvrtka, takže děvčeti ani telefonovat nemohl. To znamená, že únosce užil Williamsovo jméno jen tak. Jak o Williamsovi věděl? Otec toho chlapce mi řekl, že hoch se prý s Odettou neviděl už kolik měsíců. Takže to si uvaž! A pak je tu ještě něco: proč zrovna ten bar U pirátů? Pravda, je to sice hodně z ruky, ale je tu celá řada dalších osamělých míst a ta jsou daleko známější než tahle putyka. Je hrozně nepravděpodobné, že by nějaký cizinec znal zrovna tenhle flek.“

Zatímco hovořil, zastavilo policejní auto před Malrouxovým domem. V přízemí svítila všechna světla a přední vrata byla otevřena. Sluha na nás již čekal nahoře na schodišti.

Ihned nás zavedl k Malrouxovi, který seděl v obrovské místnosti lemované kol dokola knihami a přeplněné těžkým starožitným nábytkem.

Malroux vypadal vyzáble a chorobně.

„Pojďte dál, pánové,“ zval nás, „a posaďte se. Přicházíte mi nejspíš oznámit, že je moje dcera mrtvá.“

„To ještě ne, pane Malrouxi,“ řekl Renick poněkud nešetrně. „Pořád zbývá naděje, že se objeví. Věděl jste, že byla unesena, když jsem vám volal dnes ráno?“

„Ano věděl. Ten člověk hrozil, že ji zabijí, jestli vás k tomu zavolám. Bylo to těžké rozhodování, ale nakonec jsem se skutečně rozhodl, že vám to neoznámím.“

„Rozumím. Kdy jste viděl svou dceru naposledy?“

„V sobotu večer. Šla s přítelkyní do biografu. Odešla asi kolem deváté. Její přítelkyně volala něco před čtvrt na deset, že Odetta nedorazila. To mi žádné starosti nedělalo. Odetta pořád něco měnila. Zrovna než odcházela, telefonoval jí mladý Jerry Williams. Myslel jsem, že šla za ním. Něco málo po půl jedenácté volal únosce. Žádal výkupné pět set tisíc. Varoval mě, abych do toho nezatahoval policii. Řekl mi, abych měl dnes peníze připraveny. a že obdržím instrukce, jak mu je doručím. V pondělí ráno jsem dostal od Odetty dopis. Mám ho tady.“

Vytáhl dopis, který jsem koncipoval, a podal jej Renickovi, který si jej přečetl.

„Je to rukopis vaší dcery?“

„Je.“

Pan Malroux vypověděl Renickovi všechny podrobnosti o instrukcích, jež jsem mu dal, a jak jel po East Beach Road, uviděl blikající světlo, vyhodil peníze z auta a pak jel na parkoviště v Lone Bay.

„Našel jsem tam dceřin vůz. Jeden blatník měl poškozený, jako kdyby byla měla nějakou nehodu. Čekal jsem tam až do tři čtvrtě na čtyři, pak jsem si uvědomil, že již nepřijde. Ohlásil jsem to nějakému policistovi a ten uvědomil vás.“

„Je teď na parkovišti,“ řekl Renick. „Kdyby se vaše dcera náhodou objevila, budem to hned vědět. Toho člověka, co svítil tou baterkou, jste neviděl?“

„Ne. Byl schovaný za křovím. Pozoroval jsem jenom světlo.“

„Budeme muset to křoví prohledat. Šel byste s námi a ukázal nám, kde to přesně bylo?“

Malroux pokrčil unaveně rameny.

„Já jsem nemocný člověk, pane poručíku. Ranní vzduch mi nedělá dobře. Čekal jsem, že místo budete chtít vidět, a nakreslil jsem vám mapku.“ Podal Renickovi kus papíru, ten si jej prohlédl a předal Bartymu.

„Co kdyby ses tam vypravil, Frede, a obhlídl to?“ řekl Renick. „Jakmile se totiž ta zpráva roznese, bude tam hned lidí jako much a zdupou to tam jako na mlatě.“ Podíval se na mě. „Ty běž s ním a pošli pak pro mě zpátky auto.“

Barty přikývl a odcházel dolů k policejnímu vozu. Já v patách za ním.

„Chlap má teda nervy, jen co je pravda,“ podotkl, když jsme vyrazili po příjezdové cestě. „Kruci, to bych rád viděl, jestli bych se takhle ovládal, kdybych ztratil vlastní dceru.“

Měl jsem podivný pocit, když jsme zastavili u křoví, za kterým jsem se sotva před třemi hodinami schovával.

Měl jsem nyní příležitost pozorovat Bartyho při práci a ihned na mě zapůsobily jeho výjimečné pracovní schopnosti. V tu chvíli již vycházelo slunce nad obzor. Nařídil dalším dvěma policistům, kteří přijeli s námi, aby se poohlédli po místě, kde mohlo být schováno auto, a pak začal sám zkoumat křoví a naznačil mi, abych se raději držel stranou.

Asi za dvacet minut, během nichž jsem všelijak postával kolem a potil se, mě Barty zavolal k sobě.

„Myslím, že jsem prohledal všecko, co se prohledat dalo,“ řekl. „Podívejte se, tady se ten chlap musel schovávat. Je tu v té měkké půdě otisk podpatku. Ten půjde báječně sejmout. Ovšem taky nám to nemusí být k ničemu dobré, pokud ho nechytíme a on nebude mít zrovna tytéž boty na nohou. A tady je špaček od lucky strikes – ale to nám taky nemusí být k ničemu dobré, pokud tomu dotyčnému nedokážeme, že kouří výhradně lucky. Jestli ano, můžeme se před porotou pořádně blýsknout.“

Přistoupil k nám jeden policista a oznámil Bartymu, že už našli, kde bylo schováno auto.

Šli jsme za ním k místu, kde jsem nechal stát packarda.

„Máme tady pěkný otisk pneumatiky,“ hlásil Bartymu, když došel na místo. „A taky tu je plno oleje. Řekl bych, že chlap musel mít s vozem nějaké trable. Olej mu pořádně kapal.“

Barty se pečlivě rozhlížel po zemi a něco si mručel.

„Budu tady mít fůru práce, Barbere,“ obrátil se na mě. „Prosím vás, vezměte si auto a dojeďte pro Johna, ano? Řekněte mu, že tady budu několik hodin a ať pro mě časem pošle vůz.“

„Dobrá,“ přikývl jsem a odcházel od oněch tří mužů k policejnímu autu.

Jel jsem zpátky k Malrouxově rezidenci. Pořád jsem nemohl věřit, že tohle se přihodilo právě mně. Bylo to jako obludný sen.

Pořád jako bych doufal, že se snad najednou probudím a zjistím, že se to vůbec nestalo. Každou chvíli jsem si vzpomněl na packarda v garáži a ihned na mně vyvstával studený pot.

Když jsem zastavil před hlavní branou Malrouxova domu, viděl jsem, že Renick už čeká. Měl v ruce aktovku: byla přesně táž, jakou Malroux vyhodil z auta. O tom nemohlo být pochyb. Při pohledu na aktovku jsem opět téměř propadl šílené panice.

Renick hodil aktovku dozadu do vozu a posadil se vedle mě.

„Našel Barty něco?“ zeptal se.

Řekl jsem mu, co Barty objevil. Můj hlas zněl bezbarvě a mrtvě.

Věděl jsem, že jsem aktovku nechal v kufru svého vozu, ale přesto byla taky tady, přímo za mnou.

„Na co to máš?“ zeptal jsem se.

„Je to přesně táž aktovka, jakou Malroux použil na výkupné. Měl dvě: úplně stejné. Můžeme z toho něco vytlouct. Dáme aktovku ofotografovat: Člověk nikdy neví. Třeba únosce aktovku někde zahodil. A podle ní můžeme jít po stopě dál a získat otisky jeho prstů. Teď se budem hlásit Meadowsovi. A jestli dá svolení, uvědomíme tisk. Musíme doufat v jedno: že se objeví někdo, kdo děvče viděl po tom, co odešlo od Pirátů.“

Hm, takhle se moc daleko nedostanete, pomyslel jsem si. V duchu jsem si pochvaloval, že jsem vyžadoval, aby se Odetta převlékla a nasadila si rezatou paruku.

Když jsme dorazili do kanceláře k Meadowsovi, už na nás čekal.

Po Renickově hlášení se zvedl; začal přecházet sem tam po místnosti a žvýkal přitom doutník.

Nakonec prohlásil: „Jo, tak do toho šlápnem. Můžem ještě stihnout poslední vydání.“ Zastavil se a ukázal tlustým krátkým ukazovákem na mě. „To je vaše práce, pane Barber. Chceme, aby s námi tisk spolupracoval. Nemusím vám říkat, co máte dělat. Chci pořádnou publicitu. Rozumíte?“ Otočil se na Renicka. „A pozor, buďte opatrný, Johne! Žádné omyly. Budeme jako pod mikroskopem. Toho únosce musíme chytit – chápete!“

„Ano,“ odpověděl Renick. „Jen si ještě promluvím s Reigerem a pak hned rozjedem ten tisk.“

Oba jsme šli za Reigerem do kanceláře. Dal mi celý svazek fotografií Odettina vozu.

„Fajn, takže ty se zatím pustíš do práce,“ řekl mi Renick. „Já si musím promluvit s kapitánem.“

Položil jsem mu otázku, kterou jsem měl na jazyku už celou hodinu.

„Když jsi mluvil s Malrouxem, neviděl jsi jeho ženu?“

Na mou otázku zavrtěl hlavou a viděl jsem, že je překvapen.

„Ne. Malroux mi říkal, že se zhroutila a že leží.“

Reiger rázem zvedl oči od práce.

„Zhroutila? Neřekl bych, že ona je zrovna typ na zhroucení.“

Renick nedůtklivě mávl rukou.

„No a co? Když čekali, až bude únosce telefonovat, popadla ji hysterie. Museli volat doktora. Dal jí silné sedativum a ještě se z něho nevzpamatovala.“

S vyschlým hrdlem jsem se zeptal: „A ověřil sis to u doktora, Johne?“

Zamračeně se na mě podíval.

„Máš snad ňěco určitého na mysli, Harry?“

„Ne. Jak to říkal tady kapitán: z těch fotografií, co jsem viděl, na mě nepůsobí jako typ, který vypadá na zhroucení.“

„Podívejte, nebudem s ní ztrácet čas,“ řekl Renick. „Ať už je to typ, který vypadá na zhroucení nebo nevypadá, Malroux mi prostě oznámil, že se složila. Ty se teďka postarej o ty fotografie.“ Podal mi aktovku. „Dej to ofotit a fotografie rozhoď.“

„Zařídím to.“

Po další tři hodiny jsem se nehnul od telefonu. V tom okamžiku, jak jsem položil sluchátko, zvonil telefon znovu. Kolem desáté bylo vepředu v kanceláři nacpáno reportéry a všichni se dožadovali podrobností.

V deseti třicet jsem zavedl celý dav k Meadowsovi. Zřejmě věděl výborně, jak na novináře. Byl tam i policejní kapitán Reiger a federální komisař Barty, ale ti si ani neškrtli. Hlavní a jedinou roli v tomhle představení pro sebe uchvátil Meadows. Byl jsem rád, že si mohu trochu oddychnout, a proto jsem nechal novináře s Meadowsem a vrátil se k sobě do kanceláře. Jakmile jsem se posadil ke stolu, zazvonil telefon. Byla to Nina.

„Harry, ztratila jsem klíče od vozu a potřebuju je. Nevzal sis je náhodou?“

Auto!

Během těch několika posledních hektických hodin jsem úplně na auto i na obsah kufru zapomněl.

„Neměl jsem čas ti to říct. Nemůžeš s ním jet. Vyplivla rychlostní skříň. Včera v noci jsem se musel dát domů odvléct.“

„Co mám dělat? Musím do dílny odvést tolik květináčů! Nemůžeme to dát opravit? Neměla bych zavolat někoho z autosprávkárny…?“

„Ne. Skříň bude muset být úplně nová a to si teď prostě nemůžeme dovolit. Vem si taxíka. Podívej, Nino, já mám práce, že nevím, kde mi hlava stojí. Pusť auto z hlavy. Někdy večer na shledanou,“ a zavěsil jsem.

Ještě jsem se z toho šoku nevzpamatoval a už se ozvalo zaklepání a vešel Tim Cowley.

Když jsem ho uviděl, strnul jsem hrůzou.

„Ahoj, ty kluku,“ řekl, „tak už tě klofli přímo do přední linie, viď?“

„O moc přicházíš, člověče,“ řekl jsem mu, „ten náš kecka má zrovna tiskovku. Chlapi jsou všichni tam.“

Našpulil ústa a pak se mu z nich ozval značně neuctivý zvuk.

„Šašek jeden bláznivá! Nemá v palici nic jiného, než jak by ten svůj příšernej ciferník dostal do novin.“ Potom vešel do místnosti a rozložil se do lenošky. „Až já napíšu o tom únosu svoje, bude to z úplně jiného konce, než jak o tom budou referovat ti pocmrdovači vašeho šéfa. Harry, tohle by mohl být příběh jako hrom, kdyby se to vzalo za správný konec, a já to za něj taky popadnu. Renick je fajn kluk a má něco v hlavě. S ním si promluvím, ale s tím vaším šéfem ne. Ten by mi nebyl k ničemu.“ Zapálil si cigaretu a jeho pátravé oči se zahleděly zpytavě do mé tváře. „Podle nich je prý mrtvá, je to tak?“

„Hm, domnívají se to. Ale jistě to nevědí.“

„Jak to bere Malroux? Vypravil jsem se tam, ale barák úplně obklíčila policie. Dostat se k němu nebylo vůbec možné.“

„Zdá se, že to snáší docela slušně. Nesmíš zapomenout, že ten člověk umírá. Zbývá mu už jen pár měsíců života.“

„A jak to snáší ta jeho oslňující manželka?“

„Zhroutila se.“

Cowley na mě zůstal udiveně hledět.

„Že se co –?“

„Je pod lékařským dozorem. Prý se zhroutila. Víš přece, co znamená zhroutit se ne?“

Zvrátil hlavu a zachechtal se jako hyena. „No to je číslo! Byl bych se vsadil, že tančí na střeše kankán!“

„Co tím chceš říct?“

„Hele, podívej se, tyhle lidi – Malrouxovi – jsou Francouzi. Víš něco o dědických zákonech ve Francii?“

„To bohužel ne. Co ty s tím mají společného?“

„Podle zákona dědí dítě půlku otcova majetku. To znamená, že děvče by dostalo polovinu Malrouxových miliónů. I kdyby Malroux sám chtěl dát manželce všechny peníze, nemohl by to udělat.

Půlka všeho, co je v jeho vlastnictví, připadá po jeho smrti automaticky podle litery zákona tomu děvčeti, a ta půlka, to ti řeknu, to musí být sakra balík.“

Projel mnou podivný příšerný pocit.

„Jestli ti únosci děvče zavraždili, a to je pravděpodobné, a jestli Malroux brzy zemře, což je taky pravděpodobné, zdědí všechen majetek Rhea Malrouxová. Proto mě tak překvapuje, když slyším, že se zhroutila – leda ze samé radosti.“

Takže tady mohl být klíč k Odettině smrti.

Nebyl tenhle fingovaný únos jen vhodnou scenérií pro inscenaci vraždy? Nevybrala si mě Rhea jen proto, abych jí posloužil jako zástěrka pro zločin?

Cowley se mě zeptal: „Na co myslíš, Harry? Vypadáš, jako bys polkl chrousta.“

V tom okamžiku se ozval bzučák komunikátoru. Zcvakl jsem páčku.

„Potřebuju vás,“ řval Meadows. „Přijďte ihned ke mně.“

„His Master’s Voice,“ uchechtl se Cowley.

Zvedl jsem se.

„Tak ahoj, Time,“ rozloučil jsem se. „Kdybych pro tebe mohl něco udělat, dej mi vědět.“

Byl jsem rád, že mohu uniknout těm jeho pátravým očím, a zmizel jsem z kanceláře téměř klusem.

II

Kolem poledne se již rozjelo organizované pátrání po Odettě Malrouxové naplno a v takové šíři, že mi z toho bylo až úzko. Kdejaká silnice a cesta z města byla obsazena. Povolali na pomoc i armádu z blízkého vojenského tábora. Víc než tisíc mužů, policie i vojsko, dostalo přiděleny své úseky pátrání po pohřešované dívce, což bylo všechno prakticky hledání jehly v kupě se na.

Nad Palm Bay a Palm City hučely tři helikoptéry a všechny měly přímé rádiové spojení s Meadowsovým hlavním stanem.

Meadows řekl reportérům, kteří tu stále ještě zůstávali v naději, že se něčeho dočkají: „Vsadili jsme všechno vlastně na jeden předpoklad – že pohřešovaná je někde tady v okrese. Domníváme se, že je mrtvá, ale můžeme se mýlit. Jestli je mrtvá, kloním se k přesvědčení, že její mrtvolu vrazi pohodili někde tady, a pak ji zde najdeme. Pakliže je ještě naživu, mohla by být ukryta někde nablízku: v tom případě ji najdeme také. Prohledáme každý dům, každý byt, každou farmu. Lidí máme dost. Bude to chtít čas, ale i kdyby byla padesát mil od téhle kanceláře, dřív nebo později ji najdeme.“

Když novináři odešli, přišel za mnou Renick. Zaskočil mezitím do nemocnice, promluvit si s Walterem Kerbym, protože doufal, že si Kerby přec jen zapamatoval něco, co by mohlo být vodítkem po únoscově stopě.

Meadows se na něho zpytavě podíval.

„Tak máte něco?“

„Ne. Pamatuje si jedině, že ten chlap byl vysoký a ramenatý. Moc nám to nepomůže, ale něco to přece jenom je. Víme, že hledáme vysokého ramenatého chlapa, který kouří lucky strikes, který má dost rozhašené auto a váží kolem sto osmdesáti liber.“

„Jak jste přišli na tu váhu?“ zeptal se Meadows.

„Podle hloubky otisku paty. Barty udělal takový pokus. Jeden z jeho chlapů, co váží sto osmdesát pět liber, tam šlápl do té půdy a otisk vyšel stejně.“

Meadowsovi to zřejmě imponovalo.

„Ještě pár takových informací a budeme moci vydat nákresový snímek.“

Poslouchal jsem to všecko s takovým napětím, že mě až rozbolely svaly.

Pak se rozlétly dveře a vstoupil kapitán Reiger. Jeho široká, plná tvář zářila vzrušením.

„Máme něco!“ řekl. „Nějaký chlap, co žije venku na West Beach, hlásil automobilovou nehodu. Jmenuje se Herbert Carey.

Patří mu na West Beach dragstór. Včera v noci byl s manželkou na návštěvě u příbuzných v Lone Bay. V Lone Bay zaparkoval vůz na parkovišti. Když z parkoviště vyjížděl, vjel dovnitř T.R.3 a Carey se s ním srazil.“

Co mluvil, zvedl jsem se, šel k oknu a zapálil si cigaretu. Zůstal jsem obrácen zády do místnosti. Věděl jsem bezpečně, že jsem musel zblednout. Kdyby se mi podívali do obličeje, zaručeně by poznali, že se se mnou něco děje.

„Byl to vůz Malrouxovy dcery. Carey si zapsal číslo. Přiznává, že nehodu zavinil on. A teď poslouchejte – vůz řídil muž!“ Každé Reigerovo slovo, pronášené tvrdým policajtským hlasem, mě přímo bodalo. „Ten chlap musel být jedním z únosců. Přestože to byla Careyho chyba, chlap nezastavil. Zajel až na konec parkoviště, zaparkoval vůz a utekl.“

Meadows se zeptal: „Proč kruci nehlásil Carey nehodu hned?“

„Dělá vždycky, co mu poručí manželka. Byla to jeho vina a ona mu nedovolila to přiznat. Teprve dnes ráno se rozhodl, že nehodu ohlásí.“

Renick nařizoval: „Musím s ním mluvit.“

„Už je na cestě. Poslal jsem pro něho auto od výpadovky. Bude tady každou minutu.“

„Jestlipak si aspoň toho chlapa dobře prohlédl?“

„Myslím, že ano. Na parkovišti byla sice tma, ale vždyť s ním mluvil.“

V tu chvíli jsem se již zase ovládal. S Careym jsem se však neodvažoval setkat. Odstoupil jsem od okna.

„Já si myslím půjdu radši sednout k sobě. Mám práce nad hlavu,“ řekl jsem a už jsem se hrnul ke dveřím.

„Hej, počkej,“ zavolal na mě Renick. „Zůstaň tady. Chci, aby sis poslechl, co ten chlapík bude povídat.“

Pozná mě Carey? Co když vejde do kanceláře, podívá se na mě a hned vyhrkne: „To je ten chlap!“

Posadil jsem se k prázdnému stolu. V životě jsem nezažil horších dvacet minut čekání.

Reiger, který zatím studoval nástěnnou mapu, najednou prohlásil: „Znáte ten starý stříbrný důl u silnice číslo sedm? Ideální místo, kam pohodit mrtvolu. To bych měl rozhodně dát prohlédnout,“ vzal telefon a začal udílet rozkazy Tihle chlapi jsou profesionálové, pomyslel jsem si. Kam já to Odettino tělo jenom ukryju? Všechny cesty už jsou definitivně zablokovány, víc než tisíc lidí je v akci, kontrolují, prohledávají dům od domu, byt po bytu! Jak se té mrtvoly jenom zbavím?

Zatímco jsme čekali, telefon neustále zvonil. Téměř každých pět minut jsme dostávali hlášení o postupu. Tihle chlapci odváděli skutečně solidní práci. Už prohledali okolí zhruba v rozsahu čtvrtiny mapy. Sledoval jsem, jak se pátrání blíží k naší ulici.

Budou chtít taky prohledávat garáž? Budou chtít prohledávat auto?

Ozvalo se zaklepání a dovnitř vešel Herbert Carey a jeho manželka.

Byl to podivný pár. Tyčila se nad ním jako věž. Lysá lebka se mu leskla potem, a když vstupoval za manželkou dovnitř, žmoulal v ruce nervózně klobouk. Ve tmě na parkovišti jsem mu do obličeje dobře neviděl, a tak jsem se na něho v tu chvíli zvědavě zadíval.

Byla to jedna z oněch těžko popsatelných postaviček, které věčně někdo ovládá a které žijí ve stavu jakési neustálé poplašené nervozity a nikdy nevědí, zda dělají právě to správné v nepravý okamžik anebo to nesprávné v pravý okamžik.

Jeho žena byla mohutná a působila neupravným dojmem. Měla malé tvrdé oči a panovačnou bradu. Šéfem domácnosti byla zřejmě ona. To musel každý vidět na první pohled. Vplula dovnitř, jako by jí tu všecko patřilo, vybrala si rázem Meadowse jako cíl a přešla k útoku.

Tu nehodu, prohlásila, rozhodně nezavinil její manžel. Dokazuje to ostatně skutečnost, že ten chlap utekl. A proč je sem vůbec tahají? Oni se musí starat o kšeft. Dovede si Meadows představit, že osmnáctiletá usmrkaná holka má zvládnout celý podnik, zatímco oni maří čas s policií, a tak mlela dál a dál a Meadows se pokoušel tu záplavu slov nějak zarazit.

Seděl jsem tam, přimrazený hrůzou, a upřeně hleděl na Careyho.

Byla to možná chyba, a neměl jsem to dělat. Můj soustředěný pohled jej upoutal, až se náhle otočil a zadíval se na mě.

Srdce se mi sevřelo, když jsem zpozoroval, jak ztuhl. Pak se odvrátil, ale hned na mě upřel oči znovu. Naše zraky se setkaly.

Měl jsem příšerný pocit, že mě poznal. Drahnou chvíli jsme na sebe hleděli, až on se zase odvrátil, nahrbil ramena a vpadl opět do své role člověka propadlého poplašené nervozitě.

Meadows jeho manželce zatím vysvětloval záležitost s únosem, čímž se poněkud uklidnila.

„Mě nezajímá ta nehoda,“ řekl jí. „Já potřebuju popis toho chlapa.“ Ustoupil od ní a popošel ke Careymu. „Vy jste s ním hovořil?“

Mužíček nervózně přikývl.

„Ano, pane inspektore.“

„Řekněte mi, jak vypadal.“

Carey se podíval na manželku a z ní zpátky za Meadowse.

Upustil klobouk a celý zrudlý jej zvedl.

„Hm, byl to takový chlap jako hora, pane inspektore. Byla tma, Neviděl jsem na něho.“

„Vysoký, ramenatý?“

„Ano, tak.“

„To bych neřekla,“ vložila se do toho paní Careyová. „Statný, to jo, to byl, ale vysoký ne. Byl asi jako vy,“ a ukázala prstem na Meadowse.

Nasupeně se na ni podíval.

„Teď mluvím s vaším manželem,“ okřikl ji. „S vámi budu hovořit později.“

„Můj manžel si nikdy ničeho nevšimne,“ pokračovala žena vytrvale. „Nemá vůbec cenu, abyste se ho na něco vyptával. On a jeho bratr, to je lautr to samý! Co řekne můj, na to není o nic větší spolehnutí než na to; co řekne jeho bratr: To přece musím vědět. Jsme spolu už šestadvacet let.“

Meadows ji očividně ignoroval a zeptal se Careyho: „Takže vy jste měl dojem, pane Carey, že ten člověk je vysoký. Jak vysoký?“

Carey chvíli váhal a pak se podíval omluvně po manželce.

„Těžko říct, pane inspektore. Bylo tam málo světla. Měl jsem rozhodně dojem, že je vyšší.“

Meadows učinil jakýsi podrážděný posunek. Pak ukázal na Renicka.

„Tak vysoký?“

Carey se na Renicka zadíval, znovu upustil klobouk a roztřesenými prsty jej sebral.

„Asi tak. Možná že ještě o něco vyšší.“

Žena vztekle zafrkala.

„Já bych jenom ráda věděla, co se to s tebou děje,“ řekla. „Ten chlap vůbec nebyl vyšší než tady pán,“ a ukázala na Meadowse.

„Měl jsem takový dojem, má drahá, že – že to byl hodně vysoký člověk,“ řekl Carey a otřel si lysou lebku kapesníkem.

Meadows se rázem otočil ke mně.

„Vstaňte, ano?“ nařídil podrážděně.

Byl jsem nejvyšší chlap v místnosti. Pomalu jsem se zvedl. Srdce mi tak mocně bušilo, až jsem měl strach, že to budou slyšet.

„Tenhle pán je obr!“ pravila žena. „Pořád ti říkám, že tamten vůbec zvlášť vysoký nebyl.“

Carey na mě upřeně hleděl.

„Mně připadá,“ řekl váhavě, „že tenhle pán je asi stejně statný a vysoký jako ten chlap z toho vozu.“

Posadil jsem se. Carey ze mě nespouštěl oči.

„No dobrá. Tak mi řekněte, co se stalo. Vy jste se s tím chlapem srazil?“ zeptal se Meadows.

Carey ode mě pomalu odvrátil oči.

„Byl jsem ve voze a couval jsem. Zapomněl jsem rozsvítit světla. A zacouval jsem přímo do jeho vozu. Prostě jsem ho neviděl.“

„Prosím tebe, nic takovýho jsi neudělal! Vycouval jsi a ten chlap se najednou přihnal a sám do tebe narazil. Potom se do nás dal jako nějaký sprosťák a jel pořád dál. Když zaparkoval auto, utekl. Jestli to nebyla jeho vina, proč teda utíkal?“

„Mně je úplně jedno, čí to byla vina,“ utrhl se Meadows. „Já mám jediný zájem: toho chlapa chytit. Podívejte se, vážený pane,“ pokračoval, obraceje se na Careyho, „všiml jste si na tom člověku ještě něčeho jiného? Mohl byste aspoň přibližně odhadnout jeho věk?“

„Podle hlasu a pohybů bych řekl tak slabě přes třicet,“ prohlásil Carey. Podíval se s nadějí v očích na manželku. „Neřekla bys, má drahá?“

„Jak, prosím tebe, můžeš podle hlasu někomu hádat stáří?“ odsekla uštěpačně. „Můj manžel čte detektivky,“ pokračovala, obracejíc se přitom na Meadowse, „čte a čte a v jednom kuse čte – hlavu má věčně v nějaké knížce. Lidi by vůbec detektivky číst neměli – je to nezdravá četba.“

„A vy byste jeho věk odhadnout, nedovedla?“ zeptal se Meadows.

„Snad i dovedla, ale neudělám to. Jsem přesvědčená, že člověk by neměl uvádět policii na špatnou stopu,“ a proklála manžela bleskem svých pohledů.

„Všiml jste si aspoň přibližně, co měl ten člověk na sobě, pane Carey?“

Mužíček zaváhal.

„Nechci to říkat nějak určitě, ale měl jsem takový dojem, že to byl nějaký sportovní oblek. Mohl být i hnědý. Když vystoupil z auta, zdálo se mi, že sako má velké našité kapsy, takové ty vyboulené, se skladem uprostřed.“

„Prosím tebe, jak tu můžeš tak stát a povídat tady tomu pánovi takové nesmysly, to teda nevím,“ skočila mu do řeči opět manželka. „Byla tma: barvu obleku jsi rozhodně rozeznat nemohl, aspoň ne se svýma očima,“ Obrátila se na Meadowse. „Bodejť, to víte, chytá se ho marnivost. Měl by nosit brejle. Věčně mu to opakuju. Bez brejlí by neměl vůbec řídit.“

„Podívej, Harrieto, tak špatný zrak zase nemám,“ ohradil se Carey, jako by v něm ožila trocha odvahy, „brýle potřebuju jenom na práci zblízka.“

Meadows ukázal na noviny, které ležely na jeho stole asi šest stop od Careyho.

„Přečtete ty titulky z toho místa, kde stojíte, pane Carey?“ Carey bez váhání titulky přečetl.

Meadows se podíval po Renickovi, pokrčil rameny a pak se zeptal: „Měl ten člověk na hlavě klobouk?“

„Ne, pane inspektore.“

Meadows po ženě vrhl sarkastický pohled.

„S tím souhlasíte?“

„Neměl na hlavě klobouk, ale to ještě neznamená, že ho neměl vůbec,“ odpověděla rozdurděně.

„A držel nějaký v ruce?“

Nejdřív zaváhala a pak vztekle řekla: „To jsem si nevšimla.“

Zatímco se odehrával tento rozhovor, Carey se na mě opět zadíval se zmateným výrazem v očích.

„Pane Carey,“ obrátil se na něho Meadows, „byl ten člověk tmavovlasý nebo světlovlasý?“

„To říct nemůžu, pane inspektore. Nebylo na to dost světla.“

„Mluvil s vámi?“

„Řval na nás,“ vložila se do toho opět jeho manželka. „Věděl, že je to jeho vina. Věděl…“

„Poznal byste jeho hlas, kdybyste jej slyšel?“ zeptal se Meadows, nevěnuje pozornost přerušení.

Carey zavrtěl hlavou.

„To bych myslím nepoznal, pane inspektore. Řekl toho hrozně málo.“

„V kolik hodin se ta nehoda stala?“

„V deset deset. Zvlášť jsem se díval na hodinky.“

„A pak tedy ten člověk utekl? Kam šel?“

„Myslím, že nasedl do auta a čekal venku před parkovištěm. Ale na jedno se pamatuju: když utekl, slyšel jsem, že startovalo nějaké auto a odjíždělo.“

„To auto jste neviděl?“

„Ne, ale viděl jsem rozsvícená přední světla.“

„Kterým směrem auto jelo?“

„K letišti.“

Meadows přestal přecházet po místnosti a zůstal hledět na Careyho a pak se podíval na Renicka, který si vše zaznamenával.

„K letišti?“

„No, to auto mohlo jet taky na West Beach, co je za letištěm. Nechtěl jsem nijak…“

„Letiště!“ vykřikl Meadows. „To je nápad!“ Náhle se jej zmocnilo vzrušení. „Kruci, to je ale nápad! Zkontrolovali jsme si letiště, Johne?“

Renick zavrtěl hlavou.

„Ne. Počítali jsme, že by se neodvážil brát děvče do letadla. Ale jestli myslíte, prověříme si to…“

„Musíme si prověřit všechno,“ řekl Meadows. „Chci seznam všech cestujících, kteří odlétali z letiště mezi půl jedenáctou a půlnocí. Zařiď to, Johne.“

Byl jsem již tak rozrušen, že jsem téměř nevydržel sedět.

Pak se Meadows otočil na Careyho: „To bude myslím prozatím všechno, pane Carey. Děkuji vám za vaši pomoc. Kdybych se vás ještě potřeboval na něco zeptat, spojím se s vámi.“

Manželka se hrnula ke dveřím.

„Pojď, Herberte, už jsme tady promařili času dost.“

Carey vykročil za ní, pak se ale ještě na okamžik zastavil a podíval se na mě. Neodvažoval jsem se pohlédnout mu do očí.

Vytáhl jsem zásuvku u stolu a vyndal z ní nějaká lejstra, jako bych na něho úplně zapomněl.

Slyšel jsem, že říká Meadowsovi: „Promiňte, pane inspektore, ale kdo je tamhle ten pán?“

Už je to tady, pomyslel jsem si a srdce jako by mi stiskla něčí ledová ruka. Zvedl jsem oči od papírů.

Carey ukazoval na mě.

Meadows, zřejmě překvapen, odpověděl: „To je Harry Barber, můj pověřenec pro tiskové záležitosti.“

„Proboha živýho, pojď už! Jestli ty nemáš nic lepšího na práci, než abys mařil tady pánům čas, já mám!“

Zdráhavě a s pohledem upřeným na mě se Carey nechal odvést z kanceláře.

A zavřely se za nimi dveře.

Kapitola 9.

I

Meadows podotkl: „To je ženská!“ Posadil se za stůl.

„Co si myslíte, Johne? Já bych si přisadil spíš na svědectví Careyho.“

„To jistě,“ přikývl Renick. „A máme ještě jednoho svědka: Kerby taky říkal, že ten chlap byl vysoký a ramenatý. Trochu se nám to začíná tříbit. Víme, že ten chlap, co sháníme, měří kolem šesti stop, váží sto osmdesát liber, měl na sobě tmavý sportovní oblek s vypouklými našitými kapsami, byl bez klobouku, kouří lucky strikes a má rozhašené auto. Myslím, že můžeme dát dohromady jeho nákresový snímek.“ Najednou se obrátil na mě: „Kolik vážíš ty, Harry?“

„Tak sto devadesát, řekl bych,“ dostal jsem ze sebe přiškrceným hlasem. „Co s tím má co dělat moje váha?“

„Mám nápad. Carey říkal, že ty jsi asi tak stejná vazba i stejně vysoký jako ten chlap. Vyfotografujeme tě, obličej se zaretušuje a dáme to do novin. A zeptáme se, jestli někdo neviděl člověka, kterého by mu ta fotografie připomínala, někde poblíž parkoviště v Lone Bay anebo někde kolem Pirátů.“ Podíval se na Meadowse.

„Co si o tom myslíte, pane státní zástupce?“

„To je báječný nápad!“ hořel Meadows nadšením. „A uděláme ještě něco lepšího.“ Zavolal sekretářku. „Slečno Lehamová, prosím vás, seberete se a hned teď půjdete koupit tady pro pana Barbera sportovní oblek. Musí být tmavohnědý a musí mít našité kapsy, takové ty vypouklé se skladem uprostřed, a kupte něco spíš nenápadnějšího. A prosím vás, pospěšte si, potřebuju to co nejdřív.“

Slečna Lehamová si mě prohlédla, přikývla a odešla.

„A zatímco budeme čekat, sežeňte mi, Johne, prosím vás, seznam těch pasažérů. Chci jména všech cestujících, kteří z letiště odlétali mezi desíti třiceti a půlnocí.“ Pak se obrátil na mě: „Co takhle menší článeček o mně, nenapsal byste – něco čistě osobního, o mých koníčcích a o mém soukromém životě s dětmi a o manželce, však vám to nemusím povídat. Všecko si vytáhnete z mých materiálů. Takhle kdybyste to mohl dostat do Timesů nebo do Newsweeku.“

Když jsem se ocitl za zavřenými dveřmi své kanceláře, posadil jsem se bezvládně za stůl. Měl jsem pocit, že jsem v pasti. Ten Renickův nápad s fotografií může být nebezpečný. I když jsem si byl téměř jist, že mě u Pirátů nikdo neviděl, věděl jsem jako novinář ze zkušenosti, že to není úplně stoprocentní: vždycky tu je možnost, že mě viděl někdo, koho já jsem nezaregistroval. A to platí i o parkovišti v Lone Bay. Na letišti jsem taky udělal hloupost. Bylo tam sice plno, ale nějaký náhodný čekající divák by se na mě mohl upamatovat, jakmile se objeví fotografie.

Avšak ze všeho nejpříšerněji mě tížil problém, jak se zbavím Odettinny mrtvoly. Musim to udělat dnes večer. Déle než do dnešního večera ji v kufru schovávat nemohu. Budu si muset půjčit auto. A moje panika neskonale vzrostla, když jsem si vzpomněl, jak strašně hluboko mám do kapsy. Budu muset jít k nám do správkárny a půjčovny aut a přemluvit mistra, aby mi půjčil auto, aniž bych mu musel složit obvyklou zálohu. V náprsní tašce jsem měl přesně dva dolary a neměl jsem ponětí, kolik by mohla mít Nina. A v zaměstnání mohu brát nějaké peníze nejdřív koncem týdne.

Až budu mít auto, budu muset přenést Odettinu mrtvolu ze svého vozu do druhého. A jak to provedu, aniž budu bezpečně vědět, že mě Nina naraz nepřekvapí? Budu to muset udělat, teprve až půjde spát. Budu jí muset říct, že budu pracovat dlouho do noci, a až bude spát, musím to zvládnout.

A co když mě některý z těch pátrajících překvapí přímo při činu?

Bylo to fantasticky riskantní a při pomyšlení, co mě čeká, mi šla hlava kolem.

Neměl jsem čas o tom uvažovat dále, protože telefon začal nepřetržitě vyzvánět. Musel jsem napsat ty články o Meadowsovi.

Když jsem zrovna jeden článek dokončoval, vešla slečna Lehamová s oblekem a za ní Renick.

Když jsem oblek spatřil, příšerně ve mně píchlo. Byly to přesně tytéž šaty, co mám. Ten oblek jsem si koupil brzy poté, co mě pustili z vězení, abych měl něco nového na sebe.

Když slečna Lehamová odešla, řekl Renick: „Hoď to na sebe, Harry. Fotograf čeká. Chtěli bychom ty fotky dostat do večerních vydání.“

Oblékl jsem si šaty a šel s ním dolů za policejním fotografem. Do půl hodiny jsme měli tucet kopií a mohli jsme je rozhodit po novinách.

Měl jsem strašlivý pocit, jako bych páchal sebevraždu, když jsem sestavoval svůj vlastní popis a lepil jej na zadní stranu fotografií. Odnesl jsem pak snímky k Meadowsovi do kanceláře a předal mu je.

Můj obličej byl sice na fotografii zaretušován, ale přesto jsem se stále poznával.

Meadows si fotografie důkladně prohlédl, pokýval hlavou, zavolal slečnu Lehamovou a řekl jí, ať je rozešle do místních novin.

Když odcházela, vešel Renick.

„Mám pro vás ten seznam pasažérů,“ oznamoval. „Moc nám nepomůže. Od desíti třiceti do půlnoci startovala pouze dvě letadla. Jedno do Japonska a druhé do San Franciska. To do Japonska jsem vyloučil. Letadlo do Friska mělo na palubě patnáct pasažérů.

Čtrnáct z nich byli obchodníci s manželkami. Jezdí pravidelně a hosteska je všechny zná osobně. Ta jediná zbývající pasažérka byla nějaká mladá dívka a cestovala sama.“

„To nám není k ničemu dobré. Hledám dívku, která cestovala společně s chlapem. Únosce děvče možná postrašil, takže cestovalo s ním. Kdo byla ta dívka, co cestovala sama?“

„Je zapsaná jako Anna Harcourtová,“ odpověděl Renick. „Hosteska si jí zvlášť dobře všimla. Vlasy měla nápadně rezaté. Odetta Malrouxová prý to rozhodně nebyla.“

Ta neviditelná tvrdá, chladná ruka, která mi svírala hrdlo, jako by trochu povolila. Najednou jsem cítil takové slabo v kolenou, že jsem si musel sednout.

Meadows mrštil seznamem do koše na papíry.

„Hm, byl to pokus. Možná že budeme mít s fotografií větší štěstí.“

Bylo po sedmé. Pořád jsem ještě zůstával a poslouchal telefonická hlášení o postupu pátrání, až v osm hodin jsem se zeptal Renicka: „Můžu teď domů? Kdyby něco vypuklo, zatelefonuj mi.“

„To víš, že jo, Harry. Můžeš plavat.“

Vrátil jsem se k sobě do kanceláře a zatelefonoval Nině.

„Možná že se trochu zpozdím,“ oznámil jsem jí. „Co děláš dnes večer?“

„Nic, počkám na tebe.“

„Podívej, proč by sis nezašla do kina? Nemá cenu, abys seděla doma sama. V Kapitolu dávají bezvadný film. Běž se na něj podívat.“

„Mně se samotné nechce, Harry. Počkám na tebe.“

Jak bych ji jenom z toho domu mohl na pár hodin dostat?

„Byl bych rád, Nino, kdybys šla. Jsi teď pořád doma sama.“

„Ale, Harry, mně se nechce. Jít jen tak sama, to se mi nezdá, i kdybychom si to teď mohli klidně dovolit. Kdy se vrátíš? Mám ti schovávat večeři?“

Vzdal jsem se. Kdybych na ni ještě naléhal, aby šla ven, mohla by pojmout nějaké podezření.

„Myslím, že dorazím asi za hodinu. Jo, můžeš mi něco schovat. Tak ahoj, na shledanou.“

„Představ si, Hárry, že jsem pořád nenašla ty klíče od vozu.“

Jako by do mě píchla.

„Stejně se s autem nedá jet, tak co si s tím děláš hlavu? Zatím ahoj,“ zavěsil jsem.

Hodnou chvíli jsem tam zůstal jen tak sedět a upíral oči tupě na hodiny na stole. Nina chodí obvykle spat kolem jedenácté. Budu muset čekat nejmíň do jedné, než se budu moci odvážit s Odettinou mrtvolou něco podniknout. Jak se ten úkol přibližoval, cítil jsem, že se z toho začínám celý třást. Ale udělat to musím. Kam jen tu mrtvolu pohodím? Mám se odvážit a zajet do toho starého stříbrného dolu? Věděl jsem, že ten již prohledali. Není pravděpodobné, že by tu pátrali dvakrát. Kdyby se mi podařilo dostat se tam, aniž by mě někdo zpozoroval, nemuselo by se její tělo už nikdy najít.

Jenomže dostanu se tam? Než jsem odešel z operační místnosti, studoval jsem na mapě, kde hodlá Renick rozvinout další pátrání.

Pátrací čety postupovaly po silnici od stříbrného dolu směrem k našemu domu. Kolem jedné by na silnici mohl být čistý vzduch, ledaže bych tu potkal nějaké hlídkující auto. Vzhledem ke svému postavení tiskového pověřence u samého státního zástupce by se mi mohlo podařit je obalamutit a projet, ovšem za předpokladu, že vydržím s nervy – a to byl velký otazník. Například v tomhle okamžiku jsem měl nervy škaredě rozhozené. Byl jsem v strašném stavu.

Než vůbec budu moci něco podniknout, musím si vypůjčit auto.

To je první krok.

Vyšel jsem z kanceláře a dojel autobusem do naší místní autosprávkárny a půjčovny. Když jsem vcházel dovnitř, bylo za pět minut tři čtvrti na devět.

V malém kumbálku, který sloužil jako kancelář, seděl teď Brown, osmnáctiletý mladík, kterého jsem velmi dobře znal. Četl dostihové zprávy. Ulevilo se mi, když jsem zjistil, že tu není ani vidu po starém Hammondovi, majiteli půjčovny.

„Ahoj, Tede,“ pozdravil jsem, když jsem strčil do dveří a otevřel je. „Koukám, že máš plné ruce práce.“

Hoch se rozpačitě pousmál. Položil noviny a vstal.

„Dobrý den, pane Barber,“ pozdravil. „Zrovna jsem se pokoušel vybrat vítěze. Kruci, potřeboval bych nějakou kliku. Už tejden mi koníčky ne a ne vyjít.“

„Mně zaběhnou blbě pokaždé,“ řekl jsem. „Podívej, Tede, já měl taky hroznou smůlu. Rozsypal se mi můj packard. Vyplivla mi rychlostní skříň.“

Chlapcova tvář ožila jakýms takýms soucitným zájmem.

„Těbůh. To je mi líto. Ale to je dost velká věc.“

„Hm. Potřebuju si na dnes večer půjčit auto. Měl bys něco pro mě?“

„To víte, že jo, pane Barber. Tamhle zrovna ten chewy, toho byste si mohl vzít. Jenom na dnes večer?“

„Ano, jenom na dnes. Přivezu ho hned ráno.“ A již jsem se hnal k chevroletu. „Mám nakvalt rande v Palm Bay.“

„Budu vás ale muset poprosit, abyste mi vyplnil tady to lejstro, pane Barber. A budete muset složit třicet dolarů jako zálohu a pojistné.“

Na okamžik jsem se zastavil.

„Tede, hrozně pospíchám. A nemám s sebou ani cent. Zítra to vyrovnám.“

Hoch se poškrábal na hlavě a bylo vidět, že je celý zmatený.

„Myslím, že pan Hammond by tohle hrozně nerad viděl, pane Barber. A já bych si to na svou odpovědnost ani nemohl vzít.“

Donutil jsem se zasmát.

„Co tě to, prosím tě, Tede, popadlo? Kruci vždyť já k vám chodím přes deset let. Pan Hammond by byl určitě rád, kdyby mi mohl vyhovět.“

Teddova tvář se rozjasnila.

„No jo, to máte, myslím, pravdu, pane Barber. Kdybyste mi jenom ten formulář teda, podepsal, jo? A zítra, až vůz přivezete zpátky…“

„To víš, že jo.“

Vešel jsem za ním do kanceláře a netrpělivě jsem čekal, až najde lejstro. Konečně papír našel a rozestřel jej přede mnou na stůl.

Zrovna když jsem vytahoval pero, vjíždělo do garáží auto.

Pan Hammond.

Stačilo přijít o minutu dřív a byl jsem touhle dobou pryč. Teď jsem však věděl, že mám na krku tvrdé dohadování. Poznal jsem to ihned, protože když mě spatřil, výraz v jeho tváři se proměnil.

Když vešel do kanceláře, nějak se mi přece jen podařilo usmát.

„Dobrý večer, pane Hammonde,“ pozdravil jsem. „Koukám, že si nedáte s prací pohov ani pozdě večer.“

„Dobrý,“ odpověděl úsečně na můj pozdrav. Pak si přísně změřil Teda. „Co je?“

„Půjčuju si chewyho,“ řekl jsem. „Mám rozhašenou rychlostní skříň. Budu vás prosit, abyste si k nám někdy příští týden pro auto přijel. Mám nějakou naléhavou schůzku v Palm Bay a nutně potřebuju auto.“

Malinko jako by roztál.

„To je v pořádku. Laskavě mi vyplníte tady ten formulář, pane Barber. Bude to třicet dolarů za benzín, pojistné a záloha.“

Začal jsem vyplňovat formulář. Ruka se mi tak silně třásla, že jsem nepoznával vlastní písmo.

„Vyrovnám se s vámi zítra, až auto přivezu zpátky,“ podotkl jsem co nejsamozřejměji. „Ta schůzka mi přišla tak nečekaně, že jsem nestačil před zavřením do banky. Vyrovnám se s vámi zítra.“

Rozmáchlým gestem jsem formulář podepsal a posunul před něj.

Ani se na papír nepodíval.

„Dej mi sem úvěrovou kartu pana Barbera, Tede,“ poručil chlapci.

Ted mu podal kartu a pak vyšel ven do haly. Zřejmě ho to nějak vyvedlo z míry.

Hammond přelétl pohledem kartu, pak se podíval na mě a z jeho očí se na mě díval zatvrzelý výraz.

„Pane Barber, dlužíte mi sto padesát dolarů za opravy, benzín a olej,“ řekl:

„Jistě; to vím. To taky vyrovnám zítra,“ slíbil jsem. „Je mi líto, že jsem to nechal tak dlouho.“

„Budu opravdu rád, když to vyrovnáte.“ Na chvíli se odmlčel a pak řekl: „Lituju, pane Barber, ale dokud nezaplatíte, nemůžu vám už poskytnout další úvěr.“

Téměř jsem se přestal ovládat. Se zaťatými pěstmi jsem na něho spustil: „Podívejte se, já to auto nutně potřebuju. Chodím k vám s každou maličkostí a pro všechno už deset let. Takhle se přece se starými zákazníky nejedná. A ani bych vás o tuhle laskavost nežádal, kdybych to nepotřeboval skutečně naléhavě.“

„Jestli potřebujete do Palm Bay, jezdí taky autobus. Na účet jste mi nezaplatil ani cent už osmnáct měsíců,“ pravil Hammond.

„Mluvil jsem o tom s vaší paní kolikrát. A vždycky slyším stejnou historku: ‚Zítra se vyrovnám.‘ Lituju, další úvěr vám neposkytnu. Chevrolet můžete dostat, ale nejdřív musíte zaplatit zálohu a vyrovnat účet. A to je poslední slovo.“

V tu chvíli mi bylo tak zle, že bych se nejraději neviděl. Já to auto musím mít! Závisí na něm můj život!

„Ocitl jsem se skutečně v hrozně, hrozně naléhavé situaci,“ začal jsem ho přemlouvat a snažil jsem se ovládnout hlas. „To auto dnes nutně potřebuju. Víte, co udělám. Nechám vám tu jako zástavu manželčiny šperky. Má to cenu několika set dolarů. Zítra zaplatím celý účet. Možná že jste to ještě neslyšel, ale už mám místo. Pracuju jako tiskový pověřenec u státního zástupce.“ Vyndal jsem novinářskou legitimaci a podal jsem mu ji.

Podíval se na ni a dal mi ji zpátky.

„Jestli pracujete u státního zástupce, pane Barber, měl byste si nejradši vzít policejní vůz, když je to tak hrozně nutné. Ty šperky vaší paní nechci. Takhle já kšeft nevedu.“

Pak jsem si náhle vzpomněl, že v kufru mého packardu je aktovka s pěti tisíci dolary! Co to vlastně dělám, že tady stojím a prosím tohohle šaška, aby mi laskavě udělal nějakou milost, když zatím bych si mohl tu jeho pitomou správkárnu koupit se vším všudy, kdybych chtěl. Musím nějaké ty peníze použít! Je to sice nebezpečné, ale ne tolik, jako kdybych nechal Odettinu mrtvolu v garáži.

„No tak jestli se k tomu stavíte takhle, můžete mi laskavě vlézt na záda,“ řekl jsem a vyšel ven.

Asi míli od našeho domu je servis s celonočním provozem. Až Nina bude spát, zajdu tam a půjčím si auto od nich a zaplatím jim penězi z výkupného.

Vykročil jsem po dlouhé cestě vedoucí k naší vilce. Asi v půli cesty jsem viděl, že proti mně jdou po opačné straně silnice dva policajti. Před domem jedněch našich sousedů se na okamžik zastavili, pak jeden strčil do branky, otevřel ji a šel po cestičce k domu. Druhý policajt pokračoval dál k vedlejšímu stavení.

Takže domovní prohlídky pokročily již do naší ulice.

Strach mi sevřel srdce. Přidal jsem do kroku. Když jsem konečně zahlédl naši vilku, strnul jsem náhle, jako když mě omráčí.

Dveře od garáže, které jsem předešlé noci zamkl, byly otevřeny.

Dlouhou chvíli jsem tam jen tak zůstal němě stát a bojoval s nutkáním otočit se a utíkat a utíkat pořád pryč. Našli už mrtvolu?

Čekají snad někde v skrytu, aby mě mohli zatknout?

Z domu naproti přes ulici vyšel jeden z oněch dvou policistů.

Pátravě se po mně podíval.

Vzmužil jsem se a zamířil po silnici k domovu.

II

Když jsem kráčel po cestičce, spatřil jsem Ninu, jak stojí s dvěma vojáky u packardu. Uslyšeli moje kroky a všichni tři se otočili.

„Konečně, to je můj manžel,“ řekla Nina.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ji. „Co se děje?“

Oba vojáci byli vlastně ještě děti. Jeden byl dost zavalitý blonďák s baculatým růžovým obličejem. Bylo mu zřejmě horko a nudil se. Druhý byl takový pomenší, černovlasý a podle výrazu zřejmě rázný a horlivý. Působil dojmem, že ke všemu zaujímá zásadně nepřátelské stanovisko a že jde do všeho tvrdě. Ihned mi bylo jasné, že musím zvládnout v prvé řadě jeho.

„Je to vaše auto?“ zeptal se brunet.

Nebral jsem ho na vědomí a obrátil jsem se k Nině: „Co to má znamenat?“

„Hledají tu unesenou dívku,“ odpověděla. Hlas i výraz její tváře prozrazoval podrážděnost. „Chtějí otevřít ten kufr.“

V tu chvíli jsem již chytil druhý dech. Zmocňovalo se mě takové zoufalství, že jsem zapomněl mít strach.

„Snad si nepředstavujete, že ji mám zrovna tam, co?“ řekl jsem tomu tlusťochovi a podařilo se mi jakž takž se zasmát.

Rozpačitě se zašklíbil.

„To ne, pane Barber. Pořád říkám tady Joeovi…“

„Tak otevřete ten kufr?“ dožadoval se brunet. „Mám rozkaz prohledat všechny domy a každé auto tady v té ulici, a to taky udělám.“

„Řekla jsem mu, že jsem ztratila klíče,“ pokračovala Nina. „Požádala jsem, aby počkal na tebe, Harry. Už nějakou dobu čeká.“

„Lituju,“ obrátil jsem se na bruneta, „ale nemám ani svoje klíče. Nechal jsem je u zámečníka. Dělá mi náhradní pro manželku.“

Zůstal na mě hledět: z jeho pronikavých očí na mě zíralo podezření.

„To je zlá věc,“ pokrčil rameny, „mám povolení k prohlídce. Jestli nemáte klíče, budu muset kufr otevřít násilím.“

„Ty klíče vám můžu dát ráno,“ řekl jsem a snažil jsem se vší mocí, aby to znělo, jako by vůbec o nic nešlo. „Přijďte zítra ráno a rád vám kufr otevřu.“

„Pojď, Joe,“ naléhal tlusťoch na druhého vojáka. „Máme prohledat ještě půlku téhle zatracené ulice a je už pozdě.“

Joe však na něho nedal. Viděl jsem, že z toho chce udělat velkou záležitost.

„Ten kufr otevřu násilím,“ rozhodl černovlasý voják, poodešel ode mě a rozhlížel se po garáži. Zahlédl hever a popadl jej.

„Poslyšte, tak pozor,“ postavil jsem se před kufr. „Zničíte mi auto! Na, podívejte se na tohle,“ řekl jsem a podal jsem mu novinářský průkaz.

Zůstal na něj civět, ale nedotkl se jej.

„No a co?“ Netrpělivě zamával heverem v ruce. „Mně je úplně fuk, kdo jste. Mám rozkaz prohledat do jednoho všechna auta v téhle ulici a taky to udělám.“

Podíval jsem se na Ninu.

„Naproti přes cestu je policajt. Skoč pro něho.“

Když Nina vyběhla z garáže, Joe vztekle prohlásil: „A po žádným policajtovi mi taky nic není! Ten kufr otevřu! Uhněte!“

Nehnul jsem se z místa.

„Nenechám si od vás zničit auto,“ řekl jsem. „Otevřu vám kufr zítra ráno, až budu mít klíče, a dřív ne.“

Dlouhou chvíli jsme na sebe jenom hleděli, až voják nakonec hodil hever na zem.

„No dobrá, když to chcete takhle, prosím. Pojď, Hanku, toho frajera vodsunem. Ten kufr musím votevřít!“

„Ale Joe,“ namítl tlusťoch rozpačitě. „Já nerad žádný násilí. Počkejme na toho policajta.“

„Poslouchám rozkazy,“ odsekl. Znovu se mi podíval přímo do očí. „Tak uhnete, anebo vás mám z cesty dostat sám?“

„Vy si koledujete o prokurátora, vojáčku,“ pohrozil jsem mu. „Jenom si zkuste nějakou násilnost a budete toho litovat!“

Joe se podíval na Hanka.

„Tak pojď, toho chlapa vodsunem. Jestli se mu něco stane, bude to funus, kterej si sám spískal,“ a už se hrnul na mě. V tu chvíli přicházela Nina s jedním z oněch policajtů, co jsem viděl na protější straně silnice.

Když vstoupil policista, vysoký, mohutně stavěný chlap, do garáže, Joe se zastavil.

„Co se děje?“ zeptal se policista.

„Já se chci podívat dovnitř do toho kufru,“ hlásil mu Joe. „Ten chlap nemá klíčky. Mám svoje rozkazy. Chci ten kufr otevřít násilím, ale von říká, že nesmím.“

„Kde je klíček?“ otočil se policista na mě.

„U zámečníka,“ odpověděl jsem. „Dávám dělat rezervní.“

Zůstal na mě hledět a drbal se přitom tlustým prstem na hlavě, jež tvarem silně připomínala nábojnici.

„U kterého zámečníka?“

To jsem čekal.

„Nevím. Dal jsem klíče sekretářce, aby to zařídila.“ Podal jsem mu novinářský průkaz. „Pracuji pro státního zástupce. Klíček tady budu mít zítra ráno. Pak kufr velice rád otevřu. Není v něm nic, ale pokud to tady našeho přítele aspoň trochu uspokojí, otevřu mu jej zítra. Chápejte, že bych byl blázen, abych si od něho nechal rozbít zámek.“

Policista si prohlédl novinářský průkaz a pak se podíval zamračeně na Joea.

„Podívejte se, vojíne, v tomhle případě nemusíte tak naléhat,“ řekl. „My pána dobře známe. Kvůli čemu se tak rozčilujete?“

Joe vyhrbil ramena. Jeho výraz byl ještě nepřátelštější.

„Mně je úplně jedno, kdo to je. Mám svoje rozkazy a ty splním.“

„Jestli zámek rozbijete, vojíne,“ řekl policista, „ponesete plnou odpovědnost. Budete to muset zaplatit.“

„Dobrá, tak to zaplatím,“ řekl Joe. „Ale otevřu to násilím.“

Policista pokrčil rameny a otočil se na mě.

„Souhlasíte s tím takhle, pane Barber? Ať tedy ten zámek rozbije. Zaplatí to.“

Téměř jsem nedýchal.

„Ne, takhle s tím rozhodně nesouhlasím,“ řekl jsem. „Je to starý vůz. Nový zámek taky třeba vůbec nemusím dostat. Tenhle vůz má porouchanou rychlostní skříň. Stojí v garáži už kolik dní. Když mi nevěříte, zkuste s ním hnout.“

„Jóó?“ uchechtl se Joe. „A jak nastartujem motor bez klíčku od zapalování? Uhněte! Já ten sakramentskej kufr votevřu!“ a zase popadl hever.

Nepohnul jsem se z místa.

„Víte, jak to uděláme?“ rozhodl jsem. „Zavolám poručíkovi Renickovi. Jestli bude chtít, aby se kufr otevřel, pak ať to ten kluk otevře.“

Policajtův obličej se rozzářil.

„To je nápad, ale s poručíkem promluvím já.“

Joe hodil hever zhnuseně na zem.

„Policajti!“ Z jeho hlasu zaznívalo hořké pohrdání. „No jo, jen si hrejte do ruky, ale já to tak nenechám a budu to hlásit veliteli. Nemyslete si, že tím to končí – to teda vůbec nekončí! Pojď, Hanku, jdem vodsud,“ a oba vojáci odcházeli po cestičce, zatímco policista za nimi hleděl se smíšenými pocity.

„Jankové!“ poznamenal zhnuseně. „Něco jim začne strašit v hlavě a nic jim to z palice nevyžene.“

„Díky,“ řekl jsem, když jsem opět popadl dech. „Že bych si nechal rozmlátit auto, to bych musel být opravdu blázen.“

„Bodejť, to je pravda. Takže fajn, pane Barber.“

Zasalutoval Nině a odcházel po cestičce.

„Zaplaťpámbu! To byla ale bestie, ten kluk,“ řekla Nina. „Měla jsem na něho šílený vztek. Hned jak jsem ho viděla, povídám si, že s ním budou trable.“

Zavřel jsem vrata od garáže.

„Radši to zamknem,“ řekl jsem. „Nemám chuť, aby mi sem tajně vlezl. Ten by toho byl schopen.“

Dala mi klíče a já jsem vrata zamkl.

Šli jsme spolu k domu.

„Co se děje, Harry? Prý si myslí, že je ta holka mrtvá. Všude se mluví jenom o ní. Co je?“ ptala se Nina když jsme vešli do haly.

„Nevím. Dej mi něčeho napít, prosím tě. V téhle šílené štvanici lítám celý den a už sotva pletu nohama.“

Sundal jsem si sako a hodil je na pohovku, pak jsem se posadil do lenošky a povolil si kravatu.

Nina mi namíchala whisky se sodou.

„Co uděláme s tím autem?“ zeptala se.

„Bude to muset počkat. Teď si novou rychlostní skříň nemůžeme dovolit.“

Přinesla mi sklenku až k lenošce.

„Chceš cigaretu?“

„Ano.“

Podala mi ji.

„Zapalovač mám v kapse.“

Šla k pohovce a sáhla do kapsy u saka. Zřejmě mi to už nemyslelo. Tolik jsem si zvykl, že se o mě starala.

„Harry!“

Tón jejího hlasu mě rázem vyburcoval.

Držela moje i svoje klíče od auta v ruce a zírala na mě v němém údivu.

Cítil jsem, jak mi náhle vyschlo v hrdle.

Podívala se na mě.

„Harry!“

Následovala dlouhá pauza: jen jsme na sebe hleděli, ale pak mi vyklouzla sklenka s whisky: z ruky a roztříštila se o parkety.

Kapitola 10.

I

Hodiny v hale začaly odbíjet devět. Tvrdé, kovové údery jako by naplňovaly celou místnost.

Vstal jsem a tupě zíral na střepy a rozlitou whisky na zemi.

„Já to uklidím,“ řekl jsem a zamířil ke dveřím.

„Harry…“

„Hned jsem zpátky.“

Musel jsem vydýchnout: Věděl jsem, že jsem bledý jako křída.

V hlavě mi vířilo a zachvátila mě panika. Zoufale jsem se snažil vymyslet si nějakou přesvědčivou lež, ale na nic jsem nemohl přijít.

Popadl jsem v kuchyni hadr a šel chodbou zpátky do haly.

Spatřil jsem, jak se Nina potýká s předními dveřmi a snaží se je otevřít. Když jsme se totiž vrátili, zastrčil jsem obě zástrčky. Horní šla ztuha a Nina se ji marně snažila odstrčit.

„Kam jdeš?“ zakřičel jsem na ni a zahodil hadr.

Podívala se na mě přes rameno. Měla obličej stažený a bílý jako křída a oči nepřirozeně velké.

„Do garáže.“

Podařilo se jí zástrčku vysunout právě v okamžiku, kdy jsem k ní přistoupil a násilím ji zadržel.

„Tam nepůjdeš! Dej sem klíče!“

„Pust mě!“ Vytrhla se mi, bleskem ode mě odskočila a s rukama za zády se opřela o stěnu. Ňadra v bílé blůzce se jí zdvihala a klesala pod náporem zběsilého oddychování.

„Dej sem ty klíče!“

„Nepřibližuj se ke mně! Cos to udělal?“

„Dej sem ty klíče!“

„Nedám.“

Musel jsem je z ní dostat. Běžel jsem za ní, chytil jsem ji za zápěstí a zkroutil jí ruku tak, že ke mně zůstala otočena zády.

„Harry! To bolí!“

Podařilo se mi rozevřít jí násilím prsty a klíčky jí vyrvat z dlaně.

Jak jsme spolu zápasili, uklouzla a padla na kolena.

Nechal jsem ji být a ustoupil od ní, těžce oddychuje. Bylo mi příšerně.

Zůstala klečet a s obličejem v rukách se rozplakala.

Zastrčil jsem klíče do kapsy.

„Hrozně mě to mrzí, Nino.“ Stálo mě to velkou námahu, abych ta slova ze sebe vůbec dostal. „Nechtěl jsem ti ublížit. Prosím tě, neplač.“

Chtěl jsem ji zvednout, ale tolik jsem se styděl, že jsem se jí nemohl ani dotknout.

Zůstala asi dvě minuty klečet, zatímco já jsem stál nad ní a pozoroval ji. Pak se pomalu zvedla, držíc se za zápěstí.

Stanuli jsme tváří v tvář.

„Uděláš nejlíp, když mi řekneš pravdu,“ ozvala se po chvíli. „Cos provedl?“

„Neudělal jsem nic,“ odpověděl jsem. „Zapomeň na to. Mrzí mě, že jsem ti způsobil bolest.“

„Dáš mi, prosím tě, ty klíčky od vozu? Chci otevřít ten kufr.“

„Proboha tě prosím, Nino, přestaň! Říkal jsem ti, abys to pustila z hlavy. Copak to nechápeš? Nesmíš už na to myslet!“

Napřáhla ruku. „Dej mi ty klíčky!“

„Nebuď tak bláznivě paličatá!“ řekl jsem zoufale. „Od tohohle běž pryč! Ty klíčky ti nedám.“

V tu chvíli se posadila a zůstala na mě upřeně hledět.

„Co je v tom kufru a proč se tak bojíš, abych to neviděla – proč ses tak vyděsil, že by to uviděli ti vojáci? Harry! Ne, proboha, jenom mi neříkej, že – že je v tom kufru to děvče!“

Na tváři se mi perlil pot, třásl jsem se po celém těle.

„Poslyš, musíš si sbalit pár věcí a jít do hotelu! Dnes v noci tady musím být sám. Prosím tě, uděláš, o co tě žádám, a nebudeš se na nic ptát? Prosím tě o to snažně, moc tě o to prosím!“

„Harry!“ Zírala na mě očima vytřeštěnýma hrůzou. „Řekni, že to není pravda! Já tomu nemohu uvěřit! Harry! Není tam, že ne?“

„Přestaň se vyptávat!“ Bouchl jsem o sebe kotníky zaťatých pěstí. „Běž a sbal si věci! Zmiz odtud! Copak nevidíš, že mám sám hlavu příšerně zamotanou? A ještě abych si musel dělat starosti s tebou?“

„Je mrtvá? Musí být mrtvá! Tys ji zabil?“

Popošel jsem k ní, popadl jsem ji oběma rukama, zvedl ji a zatřásl s ní.

„Přestaň se vyptávat! Nic nevíš! Rozumíš? Nic! Teď běž odtud a nevracej se dřív než zítra.“

Vymkla se mi, odstoupila ode mě a rukama si zakryla obličej.

Pak najednou jako by její napětí povolilo. Spustila ruce.

„Nikam nepůjdu,“ prohlásila a její hlas zněl klidně, ale rozhodně. „Především nekřič, Harry, a posaď se. Tuhle věc vezmeme na sebe oba rovným dílem. Prosím tě, řekni mi, co se stalo.“

„Chceš, abych tě uhodil?“ osopil jsem se na ni. „Copak si to v té své hlavě nedovedeš spočítat? Jestli budeš o téhle záležitosti něco vědět, mohla bys taky jít do vězení na léta! Copak to nechápeš? Snažím se tě zachránit. Musíš odtud odejít, ihned!“

Podívala se na mě rozhodným pohledem a zavrtěla hlavou.

„Když jsi se dostal do těch nepříjemností posledně, držels mě od toho, jako bych byla úplně cizí. Tohle mi tentokrát neuděláš. Pomůžu ti, jak jen to půjde.“

„Nepotřebuju žádnou pomoc!“ odmítl jsem ji hrozivě zlostným hlasem. „Tak už proboha běž!“

„Nepůjdu, Harry.“

Rozpřáhl jsem se, roztažená dlaň už-už vyletěla k jejímu obličeji, ale nedokázal jsem ji uhodit. Ruka mi sklesla. Zůstal jsem na ni bezmocně hledět a cítil jsem, že jsem poražen.

„Zabils ji, Harry?“

„Ne.“

„Ale je v tom kufru.“

„Je.“

„Mrtvá?“

„Ano.“

Nina se otřásla hrůzou a dlouhou dobu nebylo v hale slyšet nic jiného než vytrvalý tikot hodin.

„Co chceš dělat?“ zeptala se nakonec.

„Půjčím si auto a zavezu ji do starého petrieského dolu na stříbro.“

„Auto si půjčit nemůžem, nemáme peníze.“

Sklesl jsem vyčerpán do lenošky.

„Mám výkupné.“

Nina se zvedla a šla nalít dvě sklenky. Jednu dala mně a druhou vypila sama. Pak se posadila ke mně na opěradlo lenošky a vzala mě za ruku.

„Prosím tě, řekni mi, jak se to stalo: všecko úplně od začátku.“

„Jestli mě policie dopadne,“ varoval jsem ji, „a zjistí, žes o tom věděla, půjdeš do vězení na takových deset let, možná na víc.“

„Na to teď nemůžeme myslet.“ Dotyk jejích prstů na mé ruce mě nesmírně uklidňoval. „Prosím tě, pověz mi to od začátku. Chci vědět, co se stalo, a proboha tě prosím, řekni mi všecko.“

Takže jsem jí to vypověděl. Nic jsem nezatajil. Dokonce jsem jí řekl, kam jsem s Odettou až zašel.

„V chatičce jsem ji nechat nemohl,“ končil jsem. „Chtěl jsem ji odvézt do toho dolu, ale zrovna se mi rozsypalo to auto.“

Nina mi přikryla dlaní hřbet mé ruky a pevně mi ji stiskla.

„Hochu, tos byl chudák. To sis musel užít. Já jsem cítila, že se něco děje, ale neměla jsem tušení, že je to tak zlé.“

Když jsem se teď podělil o toto hrozné vědomí s ní, jako by se mi trochu ulevilo. Už mnou nelomcoval tak příšerný strach. Dosud jsem měl mysl v naprosté panice zcela otupělou, ale v tu chvíli jsem měl pocit, jako bych si dovedl poradit s tím, co mě čeká, přece jen líp.

„Takže teď všechno víš,“ řekl jsem. „Nemůžu uvést nic na svou omluvu. Udělal jsem to pro peníze. Bylo to naprosto pomýlené, ale i když to teď vím, stejně mi to už nemůže pomoct. Kdybych byl počkal, bylo by se mi naskytlo tohle místo a mohli jsme žít šťastně.

Nepočkal jsem a podívej, do čeho jsem spadl. Musíš ode mě odejít, nechat mě být, Nino. A to myslím vážně. Tohle už musím zvládnout sám. Tebe do toho nechci zaplétat. Jestli mi někde něco nevyjde a dopadnou mě, nikdy bych si neodpustil, že kvůli mně chytili taky tebe. To už by byla poslední kapka. Copak to nechápeš? Od tohohle musíš pryč!“

Lehce mi několikrát poklepala dlaní po hřbetu ruky, sklouzla z lenošky a zůstala stát obrácená ke mně zády, hledíc ven do temné ulice, a pak se otočila.

„Tohle musíme zvládnout spolu. Nebudem se už o to přít a ztrácet čas, Harry. Kdy myslíš, že bude nejlepší čas jí odvézt?“

„Bude o něco míň riskantní, když to provedu tak mezi druhou a třetí ráno, ale s tím ty rozhodně nebudeš mít nic společného…“

„Pomůžu ti. Copak bys mi taky nepomohl, kdybychom byli v obrácené situaci? Přece bych musela mít pocit, že mě nemáš opravdu rád, kdybys to nechal jenom na mně, ne?“

Samozřejmě měla pravdu. Bezmocně jsem pokrčil rameny.

„Ano. Dobře. Nino, nevíš, jak toho teď lituju. Jak jsem to jen já blázen mohl udělat? Už se s tebou přít nebudu. Budu ti za pomoc hrozně vděčný.“

Přistoupila ke mně. Několik minut jsme pak zůstali stát, jen jsme se drželi za ruce, lehce přitisknuti k sobě; pak se ode mě Nina odtáhla a řekla: „Je to bezpečné, když na to auto použijem ty peníze?“

„Jsou v malých bankovkách. Malroux neměl čas zaznamenat si čísla. Ano, je to bezpečné, můžeme je užít.“

„Pak by sis ale radši to auto měl obstarat hned teď, ne? Můžeš ho nechat kus nahoře na silnici. A až ji budeš chtít odvézt, můžeš s ním potom zajet do garáže.“

„Ano.“

Ani jsem se nepohnul. Seděl jsem s očima zabodnutýma do koberce. Kvůli té aktovce budu muset otevřít kufr. Při pomyšlení, že uvidím Odettino mrtvé tělo, se ve mně všechno stáhlo.

„Ještě by ses měl napít,“ řekla Nina.

Rychle si zřejmě uvědomila, co se děje v mé mysli.

„Ne.“ Vstal jsem. „Jsem v pořádku. Kde je baterka?“

Šla k zásuvce a vytáhla kapesní svítilnu.

„Půjdu s tebou.“

„Ne. Tohle musím provést sám.“

Vzal jsem baterku, a aniž jsem se na Ninu podíval, zamířil jsem k předním dveřím, otevřel je a vyšel do tmy.

Ulice byla velice tichá. Naproti přes silnici se v oknech jedné vilky svítilo. Dům našeho vedlejšího souseda byl stopen ve tmě.

Došel jsem až k brance a rozhlédl se nalevo napravo po ulici. Nikde nikdo. Srdce mi bušilo a v ústech jsem cítil nakyslou pachuť žaludeční nevolnosti.

A za chvilku jsem byl u dveří garáže. Nemohl jsem dostat klíček do zámku. Když jsem konečně vrata otevřel, ovanul mě nepochybný pach smrti: okamžik jsem zůstal stát a snažil se potlačit nevolnost a paniku.

Zavřel jsem za sebou a rozsvítil baterku. Trvalo mi několik vteřin, než jsem se dokázal sebrat a přistoupit ke kufru. Než se mi podařilo zasunout klíček do zámku, uběhla celá minuta.

Stál jsem tam, obličej zbrocen potem, těžce a rychle oddychuje, se srdcem divoce bijícím, a silou vůle jsem se nutil zvednout víko kufru.

Pak jsem je jedním pohybem otevřel.

Třesoucí se světlo baterky v mé ruce ozářilo laciné modrobílé šaty, překrásné dlouhé nohy obuté do baletních střevíčků: Odettina drobounká chodidla spočívala na náhradní pneumatice.

Aktovka ležela podél těla. Popadl jsem ji a rychle víko přibouchl.

Cítil jsem hořkokyselou žluč až v ústech a musel jsem se násilím přemoci, abych nezačal zvracet. Po celém těle mi naskočila hrůzou husí kůže. Avšak ovládl jsem se, donutil jsem se zamknout kufr i vrata u garáže a pak jsem se rychle vracel k domu.

Nina čekala. V obličeji se jí zračilo napětí. Připadala mi, jako by náhle zestárla a pohubla, jako by ji poznamenalo krajní rozrušení.

Položil jsem aktovku na stůl.

„Teď bych se napil,“ řekl jsem přiškrceným hlasem.

Měla pro mě sklenku již připravenou. Whisky mě vzpružila.

Vyndal jsem kapesník a otřel si obličej.

„Pomalu a klid, Harry,“ řekla Nina s povzbudivou něhou.

„Jsem v pořádku.“

Zapálil jsem si cigaretu a vdechl kouř hluboko do plic.

„Já ji otevřu,“ řekla Nina a přistoupila k tašce.

„Ne. Nedotýkej se jí! Nesmí na ní najít otisky tvých prstů.“

Uchopil jsem aktovku. Zavírala se jen na klipsy. Šla otevřít lehce. Vysunul jsem záchytku a přehodil chlopeň dozadu: Obrátil jsem aktovku vzhůru nohama a vysypal obsah na stůl.

Očekával jsem kaskádu peněz. Byl jsem připraven, že uvidím desítky a desítky svazečků bankovek. Místo toho vypadlo na stůl asi třicet, starých výtisků novin: staré noviny, některé špinavé a hodně opotřebované, ale nic jiného než noviny.

Nebyly tu žádné peníze – jen ty staré špinavé noviny.

II

Slyšel jsem, jak Nina zalapala po dechu.

Zůstal jsem tak omráčen, že jsem nebyl s to se pohnout. Jen jsem zíral němě na ty noviny a nemohl jsem věřit vlastním očím. Pak jsem si náhle uvědomil, co to znamená, a bylo to jako rána palicí do hlavy.

Žádné peníze tady nejsou – to si nebudu moct najat auto!

„To jsme vyřízení,“ řekl jsem a bezradně se podíval po Nině. „Tohle nás skutečně vyřídilo!“

Nina projížděla palcem po okrajích složených novin, jako by doufala, že najde nějaké peníze mezi stránkami. Pak na mě zůstala jenom němě hledět.

„Ale co se s nimi stalo? Někdo je ukradl?“

„Ne, aktovku jsem měl pořád na očích, až jsem ji zavřel do kufru.“

„Ale co se tedy stalo s penězi? Myslíš si, že Malroux vůbec nechtěl zaplatit?“

„Určitě chtěl. Ty peníze pro něho nic neznamenaly. Věděl, že kdyby zkusil nějaký takovýhle trik, riskoval by dceřin život.“

Pak jsem si náhle vzpomněl na druhou aktovku: přesně tutéž, kterou mi poručil Renick dát ofotografovat.

„Byly dvě: navlas stejné. V jedné bylo výkupné, v druhé tyhle noviny. Když Malroux odjížděl, někdo je musel vyměnit.“

„Kdo je mohl vyměnit?“

„Rhea! Samozřejmě, kdo jiný! Vždyť to přímo řve! Tenkrát mi to stejně připadalo divné, že by mi tolik věřila a nechala mě vzít do rukou všecky tyhle peníze. A já blázen si myslel, že jí nic jiného nezbývá, jenomže ona zatím měla další možnost. Připravila si druhou aktovku, vyčkala na vhodnou příležitost a aktovky vyměnila. Nikdy ji ani ve snu nenapadlo, že by mi snad měla věřit, anebo Odettě. Proto taky už nepřišla do chatičky. Nemusela. Měla peníze dřív, než Malroux vyjel z domu. A já riskoval krk pro tašku novin!

Vsadil bych se, že nikdy ani na okamžik nemínila zaplatit mi těch slíbených padesát tisíc! Udělala ze mě blbce, který jí musí naletět, a vyšlo jí to!“

Nina řekla tiše: „Co teď budeme dělat, Harry?“

Při těch slovech jsem se vzpamatoval, až jsem sebou trhl.

„Co můžeme dělat? Bez auta jsme vyřízení!“

„Tady v naší ulici a na Pacifickém bulváru je aut fůra, lidi je tam nechávají stát přes noc. Musíme si jedno prostě vzít.“

Zůstal jsem na ni hledět.

„Chceš říct – ukrást?“

„Vypůjčíme si je,“ prohlásila Nina rozhodně. „Přijedeme s ním sem, naložíme ji, pak odjedeme někam za roh a tam auto necháme stát. Majitel bude hlásit krádež a policie auto najde i s děvčetem.“ Sevřela mi ruku. „Já si nedovedu představit, že bychom ji mohli pohodit někde v tom dole, Harry. To děvče musí najít a musí je najít co nejrychleji.“

Zaváhal jsem, ale pak jsem si uvědomil, že to má smysl.

„Je to riziko, ale máš pravdu. Jinak to nejde udělat.“ Podíval jsem se na hodinky. Bylo něco po jedenácté. „Půjdu se podívat po nějakém nezamčeném autu.“

„Já jdu s tebou.“

„Dobře.“

Vyndal jsem z aktovky noviny, aktovku jsem schoval do skříně a již jsme vyšli. Zavěšeni do sebe, loudali jsme se pomalu ulicí jako kterýkoli jiný pár, jenž se jde před spaním trochu projít na čerstvý vzduch.

Došli jsme na Pacifický bulvár. Rozhlédli jsme se na obě strany ulicí, pak Nina otevřela kabelku a vyndala z ní rukavice.

„Já to udělám sama,“ řekla a couvala k autu. Když si natahovala rukavice, pokračovala: „Vem mě kolem pasu, Harry. Ať to vypadá, že si jen tak spolu hrajem. Já zkusím dvířka.“

Vzal jsem ji do náruče.

Kdyby se někde náhodou někdo shora podíval z oken dolů, viděl by jenom, jak se tam objímá chlap se ženskou, a ta se opírá o auto.

To by člověk mohl pozorovat všude.

Nina mi řekla: „Dvířka nejsou zamčená.“

Odtáhl jsem se od ní a podíval se vzhůru po domě, před kterým auto stálo. V horním patře se svítilo, ale dole byly všechny místnosti stopeny ve tmě.

Nina otevřela dvířka, vklouzla za volant a dvířka za sebou zavřela. Zapálil jsem si cigaretu a bedlivě se rozhlížel na obě strany.

Téměř vzápětí byla z auta zase venku.

„Je to v pořádku,“ řekla, zavěsila se do mě a odcházeli jsme od auta. „Zapalování není zamčené.“

„Do jedné nemůžeme dělat vůbec nic,“ řekl jsem. „Radši bychom se měli vrátit domů.“

„Půjdem se projít. Nechce se mi sedět doma a čekat.“

To jsem chápal, takže jsme se pomalu loudali k moři. Pláž byla opuštěná. Posadili jsme se na zídku a hleděli přes záliv na vzdálená světla Palm City.

„Harry,“ ozvala se Nina po chvíli, „víš to jistě, že to děvče někdo zavraždil? Nemohla spáchat sebevraždu?“

„To vůbec nepřipadá v úvahu. Někdo ji uškrtil. Ne, ne, to byla vyložená vražda.“

„Kdo to mohl udělat?“

„Na to se ptám v jednom kuse. Pokud to nebyl nějaký maniak, který ji viděl jít do chatičky a přepadl ji, pak je myslím odpovědná Rhea. Ta má motiv.“ Řekl jsem Nině, co mi pověděl Tim Cowley o dědických zákonech ve Francii.

„Kdyby zůstala Odetta naživu, dědila by podle práva polovinu všeho toho fantastického Malrouksova majetku. Malroux umírá.

Takže paní Malrouxové se hrozně dobře hodí do krámu, aby Odetta právě teďka takhle zemřela, ale nemůžu věřit, že by děvče zabila sama. Jsem ochoten se vsadit, že to její alibi – že byla nemocná a pod sedativy – to že bude sedět bezpečně. Je příliš mazaná, než aby se nechala nachytat na nějaké falešné alibi. Dřív nebo později stejně Renick objeví, že Odetta měla zdědit polovinu všeho majetku. Jestli bude mít podezření, že únos byl fingovaný, tenhle motiv ho přivede na stopu Rhey. A na to je ona moc chytrá, aby si to neuvědomovala.“

Nina pak poznamenala: „Poslyš, Harry, ta ženská musí mít milence. Nebudeš mi říkat, že takováhle ženská je ochotná žít s nemocným, starým člověkem. Viděla jsem ji na fotografiích. Ta určitě má milence.“

Samozřejmě že měla pravdu. Jen jsem se divil, že jsem na možnost takového milence nepomyslel dřív.

„Nech mě chvíli přemýšlet. Teď jsi mi nasadila do hlavy jednu myšlenku.“ Zapálil jsem si cigaretu. Usilovně jsem uvažoval. Po chvilce jsem řekl: „Předpokládejme, že tady nějaký milenec je. Rhea mu vysvětlí, že po Malrouxově smrti zdědí polovinu majetku Odetta. A ten chlap, předpokládejme, si řekne, že by bylo daleko lepší, kdyby oba shrábli všechno. Žádný není však ochoten riskovat a sám Odettu zavraždit, takže se poohlídnou po někom, koho by mohli nastrčit: a přijdou na mě. Ta záležitost s únosem, to je jenom zamlžovací manévr. A já jim na to skočím. I Odetta jim na to skočí.

Proč, to mi není jasné, ale prostě skočí jim na to. Rhea s tím svým přítelem jsou výborně pojištění. Kdyby se něco zvrtlo, odskáču to já. Čím víc o tom přemýšlím, tím bezpečněji vidím, že máš pravdu. Za tím vším musí být chlap – milenec – a ten musel zabít Odettu.“

Celou další hodinu jsme hovořili, uvažovali a snažili se vymyslit nějaký plán, ale k ničemu jsme nedospěli. A celou tu dobu jsme zatím oba mysleli na to, že nás minuta po minutě přibližuje k okamžiku, kdy budeme muset ukrást auto a přenést Odettinu mrtvolu. Při tom pomyšlení jsme tuhli mrazivou hrůzou.

Někde v dálce odbily hodiny jednu. Nina se na mě podívala.

„Měli bychom se do toho radši pustit.“

Cestou zpátky k vilce jsme ani jeden nepromluvili slovo. Šli jsme spolu bok po boku a drželi jsme se za ruce. Nebylo co říct a oba jsme si uvědomovali, jaké strašlivé hrůze kráčíme vstříc.

Naše ulice byla opuštěná. Touhle dobou už lidé televizory dávno vypnuli. Okna úpravných vilek zela temnotou. Šli jsme spolu tím malým předměstským světem úplně sami.

Na křižovatce Pacifické třídy a Pacifického bulváru jsme se zastavili.

„Teď vezmem to auto,“ řekl jsem.

Kráčeli jsme po Pacifickém bulváru, až jsme přišli k mercurymu.

Každý dům a každá vilka, vše bylo stopeno ve tmě. Nina bez váhání vklouzla za volant a nastartovala motor. Přešel jsem na druhou stranu vozu, Nina mi otevřela dvířka a já se posadil vedle ní. Dával jsem přitom pozor, abych se ničeho nedotkl. Zajela s autem do naší ulice a zastavila před vilkou. Vystoupil jsem, abych otevřel branku a vrata u garáže. Nina zacouvala s mercurym po cestě ke garáži. Mercury a packard stály v tu chvíli téměř nárazník na nárazníku.

Nina se vyhoupla z vozu a přistoupila ke mně. Oba jsme zůstali hledět na kufr packardu.

Teď nadešel ten okamžik.

„Běž domů a počkej na mě,“ přikázal jsem jí.

„Já ti pomůžu, Harry,“ řekla, ale slyšel jsem, jak se jí chvěje hlas.

Vzal jsem ji do náruče a přitiskl k sobě. Věděl jsem, co pro ni taková nabídka znamená.

„Tohle provedu sám,“ řekl jsem. „To musíš nechat na mně.“

„Budu stát u branky, kdyby náhodou…“

Šla k brance; postavila se tam a rozhlížela se po silnici na obě strany.

Šel jsem do garáže, vzal jsem hever a vypáčil jsem kufr u mercuryho. Zvedl jsem víko.

Pak jsem odemkl kufr u packardu a jedním rázem jsem jej otevřel.

Kdesi v dálce odbíjely hodiny čtvrt na dvě. Popadl jsem Odettino tělo, vyvlekl je z packardu a přenesl do kufru u mercuryho. Že jsem ji musel vzít do rukou a takhle s ní nakládat, to byl příšerný zážitek: zážitek, který do nejdelší smrti nezapomenu.

Nina pořád hlídala, zatímco já jsem se ještě vrátil do domu pro aktovku. Položil jsem ji vedle mrtvého děvčete a pak víko u kufru zavřel.

„Hotovo,“ oznámil jsem Nině. „Můžeme jít.“

Nasedli jsme do auta. Seděli jsme těsně vedle sebe. Cítil jsem, jak se chvěje. Zajela s autem na roh Pacifického bulváru a tam jsme je nechali stát. Mlčky jsme se vraceli domů. Nikoho jsme nepotkali.

Když jsem zavíral domovní dveře, zaslechl jsem Ninin přidušený vzdech: omdlela a zhroutila se k zemi.

Kapitola 11.

I

Odettinu mrtvolu našli druhého dne dopoledne krátce po desáté.

Od devíti jsem byl již v kanceláři, potil jsem se a čekal, až zazvoní telefon.

Prožil jsem zlou noc. Když se Nina probrala z mdlob, pozoroval jsem na ní všechny příznaky šoku a dost jsem si s ní pak užil.

Nakonec se mi podařilo vpravit do ní dva prášky na spaní. Když jsem věděl bezpečně, že spí, zašel jsem znovu do garáže a vyndal z kufru Odettin kufřík. Pak jsem kufr u auta bedlivě prohlédl, kousek po kousku, abych se ujistil, že po Odettě nezůstala nikde sebemenší stopa, kdyby se sem přec jen vrátili vojáci a chtěli auto prohledat. Dokonce jsem vnitřek kufru vyčistil elektrickým minivysavačem.

Nato jsem zašel s Odettiným zavazadlem do kotelny a rozdělal oheň. Otevřel jsem kufřík. Byly v něm červené šaty, které měla Odetta na sobě, než šla k Pirátům, bílý plastikový plášť do deště, rezatá paruka a všechny obvyklé drobnosti, které si bere děvče na cestu. Všechno jsem to spálil, pak jsem rozřezal kufřík a hodil jej také do ohně.

Tu noc jsem téměř nespal, a když jsem ráno odcházel do kanceláře, cítil jsem se dost zle. Nina vypadala taky dost špatně.

Oběma nám bylo až nevolno při pomyšlení, že zanedlouho musí najít Odettinu mrtvolu.

Zjistil jsem, že nejsem vůbec s to pracovat. Seděl jsem u psacího stolu, před sebou jsem měl otevřený pořadač s nějakými spisy, kouřil jsem cigarety jednu za druhou a čekal, až zazvoní telefon.

Když konečně zařinčel, třásla se mi ruka tak silně, že jsem div neupustil sluchátko.

„Našli jsme ji!“ sděloval mi Renick vzrušeným hlasem. „Mají ji na ústředí. Přijď hned sem, teď se do toho chci sám obout.“

Setkali jsme se na chodbě u výtahů, kde Renick čekal s Bartym.

Barty netrpělivě mačkal přivolávací knoflík.

„Je mrtvá,“ oznamoval mi Renick, když jsem k nim došel: „Zavraždili ji. Našli ji v kufru nějakého ukradeného auta na Pacifickém bulváru.“

Během bleskové jízdy na ústředí nikdo moc nemluvil. Zajeli jsme s autem přímo do dvora. Mercury stál ve stínu, kolem bylo několik detektivů a pozorovali fotografa při práci.

Když jsem vystoupil z policejního auta a kráčel s Renickem a Bartym k mercurymu, roztřásla mě zima a dělalo se mi nevolno.

Když se Renick díval do kufru, otočil jsem oči na druhou stranu.

„Hned jak skončí fotograf, chci lékařské ohledání,“ obrátil se na jednoho detektiva. „Hoši, prohlídněte mi to auto kousek po kousku. Nic vám nesmí uniknout.“ Znovu přidřepl a zahleděl se pátravým zrakem do kufru. „A hele, co je tohle? Vypadá to jako aktovka na výkupné.“ Vyndal kapesník, sáhl do kufru, obalil držadlo aktovky nejdřív kapesníkem a pak ji vytáhl. „Jen mi neříkejte, že peníze jsou ještě vevnitř. Těžká je sice dost.“ Postavil aktovku a otevřel ji, zatímco ostatní detektivové se nahrnuli kolem.

„Plná novin!“ Podíval se na Bartyho. „Co to kruci má znamenat?“

„Podívejte se na ty šaty, co má na sobě,“ poznamenal Barty.

„Barman od Pirátů tvrdil, že byla oblečená do červených šatů a bílého plastikového pláště do deště. To znamená, že se převlékla.“

Uvědomoval jsem si předtím dobře, jak s těmi lacinými modrobílými šaty riskuju, ale nic na světě by mě nepřimělo, abych je svlékl a převlékl ji zase do těch červených. To bych prostě nedokázal.

„Odkud ty šaty jsou?“ zeptal se Renick, celý zmatený. Obrátil se na mě. „Podívej, Harry, vezmeš auto a zajedeš k Malrouxovým. Zeptáš se paní Malrouxové, jestli děvče takové šaty mělo, a taky od nich přivezeš někoho, kdo by ji identifikoval.“

Zůstal jsem na něho hledět.

„Myslíš, že bych měl jako navštívit paní Malrouxovou?“

„Jistě, jistě,“ odpověděl Renick netrpělivě, „a oznámit tu zprávu starému pánovi. A zpátky sem potom vem O’Reillyho, aby nám ji identifikoval. Není zapotřebí, aby se na ni chodil dívat Malroux. Jestli bude chtít přijít, varuj ho, že na ni není moc pěkný pohled. Ale prověř si ty šaty, to je důležité.“

„Dobrá,“ přikývl jsem a uvítal jsem přitom možnost dostat se od mercuryho a jeho příšerného obsahu. Nasedl jsem do policejního auta a vyjel ze dvora.

Konečně budu mít příležitost mluvit s Rheou. Renick půjde především po stopě těch modrobílých šatů. Koupila je Rhea. Teď jí půjde o krk.

Za deset minut jsem zastavil před Malrouxovou rezidencí. Vyběhl jsem po schodech nahoru a stiskl zvonek.

Sluha otevřel dveře.

„Policie, prosím,“ ohlásil jsem se. „Potřebuji mluvit s panem Malrouxem.“

Sluha ustoupil stranou a vpustil mě dovnitř.

„Pan Malroux je na tom dnes ráno velice špatně. Ještě leží. Nerad bych ho vyrušoval.“

„Tak tedy stačí paní Malrouxová… je to velmi nutné.“

„Račte laskavě počkat, prosím.“

Odcházel dlouhou chodbou. Dal jsem mu malý náskok a pak jsem obezřetně a potichu vykročil za ním. Otevřel skleněné létací dveře a vstoupil do patra, kde odpočívala v obrovské lenošce Rhea.

Měla na sobě bledě modrou blůzičku a bílé kalhoty. Ležela na slunci, ale vypadala chladná a krásná jako socha. Četla noviny, a když k ní sluha přistoupil, zvedla od nich oči. Nedal jsem mu možnost, aby ji varoval. Vkročil jsem do patia ihned za ním.

Rhea mě uviděla. Ztuhla. Oči se jí na okamžik zúžily, ale pak se po jejím obličeji rozestřel naprosto neproniknutelný výraz karetního hráče.

„Kdo je to?“ zeptala se.

Když se otočil, přistoupil jsem k ní.

„Já jsem od policie,“ řekl jsem. „Promiňte, že vás vyrušuji, ale je to naprosto nutné.“

Rhea naznačila sluhovi mávnutím ruky, aby odešel. Ani jeden jsme nepromluvili, dokud se za ním nezhouply létací dveře. Pak jsem si přitáhl židli a posadil se.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem. „Pamatujete se na mě?“

Napřímila se, sáhla po cigaretě a zapálila si. Ruce se jí ani trochu netřásly.

„A měla bych si vás pamatovat?“ zeptala se s povytaženým obočím. „Co chcete?“

„Už ji našli,“ řekl jsem, „ale ne v chatičce, jak jste původně zamýšlela. Našli ji v kufru ukradeného vozu.“

Odklepla popel na pestrý vzor dlaždic.

„Hm, ano? Je mrtvá?“

„Vy ale sakramentsky dobře víte, že je mrtvá!“

„To jste se spolu pohádali o peníze? Kvůli tomu jste ji ale nemusel zabíjet, pane Barber.“

Její neotřesitelný klid mě neuvěřitelně vyváděl z míry.

„Tohle vám neprojde,“ řekl jsem. „Za tu smrt jste odpovědná vy a vy to dobře víte.“

„Skutečně?“ Znovu povytáhla obočí. „Nedovedu si představit, že by tomu mohl věřit někdo jiný než právě jenom vy.“

„Jen si nic nenamlouvejte. Máte motiv. Po smrti vašeho manžela měla připadnout celá polovina jeho majetku Odettě. Je pro vás ovšem daleko příhodnější, že vám spadne do klína majetek celý, že?“

„Jistě.“ Usmála se. „Jenže vy jste náhodou naplánoval únos. Vy jste se s ní náhodou měl setkat v chatičce. Když zemřela, ležela jsem, a to mohu dokázat. Kde jste byl vy?“

„Jestli dopadnou mě, dopadnou taky vás,“ řekl jsem.

„Opravdu? Já bych spíš myslela, že půjde o to, čí slovo bude platit víc: vaše nebo moje? Nedovedu si představit, že by policie věřila víc bývalému trestanci.“

„To máte sice pravdu, jenže tohle jsem si uvědomoval od samého počátku. A pojistil jsem se. Nachystal jsem si v chatičce magnetofon. Celý ten plán na únos mám nahraný na pásku. Nedělejte si iluze, že vás do téhle kaše nemůže nikdo zaplést. To teda rozhodně může.“

Ztišila se a ani se nepohnula. Jiskřící oči upírala na mě.

„Magnetofon?“

„Přesně tak. Všechno, co jsme spolu plánovali, je na pásku. Vy máte motiv. Mě sice můžou poslat do plynové komory, ale vy dostanete aspoň dvacet let.“

To ji skutečně bodlo. Maska neproniknutelnosti na okamžik z jejího obličeje spadla. Zaťala ruce v pěsti a z tváře jí vyprchala veškerá barva. Vypadala náhle velice stará avelice zlá.

„Lžete!“

„Myslíte? Jestli chytnou mě, chytnou taky vás. Tu svou hru jste prostě nehrála dost opatrně a mazaně. Takže teď byste se měla radši modlit, aby mě nechytili.“

Znovu se ovládla. Maska neproniknutelnosti se jí opět objevila na obličeji.

„Takže vy přece jenom nejste takový hlupák, jak jsem si myslela, pane Barber. No nic, uvidíme, jak se věci vyvinou.“

„To ano: uvidíme.“

Skleněné dveře se rozletěly. Otočil jsem se. Ve dveřích stál vysoký, statný chlap v slušivé šoférské uniformě. To bude ten bývalý policajt. Překvapilo mě, že je asi mého stáří. Pískově plavé vlasy měl nakrátko ostříhané. Jeho těžkopádný, plný obličej byl svým drsným způsobem docela hezký a v šedých očích mu sídlil ten zpytavý a pátravý pohled, jaký ve zraku mívá většina policajtů.

„Auto je připraveno, madam,“ oznamoval.

„Dnes ráno nikam nepojedu,“ řekla Rhea a zvedla se. „Panu Malrouxovi není dobře.“

Vykročila přes patio ke dveřím.

„Paní Malrouxová…“ řekl jsem.

Zastavila se a podívala se na mě.

„Když našli tělo slečny Malrouxové, měla na sobě modrobílé bavlněné šaty. Byly zřejmě velmi laciné. Poručík Renick by rád zjistil, odkud pocházely. Pamatujete se jistě, že při odchodu z domova na sobě měla červené šaty. Poručík Renick chce vědět, jestli o těch modrobílých šatech něco víte.“

Myslel jsem si, že to na ni patřičně zapůsobí, ale nepohnula ve tváři ani svalem.

„O těch šatech vím všecko,“ odpověděla. „Sama jsem jí je koupila. Jsou to plážové šaty. Vozila je s sebou v autě. Když šla na pláž, převlékala se do nich. Buďte tak laskav a vyřiďte to poručíkovi ano?“

Otočila se a zamířila ke skleněným dveřím, které jí O’Reilly podržel otevřené.

Najednou na mě padl podivný pocit skličující nejistoty. Když se dovedla takhle ovládat a s takovou pohotovostí odpovědět na tuto otázku, nedovedla by se vykroutit i z toho, co je nahráno na těch páscích? Ano, mohla by se přiznat k plánu únosu,, ale to ještě samo o sobě neznamenalo, že byla zapletena do Odettiny vraždy.

„Vy ste Barber, ano?“ oslovil mě O’Reilly a při zvuku jeho hlasu jsem se rázem vzpamatoval. „Poručík mi o vás říkal. Už ji našli?“

Pozor, pomyslel jsem si. Tenhle chlap je bývalý policajt. Ten prodělal speciální trénink, aby vyčmuchal kdeco podezřelého, a co vyčenichá, to se ihned donese Renickovi.

„Našli. Renick si přeje, abyste zašel k nám na ústředí a identifikoval ji.“

O’Reillymu přeběhl po obličeji nepovedený úsměv.

„To by snad měl udělat starý pán.“

„Je mrtvá dva dny a byla celou tu dobu zavřená v kufru u auta. Renick se domnívá, že by ji pan Malroux neměl vidět.“

„No jo, tak dobrá.“Jeho šedivé oči mi přelétly pátravě po tváři. „A to výkupné už našli?“

„Ne.“

„Říkal jsem poručíkovi: najděte výkupné a najdete vraha. To je přece jasné!“

„Čekají na nás. Pojďme.“

„Měl bych oznámit starému pánovi, kam jdu,“ řekl. „Za minutu jsem zpátky.“ Zamířil přes patio, pak se však náhle zastavil a podíval se na mě: „A stopu po tom chlapovi, co ji uškrtil, žádnou nemají? Ta fotografie ve včerejším večerníku nic nepřinesla?“

Při té zmínce jsem sebou trhl. Na tu fotografii jsem úplně zapomněl.

„Ne.“

„Poručík je chytrá hlava. Ten to rozsekne. Kdysi jsem s ním pracoval. Ten své práci rozumí.“

Díval jsem se za ním, jak odchází, a pak jsem si vyndal cigarety.

Zapaloval jsem si, když mnou projel příšerný mrazivý pocit.

A stopu po tom chlapovi, co ji uškrtil, žádnou nemají?

Neříkal jsem přece vůbec nic o tom, jak byla Odetta zavražděna, ani Rhee, ani O’Reillymu. Mrtvolu právě objevili. Prozatím se to nedověděli ani novináři – takže jak mohl O’Reilly vědět, že ji někdo uškrtil?

Cigareta mi vyklouzla z prstů.

Tady je ten chlap! Tady je ten milenec! Bývalý policajt, který má všechnu Renickovu důvěru, který má příležitost dovědět se všechno, co se tu odehrává, on, který žije několik yardů od Rheiny ložnice.

O’Reilly.

Jak jinak by mohl vědět, že Odettu někdo uškrtil, kdyby ji byl neuškrtil sám?

II

Pět šest minut nato se O’Reilly vrátil létacími dveřmi do patia.

Během těch několika minut jsem se vzpamatoval z šoku svého objevu. Měl jsem zatím možnost uvážit pravděpodobnost, že on by mohl být Odettiným vrahem. Připadalo mi, že se právě k něčemu podobnému výborně hodí. Nabádal jsem se, že budu muset být velice opatrný, aby vůbec nepostřehl, že jsem si jeho prořeknutí všiml a že ho podezřívám. Touhle dobou ho již Rhea jistě varovala, že mám nahrané pásky. To by s ním sice mělo zamávat stejně, jako to zapůsobilo na ni, ale na stopu jeho jako viníka to stále ještě nepřivádí. Prostě tu Odettinu vraždu musím dřív přišít já jemu, než ji přišije policie mně.

Když se blížil ke mně nehlučným, lehkým krokem boxera, musel jsem se usilovně snažit, aby se mi na tváři neobjevil vůbec žádný výraz.

„Hotovo?“

„Ano.“

Nezpozoroval jsem na něm žádné známky vědomí, že mám nahrávky. Jeho tvrdá plná tvář byla sice poněkud zamyšlená, ale to bylo všechno.

Vyšli jsme společně z domu k policejnímu autu.

„Řekli jste to už panu Malrouxovi?“ zeptal jsem se, když jsem se posadil za volant.

„Jo.“ Usadil se vedle mě. „Tvrdá zpráva – jediná dcera.“

„Paní Malrouxová to vzala jako nic,“ poznamenal jsem, když jsem vyjel na vozovku. „Vycházely spolu dobře?“

„Vycházely,“ přikývl O’Reilly a v jeho hlasu se ozval poněkud ostřejší tón. „Ona není typ, co dává své city příliš najevo.“

Rozhodl jsem se, že mu zasadím prudkou ránu jako nožem a pak jím ještě v ráně otočím.

„Poručík říkal, že paní Malrouxové teď připadnou všechny manželovy peníze. Ta smrt je pro ni hrozně příhodná. Kdyby děvče zůstalo naživu, dostalo by půlku Malrouxova majetku: takhle teď shrábne jeho manželka všechno.“

Poposedl, jasně jsem cítil, jak se to jeho statné, svalnaté tělo pohnulo. Neodvažoval jsem se na něho podívat.

„Myslím, že prachů bylo dost pro obě,“ prohlásil. Nebyl jsem si jist, ale měl jsem dojem, jako by se do jeho hlasu náhle vloudil jakýsi neklidný podtón.

„Některé ženy se nikdy s dělením napůl nespokojí. Paní Malrouxová mi připadá jako typ, ktery by se s nikým nepodělil ani o doušek vzduchu.“

Cítil jsem, že na mě zůstal upřeně hledět. Vůbec jsem se jeho směrem nepodíval.

„Poručík si to myslí taky?“

„Neptal jsem se ho.“

Po krátké pauze řekl: „To byl od poručíka moc chytrý nápad s tou fotografií v novinách. Ten chlap se hrozně podobal vám.“

Jeho protiútok mě nijak nevyvedl z míry.

„Taky jsem to byl já,“ odpověděl jsem. „Získali jsme popis člověka, kterého někdo viděl u Pirátů ve společnosti té dívky. Byl podobně stavěný jako já. Sám jsem se nabídl dělat model.“

To ho srazilo.

„Když se tak na vás dívám,“ pokračoval jsem, „vy jste stejná vazba.“

Na to neřekl vůbec nic.

Dvě ulice jsme přejeli mlčky, pak jsem se ozval: „Našli aktovku. Byla v ukradeném autě spolu s mrtvolou.“

Obrovitou tlapu měl položenou na koleni. Všiml jsem si, jak mu v tu chvíli v kolenu cuklo.

„Chcete říct, že se jim podařilo získat zpátky výkupné?“

„To jsem neřekl: našli aktovku, ale byly v ní jen samé staré noviny. Věděl jste, že existovaly dvě aktovky – naprosto stejné?“

Znovu jsem na sobě ucítil ten jeho pátravý zrak. „Jo.“

„Víte, co si myslím? Jsem přesvědčen, že někdo aktovky vyměnil, než Malroux odejel výkupné doručit. Šlo to provést lehce.“

To na něho skutečně zapůsobilo. Upustil cigaretu.

„Co tím chcete říct? Kdo by ty aktovky vyměnil?“

Z jeho hlasu jsem náhle zaslechl tvrdý příkrý tón. Shýbl se, zvedl cigaretu a vyhodil ji okénkem ven.

„To je taková má teorie. Já si to představuju takhle: Děvče unesou. Starý pán připraví výkupné. Jeho manželku najednou napadne něco fantastického. Až únosci poznají, že naletěli, děvče zavraždí. A když bude mít paní Malrouxová děvče takhle z cesty, shrábne všechen majetek – a ne jenom půlku. A tak do druhé aktovky nacpe noviny a těsně před tím, než Malroux odjede doručit výkupné, aktovky vymění. Takže tím jí zůstane v kapse pět set tisíc dolarů, zbaví se nevlastní dcery, a až starý pán zemře, milióny jsou všechny její.“

Několik okamžiků zůstal sedět bez pohnutí, až pak se zeptal tvrdým, ale poněkud uskřinutým hlasem: „Poručíka něco takového taky napadlo?“

„Nic jsem mu zatím neřekl. Je to jenom moje teorie.“

„Hm, že jo?“ Pootočil se na sedadle a zůstal na mě hledět. „Podívejte se, dejte si poradit: nenechte se moc unést vlastní fantazií. Tyhle lidi mají ohromný vliv. Začnete si s nějakou domněnkou bez jakéhokoli opodstatnění a nakonec se tím sám dostanete do pěkného maléru.“

„To vím,“ odpověděl jsem. „Jenom jsem tak uvažoval. Jak připadá tahle myšlenka vám?“

„Úplně vadná,“ odpověděl s rozvztekleným podtónem v hlase. „Paní Malrouxová by nikdy něco takového neudělala.“

„Opravdu? No nic, dám na vás. Znáte ji líp než já.“

Zajel jsem s autem do policejního dvora, takže už neměl čas se k tomu vyjádřit. Zastavil jsem a vystoupil.

Šli jsme k márnici. Ustoupil jsem, aby dovnitř mohl první.

Renick a Barty seděli u jednoho z prázdných stolů, na něž kladou mrtvá těla, a hovořili spolu. Na dalším stole v koutě márnice leželo tělo přikryté plátnem.

O’Reilly podal ruku Renickovi a Bartymu pokývl hlavou.

„Takže jste ji našli,“ řekl.

Nespustil jsem z něho oči. Vypadal nepohnutý, v obličeji měl otrlý výraz policajta.

Sledoval jsem, jak s Renickem přechází na druhou stranu márnice, ale když Renick odhrnul plátno, otočil jsem se. Znovu na mně vyvstal pot.

Slyšel jsem Renickova slova: „Je to ona?“

„Jistě, je – chudák. Takže ji uškrtili. Zjistili jste nějaké další, okolnosti, poručíku?“

„Zatím nic. Jak to přijal starý pán?“

„Je na tom dost zle.“ O’Reilly zavrtěl hlavou. „Je u něho doktor.“

„Je to pro něho těžká rána.“

Vrátili se k místu, kde jsem stál já s Bartym.

„Takže tím je to odbyto, O’Reilly,“ uzavřel Renick. „Díky, že jste přišel. Nechci vás zdržovat. A mě taky čeká další práce.“

„Pro vás vždycky všecko rád udělám, poručíku,“ řekl O’Reilly.

Podali si ruce, O’Reilly kývl na pozdrav Bartymu, mě změřil tvrdým pohledem a odešel.

Renick se obrátil k detektivovi, který si zatím hověl opřen o zeď.

„Řekněte doktorovi, že se na ni teď může podívat.“

Pokynul mi hlavou, vyšel z márnice a zamířil přes dvůr: Barty a já za ním.

„Co říkala o těch jejích šatech, Harry?“ zeptal se mě Renick, když jsme kráčeli dlouhou chodbou ke kanceláři, kterou tu měl Renick nyní k dispozici.

„Věděla o nich. Sama je kupovala. Jsou to plážové šaty a děvče, je s sebou vozilo v autě. Když šla na pláž, převlékla se do nich, aby si neničila lepší.“

Renick otevřel dveře kanceláře a všichni jsme se nahrnuli dovnitř.

„Zajímalo by mě, proč se převlékla,“ uvažoval. „Něco mi tady nehraje.“ Sedl si na svoje místo a dal si nohy na desku stolu.

Barty a já jsme si přitáhli židle.

„Ale proč je ta aktovka plná novin?“ zeptal se Barty. „To mě mate.“

„A kde je výkupné?“ Renick uchopil perořízek a začal jím v pijáku dloubat díry. „Pořád a pořád se mi vrací ta myšlenka, že ji unesl někdo, kdo ji znal. Ukazuje na to ta skutečnost, že ten dotyčný užil jméno Jerryho Williamse. Měli bychom si snad prověřit všechny její kamarády a přátele a zjistit, co právě dělali, když ona byla u Pirátů. Zařídil byste to?“

Barty se zvedl.

„Už na to letím.“

Když odešel, řekl mi Renick: „Jak doktor skončí, dáme ty šaty hned ofotografovat. Třeba si jí někdo všiml, když je měla na sobě.“

Ozvalo se zaklepání a vzápětí dovnitř nahlédl policista.

„Čeká tam na vás nějaký člověk,“ oznamoval. „Jmenuje se Chris Keller. Něco kvůli té fotografii dnes ráno v novinách.“

„Sem s ním,“ řekl Renick a spustil nohy ze stolu.

Ihned se mě zmocnilo napětí a padly na mě obavy. Upřel jsem pohled na dveře, v nichž se v tu chvíli objevil chlap asi mé postavy.

Vkročil dovnitř, zůstal stát, podíval se na Renicka a pak na mě.

Bedlivě jsem sledoval jeho reakci, když jsme si pohlédli do očí, ale nezpozoroval jsem sebemenší známky, že by mě poznal. Nikdy předtím jsem ho neviděl, a trochu se mi ulevilo.

„Vy jste pan Keller?“ zeptal se Renick a zvedl se. Podal příchozímu ruku.

„Ano, Keller.“ Když stiskl Renickovi pravici, řekl: „Pane poručíku, viděl jsem v novinách tu fotografii.“ Napřáhl ruku s novinami, v nichž byla moje fotografie s vyretušovaným obličejem. „Myslím, že jsem toho člověka viděl.“

„Posaďte se. Dal byste nám svou adresu, pane Kellere?“

Keller se posadil. Vyndal kapesník a otřel si osmahlý, mile ošklivý obličej. Prý bydlí na Western Avenue, k čemuž připojil číslo domu a bytu.

„Kde, myslíte, že jste toho člověka viděl?“

„Na letišti.“

Srdce se mi rozbušilo. Vzal jsem tužku a začal jsem si čmárat před sebou na stole po pijáku.

„Kdy to bylo?“

„V sobotu večer..“

Viděl jsem, jak Renick ožívá.

„V kolik hodin?“

„Kolem jedenácté.“

„A jak si můžete být tak jist, že je to ten člověk, kterého hledáme, pane Kellere?“

Keller rozpačitě poposedl.

„Nevím stoprocentně, že je to přesně ten člověk, pane poručíku. Totiž upoutal mě ten oblek. Víte, zrovna jsem si chtěl takový koupit. Čekal jsem v letištní hale na jednoho přítele. Měl přiletět z Los Angeles. A vtom tam přijde ten člověk. Ty šaty mě upoutaly. Říkal jsem si, jak pěkně vypadají, a když jsem dnes viděl v novinách tu fotografii, myslel jsem si, že bych vám to měl zajít povědět.“

„To jste udělal moc správně. Poznal byste toho člověka?“

Keller zavrtěl hlavou.

„Abych vám pravdu řekl, pane poručíku, já jsem se mu do obličeje vůbec nepodíval. Prohlížel jsem si jenom ty šaty.“

Renick dlouze a rozmrzele vzdechl. Hrozně jsem si zatím v duchu přál, aby Renick Kellerovi nepoložil jednu otázku, ale hned vzápětí jsem ji uslyšel.

„Byl sám?“

„Měl s sebou děvče.“

Renick se pomalu zvedl. Sotva potlačoval vzrušení.

„Všiml jste si náhodou toho děvčete, pane Kellere?“

Keller se zazubil na celé kolo.

„To jistě. Tak hezkýho děvčete si málokdy nevšimnu.“

„Jak byla oblečená?“

„Měla na sobě modrobílé bavlněné šaty, na očích velké sluneční brýle a měla nápadně rezaté vlasy – to je totiž u děvčat moje oblíbená barva.“

„Rezaté vlasy?“ Renick na okamžik přestal přecházet a udiveně se zahleděl na Kellera. „Víte to jistě?“

„Jistě.“

Vytáhl jsem si kapesník a pokradmu jsem si otíral obličej.

Renick popadl telefon. „Taylore, přineste sem ihned ty šaty, co mělo to děvče na sobě.“

Když Renick položil sluchátko, řekl Keller rozpačitě: „Ale já si myslel, že vás zajímá ten chlap, pane poručíku, ne ta dívka.“

„Co dělali ti dva?“ zeptal se ho Renick, nedbaje jeho poznámky.

Když uviděl Keller v Renickových očích tvrdý, vážný výraz, taky zvážněl a zpozorněl.

„No, přišli do haly. Ten chlap jí nesl kufřík. Děvče se šlo dát s lístkem registrovat a on jí pak ten kufřík podal. Nato odešel a děvče prošlo za přepážku.“

„Mluvili spolu o něčem?“

Keller zavrtěl hlavou.

„Když si to tak vybavuju, myslím, že ne. Ten člověk jí jen podal kufřík a odešel.“

Vešel policista s modrobílými šaty přes ruku. Renick je od něho vzal a podržel je před Kellerem, aby si je mohl prohlédnout.

„Jsou to ony,“ prohlásil Keller s jistotou. „Moc jí slušely.“

„Jste si tím jist?“

„Určitě to jsou ty šaty, pane poručíku.“

„Tak dobrá, to by mi zatím stačilo, pane Kellere. Ještě se spolu uvidíme. Děkuji vám za pomoc a spolupráci,“ kývl na policistu, aby Kellera vyprovodil. Pak šel k telefonu a zavolal Bartymu, ať k němu ihned přijde.

Měl jsem pocit, jako by se mi kolem krku pomalu zatahovala smyčka. Seděl jsem tam, čmáral po papíru a potil se.

„Na tomhle případu je něco podezřelého,“ řekl Renick, když si sedal ke stolu. „Od samého začátku jsem měl dojem, že to není jednoznačný únos.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal jsem se, plně si uvědomuje, jak zní můj hlas přiškrceně.

„Čerta starýho, sám nevím, ale já na to příjdu!“

Vstoupil Barty.

„Co je?“

Renick mu sdělil, co vypovídal Keller.

Barty se zamračen posadil na okraj stolu.

„Letěla sama, ale byla to rusovláska. Tohle děvče má tmavé vlasy. Jsou tedy dvě – Keller a hosteska z letadla oba přísahají, že to děvče mělo rezaté vlasy. Jaké bližší údaje uvedla při registraci cestujících?“

Renick vytáhl pořadač a přelétl údaje.

„Anna Harcourtová: letí do Los Angeles. Kdo je Anna Harcourtová? Víte co, Barty, nechte všechno ostatní plavat. Chci vědět všecko o téhle dívce. Ať se do toho chlapi dají. Zkontrolujte mi všechny hotely, jestli se náhodou v nějakém neubytovala.“

„Celá ta věc je mi nějak podezřélá. Únosce se ohlásí děvčeti jako Jerry Williams, ale toho ona neviděla kolik měsíců. Přemluví ji, aby přišla do tak pochybného podniku, jako jsou Piráti: a tam žádný z těch mládenců nikdy nechodí. Odtud najednou zmizí.

V deset třicet svědci vidí nějakého vazouna v hnědém sportovním obleku v jejím voze. Další svědek slyší, že odjíždí nějaké auto, ale nevidí je. Jiný svědek pak vidí zase statného chlapa ve sportovním obleku s dívkou oblečenou ve stejných šatech, v kterých pak najdeme zavražděnou; a to je v jedenáct na letišti. Časově by to všecko hrálo. Od Pirátů na letiště je to asi půl hodiny jízdy autem.

Dobrá, až potud to jde. Mohli ji unést. Mohli ji násilím donutit, aby se převlékla, nasadila si rezatou paruku a sluneční brýle a jela v doprovodu toho chlapa. Ale co se nestane?“ Bouchl pěstí do stolu. „Ona letí sama! V letadle je dalších čtrnáct pasažérů, všecko manželské páry. S tou dívkou přece nemohli mít nic společného. Hosteska je všechny zná! Chlap, co řídil auto, odejde z letiště a zmizí. Nato se najde zavražděné děvče a u ní aktovka s údajným výkupným. Aktovka je však vycpaná starými novinami a vynoří se velmi podivná okolnost, že existovaly dvě aktovky, navlas stejné.“

Odmlčel se a zůstal hledět na Bartyho. „Říká vám to něco?“

„Mohl to být fingovaný únos,“ odpověděl Barty. „Za předpokladu, že ta Anna Harcourtová byla Odetta Malrouxová. To budem ovšem muset zjistit.“

„To ano,“ přikývl Renick. „No jo, dobrá, tak se do toho pusťte. Prověřte si to děvče, a když vám říkám ‚prověřte‘, tak víte, jak to myslím!“

Otočil se na mě.

„Dej ty šaty ofotit. Zavolej si některé děvče z personálu, ať to na sebe hodí, a obličej se vyretušuje. Třeba to někdo pozná. A ať se ten obrázek dostane do všech novin, co vycházejí v Los Angeles.“

Popadl jsem šaty a vrátil se k sobě do kanceláře. Měl jsem pocit, že nemám v těle jedinou kůstku. Čelisti neviditelné pasti se zavíraly příliš rychle. Za dalších čtyřiadvacet hodin, ne-li dřív, mi sedí Renick za krkem. Není vyhnutí, musím prostě dokázat, že ji zabil O’Reilly – ale jak?

Následující hodinu jsem měl příliš mnoho práce, než abych myslel na svůj problém. Dal jsem ofotografovat šaty, uspořádal tiskovou konferenci a zajistil, aby se fotografie dostala do všech novin v Los Angeles.

To už bylo kolem oběda. Chystal jsem se zrovna jít s Renickem a Bartym na oběd, když zazvonil telefon. Byli jsme všichni tři v kanceláři u Renicka. Renick zvedl sluchátko, ohlásil se a pak mi je podal.

„To je Nina,“ řekl. „Chce s tebou mluvit.“

Uchopil jsem sluchátko,

„Ano?“ řekl jsem. „Zrovna se sbírám na oběd.“

„Harry, prosím tě, mohl bys přijít domů?“ V jejím hlase jsem zaslechl tón, z kterého mi po zádech přeběhl mráz. Podobný jsem u ní ještě neslyšel. „Musím s tebou mluvit.“ Názvuk strachu a bezbarvý věcný tón jejího hlasu mnou otřásl.

„Přijdu hned,“ odpověděl jsem a zavěsil. „Nina chce, abych s ní poobědval. Něco se jí přihodilo. Takové ty hlouposti kolem domácnosti,“ řekl jsem. „Do dvou jsem zpátky.“

„Jistě, běž,“ řekl Renick. Četl si v nějakých materiálech a ani od nich nezvedl oči. „Vezmi si auto, Harry. Potřebujeme, abys byl zase ve dvě zpátky.“

Jakmile jsem vyšel z kanceláře, dal jsem se do běhu a utíkal jsem chodbou dolů po schodišti. Nasedl jsem do policejního auta a rychle ujížděl domů. Bylo mi jasné, že se něco muselo stát. Jenomže jsem si nedovedl představit co, ale z tónu jejího hlasu jsem poznal, že je to zlé.

Zaparkoval jsem auto před domem a rychle mířil po cestičce ke dveřím, vytáhl klíček a otevřel dveře.

„Nino?“

„Já jsem tady, Harry,“ odpověděla mi z haly.

Prošel jsem chodbou, otevřel dveře a vstoupil. Ihned jsem strnul.

Nina seděla v lenošce, čelem ke mně. Vypadala jako ztracená a vyděšená a byla smrtelně bledá.

Vedle ní seděl, nohu přes nohu, O’Reilly. Šoférskou uniformu měl svlečenou a byl tu jen ve sportovní košili a lahvově zelených kalhotách. Třískou ze sirky se rýpal v zubech, a když se naše zraky setkaly, zašklebil se na mě.

V pravé ruce držel policejní pistoli ráže 38. Její kovově modrá tupá hlaveň mířila přímo na mě.

Kapitola 12.

I

„No tak pojďte, mistře, hačněte si k nám, máme tady sešlost,“ řekl O’Reilly. „Vaší paní moje společnost nějak nesedí.“

Popošel jsem dovnitř do místnosti a přistoupil k Nině. Rychle jsem se vzpamatoval ze šoku, že jsem našel doma u sebe toho chlapa, a místo prvního návalu strachu nastoupil chladný vztek.

„Zmizte odtud, než vás vyhodím,“ řekl jsem.

Znovu se zašklebil, až mu zasvítily bílé zuby.

„Podívejte se, mistře, vy můžete být ve svým ranku třída, ale ne v mým. Zmáknu dva takový, jako jste vy, a je mi to fuk.“

Nina mi položila ruku na paži. Její prsty mi telegrafovaly: „Buď opatrný!“

„Co chcete?“ zeptal jsem se.

„Co byste myslel? Ty pásky, a taky je dostanu.“

„Takže vy jste ji skutečně zabil!“

Zamnul si kotníky ruky na bradě a jeho rozšklebený úsměv se ještě rozšířil.

„Že by? Všecko svědčí pro to, že jste tu vraždu spáchal vy. Kamaráde! Jseš blb a naivka! Žvaníš, moc žvaníš. Kdyby sis nepouštěl hubu o těch páskách na špacír, mysleli jsme já a Rhea, že je všecko tutový, ale tys to musel vytroubit. Z těch pásků je Rhea úplně na větvi. Mně můžou bejt ukradený, ale na tomhle kšeftu my děláme spolu a já jí slíbil, že jí ty pásky seženu.“

„To je zlé,“ řekl jsem. „Ty totiž nedostanete. Jestli je někdo dostane, pak to bude Renick.“

Pohlédl významně na pistoli v ruce a pak na mě.

„Co když tudle bouchačku namířím vaší paní na levou nohu,“ ucedil. „Co když zmáčknu kohoutek? A to bych klidně udělal, když mi ty pásky nevydáte!“

Nina tiše poznamenala: „Neposlouchej ho, Harry. Já se nebojím.“

Řekl jsem mu: „Zkuste vystřelit, a než se vám podaří utéct, bude tu u dveří nejmíň deset lidí. S tímhle laciným oblbováním si na nás nepřijdete. Takže už ať jste venku!“

Pohodlně se rozvalil v křesle a zachechtal se. „Hm, za pokus to stálo,“ poznamenal. „Máte pravdu. Žádnýho z vás bych nezastřelil.“ Zasunul pistoli do kapsy. „No dobrá, takže k věci. Kde jsou?“

„V bance a tam se k nim nedostanete!“

„Hele, tak se sbírej, ty naivko. Do banky zajdem pěkně spolu a ty mi je předáš. A padáme.“

„Ty nedostanete! To je poslední slovo. A teď zmizte!“

Zůstal na mě dlouho hledět.

„Hm, no jo, když si jinak nedáte říct,“ pokračoval, aniž se pohnul. „Teď vás přesvědčím, že se s nima budete muset rozloučit. V tomhle totiž kráčí o milióny dolarů. A kvůli těm páskům by mi taky mohl bouchnout plán, na kterym jsem sám pracoval. A to se teda nestane. Mně je dokonale fuk, co se bude dít, dokud se mi můj plán nerozhasí. Na tu pravou akci, který bude zapotřebí, abych ty pásky dostal, mám prachů dost. Podívejte se, něco vám ukážu.“

Vyndal z kapsy malou lahvičku z modrého skla. Odzátkoval ji a opatrně z ní vylil trochu tekutiny na servírovací stolek vedle sebe.

Tekutina byla jako živá. Syčela a vytvářela uprostřed desky malé loužičky. Viděl jsem, jak se pod jejím účinkem odlupuje lak a barevný nátěr. „To je kyselina sírová,“ pokračoval. „Když s náma někdo nechce spolupracovat, chrstnem mu to do očí.“ V jeho obličeji se náhle objevila černá jízlivost. S pohledem upřeným na mě řekl: „Znám lidi, kteří klidně chrstnou tenhle prevít do očí vaší ženě, pane Barber, za pakatel, za míň než sto dolarů. Jo, to jsou drsňáci, pane Barber. Nedělejte si iluze, že byste ji byl s to ochránit. Ti by vám sem vtrhli, kdy byste je nejmíň čekal, a zřídili by vám ji, ani byste si neškyt, a o vás by se taky postarali. Buď ty pásky dostanu teď hned, anebo je vaše žena do dvanácti hodin slepá a s obličejem spáleným nadranc. Tak jak to bude?“

Cítil jsem, že mi Nina tiskne ruku. Oba jsme hleděli na bublající a syčící tekutinu na stole. Podíval jsem se na O’Reillyho. Výraz v jeho malých šedých očích mě přesvědčil, že to myslí smrtelně vážně. Určitě by to provedl. A Ninu bych nebyl s to ochránit.

Dostal mě, to jsem viděl jasně.

Zvedl jsem se. „Dobře, tak jdem.“

Nina mě strhla za paži zpátky.

„Ne! To přece nemůžeš! Neodvážil by se něco takového udělat! Harry, prosím tě…“

Setřásl jsem ji.

„Do tohohle jsem se namočil sám – to není tvoje vina.“

Zamířil jsem ke dveřím. Nina zůstala sedět bez pohnutí a jen mě pozorovala vytřeštěnýma očima.

O’Reilly se zvedl.

„Hele, kočičko, dělá dobře. A přestaň vyvádět. A až to budeš uklízet, dej si pozor. Přece si nechceš popálit ručičky.“

„Harry!“ vykřikla Nina a vyskočila z křesla. „Nedělej to! Nedávej mu je!“

Vyšel jsem z vilky a zamířil k autu. O’Reilly za mnou. Nasedl vedle mě.

„Jo, máte halt pech, mistře!“ řekl, „ale měl jste držet hubu. Takže teď už se v tom vezete úplně sólo. Jak pokračuje Renick? Ještě vás nevyčmuchal?“

„Ještě ne.“ Odpíchl jsem se od chodníku. Nenáviděl jsem toho člověka s chladnou, zlou zuřivostí, která mě téměř dusila. Příliš pozdě jsem si uvědomoval, jakou jsem udělal hloupost, že jsem popudil Rheu tou hrozbou páskami. Jakmile se s nimi rozloučím, je to přesně, jak řekl O’Reilly: vezu se v tom sám. Teď to bude vypadat, kdo s koho, komu soud uvěří. A Rhea si může dovolit zaplatit nejlepšího advokáta v zemi, aby mi z mé výpovědi udělal fašírku.

„Až vás klofnou, mistře,“ pravil O’Reilly, „ne aby vás napadlo do toho zatahovat Rheu nebo mě. Oba máme betonový alibi.“

„No tak si to neškrabte, máte to moc fajn,“ řekl jsem.

Podívali jsme se na sebe. V jeho očích jsem postřehl zmatený výraz.

„Teda musím říct, nervy máte jako špagáty, když uvážím, v jaké jste kaši, kamaráde,“ řekl. „Nevěděl jsem, že máte takovoudle výdrž.“

„Sám jsem se do toho namočil a taky si vylížu všechno, co mě potká.“ řekl jsem. „Teďka pro vás všechno vypadá perfektně, ale taky vám to bouchne, protože víte čerta starýho o ženských.“

Tím jsem ho ťal do živého. Otočil se a zůstal na mě civět.

„Co tím krucihiml chcete říct?“

„Sám uvidíte. Léta jsem pracoval u novin. S těmahle krasotinkama od revuí mám svoje zkušenosti. Znám jejich mentalitu. A jedno vím nabeton: Rhea Malrouxová nehodlá strávit zbytek svého života s nějakým irským drsňákem. Snad si o sobě neděláte iluze, a nemyslíte si, že jste pro ni něco lepšího než obyčejnej vysloužilej policajt, uhlazenej asi jako šmirglpapír, hm? Až Malroux zemře a jí spadnou do klína všechny ty prachy, ztratí o vás najednou zájem. Uvidíte, jak vám vylije perka. Ta asi už najde způsob, jak to provést. Ani si to neuvědomíte a najednou nebudete zase nic než obyčejnej zkrachovalej policajt, a k tomu navíc nezaměstnanej.“

„Že by jo? To si myslíte?“ Jeho úzké rty se posměšně usmály, ale v očích se mu žádný úsměšek nezračil. „Co tě nemá, ty naivko, ty už budeš dávno bradou vzhůru a my se s Rheou budem brát!“

Podařilo se mi tomu zasmát.

„Nic komičtějšího jsem v životě neslyšel.“ Přirazil jsem s autem k chodníku před bankou. Byly za tři minuty dvě. Dveře banky byly ještě zavřeny. „Vy si skutečně myslíte, že ženská jako Rhea by si vzala nějakého takového irského drsňáka? Pch, jo, možná že já jsem blbec a naivka; ale nejsem sám.“

„Hele, drž hubu, nebo ti ji zavřu,“ štěkl na mě vztekle a jeho masitý obličej celý zrudl.

„No dobrá. Když vás to irituje, neřeknu ani slovo,“ odsekl jsem.

Odmlčel jsem se a pak jsem pokračoval: „Ale víte, co bych já udělal, kdybych byl v takové kaši jako vy?“

Podíval se mi do očí.

„Hm. No, co byste udělal?“

Cítil jsem, jak moje vzrušení roste. Chytil se. Cítil jsem to.

„Já bych se sakra pojistil, aby mi Rhea nemohla dát kopačky. Ano, od téhle chvíle bych si pojistil, že šéfuju já…“

Seděl bez jediného hnutí. Usilovně přemýšlel a téměř jsem slyšel, jak mu to v mozku praská, až pak se najednou zasmál.

„Hele, ty šašku, je mi tě líto,“ řekl. „Ty jsi blb a tohle není pravda.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „jsem blb.“

Úředník otevřel dveře banky.

„Ale něco vám povím,“ pokračoval jsem, „od téhle chvíle nic neberte jako tutový. Jestli budu moct, tak vás do toho namočím já. A Rhea se vám nabeton bude snažit podrazit nohy. Naletíte hůř než já, ale já vás litovat nebudu.“

Vystoupil z auta. „Pojď, ty šašku. Dej si pohov a nemel. Chci ty pásky.“

Šli jsme do banky a já si vyzvedl pásky. Vydal jsem mu je – nemohl jsem dělat nic jiného.

„Neztraťte je,“ nabádal jsem ho, když si bral oba balíčky. „Jsou pro vás teď stejně důležité, jako byly pro mě.“

„To mi nemusíš povídat,“ zavrčel a vyšel z banky, se starostlivým, napjatým výrazem v té dobře živené, hezounské tváři atleta.

II

Do kanceláře jsem se vrátil deset minut po druhé. Na stole jsem měl vzkaz, že se mnou chce ihned, jak se vrátím, mluvit Renick.

To mohlo znamenat mnoho věcí – další objevy – prostě cokoli.

Mohlo to dokonce znamenat, že už ví, že já jsem ten muž v hnědém sportovním obleku. Ale touhle dobou jsem si přestal dělat starosti.

Přijal jsem svou porážku a byl jsem vlastně jako opilý: všechno mi v podstatě muselo být jedno. Ale tohle jsem věděl bezpečně: jestli mě Renick dopadne, mám to spočítáno. Žádný průkazný záznam, jímž bych mohl podepřít svou výpověď, už nemám. Odettinu vraždu mi mohou přišít bez sebemenších problémů.

Jestli se mám zachránit, musím nějak dokázat, že Odettu zavraždil O’Reilly. Věděl jsem dost bezpečně, že jsem mu do hlavy zasel sémě pochybností a že teď Rhee nebude důvěřovat. Ty dvě pásky s největší pravděpodobností teď nezničí: jejich prostřednictvím ji drží v hrsti, ničím jiným. Dokud ty pásky budou existovat, mám pořád ještě šanci, že tuhle záležitost zvládnu.

Věděl jsem, že Nina asi doma s úzkostí čeká na zprávy, a tak jsem jí zatelefonoval.

Z kanceláře jsem musel volat přes centrálu, takže jsem si dával na každé slovo velký pozor.

„Dostal je,“ oznámil jsem jí. „Nedalo se nic jiného dělat. Neříkej vůbec nic. Já ti všechno povím sám. Není to tak zlé, jak by to mohlo být. Až se vrátím, promluvíme si o tom. Jakmile odtud budu moct odejít, jsem hned doma.“

„Dobře, Harry.“

Hlas se jí chvěl a z toho mi bylo až nanic.

„Nedělej si s tím starosti, děvenko, já to nějak zařídím,“ a zavěsil jsem.

Byly přesně dvě hodiny dvacet minut, když jsem otevřel dveře Renickovy kanceláře a vstoupil dovnitř.

Zrovna četl nějaké hlášení a z jeho zamračené útlé tváře vyzařovalo napjaté soustředění.

„Moment, hned to bude,“ řekl.

Možná že si se mnou zahrávala moje vlastní fantazie, ale ihned jsem z tónu jeho hlasu nabyl dojmu, že už mezi námi není týž přátelský vztah jako sotva před hodinou a půl.

Posadil jsem se a zapálil si cigaretu. Ocitl jsem se již za hranicí strachu. Byl jsem zcela odevzdán do rukou osudu. V tomhle pochybeném podniku musím už jet až do konce, a jestli mi to nevyjde, smířím se s tím, do čeho spadnu.

Konečně Renick hodil zprávu na stůl, opřel se o opěradlo a upřeně se na mě zahleděl. Z obličeje jsem mu nevyčetl nic, ale jeho oči si mě zpytavě prohlížely. Díval se na mě v tu chvíli, jako se dívá policista na podezřelého – anebo jsem si to jenom představoval?

„Harry, setkal ses někdy s Odettou Malrouxovou a mluvils s ní?“ zeptal se.

Srdce se ve mně téměř zastavilo.

„Ne. Jejich rodina se sem přistěhovala, zrovna když jsem byl ve vězení. K nějakému interview s ní se mi nenaskytla příležitost.“ odpověděl jsem, úmyslně předstíraje, že jeho slovům rozumím úplně jinak. Pomyslel jsem si: první lež. Od téhle chvíle budu muset lhát a lhát, až mě při jedné nějaké lži Renick přistihne.

„Takže ty o ní nevíš vůbec nic?“

„Vůbec nic.“ Odklepl jsem popel do popelníku. „Proč se ptáš, Johne?“

„Jen jsem tak uvažoval. Sháním každou sebemenší informaci.“

„Možná že by ti mohla pomoct jedna okolnost, Malroux je Francouz. Ve Francii je to v dědickém systému zařízeno tak, že dítě nemůže být vyděděno. Kdyby Odetta byla Malrouxe přežila, připadla by jí polovina jeho majetku. Teď když je mrtvá, dostane všecko jeho manželka.“

„To je zajímavé.“

Měl jsem dojem, že mu neříkám nic nového. Věděl to zřejmě dřív, než jsem mu to pověděl já.

Po krátké pauze řekl: „Ty bys náhodou neměl ponětí, jestli to děvče mělo nějakého milence. Nebyla panna.“

„Nevím o ní vůbec nic,“ tvrdil jsem neochvějně.

Dveře se rozletěly a vešel Barty.

„Něco pro vás mám, Johne,“ řekl, aniž mě vzal na vědomí.

„Losangeleská policie měla skutečně z pekla štěstí. Prakticky s prvním hotelem, kam zatelefonovali, kápli na ten pravý. V hotelu Regent se ubytovala dívka, která udala jméno Anna Harcourtová. je to tichý, slušný hotýlek a podle policejních záznamů tam nebyly nikdy žádné maléry. Recepční se vyjádřil takhle: měla prý modrobílé šaty. Do hotelu dorazila o půl jedné po půlnoci taxíkem. Zjistili i taxikáře a ten se upamatoval, že ji naložil na letišti. Tehdy přiletělo jediné letadlo, a sice z Palm City. Dívka zůstala celou neděli ve svém pokoji a nechala si jídlo posílat. Prý jí nebylo dobře, aspoň to říkala. Kolem deváté večer měla meziměstský telefonní rozhovor s Palm City. Z pokoje nevyšla ani celý pondělek, večer v deset hodin se odhlásila a odjela taxíkem ze stanoviště. Řidič prý ji odvezl na letiště.“

„Zůstaly po ní v pokoji nějaké otisky prstů?“

„Ještě něco lepšího. Nechala tam takový laciný hřeben z umělé hmoty a pokojská viděla, jak se s ním předtím česala. Z něho sejmuli fantastické otisky a za chvíli tu máme telefota. Musí tady být každou minutu.“

„Vsadil bych se,“ řekl Renick, „že Anna Harcourtová byla Odetta Malrouxová.“ Zvedl hlášení, které předtím četl. „Zrovna jsem dostal zprávu a ohledání. Vrah ji udeřil na temeno a pak ji uškrtil. Stopy po nějakém zápasu nebyly žádné. Překvapil ji. Je tu jedna zajímavá okolnost, Barty. Mezi prsty u nohou a ve střevících zjistili písek – písek z mořské pláže: Vypadá to, jako by byla jela na pláž a po písku šla někam na nějakou schůzku. Kluci z laborky se domnívají, že dokonce mohou určit, ze které pláže písek je.“

Barty cosi zamručel.

Pak dodal: „Ti si vždycky myslí, že dovedou dělat zázraky.“

Bylo v tom cosi zlověstného a znepokojivého, jak jsem tam tak seděl, poslouchal jejich rozhovor a přitom si velmi zřetelně uvědomoval, že mě ignorují. Jako bych pro ně v té kanceláři vůbec neexistoval.

„Jestli mě tedy teď zrovna nepotřebuješ, Johne,“ zvedl jsem se, „půjdu k sobě do kanceláře. Mám fůru práce.“

Oba se v tu chvíli na mě podívali a zůstali na mě hledět.

„To je v pořádku,“ přikývl Renick, „ale z budovy neodcházej. Za chvilku tě budu potřebovat.“

„Budu u sebe v kanceláři.“

Vyšel jsem do chodby a zamířil do kanceláře.

Na konci schodiště, kudy se jedině dalo vyjít na ulici, stáli dva detektivové a hovořili spolu. Podívali se po mně, jen tak jakoby nic, a zase hleděli jinam.

Vešel jsem k sobě do kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Střeží ti dva vchody? Chtějí se snad pojistit, abych se nepokusil utéct?

Posadil jsem se ke stolu a uvědomil jsem si, že mi v hlavě proskočila jiskra paniky. Jsem už v pasti? Uhádl snad již Renick, že se v celé té záležitosti taky vezu?

Snažil jsem se soustředit na práci, ale nebylo to možné. Přecházel jsem z místa na místo, kouřil a pokoušel se vymyslet, jak by se mi podařilo přiskřípnout O’Reillyho, ale na nic jsem nemohl připadnout.

Za hodinu jsem vyšel z kanceláře do umývárny. Oba detektivové pořád stáli na schodišti.

Když jsem se vrátil, zvonil telefon.

„Přijď sem, ano?“ ozval se Renick.

V tu chvíli mi nervy skutečně jenom hrály. Nebýt těch dvou chlapů, co hlídali schody, byl bych možná i utekl.

Dodal jsem si odvahy a vydal se chodbou k Renickově kanceláři.

Když jsem k ní dorazil, zrovna vycházel.

„Chce s námi mluvit Meadows,“ oznámil mi a vyrazil k Meadowsovi, já za ním.

Meadows seděl nad nějakou prací u psacího stolu. Když jsme vstoupili, zvedl oči.

„Hm, tak co se děje?“ zeptal se a natáhl se po doutníku. „Jak to všecko vypadá, Johne?“

Renick se posadil. Šel jsem si sednout k prázdnému psacímu stolu kus od nich.

„Teď to už vím bezpečně, pane státní zástupce, to děvče nikdo nikdy neunesl,“ oznámil mu Renick.

Meadows se zrovna chystal ukousnout konec doutníku, ale místo toho zůstal jen udiveně hledět.

„Že ji nikdo nikdy neunesl?“

„Unos byl fingovaný. Plánovali to s tím chlapem ve sportovním obleku dohromady. Hádám, že on šel po těch penězích a přemluvil ji, aby mu k nim pomohla. Jediný způsob, jak je z tatínka vymáčknout, byl právě předstíraný únos.“

Meadows hvízdl překvapením. Vypadal, že ho to dost omráčilo.

„Měl byste si to ale pořádně prověřit, Johne.“

„Už to vím dost jistě,“ odpověděl Renick a sdělil Meadowsovi nové průkazné podrobnosti, které se dověděl o Anně Harcourtové.

„Před desíti minutami jsme dostali otisky jejích prstů. Byla to Odetta Malrouxová – o tom není pochyb. Víme, že letěla do Los Angeles sama a sama také přiletěla zpátky. To znamená, že ten výlet podnikla o své vlastní vůli. Rozhodně ji nikdo neunesl.“

„Teda to mě snad porazí!“ zahučel Meadows. „A jak došlo k té vraždě?“

„Ten její partner sebral výkupné a oba měli domluveno, že se někde setkají. Nejspíš chtěl všechny peníze sám, a aby ji umlčel, vzal ji po hlavě a uškrtil ji.“

Když Renick hovořil, cítil jsem, jak se mi ruce téměř samovolně sevřely v pěsti a jak se mi nehty zarývají do dlaně.

„Kdo je ten člověk? Máte už nějakou stopu?“ zeptal se Meadows.

„Mám jich už několik,“ odpověděl Renick klidně, „ale ne ještě tolik, abych ho mohl zajistit. Doktor říkal, že ve střevících zavražděné byl písek – písek z pláže. Chlapi z borky se snaží určit, z které pláže pochází. Domnívají se, že to dokáží. Já hádám, že Odetta si smluvila se svým vrahem schůzku v některém z těch plážových městeček tady na pobřeží.“

Meadows se zvedl a začal přecházet po kanceláři.

„Myslím, že z tohohle bychom radši do tisku nic propouštět neměli, Barbere,“ řekl. „Mohlo by to působit jako dynamit.“

„Ano,“ přikývl jsem.

Podíval se na Renicka.

„Skutečně si myslíte, že se to děvče pokusilo vytáhnout z tatínka pět set papírů?“

„Domnívám se, že ji vrah k tomu přemluvil,“ odpověděl Renick.

„Byl to pravděpodobně její milenec. Nakonec jeho řečem podlehla a tak si podepsala ortel smrti.“

Musel jsem něco říct, nemohl jsem tam sedět jako němý.

„Jestli tedy sám sebral výkupné,“ řekl jsem, doufaje, že můj hlas bude znít pevněji, než jak mi to vyšlo, „proč neutekl? Vůbec se s ní nemusel scházet a zabíjet ji!“

Renick se po mně podíval, pak odvrátil zraky. Zapálil si cigaretu.

„Dejme tomu, že by s penězi utekl. Děvče by to mohlo říct tatínkovi. Vrah zřejmě usoudil, že kdyby ji takhle podvedl, mohla by mu být dost nebezpečná. Jistější bylo ji umlčet.“

Zazvonil telefon.

Renick zvedl sluchátko.

Chvíli poslouchal a pak řekl: „Skutečně? To je výborné. A víte to jistě? No dobře,“ a zavěsil. Otočil se k Meadowsovi a řekl mu:

„Kluci z laborky říkají, že písek v jejích střevících pochází z Východní pláže. Je to umělá pláž a vědí naprosto bezpečně, že písek je tamodtud. Nemůže být odjinud. Je tam koupaliště s chatičkami. A přesně na tomhle místě se museli setkat. Hned se tam vypravím.“ Podíval se na mě. „Ty bys měl jít nejradši se mnou, Harry.“

Do toho se mi zrovna nechtělo. Bill Holden by mě přece určitě poznal. Pak mnou však projel strach, protože jsem si najednou vzpomněl, že jsem mu nezaplatil nájemné za ten poslední týden.

„Radši bych trochu pohnul s prací, Johne. Fůra mi toho zůstala stát,“ řekl jsem a uvědomoval jsem si, že musí všichni slyšet, jak se ve mně zarazil dech.

„To jsou běžné věci, zatím to nech běžet,“ řekl Renick příkře, „Však ti nic neuteče. Potřebuju tě s sebou.“

„A poslyšte, Barbere, novinám ani čárku!“ řekl Meadows. „Sdělte jim, že na případu pořád pracujeme, ale že nám to jde nějak pomalu. Měl byste to nahrát tak, že už tomu nepřikládáme takovou důležitost. Jestli se roznese, že si to děvče samo vymyslelo únos, aby dostalo z tatínka peníze pro milence – no fuj, to bude ostuda až na půdu!“

Odpověděl jsem, že chápu.

Zatímco se mnou Meadows mluvil, byl už Renick zase u telefonu a mobilizoval svůj tým.

„Takže jdem,“ řekl, když zavěsil. Ještě se obrátil na Meadowse: „Budu se vám hlásit, pane státní zástupce, hned jak se vrátím.“

Když jsem kráčel za Renickem z kanceláře, napadlo mě, jestli bych si od něho neměl vypůjčit peníze, abych mohl zaplatit Holdenovi. Rozhodl jsem se radši to nezkoušet. Ostatně jsem si ani nedovedl představit, že by s sebou měl padesát dolarů. Musel jsem pouze doufat, že se Holden o mém dluhu nezmíní. Velkou naději jsem sice neměl, ale nemohl jsem s tím nic dělat.

Když jsme došli na konec chodby ke schodišti, viděl jsem, že Renick dává čekajícím detektivům znamení. Sešli za námi dolů, kde čekala dvě auta! Renick a já jsme nasedli do jednoho dozadu, dva detektivové se posadili dopředu k řidiči. Auto vyrazilo a za ním druhé s technickým štábem.

Na Východní pláž jsme dorazili kolem šesté. Na pláži bylo pořád ještě plno.

Renick přikázal svým lidem, aby zůstali ve vozech. Kývl na mě a zamířil ke vchodu na koupaliště. Kráčel jsem těžkým krokem za ním. Holden seděl u sebe v kanceláři. Když jsme s Renickem vstoupili, zvedl hlavu.

„A jejej, dobrý den, pane Barber,“ zvedl se od stolu. Podíval se zpytavě po Renickovi.

„Tohle je poručík Renick od městské policie, Bille,“ oznámil jsem mu. „Chtěl by se vás na pár věcí zeptat.“

Holden vypadal dost vyděšeně.

„No jistě, ovšem, pane poručíku. Jen se ptejte.“

Teď to půjde, pomyslil jsem si. Teď něco zažiju: jestli se z toho nedokážu nějakou lží vykroutit, tak mě to dokonale vyřídí.

Renick začal: „Pokoušíme se dostat na stopu jedné dívky: je asi dvacetiletá, hezká, má rezaté vlasy a byla oblečená do modrobílých bavlněných šatů. Na očích měla velké sluneční brýle a na nohou střevíčky baletního typu. Říká vám to něco?“

Holden ani na okamžik nezaváhal. Zavrtěl hlavou.

„Lituju, pane poručíku, ale na tohle nemá cenu se mě ptát. Za sezónu mi tady před očima mašíruje tisíce děvčat. Pro mě jsou to zrnka písku, víckrát je už nikdy nespatřím.“

„Máme důvod se domnívat, že tahle dívka tady byla v sobotu někdy kolem půlnoci. Byl jste tady v sobotu v noci?“

„Ne. Ze služby jsem odešel v osm.“ Holden se podíval na mě: „Ale vy jste tady přece byl, pane Barber, ne?“

Nějakým zázrakem se mi podařilo vypadat klidněji, než jsem skutečně byl.

„V sobotu ne, Bille. V sobotu jsem byl doma.“

Renick na mě zůstal hledět.

„Bohužel, pak si myslím, že vám nijak nemůžu pomoct, pane poručíku,“ pokrčil rameny Holden.

„Jak jste přišel na to, že tady byl v sobotu v noci pan Barber?“ zeptal se Renick až ošidně vlídným hlasem.

„Tak? Myslel jsem si to. Totiž on…“

Vskočil jsem mu do řeči.

„Najal jsem si tady chatičku, Johne. Chtěl jsem psát takovou knížku. Zjistil jsem, že doma pracovat nemůžu.“

„Je – to – skutečně tak?“ Zabolelo mě, když jsem zaslechl v jeho hlase ten tón nedůvěry. „Ani jsi mi to neřekl.“

Donutil jsem se k úsměvu.

„Byly všechny chatičky v sobotu večer zamčeny?“

„Jistě,“ odpověděl Holden. „Sám jsem je zamykal: samozřejmě až na tu pana Barbera. Klíč měl on.“

„S ostatními zámky nikdo nemanipuloval?“ zeptal se Renick.

„Ne.“

„Zamkls svou chatičku, Harry?“ zeptal se Renick.

„Myslím, že ano. Ale jistě to nevím. Možná že ne.“

„Kterou jsi měl?“

„Poslední zleva, pane poručíku,“ odpověděl za mě Holden.

Zřejmě zrozpačitěl a vrhal střídavě pohledy po mně a po Renickovi.

„Je v ní někdo?“

Holden se podíval na tabulku na stěně.

„Teď je prázdná.“

„Viděl jste tady někdy Odettu Malrouxovou?“ zeptal se Renick.

„To děvče, co unesli?“ Holden zavrtěl hlavou. „Sem nikdy nepřišla, pane poručíku. Tu bych poznal. Viděl jsem ji mockrát na fotografiích. Ne… sem nikdy nepřišla.“

„Na tu chatičku bych se podíval. Máte klíček?“

„Bude ve dveřích, pane poručíku.“

Renick zamířil ven a já za ním.

Holden se ozval: „Ehm, pane Barber…“

Už je to tady, pomyslel jsem si. Otočil jsem se a zmohl jsem se na jakýsi nepodařený úsměv.

„Hned jsem zpátky,“ řekl jsem, a když se Renick zastavil, téměř jsem se na něho nalepil, abych ho nějak dostal z místnosti.

„Co je?“ zeptal se Renick Holdena, odmítaje dát se vystrčit.

„Ale to je v pořádku, pane poručíku,“ odpověděl Holden a tvářil se přitom dost nešťastně. „To není nic důležitého.“

Renick vyšel ven na žhoucí slunce. Mlčky jsme kráčeli po dřevěných prknech položených v písku a vyhýbali se opalujícím se naháčům, kteří po nás hleděli, jako by se chtěli zeptat, co tu děláme v městském oblečení, až jsme nakonec došli k chatičce, kde zemřela Odetta.

Klíček byl v zámku. Renick vrazil rukou do dveří a vešel dovnitř.

Rozhlédl se, pak se otočil a změřil si mě tvrdým pohledem.

„Neřekls mi, že sis tu chatičku najal, Harry!“

„A měl jsem?“ Zůstal jsem u dveří. „Ve snu mi nenapadlo, že by tě to mohlo zajímat.“

„Tady ji mohl někdo zavraždit.“

„Myslíš? Taky ji mohl někdo zavraždit na pláži.“

„Prosím tě, pořádně vzpomínej: zamkls dveře nebo ne?“

„O tom nemusím přemýšlet – nezamkl,“ odpověděl jsem. „Neřekl jsem to Holdenovi. Nechtěl jsem, aby měl na mě zbytečně vztek. Nechal jsem klíč v zámku. Našel jsem ho tu zase v pondělí, kdy jsem si dovnitř šel pro psací stroj.“

„Takže ji tu skutečně mohl někdo zabít!“

„Zámky na těch dveřích tady neznamenají vůbec nic. K vraždě mohlo dojít v kterékoli jiné chatičce.“

Na chvíli se zamyslel, zatímco já tam stál a poslouchal, jak mi srdce prudce buší na poplach.

Pak se Renick podíval na hodinky.

„Tak fajn, Harry, můžeš sypat domů. Dnes večer už tě nepotřebuju. Některému z těch kluků řekni, ať tě hodí k vám. Ostatním vyřiď, že chci, aby tu zůstali.“

„Mně to nevadí, když se tady zdržím, jestli ti můžu být k něčemu dobrý.“

„To je v pořádku. Jeď domů.“

V tu chvíli se na mě nedíval, ale pozorně se rozhlížel po místnosti. Věděl jsem přesně, co se stane, až zmizím. Obrátí chatičku vzhůru nohama. Chlapi od daktyloskopie budou zkoumat každý sebemenší kousíček a dřív nebo později najdou Odettiny otisky. Je tu možnost, že najdou i Rheiny a O’Reillyho. Samozřejmě že moje najdou taky, ale to mi nevadilo. Hlavní starost mi dělalo jedno: Renick půjde určitě zpátky za Holdenem a bude se ho ptát, jestli tu neviděl vysokého ramenatého chlapa v hnědém sportovním obleku, a Holden mu řekne, že hnědý sportovní oblek jsem měl na sobě já.

Ale je snad tohle důkaz, že já jsem zabil Odettu? To přece ne.

Cítil jsem, že snad mám přec jen ještě trochu času: utíká mi sice pod rukama jako voda, ale trochu málo času mám.

„Takže na shledanou zítra, Johne.“

„Jo, fajn.“

Nepodíval se na mě ani teď, když jsem vyšel z chatičky a zamířil přes písek pláže do kanceláře k Holdenovi.

Holden stál ve dveřích.

„Je mi líto, že jsem se s vámi nevyrovnal, Bille,“ omlouval jsem se. „Úplně mi to vypadlo z hlavy. Zítra vám pošlu šek. V pořádku?“

„Rád bych to dostal teď hned, pane Barber,“ řekl Holden rozpačitě. „Můj šéf žádný úvěr neposkytuje.“

„Náhodou jsem si zapomněl náprsní tašku v kanceláři. Pošlu vám šek.“

Než mohl něco namítnout, šel jsem dál k policejnímu autu.

Obrátil jsem se na jednoho technika: „Hoši, poručík vás potřebuje tamhle v té poslední chatičce na konci. Já pojedu autobusem.“

Jeden z detektivů, kteří hlídali na schodišti, řekl: „To je v pořádku, pane Barber. My vás hodíme zpátky domů. Tohle není náš kšeft. My jsme se vlastně jenom svezli.“

Teď byl pravý čas, abych se přesvědčil, jak to je s mým podezřením.

„Ale nemusíte, dojedu autobusem. Takže ahoj, hoši,“ a zamířil jsem k čekajícímu autobusu.

Když autobus vyjížděl, ohlédl jsem se přes rameno zpátky.

Oba detektivové jeli v závěsu za námi.

Teď jsem naprosto přesně věděl, že se přede mnou rozsvítila červená: jsem podezřelý číslo jedna a podezírají mě ze zavraždění Odetty.

Kapitola 13.

I

Když jsem vstoupil do chodby a zavřel za sebou domovní dveře, vyšla mi naproti z haly Nina. Byla bledá a z očí jí hledělo úzkostlivé napětí. Přiběhla ke mně a natáhla se, aby mi dala pusu. Objal jsem ji a přitiskl k sobě.

„Harry!“ zašeptala téměř neslyšně. „Když jsem byla odpoledne venku, přišli sem a prohledali to tady.“

Přivinul jsem ji úže.

„Proč si to myslíš?“

„Mluv potichu. Nemysliš si, že by mohli někde ukrýt mikrofon?“

Na takovou možnost jsem nepomyslel. Ihned jsem si však uvědomil nebezpečí.

„Jestli ho vůbec někam dali, pak bude v hale.“

„Už jsem se dívala. Nemůžu ho najít.“

„Počkej tady.“

Šel jsem do haly a pustil rádio, co nejhlasitěji. V následující vteřiňě místnost naplňovaly vřeštivé tóny džezového programu.

Přistoupil jsem k oknu a vyhlédl ven. Po policejním autě nebylo ani památky; ale věděl jsem bezpečně, že tam někde je. Sedí jistě někde, kam není vidět, ale odkud mohou pozorovat branku před domem. Podél konce zahrady vedla ulička. V dohledu od kuchyňských dveří pracovali dva elektrikáři. Jeden byl nahoře na telegrafním sloupu, druhý odpočíval dole na zemi. Žádný zřejmě neměl ruce na práci.

Nina hlídala u dveří do haly a já zatím systematicky hledal mikrofon. Nakonec jsem jej našel ukrytý v radiátoru. Nemít trochu zkušeností s policejními metodami, určitě jsem jej nenašél.

Přisunul jsem rádio na několik stop k radiátoru a nechal je vyhrávat naplno do mikrofonu.

„Teď nás nemůžou slyšet,“ řekl jsem. „A podle čeho jsi poznala, že tady byli?“

„Já ti nevím – měla jsem spíš jen takový podivný pocit.“ Náhle se posadila a upřela na mě vyděšené oči. „Jakmile jsem otevřela dveře, cítila jsem, že tu někdo byl. Podívala jsem se do skříně a poznala jsem, že se mi někdo přehraboval v šatech.“ Zachvěla se. „Co to znamená, Harry?“

„To znamená, že jdou po mně. Hlídají dokonce venku.“

Náhle mě něco napadlo. Šel jsem do ložnice, otevřel dveře skříně a zkontroloval obleky.

Hnědý sportovní chyběl.

Dlouho jsem zůstal se stísněným pocitem hledět na mezeru, kde předtím visel. Pak jsem se vrátil do haly.

„Hledali můj oblek a vzali si ho s sebou,“ řekl jsem.

Nina vší mocí zadržovala pláč. Když jsem ji tak viděl, mohlo mi to srdce utrhnout.

„Co budeme dělat. Proboha, Harry! Já si nedovedu vůbec představit, že bych tě měla zase ztratit! Co ti udělají?“

Věděl jsem, co by mi udělali – šel bych do plynové komory, ale to jsem jí neřekl.

„Pročs mu dával ty pásky?“ zeptala se se zoufalstvím v hlase. „Já bych radši…“

„Přestaň! Tohle jsem si nadrobil sám! Ten chlap si nedělal legraci. Musel jsem mu je dát!“

Uhodila pěstmi do kolen. „Ale co jenom budeme dělat?“

„Nevím. Nějak se z té kaše musím dostat. Snažil jsem se vymyslet…“

„Musíš Johnovi říct přesně, jak to bylo. Pomůže nám. Vím určitě, že nám pomůže!“

„Nic pro mě udělat nemůže. Neexistují žádné důkazy. Moje jediná naděje je přemluvit O’Reillyho, aby se přiznal. Jenže jak to udělat?“

„Co se stalo s tím výkupným, Harry?“

Zůstal jsem na ni hledět. Projelo mnou náhlé vzrušení. Vzpomněl jsem si, co řekl O’Reilly: Najděte výkupné a najdete vraha.

„Co je, Harry? Přišels na něco?“

„Ty peníze! Kde jsou?“ Vstal jsem a začal přecházet po místnosti. „Pět set tisíc dolarů v malých bankovkách se nedá schovat tak snadno. Kam je ukryli? Určitě ne do banky – to je jasné. U ní doma? Že by tohle riskovali? Rozhodně si musí uvědomovat, že jakmile mě Renick zatkne, budu se já snažit je ovlivnit a Renick dá prohledat celý dům. Přece nemohu věřit, že by tolik riskovali a peníze ukryli tam – ale kam je tedy dali?“

„Do bezpečnostní schránky v bance?“

„To by bylo riskantní. Museli by si otevřít běžný účet a převzetí klíčku by museli potvrdit podpisem. Nejpravděpodobnější místo bude nějaká úschovna zavazadel, buď na letišti, nebo na autobusovém nebo železničním nádraží. Pro O’Reillyho by to byla hračka, naprosto bezpečná záležitost, dát někam do těchhle míst kufřík do úschovy: nikdo by si ho přece nezapamatoval a taky by se kdykoli mohl v případě potřeby k penězům rychle dostat a nemusel by přitom prokazovat svoji totožnost.“

„Musíš to říct Johnovi.“

„Tím bych si nepomohl. O’Reillyho musí chytit právě v okamžiku, kdy si zavazadlo bude vyzvedávat. Aby mi to vůbec nějak pomohlo, musí ho přistihnout přímo při činu.“

Nina se rozmáchla bezradně rukama.

„Ale ten se při činu nikdy dopadnout nenechá.“

„To je pravda. Jedině kdybych…“ odmlčel jsem se a pak jsem pokračoval, „kdyby se mi ho podařilo vyprovokovat nějakým trikem.“

„Ale jak? Takový chlap…“

„Nech mě chvilku uvažovat. Podívej, povečeříme. Ty zatím dělej večeři a já o tom budu přemýšlet. Prosím tě, musíme zavřít to rádio nebo se z toho zblázním.“

„Já mám takový strach. Kdyby tě sebrali…“

„Ještě to neudělali. Vzpamatuj se, děvenko. Já na tebe spoléhám.“

„Máš pravdu, jistě.“ Zvedla se. „Promiň, Harry.“

Dal jsem jí pusu.

„Tak sebou hoď s tou večeří, ať jíme,“ řekl jsem, přešel k rádiu a zavřel je.

Když odešla, skutečně jsem se posadil a pořádně se nad tím problémem zamyslel, ale teprve po naší skrovné a tiše odbyté večeři jsem najednou dostal nápad.

Nina, která mě neustále s nadějí v očích pozorovala, postřehla podle náhlé změny mého výrazu, že mě něco napadlo. Už-už chtěla cosi říct, ale zarazila se, protože si vzpomněla na mikrofon. Pustil jsem znovu rádio.

„Myslím, že jsem na to přišel,“ řekl jsem. „Můžu na to jenom jediným způsobem. Musím ho doběhnout trikem. Měl bych jistou představu, jak to udělat, ale všechno záleží na tom, jestli ty peníze jsou někde v úschovně zavazadel nebo v bezpečnostní schránce. Jestli je mají někde doma, pak jsem ztracen, ale tomu se mi nechce věřit.“

„Co chceš dělat, Harry?“

„Počkej moment.“

Šel jsem k svému psacímu stolu, vzal jsem arch papíru a napsal následující:

Nejnovější zprávy:

Přerušujeme vysílání našeho programn, abychom vás informovali o posledním vývoji ve věci únosu Odetty Malrouxové.

Policie Palm City má oprávněný důvod k domnění, že výkupné bylo deponováno do některé bezpečnostní schránky anebo někam do úschovny zavazadel.

Státní guvernér poskytl policiii zvláštní povolení k prohlídce a přesně od deváté hodiny zítřejšího dopoledne budou týmy detektivů prohledávat všechny balíky a zavazadla v úschovnách a ve všech nově otevřených bezpečnostních schránkách.

Každý, kdo si pronajal, počínaje prvním tohoto měsíce, bezpečnostní schránku, nechť se dostaví na nejbližší policejní stanici s klíčkem.

Prohlídka se bude týkat obyvatelstva v okruhu o poloměru sto mil vzhledem k centru Palm City. Státní zástupce Meadows věří, že tato široká koncepce dopomůže k nalezení výkupného.

Podal jsem arch Nině, aby si jej přečetla. Zůstala na mě nechápavě hledět.

„Tomu nerozumím, Harry.“

„Mým úkolem je zásobovat nepřetržitě místní televizní i rozhlasové stanice zprávami o únosu. Tohle odvysílají bez debaty. Doufám, že až to O’Reilly uslyší, propadne panice a dopustí se nějaké unáhlenosti. Třeba mě zavede k místu, kde peníze schoval.“

„Vždyť ale ani nevíš, jestli to bude poslouchat.“

„To ti řeknu, že bude. Sám ho upozorním, aby poslouchal.“ A už jsem spěchal k telefonu. Ale zarazil jsem se. „Teď už nejspíš moje hovory odposlouchávají. Budu muset volat zvenčí. Kdyby se to dostalo k Meadowsovi, určitě by takovou akci zarazil. Zamířil jsem ke dveřím. „Zajdu naproti do dragstóru. Hned jsem zpátky.“

„Nemám jít s tebou, Harry?“

„Radši ne. Počkej na mě tady.“

Tou dobou byla již tma. Vyšel jsem z domu a pomalu kráčel po cestičce k brance. Když jsem ji otevřel, rozhlédl jsem se napravo nalevo. Policejní auto stálo zaparkováno asi padesát yardů nahoře na silnici. Dragstór byl na opačné straně. Nemusel jsem kolem vozu. Vyrazil jsem normálním krokem. Zaslechl jsem, že vůz nastartoval. Věděl jsem, že mě bude sledovat, ale neohlížel jsem se.

Bál jsem se pouze jednoho: že mě zatknou dřív, než se mi podaří tenhle plán rozjet. Jestli to udělají, jsem ztracen.

Vešel jsem do dragstóru a zavřel se v budce. Zavolal jsem do místní televizní stanice. Přepojili mě na Freda Hicksona, redaktora a reportéra, který dělal u televize totéž co já u tisku.

„Frede,“ řekl jsem mu, „mám pro tebe hrozně důležité oznámení. Státní zástupce si přeje, aby se odvysílalo dnes večer v jedenáct hodin v televizi. Půjde to?“

„Jistě: oč jde?“ odpověděl Hickson.

Přečetl jsem mu oznámení do telefonu a Hickson si je zapsal.

„To je v pořádku,“ řekl. „V jedenáct přerušíme oba programy. Státnímu zástupci jde zřejmě o věc, viď?“

„To víš, že jo,“ odpověděl jsem. „Díky, Frede – ahoj,“ a zavěsil jsem.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo půl desáté. Zavolal jsem do Malrouxovy rezidence. Po chvíli telefon vzal Malrouxův sluha.

„Tady je městská policie, ústředí,“ ohlásil jsem se. „Potřebujeme mluvit s O’Reillym. Je tam?“

„Myslím, že je u sebe v pokoji,“ odpověděl sluha. „Okamžik počkejte, já vás přepojím.“

V telefonu se ozvalo několikeré cvaknutí a pak jsem uslyšel O’Reillyho: „Haló, kdo je tam?“

Mluvil jsem pomalu a zřetelně, aby mu neuniklo ani slovo:

„Haló, tak co dělá vaše svědomí dneska, naivko?“

Následovalo ticho. Živě jsem si ho na druhém konci představil: obličej mu ztvrdl a dlaní sevřel pevně sluchátko.

„Kdo je tam?“ zahučel vztekle.

„Ten druhý blbec a naivka,“ odpověděl jsem.

„To jste vy, Barbere?“

„Ano. Chci vám dát echo. Státního zástupce konečně napadlo něco chytrého. Jestli budete mít zájem – a radím vám, abyste jej měl – poslouchejte na místním televizním programu v jedenáct hodin nejnovější zprávy. Slyšel jste mě? Místní program, v jedenáct hodin, dnes večer. Na shledanou v plynové komoře,“ a než mohl něco říct, zavěsil jsem.

Když jsem vyšel z boxu, viděl jsem, že do místnosti vstoupil ramenatý chlap se zarudlým obličejem, na němž měl naprosto jasně napsáno, že je policajt.

Věděl jsem, že dřív nebo později sekyra musí dopadnout, ale když jsem ho spatřil, tuhla mi v žilách krev.

Přistoupil přímo ke mně.

„Pan Barber?“

„Ano.“

„Chtějí vás na policii. Máme tady vůz.“

„Prosím, jistě,“ odpověděl jsem, a když jsme z místnosti vycházeli k čekajícímu autu, vzpomínal jsem na Ninu.

Posadili jsme se s detektivem dozadu. Druhý detektiv, který čekal u auta, si sedl za volant.

„Kvůli čemu je to?“ zeptal jsem se, když se auto rozjelo. „Něco se stalo?“

„To já nemůžu vědět,“ odpověděl detektiv bezbarvým, znuděným hlasem. „Dostal jsem jen příkaz, abych vás dovezl. Tak vás tam vezu.“

Teď jsem nemohl dělat vůbec nic. Vynesl jsem krále a všechno závisí na tom, jestli má O’Reilly v ruce eso nebo jenom královnu.

Jestli má v ruce eso, je se mnou konec.

II

Renick pracoval u svého stolu. Místnost ozařovala jedině jeho stolní lampa se zeleným stínidlem. Vrhala na piják na desce kruh tvrdého světla.

Doprovodili mě až do kanceláře, jako kdyby doručovali křehké zboží, a jakmile mě tedy v pořádku odevzdali, vzdálili se do chodby a zavřeli za sebou.

Zamířil jsem ke křeslu a posadil se. Byl jsem rád, že je místnost stopená ve stínech.

Renick kouřil. Hodil mi krabičku s cigaretami a zapalovač do klína. Zatímco si zapaloval, rozhostilo se krátké ticho.

„Co je?“ zeptal jsem se a položil krabičku i se zapalovačem na stůl. „Zrovna jsem chtěl jít spát.“

„Nechme řečí, Harry,“ řekl klidně. „Jseš v hrozné situaci a jistě to víš.“

„Znamená to, že mě zatýkáš?“

„Ještě ne. Myslel jsem si, že si s tebou nejdřív promluvím. Tohleto se neprotokoluje. Mohl bych taky přijít o flek, že takhle jednám, ale znám tě, abych tak řekl, za každého počasí dvacet let. Tebe i Niny si skutečně vážím, takže ti dávám šanci. Chci, abys mi řekl pravdu. Jestli v tom jedeš tak, jak se domnívám, předávám tě Reigerovi. Na tvém případu pracovat nechci. Řekni mi pravdu, a opakuju ti, je to přísně mimo protokol. Zabil jsi Odettu Malrouxovou?“

Podíval jsem se mu zpříma do očí.

„Ne, ale nečekám, že mi to budeš věřit.“

„Tady v té kancéláři nejsou žádné mikrofony a žádní svědci. Neptám se tě jako orgán policie, ale jako tvůj přítel a kamarád.“

„Odpověď je pořád stejná: nezabil jsem ji.“

Naklonil se, aby zamáčkl cigaretu. Bílé světlo lampy mu ozářilo obličej. Vypadal, jako by několik dní nespal.

„Hm, to už znamená aspoň něco,“ řekl. „Ale jsi do té věci zapletený, že?“

„To určitě jsem. A jsem v hrozné kaši: nepomůže mi ani to, že jsi můj přítel.“

Zapálil si další cigaretu.

„Co kdybys mi to vypověděl všechno od začátku?“

„Jistě – jaks na mě přišel, Johne?“

„Tim Cowley mi řekl, že tě viděl ten večer, kdy došlo k vraždě, na zastávce autobusu s nějakou rusovláskou v modrobílých šatech. Tak jsem si tě postupně prověřoval a, nač jsem sáhl, všechno ukazovalo na tebe.“

„Já tušil, že mě nejspíš prozradí Cowley,“ řekl jsem vyčerpaně „Byl jsem úplný šílenec, že jsem se s těmi dvěma ženskými zapletl, ale chtěl jsem peníze. Nabídly mi padesát tisíc dolarů za docela prostou věc, aspoň to tak vypadalo. Chtěl jsem ty prachy, abych mohl pryč z tohohle města a abych mohl začít úplně znovu.“

„Tak povídej.“

Všecko jsem mu tedy vypověděl. Řekl jsem mu skutečně každou podrobnost, až na to, že mi Nina pomáhala s Odettinou mrtvolou. Nechtěl jsem ji do toho zatahovat.

„Myslel jsem si, že jsem si to s těmi páskami dokonale pojistil,“ uzavřel jsem, „ale O’Reilly mě převezl. Teď nemám nic – nic, čím bych mohl dokázat věrohodnost téhle výpovědi.“

Po celou dobu, co jsem mluvil, seděl Renick bez pohnutí a jen na mě upřeně hleděl. Nakonec dlouze a pomalu vzdychl.

„Hm – proboha, to je ale historie!“ zvolal. „Jenom jedna věc mi trochu nehraje – jak to, že Odetta byla svolná při tom fingovaném únosu spolupracovat?“

„Ano, tu otázku jsem si taky položil, ale přemýšlel jsem o tom a myslím, že není tak těžké to uhodnout. Domnívám se, že se zamilovala do O’Reillyho. Nejspíš to na ni šíleně nafilmoval.

Musela vědět, že otec by jí nedovolil, aby si toho chlapa vzala. Chtěla ty peníze, aby si O’Reillyho udržela. Jen si neuvědomovala, že tomu udělala Rhea. A ti dva se rozhodli, že Odettu nalákají na svůj plán. Jeden z nich navrhl únos – což byla jediná naděje, jak se Odetta mohla dostat k nějaké slušné sumě peněz. A Odetta jim na něj naletěla. Ti dva pak zneužili fingovaného únosu, aby ji zavraždili, a mě nastrčili jako vraha. Takhle nějak se to mohlo stát.“

„Ano,“ přikývl Renick a chvíli uvažoval. „Ale tohle všechno ti nijak nepomůže, Harry. Nemáme žádné důkazy, že je tvoje výpověď pravdivá. Do toho by Meadows nešel.“

„Chápu.“ Podíval jsem se na hodinky. Bylo deset patnáct. „Víš, právě tady mi můžeš pomoct. Nastražil jsem na O’Reillyho past. Je tu jistá šance, že mě zavede na místo, kam ukryl peníze. Chtěl bych, kdybys do toho mohl jít se mnou. Je to jediná moje možnost, jak bych v téhle věci ještě mohl uspět. Ale musím k tomu mít svědka od policie.“

Renick zaváhal.

„Nedovedu si představit, že by tě mohl O’Reilly sám dovést k schovanému výkupnému. Jak jsi na to přišel?“

„Je to riskantní hra, ale jiné východisko nemám. Nechci nijak uniknout, Johne. Chci jenom tvou pomoc. Jestliže mi tenhle trik nevyjde, jsem odbytý.“

„No tak dobrá, ale varuju tě, Harry, musím to hlásit a krk bych za to dal, že tě Meadows dá ihned zatknout. Až do téhle chvíle jsem to před ním tajil, ale už mu to musím říct.“

„Dej mi hodinu. Jestli se mi nepodaří s tím pohnout do té doby, přijmu, co mě čeká.“

„Tak dobře.“

„Můžu zavolat Nině? Bude mít strach, kde jsem.“

Mávl rukou k telefonu.

Zavolal jsem Nině. Řekl jsem jí, že jsem u Renicka a že zrovna vyrážím za O’Reillym.

„Drž mi palce,“ řekl jsem jí, „a nedělej si starosti.“ Zavěsil jsem, Pak jsem se obrátil na Renicka: „Jdem.“

„Kam?“

„K Malrouxovým.“

Renick zamířil ke dveřím. Já za ním.

Dva detektivové, čekající přede dveřmi, se po Renickovi zpytavě podívali.

„Chtěl bych, aby jeli taky,“ řekl jsem.

Všichni čtyři jsme sešli dolů k policejnímu vozu. Během jízdy k Malrouxově rezidenci nikdo nepromluvil ani slovo. Když jsme dojeli k bráně, řekl jsem: „Dál půjdeme pěšky. Nechci, aby věděl, že jsem tady.“

K domu jsme dojeli přesně za deset minut jedenáct. Ve třech místnostech v přízemí se svítilo. Byla horká noc a všechny křídlové dveře byly otevřeny.

„Já půjdu první,“ řekl jsem, „vy jděte za mnou.“

Co nejtišeji jsem vystoupil po schodech vedoucích na terasu. Pak jsem se přiblížil těsně podél stěny až k jedněm otevřeným dveřím a nahlédl opatrně dovnitř.

Byli tam.

O’Reilly ve sportovní košili a sportovních kalhotách se pohodlně rozvaloval v křesle. V ruce držel sklenku. Rhea ležela na pohovce.

Kouřila a rozhodně nevypadala klidná a spokojená.

Renick neslyšně přistoupil ke mně. Oba detektivové zůstali skryti ve stínu za námi.

O’Reilly zrovna říkal: „To je hec. Počkej, uvidíš. Kruci, to je ale vedro.“

„Už bude jedenáct. Pusť to.“

Slyšeli jsme jejich hlasy úplně zřetelně.

O’Reilly se zvedl z lenošky a pustil velký televizor v rohu místnosti. Vrátil se do lenošky a na jeden doušek vypil polovinu whisky ve sklence.

Běžel nějaký gangsterský film. V polotmě se pronásledovali dva muži s pistolemi v ruce.

Rhea spustila krásné štíhlé nohy z pohovky a zahleděla se na obrazovku. Oba tam seděli a čekali.

V jedenáct hodin se obraz proměnil a na obrazovce se objevil Fred Hickson.

„Přerušujeme vysílání našeho programu, abychom vás informovali o posledním vývoji ve věci únosu Odetty Malrouxové…“ oznámil a pak četl zprávu, kterou jsem mu nadiktoval. Když skončil, objevil se na obrazovce opět film o gangsterech.

Stál jsem tam, pozoroval je a čekal a zmocňovalo se mě takové napětí, že jsem téměř nedýchal. Nemusel jsem čekat dlouho.

O’Reilly se vymrštil, až mu zbytek whisky vystříkl ze sklenky.

„Kruci do háje!“

Přešel k televizoru a vypnul jej, pak se prudce otočil: jeho masitý obličej byl bledý jako stěna a v očích se mu zračila panika.

„V devět zítra ráno! To znamená, že ještě povolení k prohlídkám nemají, protože jinak by začali hned. Měl bych se radši sebrat a hned zajet na letiště!“

Dlouze jsem vydechl s pocitem úlevy. Můj odhad vyšel. Usuzoval jsem správně.

„Co chceš dělat?“ zeptala se Rhea.

„Co chci dělat?“ Podíval se na ni nasupeně. „Co myslíš, že chci dělat? Jestli ty prachy najdou, máme malér jako hrom. Hned je odvezu, než je klofnou. To jsem byl ale pitomec, že jsem je tam nechával. Taky mě mohlo napadnout, že si s něčím takovým začnou.“

Rhea se zvedla. Obličej měla bledý a oči se jí leskly.

„Ty blázne, to je past! Myslíš, že by tě Barber varoval, kdyby nedoufal, že ho tak k penězům sám zavedeš? Samozřejmě že to pověděl poručíkovi! Budou na tebe už čekat detektivové.“

O’Reilly si prohrábl vlasy.

„Hm, možná že na tom něco je, ale musíme to risknout, moje drahá. Možná by bylo nejlíp, kdybys ten kufr vyzvedla ty. Já bych se od toho měl spíš držet zpátky.“

„To neudělám. Radši ať ty prachy najdou! S největší pravděpodobností by stopu od nich k nám stejně nenašli!“

„Budeš pro ně muset jít,“ řekl O’Reilly. Dokonce jsem viděl, jak se mu tvář leskne potem. „Čeho se bojíš? Tobě by na prsty nekoukali. Mysleli by si nejspíš, že si tam jdeš prostě pro kufr.“

„Nepůjdu!“ odpověděla Rhea ostrým, vřískavým hlasem. „Do takové pitomé pasti jim přece nepolezu! Ať si ty peníze najdou. Tam, odkud tyhle prachy pocházejí, je jich daleko víc!“

O’Reilly od ní poodešel.

„Podívej, děvenko, jestli si chceš zachránit kůži, radil bych ti, abys šla. U těch peněz jsou totiž taky ty pásky.“

Rhea ztuhla. „Pásky? Co tím chceš říct?“

„Slyšelas jasně – ty pásky, co jsem vymáčkl z Barbera, jsou u těch prachů.“

„Vždyťs mi ale řekl, žes je zničil!“

„Kruci, neřvi tak! Nezničil jsem je.“

Následovalo dlouhé ticho, až pak Rhea řekla: „Lžeš!“ Její hlas zněl falešně a vřeštivě. „Chceš ty peníze! Chceš mě obalamutit, abych ti je donesla!“

O’Reillyho jako by to náhle přestalo bavit.

„Podívej se, moje drahá, tohle je tvůj funus, ne můj. Říkám ti, ty dva pásky jsou u těch peněz. Jo, to přiznávám. Byl jsem naivní blbec a naletěl jsem. Nechal jsem se do toho nahecovat od toho škrabáka pitomýho, od toho Barbera. Říkal mi, prý když si ty pásky nechám, pojistím si tě, abys mě nenakopla. Tak jsem zajel na letiště a strčil jsem je k těm prachům. Chtěl jsem ti je dát jako svatební dar. Jenomže teď jsi v pěkné kaši. Já to mám tutový, ale tebe ty pásky můžou vyřídit. Udělala bys nejlíp, kdyby ses sebrala na letiště a kvaltem je tamodtud vzala.“

„Ty grázle!“ zasyčela Rhea vzteklým šepotem. „Tys to teda zvoral, ty blbe, ty grázle!“

„Zbytečně maříš čas, děvenko! Jestli nechceš zbytek života strávit v kriminále, měla by ses sebrat a mazat!“

„Nepůjdu! Pojedeš ty, anebo řeknu policii, žes ji zavraždil. Možná že půjdu taky na pár let do kriminálu, ale tebe pošlou do plynu. Já jim to povím! Řeknu jim všecko! Slyšíš mě? Mám všechny tvoje milostné dopisy! Já ti zatopím, ty idiote! Koukej mazat pro ten kufr!“

„Že jo? No ne!“ O’Reillyho tvář náhle jako by zkameněla. „Takže on ten mudrc měl pravdu. Ty by sis mě nikdy nevzala, ty kurvo! Tys mě nikdy neměla ráda, co? Vidím ti to po ksichtě!“

„Vzít si tebe?“ zaječela na něho. „Tebe? Slíbila jsem ti pět set tisíc, ne? Copak si myslíš, že bych si mohla vzít takovýho blbýho balíka? Koukej se sebrat a mazat pro prachy a pro ty pásky!“

V jeho ruce se náhle objevil revolver ráže 25. Namířil na Rheu.

„Já mám lepší nápad, moje drahá. Co ty na to, kdyby sis tak prohnala hlavičku kulkou, he? Policajti by sebevraždu sežrali i s navijákem. Našli by pásky. Řekli by si, žes poslouchala televizi, ztratila nervy a skoncovala to tím nejjednodušším způsobem! A já bych měl ruce čistý. No, jak se ti to líbí?“

„Dej tu bouchačku dolů!“ řekla Rhea; couvajíc před ním. „Barber ví, žes ji zabil. Když to nepovím policii já; řekne jim to on.“

O’Reilly se jízlivě zachechtal.

„Ten má pendrek šanci. Nemá důkazy. Mně se ten můj nápad líbí daleko líp.“

Renick mě odstrčil, jeho ruka vklouzla do kabátu a bleskem vytáhla pistoli ráže .38. Vskočil do pokoje.

„Odhoďte to!“ křikl.

O’Reilly se otočil na patě. Z pětadvacítky šlehl oheň. Zlověstné štěknutí pistole však utopila rána, jež vyšla z osmatřicítky.

O’Reilly upustil zbraň. Stačil vrhnout pohled po Renickovi, ale pak se pod ním podlomila kolena a svezl se k zemi. Rhea začala ječet.

O’Reilly vydržel při životě ještě natolik dlouho, že stačil podepsat prohlášení. Bylo to, jak jsem hádal. Odetta se do něho zamilovala a snažila se ho přemluvit, aby s ní utekl. O’Reilly však již byl v Rheiných spárech. Na nápad s únosem přišla ona.

Byl ochoten zavraždit Odettu za výkupné a za předpokladu, že Rhea najde někoho, kdo to za něho zchytá. A vybrali si mě.

Když se konečně všechno trochu uklidnilo, byl jsem již v cele.

Neměl jsem ponětí, co se se mnou stane, ale jedno jsem věděl: tu vraždu mi přišít nemohou.

Zůstal jsem v cele dva dny a pak mě navštívil Renick.

„Máš šanci, Harry,“ oznamoval mi. „Jsi jediná Meadowsova naděje, že se mu podaří srazit tu ženskou na kolena: když předstoupíš jako korunní svědek. Pokud mu to uděláš, je ochoten dohodnout to se soudcem tak, abys z toho vyvázl. Ta ženská má celý pluk advokátů a všichni ji z toho můžou vysekat, jestli ty nám nepomůžeš. Uděláš to pro nás?“

Vůbec jsem neváhal.

„Samozřejmě že to udělám.“

„Já jsem to věděl. Byl jsem za Ninou. Dává vilku na prodej. Až to prodáte, uděláte nejlíp, když se odtud seberete a odjedete někam jinam a tam začnete úplně nanovo.“

„To mi nemusíš povídat,“ řekl jsem. „Vypadnu odtud, jak jen to půjde. Smím mluvit s Ninou?“

„Přijde odpoledne.“

Proč bych však měl ještě vyprávět dál?

Po strašlivé právní bitvě dostala Rhea patnáct let. Nebýt mého svědectví, mohla tomuhle trestu uniknout. Pak jsem se ocitl před soudcem já.

Řekl mi, co si o mně myslí. Nebylo to nic zvláštního, ale to mi nemusel vyprávět: taky jsem o sobě neměl valné mínění. Oznámil mi, že mi udělí podmínečný trest na pět let. Kdybych se náhodou do něčeho znovu dostal, musel bych si těch pět let odsedět, a teprve pak by mi mohl nějaký soudce vyměřit další trest. Ale tohle bylo vlastně taky zbytečné maření času, protože s podobnými nepříjemnostmi jsem jednou provždy skoncoval.

Nechtěl jsem nic jiného než Ninu a možnost začít úplně znovu.

Když jsem vycházel ze soudní budovy, čekala na mě.

Vzala mě za ruku a usmála se na mě.

V tu chvíli jsem cítil, že ten nový začátek právě nastává.