Carson Paul

Chladná ocel

propletený příběh o úplatnosti, moci a chamtivosti rozpínající se ze srdce Dublinu až ke břehům Ameriky.

KDYŽ JE NALEZENO TĚLO MLADÉ DÍVKY v dublinském parku, je to jako noční můra pro všechny rodiče.

Dívka byla brutálně ubodána. Ale tímto teprve začíná opravdová noční můra dublinským policistům a politikům.

Mrtvá dívka je dcera vysoce postaveného amerického chirurga, který se specializuje na srdeční operace, a který přišel do Nemocnice Milosrdenství se svým proslulým týmem, aby vedl nové oddělení, Nadaci Srdce pro 21.

století.

Prolog

8:15, úterý, 12. května Nemocnice Milosrdenství,

Dublin

Doktor Frank Clancy, specialista na nemoci krve, byl ve své ordinaci a ramenem si přidržoval sluchátko telefonu u pravého ucha a psal si poznámky do pacientova chorobopisu.

„Haló, tady Clancy.“

Odpověděl mu mladý ženský hlas.

„Tady laboratoř, doktore Clancy. Máme tu neobvyklý krevní vzorek a byli bychom rádi, kdybyste se na to mohl podívat.“

Clancy obrátil další stránku a rychle pokračoval v psaní, podíval se na hodinky.

„Co je na něm tak neobvyklého?“

„Nejsou tu žádné bílé krvinky. Je to krevní obraz a nemá žádné bílé krvinky.“

Clancy přestal psát.

„Krevní obraz?“ ujistil se.

„Správně.“

„Žádné bílé krvinky?“

„Určitě.“

„Že ne?“ Znělo to polekaně, nedůvěřivě.

„Žádné.“

Clancy odložil chorobopis na stůl před sebou a pomalu se posadil, znepokojený tím, co slyší. Přendal si telefon do pravé ruky, rychle přemýšlel. Nepřítomnost bílých krvinek byla extrémně vážná, byly životně důležitou obranou proti infekci. Bez nich žádný pacient nemohl přežít. Prohrábl si rukou vlasy, pak se znovu podíval na hodinky. Měl zpoždění jako obyčejně.

„Přijdu dolů, hned jak to půjde. Připravte mi chorobopis a další krevní vzorek.“

„Ano, hned,“ odpověděla dívka.

„A také,“ dodal ještě Clancy, „nechte mi tam všechny podrobnosti a číslo oddělení, na kterém leží. Rád bych pacienta vyšetřil sám.“ Jeho hlas naznačoval, že je to naléhavé.

„Vše bude připraveno do patnácti minut.“ Klidná a výkonná.

Clancy se nuceně zasmál a vstal. „Dobře, přijdu tam brzy.“

„Děkuji, doktore Clancy.“

Frank Clancy si oblékl bílý plášť a spěchal ze své ordinace na rušné oddělení. Prošel kolem skupinky studentů okukujících rentgenové snímky připevněné na prosvětlovací tabuli a připojil se ke svým kolegům, kteří na něj již čekali uprostřed řady postelí.

„Ahoj, omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekl a snažil se nevidět nesouhlasné zamračení sestry z oddělení. „Kde začneme? Co mi můžete říci o pacientovi?“ Vzal do ruky chorobopis a očima přelétl jeho ohmatané stránky s ohnutými rohy, až se jeho pohled zastavil na posledním zápisu, pak pokynul svému zástupci. „Tak spusťte.“

Hned na začátku jeho monologu byly Clancyho myšlenky jinde. Předešlý telefonní rozhovor mu dělal starosti. Další pacient, který trpí nedostatkem bílých krvinek. To jsou dva, možná tři během pár posledních měsíců. Co se to děje?

ROSTE ZÁJEM O OSUD POHŘEŠOVANÉ DCERY

AMERICKÉHO CHIRURGA

Policie se obává o bezpečí pohřešované studentky Jennifer Marksové. Osmnáctiletá dívka se včera nevrátila domů a pátrání po její osobě začalo včera pozdě večer.

Rozsáhlé vyšetřování neobjasnilo, kde se studentka pohybovala, když včera odpoledne odešla ze školy. Pátrání pokračovalo až do tmy, pak bylo odvoláno. Dnes ráno hned za svítání obnovili policisté pátrání a vyslechli obyvatele ve všech domech v blízkém okolí.

Jennifer Marksová je jediná dcera Dana Markse, špičkového amerického chirurga jmenovaného do čela nově

založené městské Nadace Srdce. Dnes ráno nebyl pro tisk k dosažení.

úterý 12. května, Dublin Evening Post (ranní vydání)

01 kapitola

18:55 úterý, 12. května

CVAK.

Hluboké nadechnutí zaplnilo přednáškovou halu.

„Dnes ráno není mým záměrem, abych vás rozrušil.“

Doktor Kelleher, chirurg z traumatologického oddělení Nemocnice Milosrdenství v Dublinu, stál vedle projektoru a pozoroval stupňovitě seřazené řady lavic se studenty medicíny třetího ročníku. Na každé mladé tváři byl výraz šoku. Několik z nich na chvíli odvrátilo oči od snímku na plátně za ním. „Nicméně, při úrazech často vidíte medicínu z té nejhorší stránky, krev a vnitřnosti.“ Na chvíli se odmlčel a otočil se ke snímku za sebou. Jeho pravá ruka namířila červeným bodem elektronického ukazovátka na plátno.

„Pojďme se pokusit zjistit, na co se tu díváme.“ Červený bod se zastavil v ohybu končetiny. „To je kolenní kloub,“

vysvětlil, pak pomalu pohyboval červeným bodem po snímku, „tohle je, co zůstalo ze spodní části kosti bércové a lýtkové a z kotníku.“ Z prostředních řad se ozvalo zašumění.

Úplně vzadu se starší muž posunul s povzdechem na svém sedadle a narovnal svou pravou nohu do pohodlnější pozice.

Nedíval se dopředu, oči měl pevně zavřené, jeho víčka se chvěla. Pozorně poslouchal každé slovo. Kelleher se opět otočil ke studentům a zmáčkl tlačítko na projektoru.

CVAK.

„Než půjdeme dál, možná bychom si měli připomenout, jak vypadá normální rentgenový snímek dolní končetiny.“

Když byl stříbřitě zbarvený snímek na místě, Kelleher použil světelné ukazovátko. „Tohle je femur, dlouhá silná kost, která spojuje kyčelní a kolenní kloub. Tady je kolenní kloub a pod ním je vidět normální bércová a lýtková kost, kotník, metatarzální kůstky a drobné kůstky na konci, které rozpoznáváme jako prsty.“

Otočil se zpátky k posluchačům. Většina očí byla upřena na projekci, někteří studenti se dívali na něj. Vysoký obrys jeho postavy s hustými šedivými vlasy, které vypadaly, jako by se nikdy nečesal, zaclonil obraz několika studentům a ti se vykláněli z řady, aby lépe viděli.

„Podívejme se zpět na první snímek a uvidíme, jak velké poškození tento pacient utrpěl.“

CVAK.

Snímek vklouzl na místo a všechny oči se na něj upřely.

Tentokrát se ani jedna hlava neodvrátila, počáteční šok už odezněl. Tito začínající lékaři se museli také naučit, jak zocelit své pocity a nervy. V poslední řadě se dvě víčka na malou chvíli zvedla, oči zamrkaly a opět se rychle zavřely.

V jediném zlomku vteřiny muž uviděl všechno a bezděčně se otřásl, i když v sále bylo příjemné teplo. Ta představa byla zdrcující. Na plátně ohraničeném zelenými závěsy přednáškové haly byla vidět noha. Byla vidět část nohy kousek nad kolenem a zbytek nohy od kolena dolů. Koleno bylo ohnuté ve třicetistupňovém úhlu. Na šířku dvou dlaní pod kolenem najednou kůže zmizela a místo ní bylo vidět spleť krvavých potrhaných svalů a pod nimi prosvítala bělost čerstvě odkryté kosti. Kost byla viditelně roztříštěná a její kousky trčely ven jako párátka.

„Abych byl upřímný,“ přiznal se Kelleher, „nejsem si jistý, co tady mohu rozpoznat.“

Červený paprsek se zastavil na bílém úlomku. „To by mohl být kousek bércové kosti.“ Paprsek se posunul na červenou hmotu. „Tohle by mohl být trojhlavý sval lýtkový a zřejmě část svalu holenního. Ale nejsem si jistý, který je který.“

CVAK.

Další stříbřitě zbarvený obrázek vklouzl na místo. Když se tak stalo, někdo v prostřední řadě hlasitě zasténal. „Ano, je to ošklivé, že?“ souhlasil Kelleher a prohlížel si snímek.

Červený paprsek se zastavil na struktuře rentgenového snímku. „To je femur,“ paprsek pomalu sledoval kost v normálním stavu až k největšímu chaosu, „to je normální kolenní kloub, tohle je hořejší třetina bércové a lýtkové kosti, zbytek je zničen, jen rozbitá, rozmačkaná kost.“

Otočil se zpátky k posluchačům a podíval se na jejich tváře. Většina z nich byla stále omráčená z toho, co viděli před sebou, několik hlav bylo skloněných a ruce pilně zapisovaly poznámky, jeden nebo dva ho upřeně sledovali.

Zaznamenal skloněnou hlavu v poslední řadě.

„Jak už jsem řekl, není mým záměrem vás šokovat, ale při nehodách a v naléhavých situacích se budete setkávat s takovými případy, jaké vám právě přivezou, nebude záležet na tom, jak špatně to vypadá.“ Nikdo nepromluvil, pera se zastavila, všechny oči se teď upřely na něj. „Nicméně, myslel jsem si, že byste rádi viděli, jak se tomuto pacientovi daří dnes, co se dalo udělat z té krvavé hmoty, kterou jsme viděli před chvílí.“

Kelleher vypnul projektor a rozsvítil světla v přednáškové hale. Studenti si třeli oči, aby je přizpůsobili náhlé změně světla, několik z nich dalo hlavy k sobě a sdělovali si své dojmy. Pera se vrátila na papír a pilně zapisovala poznámky. Muž v poslední řadě opět změnil polohu své pravé nohy, použil k tomu svou levou nohu, tou ji posunul trochu zpátky. Přes kalhoty si masíroval spodní část své pravé nohy, obličej se mu stáhl bolestí.

Kelleher zvedl ruku. „Rád bych vám představil majitele této zmrzačené končetiny. Můžete přijít sem dolů, inspektore?“

Všechny hlavy se otočily.

Muž odpověděl se zřetelným donegalským akcentem.

„Ano, jen minutku strpení.“

„Rád bych vám představil detektiva inspektora Jima Clarka,“ řekl Kelleher.

Clarke se snažil vstát ze svého sedadla, postavil si svou jedinou berli opatrně před sebe, než zhoupl svou pravou nohu do uličky. Dopadla na podlahu se slyšitelným bouchnutím. Přenesl svoji váhu na levou nohu, aby mohl vstát, pak provlékl pravou paži skrz pásek u berle a uchopil rukojeť berle. To vše udělal a pak vstal. Každý jeho krok uličkou se zdál až bolestně pomalý. Studenti nemohli odtrhnout oči z jeho mírně shrbené postavy. Byl štíhlý, téměř hubený a měřil 180 centimetrů. Na sobě měl policejní uniformu. Ti, kteří seděli blíže k uličce, mohli vidět bolest, která se objevovala na jeho tváři s každým krokem. Když už byl téměř dole, zastavil se a z kapsy vytáhl kapesník, aby si otřel čelo. Pak si prohrábl prsty vlasy, prořídlé po dvaapadesáti letech života, ve snaze co nejlépe vypadat.

„Omlouvám se, ale nejsem v chůzi tak rychlý.“

„Jen pomalu, je čas.“ Ujistil ho Kelleher a posunul židli blíž k projektoru. Odepnul si mikrofon z klopy svého saka a

podržel ho, dokud se druhý muž neusadil na židli, pak mu ho podal.

„Inspektor Clarke,“ pokračoval Kelleher, „je starší člen oddělení závažných kriminálních činů.“ Clarke se podíval do předních řad a nepatrně se usmál. Zdálo se, že není ve své kůži, jako někdo, kdo má právě dostat cenu na slavnostním ceremoniálu a není si jistý, jak se má chovat.

„25. července před dvěma lety byl přijat do této nemocnice se zraněním, které jste tady viděli. Měl jsem právě službu a byl jsem zapojen do bezprostřední pomoci po úrazu.“

Kelleher se napolo otočil. „Přišel sem, aby nám pověděl, jak k tomuto úrazu přišel.“

Clarke na jeho slova lehce přikývl.

„Také je tu dnes s námi,“ pokračoval Kelleher, „doktor Patrick Dillon.“ Vysoký silný muž vstal ze sedadla na konci první řady a otočil se k posluchačům. Na sobě měl nažehlené flanelové kalhoty a sako námořnické modři s bílým kapesníčkem zastrčeným v náprsní kapse. Vyndal si z kapsy brýle a nasadil si je, pak si zaclonil oči proti prudkému světlu. Měl tmavé vlasy stažené vzadu do ohonu.

„Doktor Dillon,“ vysvětloval Kelleher, „je soudní psychiatr, pracuje se zvláště brutálními a nebezpečnými kriminálními živly. Prošel tréninkem bezpečnostní psychiatrické jednotky, kde se učí sebeobrana a na oddělení musíte u sebe nosit sprej se slzným plynem. Také pracoval v Broadmooru, hlavní britské nemocnici pro tenhle druh

provinilců. Právě byl jmenován do čela soudního psychiatrického oddělení v Rockdaleské nemocnici v okrese Meath a kdykoliv může být povolán policií k ohodnocení určitých vážných kriminálních deliktů.“ Kelleher četl z poznámek, které měl napsané na zadní straně obálky. „Jako další část naší ranní přednášky,“ pokračoval, „jsem chtěl, abyste vzali v úvahu takováto traumata z různých úhlů, nejen z lékařského pohledu. Podívejte se také na pozadí, jak se to všechno stalo.“ Na moment se odmlčel. „Často na oddělení vidíme různá neštěstí. Znásilnění, bodné rány, střelné rány, rozbitá těla. Rozsáhlá úmyslně způsobená zranění.

Často se ptáme sami sebe, jak může někdo takovou věc udělat. Uslyšíte, jak se každý takový případ odehrál, pak se dozvíte i detaily z pozadí.“ Kelleher pokývl směrem k Dillonovi a posadil se do první řady, aby dále jen poslouchal.

Patrick Dillon přešel k projektoru a přelétl pohledem první řady. „Psychiatrie,“ začal, „je studium a léčba duševní poruchy.“ Jeho hlas byl tichý, ale srozumitelný, s lehkým anglickým přízvukem. „Mnoho psychiatrů se ve své praxi setkává s poruchami, jako jsou deprese, stavy úzkosti nebo schizofrenie. Soudní psychiatrie se zabývá myslí kriminálních delikventů. Co je důležité, je, že tady pracujeme se zločinci s abnormální mentalitou, s takovými, jejichž násilí, často vražedné, nemůže být předneseno před

soudem tak jako u ostatních případů.“ Získal si pozornost všech posluchačů.

„Moje práce,“ pokračoval Dillon, „zahrnuje psychiatrii a kriminalistiku, dvě nejvíce spletité oblasti lidského chování.“ Záměrně zesílil hlas. „Dívám se do mysli vraha.“

Ta slova zamrazila a Jim Clarke se prudce pohnul.

„Často,“ pokračoval Dillon, „jsem žádán o vypracování psychologického profilu, jakési charakteristiky osoby, která je spojována s určitým kriminálním činem.“ Zastrčil si brýle zpátky do kapsy. „Až si vyslechnete inspektorův případ,“

zakončil svůj proslov, „pokusím se vám vysvětlit mentální stav osob zapletených do tohoto případu.“ Poodešel stranou a posadil se.

Clarke se lehce pohnul na své židli a trochu ulevil své pravé noze tím, že ji nadlehčil špičkou levé nohy. Berli si opřel o vedle stojící projektor, otřel si kapesníkem čelo, chvilku počkal, aby si urovnal myšlenky. A také ovládl své emoce. Vyprávěl to už tolikrát, že by celou příhodu mohl recitovat i ze spaní. Ale pokaždé, když o tom znovu vyprávěl, bylo to těžké, cítil téměř stejnou bolest a hrůzu.

„Byl jsem ve službě v Blackrocku v jižním Dublinu,“

začal, „byli jsme v neoznačeném policejním voze.“ Jeho hlas byl slabý, přestože měl mikrofon, a studenti v zadních řadách se nakláněli dopředu, aby slyšeli. „Byl jsem tam ještě s jedním policistou. Celé měsíce jsme sledovali dublinského drogového barona, sledovali jsme jeho výběrčí a dodavatele,

mapovali jsme distribuční síť.“ Přestal mluvit a kývl směrem ke sklenici s vodou, která stála na projektoru.

Zaznamenal několik sympatizujících úsměvů z první řady.

Někdo mu podal sklenici s vodou.

„Parkovali jsme před jednou hospodou na nábřeží,“

pokračoval. „Černá dodávka pomalu vjela na parkoviště u hospody a zaparkovala v prázdném rohu, dost daleko od ostatních aut. Okamžitě nám to připadalo podezřelé, jako by měl řidič důvod, aby si vybral právě tohle místo. Rádiem jsme se spojili s ústředím a zjistili jsme, že čísla jsou falešná. Řidič z dodávky vystoupil, a aniž by ji zamkl, vešel do hospody. Můj kolega počkal další tři minuty a pak ho následoval. Zůstal jsem v autě a čekal. Povšiml jsem si mladého páru, stáli opodál a popíjeli pivo z plechovek, nevěnoval jsem jim zvláštní pozornost. Nahlas se smáli a očividně si všímali jen jeden druhého.“

Jako by se na zlomek vteřiny ocitl zas zpátky v policejním voze, přemýšlel, má-li jen sedět a čekat, nebo má jít prohlédnout dodávku. Zdálo se mu, že dokonce slyší praskání statické elektřiny v rádiu, cítil blízké moře, slyšel vlny, jak se tříští o kamenité pobřeží za vysokou zdí, sotva 20 metrů vzdálenou.

„Už se mi nechtělo čekat. To byla ta osudná chyba, že už se mi nechtělo čekat.“

Dodávka byla v pořádku, jen prázdné krabice, poskládané jedna na druhou hned u panelu, který odděloval

prostor dodávky od kabiny řidiče. Netrvalo mu ani deset minut, než každou krabici otevřel a prohlédl. Když se vracel zpátky do policejního vozu, zaznamenal, že mladý pár už tam není.

„Nemohu si vzpomenout, co jsem cítil jako první.

Pamatuji si, že jsem otočil klíčkem v zapalování, náhle se ozvala ohlušující rána a cítil jsem jen bolest v nohách, nebo to možná byla bolest v uších. Opravdu si to nepamatuji.“

Odmlčel se a podíval se na posluchače. V přednáškové hale bylo naprosté ticho, nikdo si nedělal poznámky, nikdo se ani nepohnul. „Další, co si pamatuji, je, jak mě vytahují z auta a jak někdo křičí, pak jen zvuk sanitní sirény. Na obličeji jsem měl masku a nějaký hlas na mě neustále volal, abych zhluboka dýchal.“ Otřel si čelo kapesníkem a upil trochu vody ze sklenice.

Kelleher přelétl pohledem posluchače, zaznamenal jejich soustředěnou pozornost. Nepatrně upravil zvuk u mikrofonu.

„Někdo pod mé sedadlo umístil půl kila výbušniny a spouštěcí zařízení napojil na startér.“ Clarke se opět napil vody a zhluboka se nadechl, jako by chtěl umlčet svůj hlas.

Odložil opatrně sklenici vedle své nohy, dělal to velmi pomalu, aby si nikdo z posluchačů nevšiml, jak se mu třesou ruce.

Jeho citové pohnutí bylo hmatatelné a Kelleher se rozhodl, že ho přeruší.

„Stav inspektora Clarka byl velmi špatný, když ho přivezli k nám na oddělení. Ztratil hodně krve, měl velice nízký tlak, neustále se u něj střídalo vědomí s bezvědomím.

Pravá noha byla ve špatném stavu, levá noha na tom nebyla relativně tak špatně, i když na ní byla také zlomenina.

Nejdříve jsme ho museli stabilizovat a dostat nahoru jeho krevní tlak. Pak byl odvezen na sál, aby mu byla pravá noha amputována, bylo rozhodnuto, že už není životaschopná.“

Kelleher ztlumil světla v hale a začal na plátno promítat snímek za snímkem a přitom popisoval chirurgickou rekonstrukci pravé nohy. Na jednom snímku bylo vidět dráty a šrouby, když se rozhodnutí amputovat nohu změnilo a ortopedický tým pracoval celou noc, snažil se dát úlomky kostí dohromady. Potom se přidal cévní chirurg, aby dal do pořádku všechny cévy.

„Naštěstí nervy v končetině zůstaly celkem neporušené,“ pokračoval Kelleher, upustil své poznámky a ty se snesly na hlavu muže sedícího vedle projektoru a snažícího se vypadat nezainteresovaně na téhle diskusi.

„Zjistili jste, kdo to udělal?“ Přerušila ho dívka s rezavými vlasy ve druhé řadě. Clarke sklopil hlavu a masíroval si poraněnou nohu. Pak se podíval na tazatelku, její tvář vystupovala ze tmy osvětlená světlem projektoru.

„Ano. Jmenoval se Christy O’Hara, notoricky známý muž z dublinského podsvětí. Zpočátku se schovával, ale pak byl zastřelen při neshodách uvnitř gangu.“

„Byl v tom zapleten ještě někdo další?“ Ptala se dál tatáž dívka.

„Za tři měsíce, když jsem ještě stále ležel na oddělení nahoře,“ ukazováčkem namířil ke stropu, „vyšetřovací skupina prověřovala určité podezřelé osoby, ty, které by nejvíce získaly mou smrtí. Potřebovali byste čtyři hodiny, abyste ten seznam vůbec přečetli.“

Kdosi vzadu jemně zapískal, několik studentů se nervózně zasmálo. Clarke je ignoroval.

„Nakonec se ten seznam zúžil jen na sedm osob. Pak informátor prozradil jeho jméno. Jude Kennedy, byl to ten drogový baron, kterého jsme chtěli dostat.“ Nikdo nepromluvil, sál naplnilo ticho. Bod červeného ukazovátka, které držel Declan Kelleher stále v ruce, směřoval bezcílně na vedlejší stěnu.

Clarke si odkašlal a sáhl pro sklenici s vodou u své nohy. Z mikrofonu se ozval zvuk vody procházející jeho hrdlem a vznášel se nad stupňovitě seřazenými řadami.

Postavil sklenici zpět a vzhlédl. „On už je také mrtvý, byl zabit v rozepři kvůli území mezi dvěma gangy.“

„Výborně,“ řekl kdosi a Clarke se pousmál.

Declan Kelleher se postavil a pokynem ruky přivolal soudního psychiatra zpátky k projektoru.

„Možná, doktore Dillone, nám můžete vysvětlit, co žene muže, aby chladnokrevně zabil? Co se děje v delikventově

mysli? Jaké měl psychické zázemí v rodině? Řekněte, jak můžete pomoci policii při vyšetřování vraždy?“

Dillon naslouchal otázkám, rty našpulené, obočí pokrčené. Téměř tři minuty mu trvalo, než promluvil, upravil si mikrofon ke své výšce. „Takovýto nelítostný delikvent je téměř vždy také sociopat. Chladnokrevně a bez výčitky zabije pro peníze. Ti, kteří ho pošlou, aby to udělal, a zaplatí mu za to, jsou na tom téměř stejně, jsou si rovni.

Oba postrádají jakékoliv výčitky. Mým úkolem při policejním vyšetřování je stanovit druh kriminálního činu.

Jde o zuřivé napadení s mnohočetným zraněním, nebo se jedná jen o jedinou kulku zezadu do hlavy?“ V přednáškové hale bylo naprosté ticho. „Druh napadení,“ pokračoval Dillon, „reflektuje stav mysli napadajícího. Když pomáhám policii, vysvětluji specifiku a charakteristiku každé části, druh zločinu, pravděpodobná vražedná zbraň, místo činu a tak dále.“

Ticho přerušilo hlučné otevření jediných dveří do přednáškové haly. Všichni se otočili k vysoké mužské postavě, stál ve dveřích a zakašlal, aby na sebe upoutal pozornost. Pokynul rukou do tmy. Clarke sáhl po své berli a zvedl ji nahoru, aby muži ukázal, kde sedí. Moss Kavanagh, Clarkova pravá ruka a řidič na půl úvazku, sešel dolů po schodech. Měřil 190 centimetrů a měl nakrátko ostříhané černé vlasy, tvář ragbyového hráče a neustále si přehazoval

mobilní telefon z ruky do ruky, když se sehnul a šeptal Clarkovi do ucha.

„Šéfe, budete muset odejít. Našli to Marksovic děvče.“

Clarke se mu zkoumavě podíval do tváře.

„Kde?“

„Leží v jednom z parků v jižním městě.“ Mikrofon zachytil jejich šeptání a Clarke ho přikryl pravou rukou.

„Je živá, nebo mrtvá?“

„Mrtvá.“

„Bože,“ to bylo vše, co Clarke řekl, když se s námahou snažil postavit na nohy.

Tělo bylo nalezeno v 7:46 dnes ráno.

Ranní běžec zakopl o bledou, ještě stále bílou nohu, která trčela ven z nízkého porostu. Klopýtl a z hlavy mu sklouzla sluchátka od jeho walkmana, zastavil se, aby si je zas nasadil. Přitom se otočil zpátky za sebe. Téměř dvě minuty se ani nepohnul, zdráhal se věřit svým očím, zdráhal se uvěřit, že opravdu vidí to, co vidí. Pak přistoupil blíž, dvakrát se ohlédl přes rameno, aby se podíval, je-li tu ještě někdo jiný. Nikdo tu nebyl. Park byl opuštěný až na několik strak, které si vykračovaly orosenou trávou, jediný zvuk, který byl slyšet, bylo jejich chraptivé pištění při tom, jak si jedna druhé křížily cestu. Odvážil se přistoupit blíž, rozpoznal dvě velmi bledé, jakoby voskové nohy, jedna byla lehce ohnutá, druhá tu ležela celkem rovně. K nohám patřilo

i tělo, bylo tváří dolů, částečně pokryté větvemi a listy, na kterých pavouci utkali teď už orosené pavučiny. Když rozhrnul větve, časné ranní slunce se na chvíli zatřpytilo a tančilo na kapkách rosy. Uvědomil si, že to jsou ženské nohy, také si všiml sukně vyhrnuté až k pasu. Ve vteřině mu bylo jasné, že tyhle nohy, stejně tak jako zbytek těla, byly bez života a že by to byla jen ztráta času běžet pro pomoc.

Podíval se na hodinky a pomalu se rozběhl.

První policejní vůz přijel v 8:23. Tak to zaznamenal mladý policista, který přelezl zelené špičaté oplocení, jež vedlo kolem parku, a následoval běžce k jeho nálezu. Když spolu kráčeli mokrou trávou, dával mu policista otázky, běžec byl čtyřicetiletý plešatící účetní, o dobrých patnáct centimetrů menší než policista. Snažil se co nejlépe odpovídat. Jeho odpovědi byly opatrné, nechtěl vzbudit dojem, že je osobně zodpovědný za to, že to tělo tady leží. V

8:35 byl nález těla oficiálně nahlášen na policejní ústředí s tím, že se jedná o ženu, jejíž oblečení je značně v nepořádku. V 8:37 byl učiněn další nález. Nůž byl stále zabodnut do zad, uprostřed hořejší pravé části trupu.

Policista dodal, že nůž je zabodnut až po rukojeť. O minutu později dodal lehce zneklidněným hlasem, že se běžec zhroutil a aby mu poslali sanitu.

„Odežeňte tu skupinu lidí od plotu. Zjistěte, kdo má klíče od brány, a pošlete pár uniformovaných mládenců na hlídku po obvodu parku.“ Detektiv seržant Tony Molloy

zabezpečil místo činu a čekal na skupinu ze soudního lékařství. Byl vysoký a břichatý, měl pleš a kolem hlavy a nad ušima měl chomáčky šedivých vlasů. Bylo mu šedesát čtyři let, pohyboval se s jistotou jako někdo, kdo tohle dělal už mnohokrát, srozumitelné instrukce, několik pokynů rukou, raději mluvil tiše, než aby křičel. Ti, kteří pod ním pracovali, neztráceli čas, jejich těla se pohybovala v ranním slunci a vrhala slabé stíny na místo činu.

„Nikoho nepouštějte blízko k tělu a nenechávejte ty zatracené ptáky dostat se tak blízko.“ Straky vzlétly k obloze, jen několik se jich ozvalo z okolních stromů, které se rychle zelenaly po vlhkém jarním počasí.

Sandymountský park v jižním Dublinu byly dva akry zeleně čtvercového půdorysu. Byly tu vysoké stromy, javory a kaštany, které oddělovaly park od blízké řady obytných domů. Neposekaný trávník uprostřed sloužil dětem k hraní míčových her, jednoduše se dva kameny použily místo branky nebo tu děti házely diskem. Park byl oddělený od silnice a od zahrad, které s ním sousedily, zeleným špičatým plotem, jenž volal po novém nátěru. Bez jakéhokoliv řádu, jak by se mohlo zdát každému, kdo má nějaké zkušenosti se zahradničením, tu rostly keře a malé stromky. V jižním cípu, tam, kde bylo nalezeno tělo, bylo husté křoví. Byla tam i sešle vypadající dřevěná bouda, asi jen třicet metrů od tohoto místa. Většinou bylo dřevo shnilé a graffiti pokrývalo zbytek nátěru. Uvnitř boudy bylo několik prázdných

plechovek od piva, láhve od moštu a cigaretové nedopalky.

Molloy tohle všechno zaznamenal už dříve. Také si všiml injekční stříkačky se stopami krve.

„Zapečeťte také tu boudu,“ rozkázal a žlutá policejní páska byla natažena kolem dřevěné boudy v několika minutách.

Molloy byl rozený pesimista. Dělal si starosti o své zdraví, o svou penzi, o počasí, také měl starosti o svou zem, prostě si dělal starosti se vším. Když neměl někdy o nic starost, dělalo mu to také starosti. Když si ověřil na ústředí popis pohřešované Jennifer Marksové, vycítil, že teď bude mít více starostí než obyčejně.

02 kapitola

10:05

Dva uniformovaní policisté přijeli k domu Marksových těsně po desáté hodině ráno. Dan Marks čekal dole v hale u telefonu po celou noc. Odpojil obě přípojky v poschodí, aby nerušil svou invalidní ženu.

„Pan Marks?“ Oba policisté byli vysocí a hodně mladí, jeden měl zrzavé vlasy, druhý tmavé. Sundali si čepice z hlavy a tvářili se zasmušile.

„Ano.“

Nazrzlý policista promluvil první, pomalu a opatrně.

„Obávám se, že jsme přišli kvůli Jennifer.“

Hlas Dana Markse zněl, jako by to chtěl popřít. „Ano, ano. Našli jste ji?“ Teď zněl zoufale. „Je v pořádku?“

„Obávám se, že vám neneseme dobrou zprávu.“

Tmavovlasý policista se snažil nedívat se mu do očí. Jeho kolega pokračoval. „Tělo mladé dívky, které odpovídá popisu Jennifer, bylo nalezeno v parku asi dvě míle odsud.“

Pomalu a jasně následovaly další informace. Čas, kdy byla nalezena, co měla na sobě; jeho bezprostřední pozornost se výrazně ztlumila, aby zamlžil tu ošklivou pravdu. Marks jim naslouchal asi čtyři minuty, pak zavřel dveře.

„Anno, našli Jennifer.“ Dan Marks stál v pootevřených dveřích do ložnice své ženy.

Uvnitř bylo ticho a Dan Marks stěží viděl svou ženu v potemnělé místnosti. Seděla ve svém kolečkovém křesle a zírala na závěsy zatažené přes okna.

„Kdy? Kdy nás budou potřebovat?“

„Anno, jestliže nechceš…“

„Kdy, ty bastarde! Ptala jsem se kdy!“ Ten výkřik Marksem otřásl, pevně se přidržel rámu dveří.

„Hned jak nám zavolají, že můžeme jít.“ Jeho hlas byl zastřený bolestí.

„Kde je moje dcera? Kam ji odvezli?“

Dan Marks ta slova s námahou vyslovil. „Do márnice.

Zavolají nám z márnice.“

„Dobře. Připrav se.“ Hlas Anny Marksové zněl jako prásknutí bičem. Otřela si oči. „Já už jsem čekala celou noc.

Jsem připravená.“

„Vrátím se sem, až budu vědět víc.“

Místo odpovědi uslyšel jen neartikulovaný zvuk.

Dan Marks už chtěl za sebou zavřít dveře, ale pak se otočil. „Anno, je mi to líto.“

„Nech mě být, ty bastarde. Nechci tvoje ufňukané slzy.

Slyšíš mě?“

Zavřel jemně dveře, aby neslyšel její vzlyky.

**********

Všechno začalo úplně jinak před osmi měsíci.

„Dobré odpoledne, dámy a pánové. Děkuji vám, že jste se všichni dostavili.“

Doktor John Regan, ministr zdravotnictví, člen nově zvolené vlády, oslovil z pódia shromážděné zástupce tisku.

Velký sál ve vládní budově byl plný k prasknutí a Regan se rozhlédl a zhodnotil situaci. Byl spokojený. Bylo tam osm televizních štábů a každý měl svého vlastního reportéra.

Zaznamenal dvě hlavní americké televizní společnosti a také CCN a Sky. Dále tam byla BBC, dva evropské štáby, které nemohl identifikovat, a také místní stanice RTE. Televizní štáb z Bostonu se prodral nejvíce dopředu. V židlích kolem sálu byli reportéři z novin a z různých radiostanic, někteří se bavili mezi sebou, jiní si psali poznámky. Ještě že jsem zamluvil tento velký sál, pomyslel si Regan. Dělalo to dobrý dojem a on věděl, že se reportéři o tom zmíní ve svých zprávách.

Za ním stál prázdný stůl pokrytý zeleným ubrusem se sklenicemi a s láhvemi minerálky. Čtyři prázdné židle čekaly na obsazení. Asi půl metru za židlemi byl velký plakát vítězné vlády: „Nová vláda pro nové lidi.“ Byly tam vidět tváře „budoucího Irska“, mladí lidé si potřásli rukou s Johnem Reganem, z jejich tváří se dal vyčíst zájem, hlavy měli vztyčené a rozesmáté, utírali si slzy z tváří, jiní hráli

fotbal. Působili silně a pozitivně. Irsko s nejmladší populací v Evropské unii musí vymést staré pavučiny minulosti a soustředit se na budoucnost. Tento slogan měl úspěch a tato vláda se dostala k moci s podporou převážné většiny.

Ve třiceti třech letech byl John Regan zatím nejmladším ministrem zdravotnictví. Narodil se v rodině chudého dělníka ve vnitřní části Dublinu. Regan si nejdříve vybojoval úctu na ulici. Poháněn ambicemi a rázným myšlením se dostal na univerzitu, kde se stal přívržencem radikálů, protestoval proti privilegovaným a proti třídním rozdílům. To, že si vybral medicínu, všechny překvapilo, ale všichni se shodli na tom, že má dostatek bezohlednosti, aby se dostal co nejvýše. Ale nuda nemocniční medicíny a pomalý postup ho frustrovaly. Politicky nadaný Regan odešel z nemocnice a zapojil se do politické kampaně.

Navzdory ostrým protestům svých oponentů proti zastrašování od svých sympatizantů zvítězil Regan ve volbách.

Když byl v úřadě dva týdny, už vyvolal první konfrontaci s lékařskou profesí, kterou skrytě nenáviděl.

Oznámil, že ve všech státních nemocnicích se nadále nebudou vykonávat soukromé praxe. Proslýchalo se o různých lékařích, že si tímto způsobem zdvojnásobují, někdy i ztrojnásobují svůj příjem. Hned nato zveřejnil oficiální platové rozmezí pro konzultanty a předběžné tarify za jejich soukromé služby. Byla tu veřejná nespokojenost s

jejich nestřídmostí. Zatímco konzultanti dali hlavy dohromady a plánovali svou strategii, Regan vytáhl na světlo své eso a oznámil zřízení nové Nadace Srdce. Měl se tu provádět mezinárodní výzkum a léčba srdečních onemocnění, celé toto oddělení bylo zřízeno v dublinské Nemocnici Milosrdenství. (Už dříve se mohla chlubit výbornou pověstí.)

Nemocnice Milosrdenství byla postavena na zelené louce v roce 1994, sloučilo se do ní pět starších dublinských nemocnic. První roky po otevření nemocnice byly těžké, ale postupně rivalita a žárlivost ostatních lékařských institucí odezněla. Z nemocnice se stala uznávaná instituce s excelentní lékařskou péčí a speciálním zaměřením na výzkum rakoviny, diagnostickou radiologii a nemoci dýchacích cest. Byl to Reganův smělý a troufalý čin. Vláda slíbila 35 milionů liber na vybudování Nadace Srdce. 15

milionů zaplatí irští daňoví poplatníci, zbytek slíbila Evropská unie, občanská iniciativa navrhla nepodléhat dominanci Severní Ameriky v lékařském výzkumu. Peníze z EEC byly podmíněny pravidelným posudkem a zhodnocením výsledků nadace. V té době Regan prohlásil, že počítá s mezinárodní spoluprací na tomto projektu. „Svět nám bude závidět.“ Věděl, že irští lékaři by měli být v čele této instituce. Věděl, že nebudou. Jeho projekt byl ignorován od samého počátku a zdálo se téměř jisté, že se neuskuteční.

Ale Regan si vše pečlivě naplánoval. Nechal místním

lékařům a oponentům celých šest týdnů, aby přišli se svými návrhy, pak odletěl do Bostonu a přivezl odsud svůj „pohádkový tým“. Tři specialisty na nemoci srdce, kteří se zavázali, že budou nadaci řídit. Byli sem vylákáni ze svých pozic z nemocnice ve Springtonu, z jedné z nejprestižnějších nemocnic ve Spojených státech. Byl to odvážný a promyšlený tah. Lidem se to líbilo a příznivců vlády kvapem přibývalo. Regan si vybudoval svou osobní pozici. Utkal se se silou největší odborové organizace v zemi, s lékařskou profesí, zvítězil, zatímco oni ještě lapali po dechu. Podařilo se mu získat 20 milionů liber od EEC. Dokonce se mu podařilo umlčet i dublinské noviny. Během volební kampaně noviny nepřetržitě zdůrazňovaly, že je Regan stále svobodný, někdy též zveřejnily nelichotivé drby z jeho soukromého života. Teď byl nedotknutelný, v celé zemi oblíbený. Dnes se dočkal vyvrcholení své několikaměsíční práce, ocenění za své úsilí.

„Jak jistě všichni víte, sešli jsme se tu dnes, abychom se setkali se specialisty z Bostonu, kteří sem přijeli pracovat pro naši vládu, aby tu rozvíjeli naši Nadaci Srdce.“ Tak Regan začal svůj proslov. Vypadal jako dokonalý politik, vysoký se širokými rameny, pro tuto příležitost si oblékl béžový oblek od Armaniho, tmavě modrou košili a zářivě žlutou kravatu. Měl krátké černé vlasy uhlazené dozadu, což ještě zvýraznilo jeho vysoké čelo. Byl stále svobodný, byl si vědom toho, že dobře vypadá, a tak bylo samozřejmé, že

měl kolem sebe neustále mnoho žen. Ve tváři měl účastný výraz, který se ale rychle změnil ve zlomyslný nebo zlostný, když byl něčím vyprovokován.

„V tisku jste si mohli přečíst krátké shrnutí jejich minulosti, o jejich úspěších v nemocnici a jejich výzkumné práci. Každý, kdo si toto přečte, jistě bude se mnou souhlasit, že máme velké štěstí, že jsme získali talenty takového formátu, aby přišli pracovat k nám do Dublinu.“

Odmlčel se a rozhlédl se po sále. Všechny kamery ho sledovaly, ruce s diktafony byly natažené směrem k němu a zaznamenávaly každé jeho slovo.

„Představím vám jednoho po druhém a nakonec jim budete moci v otevřené diskusi položit své otázky.“ Podíval se dolů a zaznamenal cynické pohledy nudících se novinářů, takových tiskových konferencí měli za sebou už mnoho. Jen až uvidí, co vše pro ně mám. Až skončím, budou padat ze židlí.

„Jako prvního bych vám rád představil doktora Stona Colmana, jeho oborem je biochemie, je to mezinárodně uznávaný expert na poli buněčných změn při srdečních onemocněních.“

Postranní dveře na pódium se otevřely a vešel jimi muž, který spíše vypadal jako účetní, a nervózně se usmál. Regan nahlédl do svých poznámek, kde měl záznamy z jeho minulosti, jeho věk, pracovní výsledky a jeho výzkumnou práci. Povzbudivě se na něj podíval. Stone Colman byl

středně vysoký, bylo mu čtyřicet čtyři let, na sobě měl volný pomačkaný hnědý oblek. Svými rezatými, nakrátko zastřiženými vlasy připomínal armádního důstojníka, tento dojem ale pokazilo jeho kulhání. Rychle přešel pódium a posadil se ke stolu, okamžitě si otevřel láhev minerálky a naplnil si sklenici až po okraj. Necítil se dobře, když byl středem pozornosti na tak veřejném místě.

„Doktor Colman bude pokračovat ve výzkumu buněčných změn, které se dějí v prvních hodinách po náhlých srdečních příhodách. Abych byl přesný, bude hledat klíč k tajemným chemickým reakcím, které, jak věříme, jsou zodpovědné za spuštění fatálních srdečních stavů.“ Regan zaznamenal, že si někteří z novinářů píší poznámky. „To všechno je ve zprávě pro tisk, mládenci,“ pronesl káravým tónem a pokračoval. „Jako další bych vám rád představil doktorku Lindu Speerovou, kardioložku s mezinárodní pověstí.“

Na pódium vešla jako na předváděcí molo, to bude zlatý hřeb večera, pomyslel si Regan, je krásná a také velmi chytrá. Lindě Speerové bylo třicet pět let, ale vypadala o deset let mladší. Na sobě měla modré sako moderního střihu, dlouhou šedou sukni a bílý kašmírový rolák.

Sebevědomě přešla ke Stonovi Colmanovi, který se na ni usmál, postavil před ni sklenici a tázavě pozvedl obočí.

Odmítla lehkým mávnutím pravého zápěstí, tím předvedla všem v sále svůj zlatý náramek, pak se posadila. Regan si

povšiml, jak jeden nebo dva kameramani na ni okamžitě namířili své kamery. Linda Speerová si zkřížila nohu přes nohu a provokativně pohupovala na svém palci naleštěným střevíčkem s vysokým podpatkem od Gucciho, pak si rukou prohrábla své krátké světlé vlasy, aby jí nepadaly do obličeje.

Regan se pro sebe usmíval, když pozoroval její střevíček, jak se pohupuje sem a tam. To děvče je třída.

„Doktorka Speerová je kardioložka, zabývá se také dětskou kardiologií a je zvláště dychtivá rozvinout program dětské srdeční chirurgie tady v Irsku. Když se podíváte na stranu tři ve zprávě pro tisk,“ všude kolem se ozvalo šustění papíru, „můžete vidět statistiku našeho nynějšího programu srdeční chirurgie a také dlouhý seznam těch, kteří na tuto operaci stále čekají. Zatímco moderní trendy se přiklánějí k tomu, že by se děti s vrozenou srdeční vadou měly operovat v prvních dvanácti měsících života, ztrácíme mnoho mladých pacientů, protože jsou nuceni čekat na svoji operaci ještě dlouho po svých prvních narozeninách.“

Regan se otočil a podíval se do tváře Lindě Speerové, která mu pozorně naslouchala. „Doktorka Speerová věří, že můžeme zkrátit náš čekací seznam na polovinu, a to během jednoho roku, až se naše nové oddělení uvede do provozu.

Je to tak, Lindo?“

Tato chytrá a krásná žena se usmála, a ukázala tak řadu svých perfektně bílých zubů. Směrem k Reganovi řekla

protáhlé „ano“ a on okamžitě ucítil slabé zavlnění v oblasti slabin. Vteřinu mu trvalo, než se vzpamatoval. Odkašlal si a otočil se zpátky k reportérům.

„Jak všichni víme, tahle vláda byla zvolena, aby reprezentovala budoucnost Irska, našich mladých lidí. Když nemůžeme poskytnout přiměřenou lékařskou péči našim nejmladším, našim dětem, pak bychom zklamali voliče, kteří nám dali svou důvěru.“ Část auditoria se zasmála tomuto politickému projevu, část si četla ve zprávě pro tisk. Regan si byl jistý, že si také všimnou, že je Linda rozvedená a nemá děti. Věděl, že jeden nebo dva odvážnější se pokusí o svou šanci.

„Nakonec bych vám rád představil doktora Dana Markse.“ Postranní dveře na pódium se opět otevřely a podle Regana to teď byla ona pověstná třešnička na dortu.

Dan Marks byl 185 centimetrů vysoký a měl postavu aktivního fotbalového hráče. Jeho vlnité vlasy byly šedivé, vzadu dlouhé. Na sobě měl krémové plátěné sako a pod ním tričko, měl denimové jeansy, takové oblečení nosívají muži, kteří se rozhodli nepřipouštět si svůj přibývající věk. Na tvářích měl zdravé opálení, které získal na kardiologické konferenci na Floridě, kde měl třicetiminutovou přednášku a zbytek týdne strávil u bazénu. Marks se zastavil uprostřed pódia, podíval se na své obecenstvo a lehce se uklonil. Z řad před sebou zaslechl smích, široce se usmál a posadil se.

„Doktor Marks je mezinárodně uznávaný srdeční chirurg,“ pokračoval samolibě Regan, „jeho seznam pacientů vám připadá, jako byste četli ‚kdo je kdo‘

nejváženějších a slavných. Než odešel z Bostonu, provedl trojitý bypass senátoru Billu Hallovi z Alabamy, pak přešel na další operační sál a odoperoval poškozenou mitrální chlopeň nejlepšímu muži v showbyznysu Marvinu Hannovi.“ Na chvíli se odmlčel, aby všichni stačili strávit tyto informace, a pak pokračoval. „A jak mi bylo řečeno, to odpoledne šel hrát golf a zahrál osmnáct téměř perfektních jamek.“ Regan se chtěl zasmát své brilantní poznámce, ale zarazil se, když si všiml nevzrušených tváří před sebou. Dan Marks šeptal něco Lindě Speerové do levého ucha a ignoroval vše ostatní kolem sebe.

„Dan Marks je irský Američan druhé generace, jeho rodiče pocházejí z okresu Mayo. Je rád, že se vrací domů, jak mi sám svěřil minulý měsíc, jeho žena a osmnáctiletá dcera přijely s ním a posledních šest týdnů žijí v Dublinu.“

„A moc se jim tu líbí,“ vykřikl Dan Marks a zaskočil tím Regana. „Absolutně se jim tu líbí!“

Tak se veřejnost seznámila s „pohádkovým týmem“.

Široká veřejnost to vše sledovala a žasla, pořad byl vysílán ten večer na hlavním televizním programu. Ti tři se zdáli být sebejistí a důvěryhodní. Jejich novoanglický přízvuk mnohé okouzlil a jiní říkali, že vypadají, jako by přišli přímo z natáčení „Pohotovosti“ nebo „Dallasu“. John Regan se cítil

dobře v jejich společnosti. Toho večera Irsko usínalo spokojeně a s hřejivým pocitem.

Televize, rádio a noviny přinášely nové informace o třech specialistech už po několik týdnů. Plátek Daily Post přinesl profil skupiny a informace o jejich minulosti, otiskli i přímé citace jako: nedostačující vybavení… nedostatečná struktura vzdělání pro mladé lékaře vedoucí k jejich nízké morálce… nedostatek snahy k dalšímu vzdělávání u starších lékařů. Takto otevřená kritika nynějších kardiologických oddělení v Irsku byla tak sžíravá, že „pohádkový tým“ měl více nepřátel než pacientů, než skončil první měsíc jejich práce.

Společenská

rubrika

v

Evening

Postu

charakterizovala první den Jennifer Marksové v exkluzivní klášterní škole pro dívky „Holy Rosary“ v jižním Dublinu, že tady kladou větší důraz na produkování mladých dam do společnosti spíše než na vzdělání zaměřené na pozdější kariéru. Byl přiložen seznam všech výše postavených, slavných a akademiků, kteří strávili své školní dny v tomto klášteře, mnozí z nich se nechali slyšet, jak nádherné období to bylo.

O Lindě Speerové byl vyčerpávající článek ve víkendové barevné příloze Postu. Sdělila reportérům, že je členem „excelentního kardiologického týmu“ a že by byla ráda, kdyby zůstali spolu alespoň další dva roky, aby mohli pokračovat ve výzkumu, se kterým právě začali. O čem se zapomněla zmínit, byly peníze. Speerová vyrostla ve velmi

chudé rodině, byla jedním z pěti dětí, které jejich otec opustil. V nevalné čtvrti v severním Bostonu se jejich matka snažila zajistit jim dobrý domov a obživu, někdy měla i tři zaměstnání najednou, aby měla trochu peněz navíc. Jako John Regan, Linda Speerová už nikdy nechtěla hladovět.

Nenáviděla potupu chudoby.

V článku byla také zmínka o tom, že se vdala mladá, ještě když studovala medicínu, ale už tam nebylo to, že opustila svého manžela za necelé tři roky, protože nesdílel její dravost a ambice, zmínili se jen o tom, že manželství jim nevydrželo. Od té doby se soustředila jen na svou kariéru, ale jak se svěřila reportérovi, to, že byla žena, byla pro ni nevýhoda. V rozhodujících chvílích byla stále medicína dominantou mužů a ti si vždy vybrali radši někoho ze svých řad, než aby si zvolili mladou chytrou ženu. Připustila, pro lékaře s neobvyklou otevřeností, že tato pozice v Dublinu byla jen jiná cesta k jejímu konečnému cíli. Linda Speerová chtěla opravdový úspěch, moc a bohatství. Věděla, že tohle vše nemohla získat jako praktický lékař, nebo alespoň ne na takové úrovni, jak by si přála. Tento výzkum, který bylo Irsko ochotno podporovat, byl její jízdenkou ke štěstí.

V krátké zprávě v lékařském magazínu byla poznámka, že Stone Colman byl připraven na změnu kariéry a že Reganův projekt mu nabízel osobní postup na žebříčku mezinárodní prestiže. O Colmanovi se vědělo, že je ambiciózní, ale článek naznačoval, že v Bostonu už dosáhl

svého vrcholu a potřeboval změnu. Byl citován, že je potěšen, že se může podílet na tak nadějném projektu, uvědomuje si, jak málo peněz se dostává Nemocnici Milosrdenství. „Mohu potvrdit, že více než jeden milion liber ze slíbené dotace od EEC bude využit jen na potřeby laboratoře.“ Dále byl citován, jak říká: „Tato suma se vám může zdát velice štědrá, ale je pouze dostatečná pro mé oddělení. Ovšem, není to více, než byste očekávali pro takto velkou nemocniční laboratoř,“ dodal důrazně.

V Postu byl také exkluzivní článek o rodině Marksů.

„Manželka Anna, odkázaná na kolečkové křeslo, byla také lékařka-neurochiruržka, ale teď je postižená zničující nemocí, roztroušenou sklerózou. Stará se o ni její manžel Dan, sám jí každý den podává interferon.“ Byl tam také rodinný snímek, na kterém všichni tři vypadali šťastně, byl vyfocený před novým domem rodiny Marksů. Byl to třípatrový viktoriánský dům v dublinské diplomatické čtvrti.

SÍDLO MARKSŮ zněl titulek a pod ním byla fotografie rozesmáté Jennifer Marksové, hezká tvář, štíhlá postava, jednu ruku měla položenou na kolečkovém křesle své matky, druhou si odhrnovala z čela dlouhé tmavé vlasy. Na sobě měla tričko s jasně viditelným nápisem: MILUJI IRSKO. „Typická americká dívka,“ zněl podtitulek.

03 kapitola

10:30

„Joe, pojď sem. Vyfoť celou tuhle skupinku. Ať si toho nevšimnou. Zaber je pěkně zblízka.“ Jim Clarke pevně uchopil rukojeť na své berli, když druhou rukou přivolával uniformovaného policistu. „Vy, ano vy. Stoupněte si vedle mě a předstírejte, že s námi mluvíte. Otočte se zády k domům,“ ukázal směrem ke zvědavcům shromážděným u parkového plotu. „Ne, nedívejte se kolem, dívejte se na mě.

Nechte Joea, ať si podepře foťák o vaše rameno, a zůstaňte v klidu.“

Clarke vždy vyžadoval hodně fotografií při vyšetřování vážných kriminálních případů.

Clarke, Kavanagh a Dillon přijeli do Sandymountského parku dvacet minut potom, co opustili nemocnici. (Bylo zvykem oficiálně zapojit soudního psychiatra v takto závažných případech, a tak někdy musel kriminální inspektor čekat s vyšetřováním, dokud nepřijel psychiatr na místo činu.) Park už byl zabezpečen před zvědavci a žlutá policejní páska se lehce chvěla ve větru na přesně rozmístěných kůlech. Byly upevněny asi 60 metrů od těla.

Strategicky vytvořený koridor dovoloval pohyb na místě činu, aniž by se porušily důležité stopy. Pět bíle oblečených

soudních specialistů prohlíželo nejdůležitější stopy, dva z nich rozmlouvali a porovnávali své poznámky, když se dívali dolů na místo u dřevěné boudy, kde byla ušlapaná tráva. Špičatý kůl se žlutou špičkou značil místo, kde byla nalezena krvavá skvrna, tři další směřovaly k místu, kde leželo tělo. Clarke přehlédl celý prostor, spočítal uniformované policisty i ty v civilu a okamžitě se spojil s ústředím a požádal o další posilu. Slunce na obloze se vyšplhalo výš a kolem něj bylo jen pár ojedinělých mráčků.

Straky už odletěly.

Joe Harrison, soudní fotograf, vysoký, s mohutnou postavou a pokročilou pleší, si změnil nastavení objektivu a začal fotit. Nikon měl opřený o své mohutné břicho.

Zaostřoval

a

fotil

jeden

snímek

za

druhým,

třicetišestisnímkový film vyfotil za sedm minut.

„Hotovo?“ zeptal se Clarke a otřel si čelo kapesníkem.

V uniformě mu bylo horko. Málomluvný Harrison jen přikývl a pak jakoby mimochodem udělal pár snímků zevnitř zabezpečeného prostoru.

„A teď,“ řekl Clarke mladému policistovi, jehož rameno sloužilo jako podstavec, „vezměte si tyhle tři muže, rozdělte se na dvojice a jděte nenápadně na druhou stranu plotu.

Jděte na silnici.“ Policista k němu sklonil hlavu, aby mu neuniklo ani jediné slovo. „Až tam přijdete, nepouštějte nikoho žádným směrem. Běžte k té skupině lidí, kteří nás sledují. Zapište si od každého jméno a adresu a taky proč

jsou tady v tuhle hodinu. Dobře?“ Clarke si nemohl pomoci, jasně si uvědomil svoje vlastní stáří, když se díval do té mladé soustředěné tváře.

Za pět minut byla silnice vedoucí souběžně se Sandymountským parkem uzavřena na obou koncích, motoristé i chodci byli posíláni do vedlejších ulic. Skupina diváků se chtěla rychle vytratit, když si všimli, že se k nim blíží uniformovaní policisté. Ale byli zadrženi a vyslechnuti.

Clarke s uspokojením přihlížel. Vedle něj stál Moss Kavanagh, a jak bylo jeho zvykem, přehazoval si mobilní telefon z ruky do ruky. Patrick Dillon se připojil ke skupině, která postávala nad věcmi shromážděnými ze zeleného porostu, měli hlavy dohromady a diskutovali. Spokojený Clarke si otřel čelo a protáhl si ztuhlou poraněnou nohu, než začal pomalu kulhat k tělu.

„Tak tu dnes ráno máme dotek chladné oceli, inspektore.“ Doktor Noel Dunne, státní soudní patolog, na něj čekal uprostřed ohraničeného prostoru, asi šedesát metrů od zeleného porostu. Byl to vysoký břichatý muž s nádhernou, ocelově šedou bradkou a knírem, který ladil s jeho stejně ocelově šedými vlasy. Výsledkem bylo, že se z jeho tváře nedal vyčíst žádný výraz. Jeho oči jezdily ze strany na stranu, neunikl mu žádný detail v parku ani v jeho okolí. I když bylo teplé ráno, měl na sobě tvídový oblek od Donegala a značkovou košili, ale pokazil vše tmavě modrou plátěnou kravatou. Byl živou legendou v policejních

kruzích, znal mnoho příběhů a veselých anekdot, které se z něj jen sypaly, když byla vhodná příležitost. Vhodnou příležitostí pro něj byla většinou vražda.

„Má nůž v zádech až po rukojeť,“ řekl a přitom si psal poznámky na papír připevněný k podložce. „Tví muži mi řekli, že je to pohřešovaná Jennifer Marksová.“ Bylo to spíš konstatování než otázka. „Proto je tady také náš přítel Dillon?“ Dunne se zašklebil na svého kolegu psychiatra.

„Hledáš tady mysl našeho vraha?“ Dobíral si ho.

Dillon si jen tiše pobrukoval a nic neřekl. To pobrukování byl jeho zvláštní způsob, jak se vyrovnat s nepříjemnými situacemi.

Někdo podal do velkých rukou Mosse Kavanagha zarámovanou fotografii, rychle se na ni podíval a podal ji dál. Clarke a Dunne si prohlíželi tvář, která se na ně usmívala z rámečku, pak se otočili a podívali se na místo, které Harrison vyfotografoval.

„Popis, který jsme dostali včera večer, se přesně hodí,“

řekl Dunne zasmušile. Otočil se a dal několik pokynů bíle oblečeným mužům. „A má také tři stříbrné náušnice na levém uchu.“ Clarke se na něj podíval. „Leží na břiše,“

vysvětloval Dunne, „ale pravá strana její tváře je přitisknutá k zemi. Mohu dobře vidět levé ucho. Jsou tam tři stříbrné náušnice.“ Ukázal na fotografii. „Přesně tak je má na fotce.“

Clarke se podíval blíž a všiml si maličkých stříbrných bodů na uchu smějící se dívky.

„Tři stříbrné náušnice,“ mumlal si Dunne a poodešel stranou, „právě takové, jaké má na fotce.“ Zastavil se a otočil se zpátky. „Jestliže je to ona,“ řekl zachmuřeně, „někdo za to pořádně zaplatí.“

Slunce teď zářilo na obloze bez mráčku. Byl teplý květnový den, a když patologický tým dokončil důkladnou prohlídku místa činu, lepilo se jim bílé oblečení na zpocená těla. Tělo dívky leželo stále na místě, kde bylo objeveno, bylo ohledáno, ale zůstalo stále ve stejné poloze. Také byly odebrány vzorky z jeho blízkého okolí. Drny trávy byly vyrýpnuty, kousky haluzí a větví odlomeny. Hnědé obálky se všemi vzorky pak byly poskládány v jednom rohu ohraničeného koridoru. Plastikové pytlíky byly navlečeny a upevněny na ruce a nohy i na hlavu těla, zkrvavené injekční jehly z dřevěné boudy byly bezpečně uloženy v pevné krabici. Plechovky od piva a láhve od moštu a stejně tak cigaretové nedopalky byly uloženy v oddělených nádobách.

Vše bylo očíslováno a pečlivě zaznamenáno. Na tvářích čtrnácti mužů a tří žen byla patrná únava a rezignace, když byli hotovi se svou prací. Další tělo bylo nalezeno, další vražda se musela vyšetřit. Každý z nich si ale uvědomoval, že tahle vražda způsobí velký rozruch. Jako na potvrzení jejich myšlenek se k nim blížila helikoptéra a televizní kameraman se s kamerou v ruce vykláněl ven. Helikoptéra způsobila takový hluk, že všechna konverzace dole ustala,

příjemný byl jen chladivý silný proud vzduchu způsobený jejími vrtulemi.

Ve dvě hodiny odpoledne bylo tělo mladé dívky jemně zvednuto a neseno Sandymountským parkem k čekajícímu pohřebnímu vozu a tam bylo uloženo. Kameramani a reportéři se snažili dostat co nejblíže a celou scénu natočili.

S policejními vozy vepředu i vzadu se pohřební vůz pomalu vydal na svou krátkou cestu odpoledním provozem přes řeku Liffey do dublinské městské márnice na ulici Store. Několik starších přihlížejících obyvatel se pokřižovalo, když se pohřební vůz vydal na svou cestu.

„Řekl bych, že byla bodnutá tady.“

Noel Dunne, Jim Clarke a Patrick Dillon stáli v blízkosti žluté policejní pásky. Jen Dillon se zdál být na rozdíl od ostatních neotřesen tímto násilným činem. Shromáždila se tu část vyšetřovací skupiny, jejich těla vrhala na zem nepravidelné stíny. Všechny oči sledovaly pruh země, kde byla hodně podupaná tráva, jakoby vykopnuté kousky země a místy byla vidět krev na zelené trávě. Park byl udržován jen příležitostně, tráva tu byla vysoká a rozbujelá. Její podupané plochy viditelně vystupovaly a připomínaly mapu.

„Tamhle byla velká kaluž krve, je označená prvním kolíkem.“ Dunne ukazoval svou psací podložkou směrem ke žluté špičce, „pak dále vede krvavá pěšina,“ naznačil rukou s psací podložkou oblouk, „až tam.“ Žlutý kolík tam označoval další kousek vražedné cesty.

Patrick Dillon si udělal pár poznámek do bloku, jeho vysoká postava kontrastovala s drobnou postavou patologa.

Teď ho přerušil. „Řekl bych, že se v tom místě něco stalo, něco podivného.“

Všechny pohledy se obrátily k němu. „Vypadá to, jako by tam tělo na chvíli zůstalo ležet. Tráva je tam opět zválená a jsou tam další krvavé skvrny.“ Zapsal si poznámku na okraj stránky a pokračoval. „Můžete vidět stopu, kterou udělaly její nohy, když ji táhl.“ Dunne a Clarke se dívali, kam ukazuje jeho prst. „Tam ji pustil. Jako pytel s uhlím.“

Chvíli nikdo nepromluvil, každý z nich se ve své mysli snažil představit si, jak se to vlastně stalo.

„Nejsou tu žádné otisky nohou,“ dodal Dillon. „Někdo nelitoval čas a námahu, aby odstranil všechny otisky nohou.“

Úmyslně navršené hroudy hlíny pokrývaly všechny stopy na místech, kde vrah stál nebo chodil. Dillon si sedl na zem a podepřel si rukou bradu. Jeho pozornost se koncentrovala na malou oblast blízko místa, kde bylo nalezeno tělo. „Musel ji táhnout hlavou dopředu, rukama ji držel v podpaží.“

„On?“ přerušil ho Clarke.

„Říkám, že je to ‚on‘. Také obyčejně je, že?“ Dillon se podíval směrem k Dunnovi, bude-li souhlasit.

„Jo,“ souhlasil patolog vyčerpaně, „dublinské vraždy mají téměř vždy na svědomí muži.“

Dillon se pomalu postavil a protáhl si záda, pak sáhl do pravé kapsy pro diktafon a pohrával si s ním.

„Máte představu o čase, kdy zemřela?“ zeptal se Clarke.

Dunne nahlédl do svých poznámek. „Řekl bych kolem desáté včera večer. Její rektální teplota byla 260C. Tělo je studené a ztuhlé. Když vezmu v úvahu, že byla teplá noc a že měla na sobě jen lehké oblečení, řekl bych, že v deset, ne později než v jedenáct.“

Dunne si schoval do brašny svou psací podložku.

„Uvidíme se ještě v márnici.“

Clarke ho sledoval, jak se těžce plahočí přes policejní pásku, muž unavený opakujícím se kontaktem s násilnou smrtí.

„Budu tam asi za hodinu,“ zavolal za jeho shrbenou postavou. Jeho ruka se zvedla na znamení, že to bere na vědomí.

Patrick Dillon diktoval výsledky svého prvního pozorování do diktafonu, po chvíli přestal. „Dám vám předběžnou zprávu, jak nejdříve to bude možné.“

Mobilní telefon Mosse Kavanagha zazvonil právě uprostřed první porady na místě činu, a tak poodešel dál, aby nerušil. Jeho telefon měl neobvyklý vyzváněcí tón, zněl jako zvonky z „cartoonových“ pohádek. Clarke tomu říkal „bláznivá melodie“.

„Ano?“

„To jsi ty, Mossi?“

„Jo. Jsi to ty, Barry?“ Barry Nolan byl kriminální reportér z Postu.

„Jsem to já. Co se děje? Je to určitě Marksovo děvče?“

Kavanagh se otočil a rozhlédl se, aby si byl jistý, že ho nikdo nemůže slyšet. „Mohu ti jen říci, že už po ní dále nepátráme.“

„Co se stalo, Mossi? Slyšel jsem, že byla nalezena s nožem v zádech, můžu to tak dát do tisku?“

„To můžeš, jistě.“

„Něco dalšího? Byla znásilněná?“

Kavanagh si všiml, že skupinka se už rozešla. „Teď nic.

Zavolej mi večer, možná budu mít něco dalšího.“

„Ale k čertu, Mossi. Jak to stihnu dát do posledního vydání?“

„Dám ti pár exkluzivních informací z vyšetřování pro ranní vydání, dobře?“

„Bože, já tě miluju, Mossi, víš to?“

„Trhni si nohou,“ poradil mu Kavanagh a vypnul telefon.

04 kapitola

14:57

Micko Kelly si ani neuvědomil, že má krev na rukou, když ho probudil hlasitý dětský pláč z vedlejšího bytu za tenkou stěnou. Bylo to mimino, které už mělo vyvinutou drogovou závislost. Bylo krátce před třetí hodinou odpoledne a on ještě stále ležel na své matraci plné blech.

Oči napůl zavřené, natáhl jednu ruku a šmátral kolem matrace, dokud nenahmatal malou plastikovou láhev. Zatřásl s ní a usmál se spokojeně, když uslyšel hluk tablet rachotících v lahvičce, otevřel víčko a vysypal si na dlaň dvě tablety rohypnolu. Nashromáždil si v ústech dost slin na to, aby je spolkl obě najednou, a pak znovu natáhl ruku a nahmatal další velkou plastikovou láhev. Zatřásl s ní, aby uslyšel uklidňující šplouchání tekutiny uvnitř. Jednou rukou odšrouboval uzávěr láhve a zhluboka se napil methadonu, zakašlal, když ucítil, jak ho pálí v krku. Napůl se posadil a znovu se napil, nejdříve chvíli převaloval tekutinu v ústech, než ji spolkl. Teprve teď si všiml krve na svých rukou a roztáhl před sebou prsty, aby se podíval, jak moc se od krve umazal. Krvavé skvrny pokrývaly i tetování na každém článku jeho prstů. Klesl zpátky na špinavý polštář a přitiskl si jeho rohy na uši, aby neslyšel řvoucí mimino.

„Jdi do prdele,“ křičel a bušil do tenké stěny. „Podříznu mu krk, jestli ho hned neumlčíš!“

Křik dítěte zesílil. Kelly hledal rukou pod matrací, dokud nenahmatal rukojeť nože Bowie se širokým ostřím.

Chystal se jít ke dveřím.

„Zabiju toho malýho bastarda!“

Křik náhle ustal. Kelly klesl zpět na matraci, zasténal. V

ruce stále držel nůž. Znovu se zahleděl na tmavé skvrny na svých rukách a snažil se vzpomenout, jak se dostal domů.

Nevzpomněl si. V hlavě měl prázdno. Ztěžka se postavil na nohy, opřel se o stěnu a zpříma se postavil poprvé po šestnácti hodinách. Motala se mu hlava.

Kelly měřil 180 centimetrů a kdysi vážil 80 kilogramů.

To bývalo v jeho dvaceti letech. Teď mu bylo třicet tři let a vážil 40 kilogramů a jeho váha stále klesala. Jeho vlasy nebyly už dlouho myté a splývaly mu v mastných vlnách kolem uší na ramena. Nebyl oholený, už dlouho se o to nepokoušel. Na sobě měl stále stejné šaty, které nosil už čtyři dny, kradené, tmavě modré tepláky a bílé tričko ukradené v obchodě Marks a Spencer. Myšlení měl zamlžené, viděl trochu rozmazaně, v ústech měl sucho a nepříjemnou pachuť. Měl špatnou a zlomyslnou náladu.

Všiml si také krvavých skvrn na svém tričku a začal po nich divoce přejíždět rukama nahoru a dolů, jako by je tím chtěl odstranit. Jednou rukou si stáhl tričko, vztekle ho odhodil do kouta a s námahou došel k otlučenému, naprasklému

umyvadlu v druhém rohu pokoje. Pravým loktem se opřel o stěnu a podíval se na svůj obraz ve špinavém rozbitém zrcadle přilepeném lepidlem nad umyvadlo. „Do prdele s tím.“ Nelíbilo se mu to, co viděl, ani jemu, Mickovi Kellymu, který strávil mnoho let tím, že pozoroval svou tvář v zrcadle, jak se pomalu rozkládá. Jeho tetování nad levým okem, ruka svírající dýku, bylo svraštělé, tak moc šla jeho váha dolů.

Mimino vedle v pokoji začalo znovu křičet, a tak si pustil kradené CD se skupinou Black Sabbath na kradeném přehrávači a zvuk pustil naplno. Pak se vymočil do plastikového kbelíku pod umyvadlem a znovu se snažil vzpomenout si na minulou noc. Nevzpomněl si. Začal si smývat krev z rukou, vrhl pohled na zkrvavené tričko ležící v rohu. Po celou minutu si přejížděl tvář a bradu mokrými prsty, zjišťoval, nemá-li nic zlomeného. Pak si rozbalil připravenou staniolovou fólii s heroinem a hluboce ho vdechl.

Z chodby domu uslyšel hlasité vzteklé hlasy, bouchání dveří, křik a kletby, dítě začalo opět křičet.

„Zabiju to zatracený dítě, určitě to jednou udělám,“

slíbil si a ještě víc zesílil přehrávač. Položil se na záda, rozbalil tyčinku Mars a přežvykoval. Myšlení se mu ještě více zamlžovalo, vdechl do sebe poslední zbytek z fólie a cítil, jak pomalu odchází do příjemného obluzení. Usmál se,

zakousl se do tyčinky a dostal záchvat kašle. Nahmatal kradenou plechovku pepsi a otevřel ji. Napil se.

„Kde jen dnes něco seženu? Všechno už mi došlo.

Zatraceně, budu muset jít ven.“

Opět zavadil pohledem o zkrvavené tričko.

V chodbě domu zatím sedmnáctiletá, na drogách závislá matka strkala kočárek se svým šestiměsíčním dítětem dolů ze schodů a na ulici. Dítě se díky své matce narodilo se závislostí na heroinu. Žili v oblasti vnitřního města v Hillcourt Mansions. Tato část Dublinu měla pověst nejhoršího a drogami zamořeného místa. Dům byl postaven v roce 1950, bylo to seskupení čtyř domů a uprostřed byl prostorný dvůr. Dům měl tři podlaží, plochou střechu a dvacet bytů v každém patře s výhledem na betonový dvorek, na každé straně jedno schodiště. Než se sem dostal heroin, byla to oblast jen malých deliktů, ukradená kabelka, přepadení, opilecké roztržky. Potom, co se ve městě rozšířily tvrdé drogy, se z Hillcourt Mansions stal zpustlý a nebezpečný komplex. Doktoři sem odmítali chodit a policisté si sem troufali jít jen ve větším počtu a ne na dlouho. Hillcourt Mansions bylo peklo na zemi. Bezútěšné místo pokryté graffiti, plné použitých jehel a chátrajících domů.

Kelly měl jednu místnost vedle úzké chodby v jednom z bytů a trávil většinu svého času na špinavé matraci na zemi a v drogovém obluzení. Nevlastnil nic, jen ukradený CD

přehrávač a kradené kompaktní disky, v rohu místnosti byl plechový odpadkový koš do třetiny plný použitých jehel a malých sáčků ze staniolu od heroinu. Měl tu sbírku nožů, vrhacích a vystřelovacích, s širokým i úzkým ostřím.

Obyčejně je měl schované pod matrací. Často na nich byly krvavé skvrny. Ten pokoj, to byla špinavá díra, zavšivený a močí páchnoucí brloh.

Mickovi Kellymu to ale nevadilo.

05 kapitola

15:30

„Nerada vás vyrušuji, pane Nolane, ale musím dívkám sdělit něco důležitého.“

Sestra Concepta Downesová stála před šestou třídou v klášteře Holy Rosary v Blackrocku. Škola byla vzdálená čtyři míle od Sandymountského parku. Krok za sestrou stál detektiv seržant Tony Molloy, díval se a vyčkával. Sestra Concepta měla na sobě standardní uniformu, jaké nosívají jeptišky. Tmavě modrý závoj pokrýval její hlavu, jen nad čelem jí bylo vidět pár šedivých vlasů. Měla dlouhou šedivou sukni, bílou blůzu a šedou pletenou vestu. Na krku měla pověšený dřevěný kříž a nervózně si s ním pohrávala mezi prsty. Měřila necelých 160 centimetrů a vysoká policistova postava ji ještě více zmenšovala.

„Tento muž je od policie, seržant Molloy. Také by s vámi rád mluvil.“ Její slova byla určena francouzskému učiteli Gerrymu Nolanovi, ale byla dost hlasitá, aby je slyšeli i studenti. Nolanovi bylo přes třicet let a dobře vypadal, na sobě měl kalhoty, plátěné sako a tmavě modrou košili, u krku rozhalenou. Odešel stranou od tabule a opřel se o radiátor.

„Obávám se, že mám pro vás strašnou zprávu,“ jeptiška opatrně volila svá slova.

Molloy si prohlížel mladé tváře před sebou. Bylo tu dvacet dva dívek, sedmnácti až osmnáctiletých, všechny zářily zdravím, v dobrých rodinách o ně bylo dobře pečováno, o jejich zdraví, vybranou stravu. Bylo tu také několik černých a orientálních tváří, zřejmě tu žily s rodiči zaměstnanými na velvyslanectví. Dívky na sobě měly školní uniformy, šedé sukně, bílé blůzy, modré kravaty. Pod lavicemi byly vidět obyčejné námořnicky modré kalhoty a černé pohodlné boty. Ani jedna na sobě neměla tenisky. Vše to působilo dojmem bohatství a zvláštních výsad, byl to druh dívek, které byly do školy voženy volvy, BMW a mercedesy, ne starou rachotinou Toyotou Corollou z roku 90, kterou Molloyova žena vozila jejich tři děti.

„Obávám se, že Jennifer Marksová už není mezi námi.“

Ta slova visela ve vzduchu a dívky si mezi sebou vyměňovaly udivené pohledy. „Je mrtvá.“ Bylo slyšet prudké nadechnutí a výraz dívčiných tváří se najednou změnil v šok, byla to neuvěřitelná zpráva. Gerry Nolan potichu zamumlal: „Panebože.“

„Víc už vám neřeknu, vím, že je to strašný šok pro nás pro všechny,“ pokračovala rychle jeptiška, „ale seržant Molloy by rád věděl, jestli některá z vás viděla Jennifer, Bůh dej odpočinout její duši,“ pokřižovala se, „včera po škole.“

Jako na povel se všechny hlavy otočily k tmavovlasé dívce sedící v předposlední řadě u okna.

„Také,“ dodala sestra Concepta, „bych byla ráda, kdyby Joan Armstrongová,“ podívala se přímo na dívku, která teď byla středem pozornosti, „mohla se mnou okamžitě odejít.

Vím, že jste s Jennifer byly blízké přítelkyně.“ Usmála se na dívku.

Joan Armstrongová se s námahou zatvářila statečně.

„Ano, sestro.“

Když se postavila, všiml si Molloy, že se jí ruce lehce třesou. Tvář měla velmi bledou.

„A teď, seržante, je tu ještě něco, co byste rád řekl?“

„Děkuji, sestro.“ Jeho hluboký hlas kontrastoval s tichým hlasem jeptišky. Molloy si popotáhl pásek u kalhot a přelétl pomalu pohledem po místnosti. Zamračil se. „Je mi líto, že jsem vám přinesl tak špatnou zprávu, ale tohle není obyčejná událost.“ Zarazil se, přemýšlel, jak má pokračovat.

Rozhodl se říci to naplno. „Včera v noci byla Jennifer Marksová zavražděna.“

Dívka v první lavici zbledla a pomalu se sunula k zemi, omdlela. Gerry Nolan přispěchal a zachytil její hlavu, než stačila dopadnout na podlahu. Sestra Concepta se k ní rychle sklonila, uvolnila jí kravatu a položila ji na záda. Ostatní dívky byly jako omráčené, jako by to ještě plně nechápaly.

Jeptiška pobídla Molloye, aby pokračoval, zatímco hladila

dívčiny rozcuchané světlé vlasy. Joan Armstrongová se posadila zpět na židli, těžce dýchala.

„Jestliže některá z vás,“ řekl Molloy rychle, „ví něco o tom, kde se Jennifer Marksová včera pohybovala, řekněte to, prosím, svému učiteli,“ podíval se na Nolana, který horlivě přikyvoval, „on si vše poznamená. Jinak budete všechny vyslechnuty později.“

Dívka, která omdlela, se pomalu probírala, hlasitě reptala, chtěla vědět, co se stalo. Ozvalo se několik nervózních zahihňání. Molloy si řekl, že teď je vhodný čas odejít, a otevřel dveře a podržel je otevřené. Sestra Concepta ho následovala. A za ní šla mladá vyděšená dívka.

„Pojďme do mé kanceláře,“ řekla jeptiška.

Molloy opustil Sandymountský park po třetí hodině odpoledne a odjel do kláštera. Jim Clarke okamžitě začal s vyšetřováním dům od domu, chtěl zjistit co nejvíce podrobností, než se vzpomínky vytratí. Molloy si na krátké cestě do Blackrocku pustil autorádio, vražda dívky byla hlavní zprávou dne. Jedna z radiostanic přerušila diskusní pořad o místním rozvoji, když se tento pořad změnil v ošklivou a strachuplnou diskusi posluchačů.

Tenhle případ nadělá ještě hodně rozruchu, pomyslel si, když vjížděl na udržovaný školní pozemek. Z toho ještě bude veliký rozruch. Cítil, jak se mu začíná stahovat žaludek, a vzal si jednu žvýkací tabletu antacidu.

„Kdy přesně jste se s Jennifer rozešli?“

Molloy, Joan Armstrongová a sestra Concepta seděli v kanceláři sestry představené, byla to veliká světlá a vzdušná místnost plná náboženských knih a školních rozvrhů.

Jeptiška se posadila za svůj psací stůl, Molloy se posadil vedle dívky. Joan Armstrongová mu dělala starosti. Byla hodně vysoká, odhadl že asi 180 centimetrů, na svůj věk vypadala mnohem starší. Ani její školní uniforma nemohla zakrýt jemné křivky jejího těla. Tmavé černé vlasy měla pevně stažené dozadu a sepnuté sponou. Dovedl si ji dobře představit s kadeřemi rozpuštěnými na ramena v přiléhavém oblečení na sobotní diskotéce. Na tváři měla slabé stopy akné zakryté krémem. Byla hezká, ne přímo krásná, s plnými rty, které mohly vypadat provokativně, kdyby použila červenou rtěnku.

Než šel do třídy, tak ho sestra Concepta informovala o tom, co může očekávat. Co mu řekla, nebylo pro uši Joan Armstrongové.

„Ty dvě jsou neustále spolu, jsou dobré kamarádky.“

Ihned vycítil, že jeptiška nebyla příliš potěšena jejich přátelstvím.

„Jsou…,“ okamžitě se opravila, „tedy byly hodně stejné.

Zralé, předčasně zralé a na můj vkus se trochu moc předváděly. Dokonce si byly podobné, jako sestry. Stejné účesy, stejné oblečení, ty samé špatné zvyky. Mohu vám říci, že se mi jejich chování většinou nelíbilo.“

„Například co?“

„No, vím zcela určitě, že kouřily, tady je to přísně zakázáno,“ z jejího hlasu zněl nesouhlas, „a o víkendech chodily po hospodách.“

Molloy si nemohl pomoci a přerušil ji. „Oh, bože, sestro, jsou devadesátá léta. Většina mladých lidí v jejich věku chodí o víkendu do hospod.“

Sestra Concepta ho ihned přerušila. „To vím, seržante.

To si uvědomuji. Ale je to druh těchto hospod, co mi dělá starosti. A,“ dodala zamyšleně a skousla si spodní ret, „jejich rodičům to dělalo starosti také.“

Molloy ji pobídl, aby pokračovala.

„Joanin otec pracuje v bance, je mu kolem šedesáti let, je to vysoký prošedivělý muž, vždy nosí jen proužkovaný oblek, víte, co myslím. Je to perfektní bankovní manažer, konzervativní a slaboch. Joan je jeho třetí dítě a myslím si, že to byla tak trochu chyba, jestli víte, co tím myslím.“

Molloy se v duchu usmál.

„Ostatní dvě děti,“ pokračovala jeptiška, „jsou chlapci, jednomu je něco přes dvacet, druhému třicet. Oba pracují v bance jako jejich otec.“ Sestra Concepta s tím očividně souhlasila. „Joan je z úplně jiného těsta. Trápila své rodiče ode dne, kdy se narodila. Je to těžce zvládnutelná rebelantka, neposlušná a rozená lhářka. Má neustále neshody se svým otcem.“

„Jak se jmenuje?“ přerušil ji Molloy.

„Harold, Harold Armstrong.“ Jeptiška počkala, dokud si Molloy jméno nezapsal. „Pamatuji si, jak byli rádi, když se Joan skamarádila s Jennifer. Myslím tím, že všichni pokládají Marksovy za velice slušnou rodinu. Mají přátele ve vládě a tak.“ Sarkasmus prozrazoval, že rodina Marksů neudělala na sestru Conceptu žádný dojem. „Mohu vás ujistit, seržante,“ snížila důvěrně hlas, „že jejich radost se rychle vytratila, když přišli na to, jak špatně dívky působí jedna na druhou. Staly se nechvalně známé.“

„Čím?“

„No,“ prozradila jeptiška, „Joanin otec zjistil, že je opilá, když se vrátila z večírku u přítelkyně, stěží mohla mluvit, oblečení měla v nepořádku. Vím, že měla zakázáno chodit ven po celý měsíc, ale utekla jim hned další víkend.“

Molloy potlačil ušklíbnutí.

„Ale potom, co se ke mně dostaly určité informace,“

triumfovala sestra Concepta, „vzala jsem celou věc do vlastních rukou. Sama jsem zavolala Harolda Armstronga.“

Molloy vzhlédl od svého zápisníku. „Kvůli čemu?“

„Nebyla jsem si zcela jistá, ale cítila jsem, že mu musím sdělit své obavy.“

„Kvůli čemu?“ naléhal Molloy.

„Joan brala drogy. Možná si myslela, že jen tak experimentuje, že to je jen neškodná hra. Ale už jsme tu měli dva studenty závislé na heroinu a oni také tak začínali.“

Molloy jí zarazil pohybem ruky. „Co na to řekl?“

Sestra Concepta se zamračila. „Chtěl vědět, odkud na to brala peníze.“

„Víte to?“

„Ne. Zeptala jsem se jí a ona lhala jako obvykle.“

„Jste si jistá?“ Jeptiška přikývla. „Všechno svedla na Jennifer Marksovou. Řekla, že rodiče dávají Jennifer velké sumy peněz jako kapesné.“ Když vyslovila jméno druhé dívky, sestra Concepta se opět pokřižovala.

„Ale vy jste jí nevěřila?“

„Nikdy jí nevěřím, seržante. Nikdy.“

**********

„Bylo pět hodin, možná chvíli po páté. V Blackrocku jsme nastoupily do vlaku a vystoupily jsme na Sydney Parade Avenue.“

„Měla Jennifer dobrou náladu, nebo si myslíš, že ji něco trápilo?“

„Ne. Zdála se v pořádku, víte, jako, jako jindy.“ Hlas Joan Armstrongové přeskočil o oktávu výš, podívala se směrem k jeptišce. Sestra Concepta měla hlavu skloněnou, jako by se modlila.

„Nevšimla sis, že by vás někdo sledoval? Neoslovil vás někdo cizí ve vlaku?“

Joan Armstrongová se zatvářila, jako že přemýšlí. „Ne, ne. Myslím, jako, opravdu jsem si nevšimla, víte, byl to

obyčejný školní den, víte. Myslím tím, že jsme si nikoho nevšímaly a, také, nepamatuji si, že by si nás někdo zvlášť všímal.“ S námahou hledala slova.

Sestra Concepta natáhla ruku a uchopila dívku za paži.

Povzbudivě ji stiskla. „Telefonovala jsem tvé matce, Joan, a ona ví, že budeš mluvit se seržantem Molloyem. Dokonce mě požádala, abych ti řekla, že se máš snažit si vzpomenout na všechno.“

„Ale já si vzpomínám, sestro, určitě.“ Z jejího hlasu zněl protest, ale sestru nepřesvědčila.

„Jsi hodná dívka, Joan,“ uklidňovala ji jeptiška, „jsi hodná dívka.“ Odtáhla svou ruku.

„Takže naposledy jsi Jennifer viděla včera odpoledne kolem páté hodiny, když jste vystoupily z vlaku na Sydney Parade Avenue?“ Molloy se rozhodl, že na ni nebude příliš naléhat. Vyslýchal dívku v nepřítomnosti jejích rodičů a nechtěl mít žádný problém, až se k dívce vrátí později.

„Ano, ona odešla směrem k Ailesbury Road jako obyčejně, já jsem šla dolů po Park Avenue, také jako obyčejně.“ Nervózní trhnutí hlavou a lehký třes jejích rukou prozrazovaly, že to takhle zřejmě nebylo.

„Ale ona nemohla jít směrem k Ailesbury Road, že?“

naléhal Molloy. „Skončila v Sandymountském parku. Ten je nejméně míli odsud, a to druhým směrem.“

Joan Armstrongová nervózně pokrčila rameny. „Jo, opravdu to je divný, je, víte. Víte, co myslím. Nedovedu si to vysvětlit, jak se tam mohla dostat, jako že je to daleko.“

„Nic tě nenapadá, vůbec nic?“

„Ne. Nic.“

**********

„Ona lže, seržante. Vím to. Učím už třicet let a poznám, když někdo lže, věřte mi. Joan Armstrongová lhala.“ Ani po dvaceti minutách lstivého vyptávání dívka svou verzi nezměnila. Molloy ji nechal odejít zpátky do třídy. Výraz sestry Concepty byl tvrdý jako kámen.

„Možná, že jí dělalo starosti, že musí mluvit před vámi, sestro,“ řekl Molloy.

Jeptiška na něj vrhla zvláštní pohled. „Doufám, že je to tak, seržante. Ale nevěřím tomu.“

**********

Tuto stopu objevili hned při prvním ohledání místa činu.

Jeden z patologů si všiml rozmazané krevní skvrny na špičce plotu ohrazujícího Sandymountský park. Bylo to blízko červené cihlové zdi, která tady v tomto místě značila obvod parku. Byly tu stopy v hlíně, které vypadaly, jako by

někdo ztratil rovnováhu, pak se zachytil plotu a zanechal na něm krvavé skvrny.

„Jo, musela to být velká postava. Přes 180 centimetrů, spíš o něco víc.“

Taxislužba Star Sign měla kancelář v prvním patře v ulici přilehlé k parku. Téměř stále tam byl někdo opřený u jednoho z oken a pozoroval, co se děje na ulici. Spousta cigaretových nedopalků ležela pod okny kanceláře.

„Motal se tady na té pěšině, která vede směrem do města.“ Jeden z taxikářů, malý, tlustý a holohlavý muž se silnými brýlemi, se cítil důležitý, když si vzpomínal na muže, který vrávoral kolem kanceláře minulou noc asi v půl jedenácté. „Byl to nějaký otrhanec, prašivý pes. Měl bílé tričko a vepředu na něm něco měl, to jsem si všiml.“

„Něco?“

„Jo, velkou skvrnu.“

„Pamatujete si, jakou měla barvu, nebo odkud a kterým směrem šel?“

„Ne,“ řekl důrazně. „Ne, viděl jsem ho jít až k té indické restauraci támhle,“ ukázal prstem tím směrem, „pak mi zmizel za velkým náklaďákem, který tam parkoval u chodníku.“

Před jedenáctou se jiný řidič vracel do kanceláře a viděl něco podobného. „Motal se jako kuře s useknutou hlavou.

Bože, chodil pořád dokola a pak si to namířil dolů ulicí.

Velký špinavý bastard, pěkný křivák. Byl úplně bez sebe, jestli chcete slyšet můj názor.“

Byl také viděn v hospodě na Pearse Street a poslíček doručující pizzu na mopedu si na něj také jasně pamatoval.

„Málem do mě vrazil, zatraceně bláznivej. Tričko měl celý od krve.“

„Od krve? Jste si jistý?“

„Zatraceně jistý. Anebo se netrefil do pusy kečupem.“

Poslíček byl znechucen, když si na tu příhodu vzpomněl, odkašlal si a plivl na chodník. Byl to šlachovitý mladík s hubenou tváří, šířil se kolem něj zápach přepáleného oleje.

„A měl tetování na hlavě.“

„Na hlavě? Říkal jste, že měl dlouhé vlasy, co tím myslíte, tetování na hlavě?“

„Na čele, kde asi jinde?“ Zažloutlým prstem od nikotinu si ukázal nad levé obočí. „Tady.“

„Jak to tetování vypadalo? Stačil jste si ho prohlédnout?“

„To si děláte legraci? Prohlédnout si ho!“ Jeho hlas zněl udiveně. „Byl to veliký bastard a celý od krve, nadopovanej až po uši, motal se na silnici a vy si myslíte, že jsem se měl zastavit a prohlížet si jeho obličej?“ Ale i tyhle informace mohly pomoci, když se poskládaly dohromady všechny získané výpovědi, začal se pomalu tvořit jasnější obrázek.

06 kapitola

17:00

Doktor Frank Clancy seděl u svého stolu v Nemocnici Milosrdenství a byl hluboce zamyšlen. Přízemí bylo nervové centrum nemocnice, byla tu laboratoř a patologie. Každý den sem byly přivezeny vzorky lidských tkání, aby tu byly rozřezány, zpracovány a prohlédnuty pod mikroskopem.

Vzorky krve, moči, hleny a stolice, také všechny stěry zevnitř i z povrchu těl tu byly analyzovány a zaznamenány.

V pravé ruce držel Clancy list papíru o rozměru A4, kde měl výsledky krevního testu (krevní obraz) pacienta Harolda Morella ze třetího oddělení o čtyři patra výš.

Jako hematolog-konzultant v Nemocnici Milosrdenství byl zodpovědný za interpretaci výsledků krevních testů, každý den sem přicházely různé vzorky ze všech oddělení.

Byl ještě mladý, právě mu bylo třicet osm let, měl krátké vlnité černé vlasy. S výškou 185 centimetrů se jeho chlapecká tvář na oddělení dala jen těžko přehlédnout. Dříve pracoval v Dublinu, v Londýně a v Chicagu, než byl přijat před třemi roky na toto prestižní místo konzultanta.

Zamračil se, když si pročítal výsledek asi už pošesté v šesti minutách, pak se otočil k počítači, přitáhl se blíž a začal psát na jeho klávesách. Nejdříve vyťukal Morell, pak Harold a

pak pokračoval datem narození a adresou. Na obrazovce se objevilo číslo jeho složky, 276DE 149. Zmáčkl klávesu volby a pak vyťukal hematologii. Za několik vteřin se všechny výsledky krevních testů Harolda Morella objevily chronologicky na obrazovce. Nejprve si Clancy vyhledal jeho úplně první zaznamenaný krevní obraz a diferenciál, základní rozbor ukazoval počet mnoha podskupin krevních buněk nezbytných pro boj s infekcemi, alergiemi a podobnými činiteli. Výsledek byl v normě, bylo tu datum 23. duben 1990, to bylo, když Morell poprvé navštívil ambulanční oddělení Nemocnice Milosrdenství. Clancy si vyhledal, na kterém oddělení byl nejdříve zaregistrován. Na obrazovce se objevilo kardiologické oddělení. Pak si pomalu prohlédl všechny krevní testy, které byly od té doby Haroldu Morellovi udělány. Trvalo mu to téměř půl hodiny. Všechny se zdály být v pořádku, jen mírné zvýšení bílých krvinek naznačovalo infekci během jeho krátkého přijetí do nemocnice, to byla jediná odchylka jeho celkem stabilních výsledků.

Clancy se zhluboka nadechl a opřel se ve své židli. Opět se podíval na výsledky krevních testů ležících na stole vedle počítače, vyndal si brýle na čtení z náprsní kapsy bílého pláště a posadil si je na nos. Krevní obraz Harolda Morella se změnil, náhle a dramaticky. Velmi nebezpečně a před velmi krátkou dobou.

Clancy se postavil, protáhl se a zívl, přešel k dlouhému stolu, na kterém stála řada mikroskopů. K jednomu se posadil, zapnul světlo a malý intenzivní paprsek osvětlil krycí sklíčko krevního vzorku vloženého pod čočku. Clancy odložil brýle a přiložil oko k okuláru mikroskopu, jednou rukou pohyboval vzorkem, druhou rukou si zaostřoval.

Pokaždé, když sklíčko posunul, měl před sebou krevní buňky z různých úhlů. Ale základní výsledek byl stále stejný. Krev Harolda Morella neměla téměř žádné bílé krvinky, základní potřebnou věc, která chrání před obyčejnou infekcí. Nebyly tam téměř žádné neutrofilní polymorfonukleární leukocyty. Vysunul vzorek a místo něj vložil do mikroskopu jiný, tohle byl vzorek kostní dřeně.

Dnes dopoledne, nahoře na třetím oddělení, seděl Clancy za Haroldem Morellem, těžce nemocný pacient ležel na boku, otočený k němu zády, závěsy kolem postele byly pečlivě zatažené.

„Pane Morelle, teď ucítíte tupou bolest v křížové oblasti,“ varoval ho Clancy, zatímco ho připravoval do správné polohy.

„Jen do toho, doktore. Udělejte, co musíte udělat.“

Morellův hlas byl slabý a rezignovaný. Už dávno byl pryč ten silný hlas, který dával rozkazy mužům na staveništi. Řadu let pracoval jako předák a stavební inspektor, vysoký, mohutný muž s rukama jako lopaty.

Clancy si dlouho drhnul ruce, pak si navlékl chirurgické rukavice a roušku přes obličej a pak potřel Morellova záda antiseptickou látkou. Přejel svou zkušenou rukou po pacientových zádech až k pánevní kosti, pod svými prsty ucítil vystupující hrbol kosti. Našel to správné místo a rychle vstříkl injekční stříkačkou místní anestetikum. Dlouhá jehla rozptýlila anestetikum pod kůži a dolů ke kosti. Pak Clancy pomalu vpíchl ostrou ocelovou punkční sondu tak hluboko, dokud se nedotkla kosti Harolda Morella.

„Dobře, pane Morelle, zůstaňte v klidu.“

Cítil, jak se svaly muže ležícího na posteli napjaly.

Pomalu a jemně otáčel punkční sondou, dokud se nedostal do středu kosti.

„Panebože,“ naříkal Morell přes zatnuté zuby.

Ale hned, jak ucítil bolest, bylo po všem. Punkční sonda prošla kostí přímo do kostní dřeně. Melasovitá tekutina prosákla ven, Clancy odebral vzorek k analýze. Teď měl tento vzorek pod mikroskopem. Nebyl tu ani náznak toho, že by se tvořily bílé krvinky. Najít jen nepatrné množství bílých krvinek v krvi odebrané ze žíly bylo dost špatné. Ale ani náznak po tvorbě bílých krvinek v kostní dřeni, hlavním místě jejich tvorby, to bylo zlověstné.

„Nepochybně agranulocytóza,“ mumlal si Clancy pro sebe.

Agranulocytóza byl odborný název pro totální nedostatek bílých krvinek v krvi a v kostní dřeni. Někteří

lékaři pro tenhle stav používali radši název neutropenie.

Clancy dával přednost té delší verzi. Myslel si, že to zní více přiměřeně.

Vzal do ruky diktafon a začal si zaznamenávat výsledky. Přitom si listoval v chorobopise Harolda Morella.

Morellovi bylo 61 let, před sedmi lety u něj byla diagnostikována angina pectoris, zúžení stěn arterií zásobujících jeho srdce, čas od času při zátěži dochází k nedokonalému okysličení srdečního svalu. Když se tak stane, cítí Morell bolest a tlak na prsou. Byl přijat na vyšetření do Nemocnice Milosrdenství, byla mu udělána různá vyšetření a nakonec koronární angiogram. Speciální barva byla injektována do Morellových srdečních arterií, aby se dala rozpoznat jejich průchodnost a zjistit náznak jejich zužování.

Zjistil, kdo dělal zápisy do chorobopisu, byla to kardioložka Linda Speerová. Přečetl si její zápis: Stresové EKG ukazuje na srdeční ischemii. Dále tam byl výsledek koronárního angiogramu: okamžitě po injektování pravé koronární arterie ucítil pacient akutní bolest s elevací ST

křivky. Byl mu dán atrophin a nitroglycerin a pod jazyk mu byl vložen nifedipine. Bolest po šesti minutách ustoupila.

Kritické změny byly zjištěny hlavně ve střední části pravé koronární arterie. Je tu padesátiprocentní stenóza proximální části cirkumflexní arterie. Levá ventrikulografie potvrzuje normální ventrikulární funkci. Nakonec bylo její

doporučení: Konzultovala jsem tohoto pacienta s panem Marksem, doporučil operaci.

Morell byl poslán domů, aby tam čekal na volné místo v nemocničním operačním programu, ale po týdnu náhle onemocněl a byl přijat zpět do nemocnice. Clancy otočil stránku a četl:

Předoperační dg.: Nestabilní angina pectoris, po myokardiálním infarktu před 12 hodinami. Léčba streptokinazí. Následek rozsáhlého infarktu myokardu.

Operativní zákrok: Naléhavá CABG x 3 (LIMA k LAD, VG k RCA 3, VG k 0M1)

Operující: Dan Marks

Anesteziolog: W. Carter

Asistenti: N. Dowling a L. Speerová Komplikace: Znovu otevřen pro krvácení Poznámky: Harold Morell byl přijat s mírnou infarkcí, byla mu provedena streptokinaze s dobrým výsledkem. Byl operován druhý den, 16 hodin po přijetí. Okamžitě po operaci postihlo pana Morella silné krvácení. Operované místo bylo okamžitě znovu prohlédnuto. Nebylo zjištěno nic závažného a krvácení ustalo. Mohla to způsobit trombolytická léčba. Pooperační stav dobrý.

Medikace: adizem 120 mg denně, D/N aspirin 300 mg denně

Něco ho při čtení napadlo. Linda Speerová asistovala u operace. To bylo neobvyklé. Srdeční chirurgové dávají přednost svým osvědčeným kolegům, mužům a ženám s podobnými zkušenostmi. Speerová je určitě světově uznávaná kardioložka, je expert na vyšetření a interpretaci kardiografů, počítačových tomografů, angiogramů a podobných srdečních vyšetření. Ale určitě není chirurg.

Clancy nad tím chvíli přemýšlel, pak zapudil své pochybnosti jako staromódní. Rozpoznal lépe než co jiného, že to byl zápis nekomplikované srdeční operace.

Morellova předoperační i pooperační léčba a péče o něj byla výborná, na nejvyšší mezinárodní úrovni. Naopak, rychle se mu dařilo lépe a byl propuštěn do domácího ošetření po šesti dnech. Byl objednán na kontrolní angiogram za tři měsíce. Bohužel musel být opět hospitalizován ještě před tímto vyšetřením, když se obyčejná infekce zvrhla do život ohrožujícího stavu. Při přijetí měl Morell vysokou teplotu, potil se a neovladatelně se třásl.

Kdyby okamžitě nedostal intravenozně antibiotika, byl by nemoci podlehl. Zatímco se uzdravoval, jeho ošetřující lékař mu udělal několik krevních testů a zjistil u něj toto neobvyklé krevní onemocnění. V té době zavolali Franka Clancyho.

Clancy se vrátil o stránku zpět k medikaci. Našpulil rty, když četl. Morell měl předepsány jen standardní léky adizem a D/N aspirin. Clancy věděl, že D/N aspirin se

obyčejně používal u pacientů, kteří podstoupili srdeční operaci, „ředil“ krev a dovoloval jí lehčeji procházet zúženými arteriemi. D/N byla značka výrobce pro den a noc, jejich produkt byl pomalu se uvolňující aspirin, který udržoval svou určitou hladinu v krvi po celých 24 hodin.

D/N aspirin byl americký výrobek, jeho použití nebylo v Nemocnici Milosrdenství rozšířeno, ale byl to velmi uznávaný farmaceutický výrobek.

Clancy dál listoval v chorobopisu, hledal jiné předepsané léky, jejichž zapsání do hlavního přehledu mohlo být opomenuto. Nic nenašel. Neobvyklá reakce na lék, to bylo nejpravděpodobnější vysvětlení Morellova náhlého život ohrožujícího stavu. Ale, divil se Clancy, tyto léky nemohly způsobit agranulocytózu. Opět se opřel v židli, sundal si brýle a prsty si promnul nos. Rozhlédl se po laboratoři, jako by tam někde mezi zkumavkami mohl najít vysvětlení náhlé změny Morellova krevního obrazu.

„Agranulocytóza,“ mumlal si pro sebe, „to je už třetí případ v krátké době.“ Točil se dokola na otáčecí židli. „Co se to jen děje?“

Clancy se podíval na hodinky a zasténal. Už měl zas nejméně hodinu zpoždění. Věděl, že se dnes opět dostane pozdě domů, jeho žena se bude významně dívat na hodiny a večeře bude vysušená jako obyčejně.

Frank Clancy se oženil s hezkou tmavovláskou Annou, o šest let mladší než on. Seznámili se na univerzitě, kde ona

studovala moderní jazyky, on se potýkal s patologií.

Skončili tím, že studovali jeden druhého a po roce se vzali.

Anna ho následovala na jeho postgraduální praxi do Londýna a do Chicaga. První dítě, osmiletý Martin, se jim narodil v Anglii a druhé dítě, čtyřletá Laura, v Seattlu. Byli tam na lékařské konferenci a Anna tam měla předčasný porod. Laura se narodila o přestávce mezi přednáškami o leukémii a o transplantaci kostní dřeně. Clancyho rodina se vrátila do Irska, když mu bylo nabídnuto zaměstnání v dublinské Nemocnici Milosrdenství. Anna Clancyová byla nadšená představou konečně stabilního života. Ale nával práce vyvolával stres. Frank Clancy byl workoholik.

Obcházel nemocniční oddělení ještě potom, co jeho kolegové už dávno odešli. Byl neustále k dosažení na telefonu. Anna a děti už si zvykly na pozdní noční diskuse o stoupající teplotě nebo o neodpovídajících krevních vzorcích připravených k transfuzi. Před nedávnem udělal Clancy vážné rozhodnutí, slíbil si, že si na sebe nebude brát tolik pracovních závazků. Jak už to bývá, nevyšlo mu, co si naplánoval.

Rezignovaně si povzdechl a otočil se zpět k počítači. Na klávesnici vyťukal „agranulocytóza“ a pak zmáčkl vyhledávání. Nakonec vyťukal datum 1. 1. 97 až 13. 5. 98.

Čekal. Za chvíli se na obrazovce objevila dvě jména.

Mary Hylandová.

James Murphy.

Následovaly jejich adresy, data narození, data nejbližších příbuzných a kdy byli oba poprvé přijati do nemocnice. Clancy si oba pacienty velmi dobře pamatoval, dovedl si před sebou vybavit i jejich tváře. Oba byli přijati na jeho oddělení. U obou se náhle a nevysvětlitelně objevila agranulocytóza. Oba nakonec podlehli infekčnímu onemocnění, žili jen pár týdnů od propuknutí nemoci.

Clancy vyťukal na klávesnici otázku, na niž teď nejvíce chtěl znát odpověď, na které oddělení této nemocnice byli poprvé přijati.

V obou případech se na obrazovce objevilo: Kardiologické oddělení.

„To jsem si mohl myslet,“ zamumlal.

07 kapitola

18:02

„Položte ji na prostřední stůl.“ Noel Dunne, státní patolog, byl zpět ve své „pracovně“ v dublinské městské márnici.

Na ulicích byla teď odpolední špička a doléhal sem hlasitý zvuk klaksonů, jak trpělivost řidičům pomalu ubývala. Márnice byla malá budova, měla půdorys asi 20 na 60 metrů a byla zastrčena za budovou soudní patologie na ulici Store v severním vnitřním městě. Hned vedle byla policejní stanice a dublinská řeka Liffey se čtvrt míle odsud vlévala do moře. Budova byla více než sto let stará a plná vzpomínek. Generace dublinských mrtvých sem byly přivezeny a podrobeny pitvám, aby se zjistila příčina jejich úmrtí. Byli to lidé ubití k smrti, spálení, utopení, zastřelení, uškrcení a pobodaní, ti všichni skončili na stole tady v centrální márnici. Ti, jejichž těla byla vylovena z řeky až po několika dnech, ti byli uloženi v zadní oddělené místnosti.

Dveře mezi těmito dvěma sály skřípaly pokaždé, když průvan pohnul jejich špatně těsnícími rámy. Střecha márnice byla ze silného, železnými dráty zpevněného skla, které sem propouštělo denní světlo.

Tři pitevní stoly z bílého mramoru byly zapuštěny do podlahy uprostřed hlavní pitevny, byly od sebe vzdálené necelé dva metry.

V mramoru byl kolem dokola kanálek a ke každému stolu byla připevněna ostřikovací hadice a na druhé straně byl dřez s otočným kohoutkem. Od stropu visela osvětlovací tělesa pro případy, kdy se práce protáhla hluboko do nočních hodin. Za starých dnů tu byl jediným zdrojem tepla otevřený krb, který byl před lety zazděn a místo něj tu bylo instalováno elektrické topení. Kdyby dublinská márnice mohla promluvit, její hlas by měl temné bručivé zabarvení, jaké měl hlas Guinnesův, po vypité whisky a vykouřených cigaretách. Ale její stěny byly tiché, nechávaly si pro sebe tajemství mrtvých.

Tělo Jennifer Marksové bylo položeno tváří dolů na prostřední pitevní stůl, rukojeť nože stále trčela z jejích zad.

„A teď, Joe, udělej několik obrázků jejích zad.“ Dunne šel pomalu okolo stolu, jeho oči těkaly z vousaté tváře, když si prohlížel tuto hroznou scénu. V patách mu byl soudní fotograf Joe Harrison.

První zablesknutí fotoaparátu zachytilo celou postavu s nožem stále v zádech.

Pitevna byla plná lidí. Kromě Dunna a Harrisona tu byli tři bíle oblečení soudní znalci a expert na otisky prstů. O

jeden ze stolů byli opřeni dva policisté v civilu, kterým byl případ přidělen, a apaticky přihlíželi.

Ruce v chirurgických rukavicích začaly svlékat části oděvu z mladého, ztuhlého a studeného těla. Jako první přišly na řadu její bílé tenisky značky Nike.

„Tady můžete vidět na patách těchto tenisek stopy od trávy,“ řekl Dunne.

Druhé zablýsknutí a tenisky byly vyfoceny.

Jako další přišly na řadu modré ponožky, byly jemně staženy ze ztuhlých nohou a položeny na vedlejší pitevní stůl. Tam byly také připravené obálky na evidenci a čekaly, až budou naplněny.

„Na podrážkách je krev.“ Dunne si dělal poznámky do pitevního protokolu.

Černé kalhotky byly staženy dolů a prohlédnuty, nejsou-li na nich stopy semene. Jako další byla stažena krátká černá sukně, také byla pečlivě prohlédnuta, jestli na ní nejsou stopy krve, semene nebo skvrny od trávy. Na sukni bylo nalezeno listí, špína a kousky hlíny a také pavučiny. Vše bylo pečlivě od sebe odděleno.

Další zablesknutí zachytilo na film její nahé tělo a nohy.

„Vezmi zblízka tu krev na stranách jejích nohou,“ přikázal Dunne a čtyři po sobě jdoucí zablesknutí osvětlila místnost.

Ostrými nůžkami bylo rozstřiženo černé tričko nasáklé krví a přilepené k tělu, střih byl proveden daleko od rány. Z

opatrnosti měl Dunne na sobě navlečené dvoje chirurgické rukavice, odlepil tričko v několika částech. Místnost opět osvětlil blesk, když Harrisonův nikon zachytil nahá záda

mladé ženy ležící na studeném mramorovém pitevním stole s nožem vraženým až po rukojeť do těla. Chvíli nikdo nepromluvil. Potom patolog pomalu obcházel kolem stolu a diktoval do diktafonu bezprostřední nález, ukazoval Harrisonovi, která další místa je třeba vyfotografovat.

Tělo Jennifer Marksové leželo přesně tak, jak bylo nalezeno, pravou tváří dolů, levá strana tváře a oko bez života směřovaly ke straně. Její dlouhé černé vlasy tu ležely zacuchané a zkrvavené s kousky hlíny, listí a pavučin. Její levé ucho se třemi stříbrnými náušnicemi bylo čisté. Dunne ji teď vlasy pečlivě vyčesal, kousky hlíny, listí a pavučin byly vloženy do evidenčních obálek, ty byly pečlivě popsány a zalepeny. Když to vše bylo uděláno, byl čas ji otočit.

„Dobře, Joe,“ přikázal Dunne, když začal psát své poznámky na další stránku. „Vezmi zblízka tu rukojeť. Ze čtyř různých úhlů.“

Když Harrison fotil rukojeť nože, jakoby voskové prsty Jennifer Marksové byly potřeny černou barvou a byly z nich sejmuty její otisky. Rukojeť nože trčícího z jejích zad byla neobvyklého typu, byla malá, úzká a opletená konopím.

Byla dlouhá 10 centimetrů.

„Pochybuji, že na ní budou nějaké otisky,“ řekl jeden z detektivů.

Blesky fotoaparátu opět ozářily místnost. Konopím opletená rukojeť byla také zachycena na film.

Nůž byl vytažen z těla se slabým nezřetelným zvukem.

Pramínek černé krve vytekl z rány.

„Zatracená práce,“ zamumlal Dunne. Držel nůž za samý okraj jeho rukojeti. Byl úzký, štíhlý, dvacet centimetrů dlouhý s dvojitým ostřím zužujícím se do neobvykle dlouhé špičky. Krev byla na noži po celé jeho délce. Harrisonův aparát zachytil také vražednou zbraň, než byla vložena do cylindrické kartonové evidenční krabice, pak byla zalepena a popsána.

Čtyři ruce v gumových rukavicích zvedly tělo a otočily ho tak, že teď leželo tváří nahoru. Posmrtná ztuhlost zastihla Jennifer Marksovou v takové pozici, že vypadala jako atlet, který se chystá odstartovat. Jedno koleno měla lehce ohnuté, druhá noha byla rovně. Obě paže byly v loktech ohnuté dopředu. Stopy hypostatického nafialovělého zabarvení, ostrůvky krve tvořené na těle po smrti, byly na její tváři, krku a břiše. Právě když Dunne začal diktovat výsledky své povrchové inspekce přední části těla, uslyšel tupý zvuk berle Jima Clarka na mramorové podlaze. Za ním následovaly těžké kroky Mosse Kavanagha. Zastavili se kousek od pitevního stolu. Dunne a Clarke si vyměnili pohledy a pak muž s ocelově šedými vousy a stejně tak šedivými vlasy začal zaznamenávat výsledky svého ohledání. Clarke sáhl do postranní kapsy a prsty nahmatal korálky růžence. Byl to jeho zvyk, který se vyvinul během let od té doby, co byl přeřazen na oddělení závažných kriminálních činů. Byl

věřící, stále chodil jednou týdně do kostela i v této době, kdy chození do kostela se pokládá za staromódní. Stále věřil ve svého boha navzdory tomu, že každý den přicházel do styku s brutalitou života. Vždy se modlil za duše zemřelých, se kterými přišel do styku, nevadilo, jak násilné a kruté jejich životy byly. Podíval se do vyhaslých očí Jennifer Marksové, byly upřeny na matné sklo stropu. Kousky špíny byly nalepeny na její tváři, která byla tak dlouho otočená k zemi.

Clarke se začal pomalu modlit. Zdrávas Maria, milosti plná…

„Má pohmožděný krk,“ Dunne přerušil psaní svých poznámek a pokračoval v prohlídce.… Pán s tebou… „Tady na levé straně krku je nezřetelný otisk.“ Dunne pokynul Harrisonovi a otisk byl zachycen na film. Pak si Harrison zaostřil na záběr z kratší vzdálenosti.… požehnaná mezi ženami… Další série zablesknutí ozářila místnost.

„Má také zranění na rukou, zřejmě se bránila.“ Všechny oči se upřely na hluboké řezné rány, jedna byla tak hluboká, že byla vidět odhalená šlacha.… požehnaný plod života tvého… „Má dvě bodné rány v levé části hrudníku,“ Dunne položil ruku v rukavici na tělo a lehce po něm přejel, „jedna je v mezižebří ve střední axilární linii. Rána má tvar písmena V, předpokládám, že nůž byl v ráně otočen,“…

svatá Maria, matko Boží, pros za nás hříšníky…

Dunne odložil podložku s poznámkami a druhou ránu si prohlížel více zblízka. Clarke pokračoval ve své tiché modlitbě.

„Druhá bodná rána je pět centimetrů pod levou klíční kostí.“ Odmlčel se a vzal si jiné brýle. „Kolem druhé rány jsou vidět pohmožděniny.“ Narovnal se, prohnul se v zádech a zasténal. Všichni přihlížející se zasmáli, uvítali jakékoliv rozptýlení. Clarke probíral kuličky růžence mezi prsty…

nyní i vždycky až na věky věkův… „No, určitě se nedržel moc zpátky.“… amen.

„V levém ušním lalůčku má tři stříbrné náušnice, tetování na bradavce pravého prsu, má tvar motýla.“ Podíval se blíž. „Profesionální práce, řekl bych.“ Zvedl nahoru levou paži, kam až to dovolovala její ztuhlost, a pečlivě ji prohlédl. Pak ji zas opatrně položil zpátky.

Dunne šel ke skříňkám u stěny, vytáhl několik zásuvek, než našel, co hledal, vrátil se zpátky s lupou. Lehce se sehnul a prohlížel si vnitřní stranu té samé paže. „Jsou tu stopy po vpichu jehly.“ Podal lupu jednomu z přihlížejících bíle oblečených mužů. „Podívej se.“

Muž přikývl, chvíli s lupou pohyboval nahoru a dolů, než našel to správné místo. „Určitě,“ souhlasil, „bez nejmenších pochybností.“

Clarke se zastavil v polovině své modlitby, byl tímto nálezem překvapený.

Dunne si rychle udělal náčrtek a k místu vpichu si udělal šipku. Jeho oči se posunuly dál. „Má také stříbrný kroužek v pupíku a starou jizvu po operaci slepého střeva.“

Jeho oči dál jezdily po těle… Otče náš, jenž jsi na nebesích…

Náhle se ozvaly „bláznivé melodie“ z Kavanaghova mobilního telefonu a milosrdně prolomily skličující atmosféru. Všichni vydechli úlevou.

„Šéfe,“ řekl ten veliký muž, „to jsou její rodiče. Jsou venku.“

Byl to Dunne, kdo navrhl, že se setká s Danem a Annou Marksovými jako první. „Je to také doktor, kolega,“

vysvětloval, když si svlékal chirurgické rukavice a ochranné oblečení. „To je to poslední, co mohu pro ně udělat.“

Clarke s ním souhlasil. V minulých letech se musel tohoto nemilého úkolu ujmout velmi často, a tak se mu dnes ulevilo, že to za něj udělá někdo jiný. Také už slyšel o ženě Dana Markse, odkázané na kolečkové křeslo a ochraňované jejím manželem před publicitou. Chtěl vědět proč.

Dan Marks seděl na staré dřevěné židli vedle otlučeného stolu v malé kanceláři, která také sloužila jako čekárna. Jeho žena Anna seděla ve svém kolečkovém křesle vedle něj. Její tvář byla bledá a přepadlá, její oči byly červené a stály v nich slzy. Kdysi černé vlasy, teď prošedivělé, měla pevně stažené dozadu, tím se ještě víc zvýraznily její propadlé

tváře a vějířky vrásek kolem očí. Bylo jí třicet devět let a vypadala mnohem starší.

„Doktore Marksi, jsem Noel Dunne,“ řekl Dunne a nabídl mu kondolující ruku, ta však mezi nimi zůstala viset bez povšimnutí. „Jsem státní patolog.“

„Doveďte mě k mojí dceři,“ přerušila je Anna Marksová. Nikoho z nich si nevšímala, pohled měla pevně upřený na dveře spojující kancelář s pitevnou.

„Obávám se…,“ začal Dunne, snažil se jen zmírnit ten hrozný okamžik, který je čekal.

„Jsem také lékařka,“ odsekla Anna Marksová, oči stále upřené na dveře. „Vím, jak vypadá smrt. Tam uvnitř máte tělo, které je pravděpodobně mého jediného dítěte. Ušetřte mě svých uklidňujících slov.“ Její hlas byl tvrdý a studený, nepřipouštěl žádné námitky.

Dunne se podíval na Dana Markse. Ten jen beze slov přikývl. Tlačil před sebou svou ženu v kolečkovém křesle do druhé místnosti a po mramorové podlaze k prostřednímu pitevnímu stolu. Všichni ostatní ustoupili stranou a odvrátili své pohledy. Tělo leželo tváří nahoru, bylo celé až ke krku přikryté tenkým zeleným prostěradlem.

„Zvedni mě,“ rozkázala Anna Marksová a chvíli se zdálo, že ji manžel začne přesvědčovat, ale rozmyslel si to.

Zabrzdil její kolečkové křeslo a postavil se za ni, vsunul jí obě ruce do podpaží. Jeho vysoké atletické tělo lehce zvedlo její váhu. Jeden z detektivů vykročil, že mu pomůže,

ale Dunne ho pohybem ruky zadržel. Anna Marksová stála nejistě na vlastních nohách. Oběma rukama se přidržovala bílého pitevního stolu, lehce se chvěla. Dívala se dolů do tváře bez života, přejížděla po ní očima, jako by si ji chtěla navždy vtisknout do paměti. Jednou rukou odhrnula pramen zkrvavených pocuchaných vlasů z dívčina čela, pak klesla zpátky do křesla, její sebeovládání ji opustilo a začala vzlykat.

„Je to ona, bože můj, je to ona.“

„Byla bodnuta třikrát, dvakrát zepředu do hrudníku a pak do zad.“ Venku před budovou márnice Moss Kavanagh informoval Barryho Nolana, hlavního kriminálního reportéra z Postu, o výsledku ohledání.

„Nůž jí zůstal v zádech zaražený až po rukojeť.“

Kavanagh se odmlčel, představoval si, jak si Nolan dělá rychle poznámky na druhém konci telefonní linky. Svižně kráčel stále dokola, aby se zbavil křeče ve svých nohách.

„Máte už něco určitého?“

„Zatím nic, žádný podezřelý.“

„Co ještě?“

„Mohl bych ti toho říci dost, abys s tím zaplnil celou přední stránku,“ řekl Kavanagh a přitom se opatrně rozhlížel, jestli ho nikdo neslyší. „Řeknu ti dost na exkluzivní článek, ale ne tolik, aby mě to potopilo.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Nolan.

Také ke Kavanaghovi se donesly zvěsti o tom, že si někteří prominentní politikové v poslední době stěžují na unikání informací do tisku. „Možná, že v tom budou také drogy. Víc ti neřeknu. Zřejmě si začala s drogou a doplatila na to.“

„Byla znásilněna?“

„Nic tomu nenasvědčuje.“

„Nic jiného?“ ujistil se Nolan.

„To je všechno, co ti teď můžu říci, Barry. Je toho ještě moc, ale to až později, buď trpělivý.“

„Ale Mossi…“

Kavanagh vypnul svůj mobilní telefon. Nezmínil se o stopách po jehle. Úmyslně se též nezmínil o nálezu Tonyho Molloye.

**********

„Tohle jsou její šaty?“

Molloy přišel, právě když byla pitva u konce. Nenáviděl všechno, co mělo něco společného s márnicí, její zápach, dokonce její zvuky, její konfrontaci se smrtí. Obyčejně se zabýval jinou prací a tohle si nechával až na konec, vkradl se dovnitř, až když věděl, že řezání a pitvání už je hotovo a všechny orgány už jsou zvážené. I pak trávil svůj čas v márnici tím, že si radši prohlížel oblečení.

„Jsou tohle její šaty?“ opakoval, jeho ustaraný výraz se ještě více prohloubil.

Kalhotky, sukně a zkrvavené tričko Jennifer Marksové ležely na volném pitevním stole. Koncem pera ukázal na trávou ušpiněné tenisky značky Nike. „Tyhle měla na sobě?“

Noel Dunne ignoroval jeho otázky a dál si psal své poznámky. Jeden z bíle oblečených soudních specialistů, vysoký plešatý muž s dolíčky po neštovicích na tvářích, k němu přistoupil.

„Ano, tohle všechno patřilo jí.“

Molloy z toho, jak se zdálo, neměl radost. Přistrčil svůj obličej tak blízko k černé sukni, že se jí málem nosem dotýkal, pak to samé udělal s tričkem, pak s teniskami a vrátil se zpátky k sukni.

„Určitě tohle na sobě neměla ve škole.“ Vzpomněl si na svoji návštěvu v klášteře, co tam zjistil a co tam nezjistil, jaké tam měl pocity. Koncem svého pera ukázal na oblečení a tenisky. „V klášteře jsou velmi přísní, když jde o školní uniformu. V žádném případě by ji nepustili do třídy v tomhle oblečení.“

Jeden z detektivů zalistoval ve svých poznámkách. „Po škole domů nešla. Musela se převléknout někde jinde.“

Clarke opřel svou berli o stůl a sám se o něj zády také opřel, aby trochu ulevil své noze.

„Všechno, co jsme našli, je tady. Žádné další oblečení se nenašlo.“

Molloy nadzvedl sukni svým perem a otočil ji naruby.

„Co je tohle?“

Tón jeho hlasu všechny upoutal. Jeden po druhém pomalu přistoupili ke stolu. Vnitřní záhyb krátké sukně Jennifer Marksové byl kolem dokola ustřižen. Stopy krve, teď zbarvené do rezava, přilnuly mezi dlouhé stehy. V

jednom místě byla jasně viditelná skvrna s rovně ohraničenou stranou.

„Dej mi ten nůž,“ přikázal Clarke a vražedná zbraň s konopím ovinutou rukojetí byla vyndána z evidenční krabice. Rukou v rukavici přiložil Clarke špičku nože ke skvrně. Nůž krvavou stopu přesně překrýval. Chvíli nikdo nepromluvil.

„Co vlastně hledal?“ Noel Dunne vyslovil nahlas otázku, kterou si všichni v duchu pro sebe položili.

08 kapitola

19:12

„Máš nějaký zboží? No tak, Jimmy, dyť mě to zabije.

Potřebuju dávku.“

Micko Kelly byl zpět na ulici. Bolest v jeho končetinách a v jeho břiše rostla minutu po minutě, jeho chuť na drogu ještě rychleji. Byl dezorientovaný a sotva se držel na nohách, ale vracel se neomylně do starých známých míst.

Na ulicích bylo rušno, nakupující a ti, kdo se chtěli napít, se vyhřívali na teplém večerním slunci.

„Co chceš, Micko?“ Mladík s tváří lasičky ve špinavých denimových jeansech a s čepicí staženou hluboko do čela přešlapoval nervózně na chodníku před hospodou na ulici Moore. Pod bundou si přidržoval mobilní telefon.

„Fet, Jimmy. Umřu, Jimmy, no tak, zatraceně. Nemáš něco?“ Ukázal mu nůž zastrčený za gumou svých tepláků.

„Podříznu ti krk, zatraceně.“

Jimmy o krok ucouvl. Rukojeť nože byla od krve.

„Kolik máš?“

Kelly

vytáhl

roličku

nedávno

ukradených

dvacetilibrových bankovek z kapsy. „Dej mi stovku.“

Jimmy vytočil číslo, poodešel stranou, pak něco mumlal do telefonu. Za deset minut přišel štíhlý, nebezpečně

vypadající muž, v každém uchu měl čtyři stříbrné kroužky a šel přímo k Mickovi Kellymu, vstrčil mu do levé ruky hnědý papírový sáček. Tak rychle, jak jen mu to dovolily třesoucí se ruce, mu Kelly podal pět dvacetilibrových bankovek.

„Vypadáš nádherně, Micko,“ lhal muž. „Potřebuješ ještě něco?“

„Ne,“ zavrčel Kelly. Vydal se na zpáteční cestu do Hillcourt Mansions.

„Cos mu dal?“ zeptal se Jimmy s tváří lasičky, rozhlížel se ulicí na obě strany, není-li v dohledu policie. Jeho krví podlité oči rychle mrkaly, nebyly zvyklé na silné sluneční světlo. Jimmy dával přednost šeru.

„Co, zatraceně. Trochu drogy a tunu zažívací sody.“

Kelly si právě koupil to, čeho se narkomani nejvíce bojí: bílý prášek obsahující tak tři procenta heroinu a zbytek tvoří soda bicarbona.

„Všim ses, jak vypadal?“ řekl muž jménem Narko.

„Brzy bude po něm. Nemá cenu plejtvat na něj čistou drogu, ten už to má sečtený.“

„Zatraceně, dyť mě zabije, až na to přijde.“ kňoural Jimmy.

Narko se zasmál a odhalil dvě řady zkažených zubů.

„Neboj, Jimmy, já se starám o svý zákazníky, není to tak?

Micko nevypadá na to, že by ještě někdy byl naším zákazníkem. Je na čase hledat novej odbyt, nový zákazníky.“

Jimmy měl rád tenhle druh rozhovorů, cítil se důležitý, jako opravdový obchodník. Usmál se. Ten úsměv na něm nic nevylepšil. Pak si vzpomněl na nůž a začal si dělat starosti. Úsměv z tváře mu zmizel. „Říkám ti, je to zlomyslnej bastard. Půjde po nás, až to zjistí.“

Narko plivl na chodník. „Vykašli se na něj, ať to zkusí.“

**********

Kelly se konečně dostal zpátky do svého pokoje, když procházel chodbou, minul tři sobě podobné postavy, prohlížely si ho od hlavy k patě a odhadovaly ho, jestli má „něco“ u sebe. Nechaly ho projít, když málem začal zvracet.

V pokoji roztočil kohoutek s vodou a snažil se smýt zaschlou krev z jedné injekční stříkačky, kterou vyndal z koše. Zaplavila ho náhlá potřeba drogy, roztrhl hnědý papírový sáček a připravil si dávku. Ruce se mu neovladatelně třásly. Už za několik minut vycítil, že Jimmy a Narko ho podvedli.

„Zatracený bastardi, zabiju je oba.“ Ale bolest zase rychle přicházela, obličej měl zbrocený potem. Micko vysypal všechny jehly z koše a použil zbytek bílého prášku k připravení několika dávek. Věděl, že v tom bílém prášku je alespoň trochu drogy, a věděl, že nemá sílu, aby šel shánět něco jiného.

Jedna po druhé zmizelo sedm injekčních stříkaček plných špinavě vypadající tekutiny v jeho žíle, v té jediné, která se ještě dala použít. Dopotácel se k umyvadlu, opláchl si obličej vodou a podíval se na sebe do rozbitého zrcadla.

Jeho špinavé vlasy byly mokré, jeho tvář propadlá, z jeho krví podlitých očí prosvítala žlutá barva.

Cítil se špatně. Vypadal špatně. Začal nenávistně a vztekle klít, přísahal, že zabije Jimmyho a Narka, až se mu zase vrátí síla. Dokonce si na to vybral nůž se širokým ostřím a zkoušel si rány na matraci. Její výplň se za chvíli začala sypat na zem.

**********

„To vypadá jako on, ano.“

Na policejní stanici se pomocí identifikační montáže objevila tvář. Všichni se snažili být k němu milí a poslíček doručující pizzu se cítil důležitý jako ještě nikdy v životě.

Seděl u stolu obklopen sedmi vyšetřujícími policisty, kteří mu nabízeli různé variace tváří.

„Ne, tak ne. Užší.“ Nebo: „Jo, to je dobře, možná delší vlasy.“ Také: „Oh, bože, ne. Ne, takhle vůbec ne. Ne, bylo to spíš nad levým obočím, víte, co myslím?“ Prstem žlutým od nikotinu si ukázal na své čelo. Pach přepáleného oleje a jeho způsob, jak se snažil co nejvíce vyzískat z této situace,

popudil všechny okolo něj. Jeden z nich mu za jeho zády pohrozil pěstí.

„Nemáte cigáro?“ Neochotně a nerad mu jeden z policistů nabídl a poslíček si vzal celou krabičku. „Myslím, že už se konečně někam dostanem,“ řekl poslíček, opřel se do židle a vyfukoval malé kroužky kouře. „Myslím, že takhle to bude ono. Určitě.“ Na všechny se zazubil.

„Určitě.“

Hned po půl osmé byl konečný portrét zaslán faxem do redakce zpravodajství státní televize v Donnybrooku na jižní straně Dublinu. Na druhé straně faxu byl detailní popis.

Když poslíček vycházel na ulici, byl o padesát liber bohatší za svou námahu. Redaktorka z večerních zpráv si nechala navíc tři minuty na reportáž o vraždě, zahrnující také sestavenou fotografii a popis.

„Jste si tím absolutně jistí?“ Ověřovala si to ještě u Jima Clarka po telefonu.

Vycítil její obavy, také si pamatoval nedávný případ, kdy se takovýto snímek dostal na obrazovky doprovázen chybnými informacemi.

„Tohle je silná stopa,“ potvrdil Clarke. „Toho muže vidělo osm různých svědků, jak utíká z místa činu. Také ho viděli s obětí přibližně v čase, kdy byla zavražděna.“

Vlastně se přihlásili jen dva svědkové z okolních domů.

Oba slyšeli hlasy, pak křik a klení, které přicházelo z parku v noc vraždy. Viděli muže uvnitř parku ve společnosti

Jennifer Marksové a přibližně v dobu její smrti. Stopa podezřelého byla sledována ze Sandymountu přes Ringsend, potom až na ulici Pearse a pak zmizela v jedné z mnoha alejí směřujících k řece Liffey.

**********

Na své blechami zamořené matraci v Hillcourt Mansions polykal Micko Kelly doušky methadonu a k tomu dvě poslední tablety rohypnolu, které měl. Ze zoufalství spolykal i všechny neznámé tablety, které ukradl jakémusi odrbanci, kterého našel ležet v komatu na ulici. Po chvíli, když upadl do drogového obluzení, byla Kellyho krev plná heroinu a jeho legální náhražky methadonu, stejně tak rohypnolu, diazepamu a cannabisu. Také si vetřel bílý kokainový prášek ze staré staniolové fólie podél svých dásní.

Micko Kelly věděl, jak si správně užít.

**********

„Policie potvrdila, že tělo nalezené dnes časně ráno v Sandymountském parku bylo identifikováno jako tělo pohřešované studentky Jennifer Marksové.“ Televizní hlasatel se zasmušilou tváří seděl za širokým stolem večerních zpráv. „Osmnáctiletá dívka byla ubodána

pravděpodobně kolem desáté hodiny včera večer, policie se snaží kontaktovat muže, který byl viděn v blízkosti místa činu.“ Na obrazovce se objevila na policii sestavená fotografie. „Mužova pravděpodobná výška je 182 až 187

centimetrů, je štíhlý, má dlouhé tmavé vlasy, které mu spadají až na ramena. Jeho stáří je 30 až 32 let. Má podlouhlou tvář a nad levým obočím má tetování. Když byl naposledy viděn, měl na sobě bílé tričko, tmavé tepláky a špinavé tenisky. Na tričku měl pravděpodobně krvavé skvrny. Naposledy byl spatřen, jak běží severním směrem po ulici Pearse. Jestliže někdo z vás zná tohoto muže nebo ví, kde se pohybuje, spojte se ihned s nejbližší policejní stanicí nebo přímo s vyšetřovacím týmem na policejním ústředí, aby mohl být tento muž co nejdříve vyslechnut.“

Zprávy pokračovaly podrobnostmi ze života Jennifer Marksové, dále odbornou kariérou jejího otce a byla tu zmínka i o jeho „pohádkovém týmu“. Zpráva byla ukončena krátkými komentáři jeho kolegů z Nemocnice Milosrdenství a doplněna fotografií Dana Markse, jak na operačním sále, oblečen do zeleného operačního oděvu, hovoří s očividně spokojeným pacientem. Pro mnohé občany se ten večer rozplynula představa o nízké kriminalitě v jejich bezprostředním okolí. Byl tu špičkový srdeční chirurg, který byl vyzván, aby odešel z Bostonu a vedl tady Nadaci Srdce, a teď bylo jeho jediné dítě brutálně zavražděno. Všichni s napětím očekávali, jaké stanovisko k tomu zaujme vláda.

**********

John Regan, ministr zdravotnictví, reagoval okamžitě.

Hned jak zprávy skončily, zvedl telefon ve své kanceláři ve vládní budově a vytočil číslo. Jeho obličej byl bílý rozhořčením, uchopil sluchátko takovou silou, že v něm zapraskalo. Druhou rukou sáhl po dálkovém ovládání a vypnul malou televizi v rohu kanceláře.

„Viděl jsi zprávy?“

Na druhém konci linky Paddy Dempsey, ministr spravedlnosti, ztlumil hlasitost své televize. „Ano, to jsi ty, Johne?“

„Tohle znamená katastrofu pro naši vládu.“

„Já vím, já vím.“

„Měli bychom rychle něco udělat. Svolám tiskovou konferenci, dám všechny důležité osoby dohromady. Mohl bys také přijít?“

„Určitě. Okamžitě sednu k telefonu a svolám naši obvyklou partu. Předvedeme jim, že jsme jednotní a odhodlaní.“

„V pořádku, Paddy. Hned teď se rozjedu navštívit Dana Markse, řeknu mu, jaký je to šok pro nás pro všechny.

Ujistím ho, že má za sebou veškerou podporu ministerstva spravedlnosti. Ukřižujeme toho bastarda, který mu zabil dceru.“

„Nepřežeň to,“ radil mu ministr spravedlnosti. „Neříkej nic, čeho bys později litoval.“ Regan byl znám svými náhlými a prudkými výbuchy. Už dříve byl kritizován za svoji horkokrevnost.

Hned jak zavěsil, začal Regan okamžitě vytáčet čísla svých pěti nejbližších mediálních kontaktů. Nemělo smysl promarnit dobrou příležitost, kdy se jeho tvář může objevit v tisku.

09 kapitola

22:05

Po skončení zpráv v devět hodin odvezl Moss Kavanagh Jima Clarka domů do Crumlinu, okrajové části Dublinu.

Kavanagh byl optimistický, pokud šlo o objevení zkrvaveného podezřelého. Clarke se snažil mu odpovídat, ale bolest v jeho noze byla dnes příliš intenzivní. Dělalo mu potíže se na Kavanagha koncentrovat, během poslední půlhodiny spolkl čtyři tablety proti bolesti. Když vcházel do svého malého domu z červených cihel a s velikou terasou, přivítala ho vůně připravovaného jídla z kuchyně a on okamžitě pocítil hlad. Množství tablet proti bolesti, které polykal během dne, otupovalo jeho chuť k jídlu a dnes měl o sedm kilo méně, než měl v době, kdy v jeho autě vybuchla bomba.

„Vypadáš unaveně, Jime,“ řekla jeho žena Maeve. Byla to malá tmavovlasá žena o šest let mladší než její manžel. S

obavami mu pohlédla do tváře.

„Také se tak cítím.“ Z hlasu mu znělo podráždění.

„Katy,“ zavolala Maeve na svou dceru a pomáhala Jimovi ze saka jeho uniformy. „Tvůj otec přišel. Pojď mi pomoci.“ Šestnáctileté dceři s dlouhými světlými a vlnitými

vlasy se vždy podařilo zmírnit napětí svého otce svým milým úsměvem.

„Ahoj, tati.“ Přivítala ho lehkým polibkem na tvář. „Jak se ti líbí moje vlasy?“ Byla téměř tak vysoká jako její otec, zatočila se před ním, pak od něj vzala jeho sako. „Ani to moc nestálo,“ dodala rychle, věděla, že s velkým vydáním na kadeřníka by její otec nesouhlasil. Pocházel z malé farmy, kde, jak říkal, stačilo posadit na hlavu hrnec a jejich matka je všechny podle něj ostříhala tupými nůžkami. „Nora Mallonová mě ostříhala, teprve se učí.“

„Katy,“ přerušila ji její matka, „neotravuj otce s takovou hloupostí.“

Toto škádlení a každodenní rituál, kdy mu pomáhaly svlékat uniformu umožnil Clarkovi lehce vklouznout do jejich domácího života, pomohl mu nemyslet na tragédie a hrůzy své práce a lépe se vyrovnat se svou poraněnou nohou.

„Přinesu fén.“ Katy vyběhla nahoru po schodech a nechala rodiče o samotě. Krátce, ale pevně se objali, ten dotek byl pro ně důležitý, mnoho nechybělo a mohli ztratit jeden druhého. Oba si prožili tolik psychické bolesti, že využili každé příležitosti pro krátký, uklidňující fyzický kontakt, jako by se báli, že už se jim k tomu nenaskytne příležitost.

„Víš něco nového? Víte, kdo je ten člověk, kterého hledáte a kterého právě ukazovali v televizi?“

„Zatím ne.“

Maeve odvedla svého muže ke křeslu v čele obývacího pokoje a pomohla mu posadit se. Televize se ztlumeným zvukem stála na malém stolku v rohu pokoje. Maeve mu pomohla z jeho těžkých modrých kalhot, odhalila tak jeho kostnatá kolena a zjizvenou deformovanou nohu. V pekáči měla připravený horký olivový olej.

„Katy, našla si ten fén? Je v zadní ložnici.“

Dívka seběhla dolů, schody přeskakovala po dvou, fén držela v ruce. „Už jsem ho našla. Bylo by to snadnější, kdybys ho nechávala na stejném místě.“

Clarke se ušklíbl nad její troufalostí a zamrkal na ni.

Katy na něj také mrkla jedním okem a zapojila fén do zásuvky.

„Tak co dnes dělá ta tvá noha?“ zeptala se a zamračila se, když si všimla fialových skvrn v okolí jizev. „Bože, dnes vypadá hrozně, je celá promodralá, tati.“

Její matka na ni vrhla zdrcující pohled. „Připravím teď tvému otci večeři, ty se postarej o jeho nohu.“

Katy si skousla spodní ret. „Ano, mami.“ Přemýšlela, kde začít. Pustila fén a nechala jeho teplý vzduch proudit na nohu, přepnula na nejvyšší teplotu a dívala se, jak se nezdravě vypadající fialově zbarvená kůže pomalu mění na růžovou. „Bolí to?“

Clarke měl v ruce noviny a četl si večerní hlavní zprávy.

Nenáviděl pohled na svou nohu, tajně si přál, aby ji radši

amputovali, nemile nesl, jak moc mu vzala z jeho života, byl zahořklý tím, jak moc ta noha změnila jeho osobnost.

„Ne, teď je to mnohem lepší.“ Podíval se na hodinky.

„Ještě asi tak dvě minuty a pak můžeš vmasírovat olej.“

Maeve mu přinesla podnos s večeří a do ruky mu dala sklenici bílého vína. Upíjel víno a cítil příjemné teplo, pomalu se zklidnil. Měl hlad a právě teď se cítil dobře. Stále ještě žiju. Vy bastardi jste už všichni mrtví a já stále žiju.

Potichu se zasmál, když si uvědomil své myšlenky. Stále ještě žiju.

Když bylo fénování a masírování jeho nohy hotovo, bolest ustoupila. Clarke si nalil omáčku na brambory, nakrájel si kuře, přidal trochu mrkve a hrášku a začal jíst.

Občas upil bílé víno a byl spokojený. Katy mu položila pokrývku přes kolena a sedla si k jeho nohám, rukou se opřela o jeho zdravé koleno. Maeve se postavila za něj a lehce mu masírovala krk. Společně se dívali na zprávy stanice Sky a diskutovali o vraždě Jennifer Marksové. Katy se potěšeně zasmála, když se na obrazovce objevila tvář jejího otce, právě rozmlouval s jedním z patologů.

„Bože, tati, vypadáš tak důležitě.“

Clarke ji štípl do paže, až vypískla, a všichni tři se začali smát. Bylo to stejné jako každý večer, byl to jakýsi rituál. Clarke a jeho žena se báli dne, kdy přijde mladý muž a odvede jim Katy pryč. Doufali, že to bude přítel a že ji bude milovat, ne nepřítel plný nenávisti.

Později, když ležel v posteli, pod nohou měl narovnané tři polštáře, Clarke proklínal ty muže, kteří mu takhle zničili život. Dával přednost tomu, že spal v ložnici sám, potřeboval teď také více místa. Často nemohl pro bolest dlouho usnout, přemýšlel, modlil se, osnoval plány. Často bylo těžké usnout a často byl vzhůru tak dlouho, že viděl ranní světlo, jak se pomalu prodírá přes záclony do jeho ložnice. Pak se otočil a podíval se na budík. Venku, někde v dálce se ozval poplašný signál.

**********

„Utíkej, Jimmie, utíkej. No tak, chlapče, utíkej.“ Krátký sen v jeho neklidném spánku ho přenesl zpátky na jejich rodinnou farmu v severozápadním Irsku. Byl prostřední z pěti chlapců, měl z nich nejsilnější a nejrychlejší nohy.

„Přidej, Jimmie, přidej. Jde ti to výborně, přidej!“ Vyhrál spoustu závodů na středních i dlouhých tratích. Dokonce se tak zdokonalil ve skocích do dálky a do výšky, že v jednom pro něj nezapomenutelném roce reprezentoval svou školu v sedmi různých sportovních kategoriích. „Zcela určitě,“ řekla jeho matka se smíchem, když přišel domů s rukama plnýma medailí, „jsi nejrychlejší běžec v celém okolí.“ Měl přezdívku „Přespolní běžec“.

Bylo mu čtrnáct let ten den, kdy si ho jeho otec pyšně vedl z autobusové zastávky ve vesnici k jejich farmě. Jednu

ruku měl na synově rameni, ve druhé držel jeho nejcennější medaili, trofej z národní sportovní soutěže. V jeho snu se objevil ten okamžik, když přišli domů, radostné výkřiky v kuchyni, slzy radosti jeho matky. Pak ho probudil záchvěv bolesti a vrátil ho zpět do prokleté reality. Pokaždé se snažil zas rychle usnout, uniknout zpět do toho teplého snu svého mládí, přivolat zpátky šťastnější dny, cítit zas sílu ve svých nohách. Ale bolest mu nedovolila uniknout, a tak si masíroval zjizvenou nohu, aby si trochu ulevil. Proklínal ty bastardy, kteří naplánovali jeho smrt. V nejtěžších chvílích proklínal také doktory, že mu zachránili život. Když byl ještě v Nemocnici Milosrdenství, otočil se vždy tváří ke stěně a přál si už navěky usnout. Byl to Katyin pláč a její bolest, co v něm opět vzbudilo chuť k životu.

„Máš dítě, které tě potřebuje,“ prosila ho Maeve pár dní po jeho úrazu. „Máme dceru, abychom se o ni oba starali.

Přestaň se litovat, přestaň si přát, abys byl mrtvý. Bojuj!

Dostaň ty bastardy!“

Nikdy dříve neslyšel takovou zlost v jejím hlase.

Dostat ty bastardy, to byla teď jeho hnací síla. Opustil nemocnici dříve, než mu to lékaři doporučili. Ale jeho odplata byla vykonána za něj, ti kteří chtěli jeho smrt, byli zabiti někým jiným a Clarke vložil všechnu svou energii do práce. Rychle si získal pověst energického a neústupného muže. Sledoval pozorně všechny stopy, neopomněl prověřit

žádné zapadlé místo, pečlivě zkoumal aktivity podezřelých.

Chtěl mít výsledky.

Neklidně odpočíval na posteli, představu těla Jennifer Marksové ležící na bílém pitevním stole měl stále před očima. Byla ještě hodně mladá, pomyslel si, ještě jí nebylo osmnáct let. Nebude to dlouho trvat a Katy bude také osmnáct let. Bože, co ona bude pak provádět? Nic, uklidňoval se. Nic špatného, její matka ji dobře vychovává.

Je to hodné děvče. Maeve je dobrá žena, dobrá manželka a dobrá matka. Katy je taková, jaká je, jen její zásluhou.

Vzpomněl si na Noela Dunna, jak se sehnul a prohlížel ztuhlou levou paži. „Jsou tu stopy po jehle.“ Co když také brala drogy? Byla teprve na začátku svého života. Neudělala nic, čím by si zasloužila tak strašnou smrt.

Nějaký bastard ukončil tak mladý život. Musíme ho dostat. Za to musí zaplatit.

**********

Od té doby bral Jim Clarke vraždu Jennifer Marksové osobně. Otočil se a přitáhl si k sobě mobilní telefon, svou jedinou společnost v ložnici po mnoho nocí. Vyťukal číslo a čekal.

„Haló?“

„Tady inspektor Clarke.“

„Ano, pane.“

„Kdo je tam?“

„Strážník Grimes.“

„Jste v Sandymountském parku?“

„Právě teď jsem v hlídkovém voze blízko parku.“

„Děje se něco?“

„Ne, pane. Celá oblast je stále pod dohledem. Nikdo se tu neobjevil po celou noc.“

„Jste si jistý?“

„Určitě.“ Clarke poznal z tónu jeho hlasu, že si Grimes nebyl tak jistý.

„Znovu to zkontrolujte. Zjistěte podrobnosti o každém, kdo se jen přiblíží.“

„Dobře, pane.“

„Udělejte to teď hned.“

„Ano, pane.“

Clarke vypnul telefon a čekal. Počkal, až na hodinkách uplyne pět minut, pak opět vyťukal číslo. Grimes se ohlásil.

„Viděl jste tam něco?“

„Ne,“ z jeho hlasu znělo překvapení.

„Vystupte a běžte se znovu podívat.“

„Okamžitě, pane.“

Clarke ležel na posteli a přál si, aby mohl usnout. Zvedl obě paže před sebe, pak si položil ruce dlaněmi k sobě a nechal je pomalu klesnout. To bylo jeho relaxační cvičení.

Když pak zas položil ruce na postel, prsty jeho pravé ruky se dotkly jeho hliníkové berle, která byla opřená o noční stolek

vedle postele. Aniž by se na ni podíval, uchopil berli a vyzvedl ji do výšky, až ji měl těsně nad hlavou. Namáhal oči v pološeru, aby viděl na malé svorníky v místě, kde byla připojena rukojeť berle. Teď držel berli pevně v levé ruce, pak pomalu přejel pravou rukou po její rukojeti, až ucítil pod špičkami prstů dva svorníky. Zmáčkl a otočil rukojetí v tutéž chvíli. Rukojeť se lehce pohnula. Prsty nahmatal svorníky a pevně uchopil rukojeť. Otočil ji o sto osmdesát stupňů a zatáhl. Rukojeť se teď oddělila od berle. Prsty lehce zmáčkl dva malé svorníky. S kovovým cvaknutím se vysunula deset centimetrů dlouhá dvojitá čepel s ostrou špičkou. Obdivoval její chladnou ocel, otáčel s ní dokola, až se na ní zářivě odráželo světlo z ulice. S uspokojením, že mechanismus stále funguje, vsunul zas ostrou čepel zpět do rukojeti. Pak zas rukojeť připojil zpátky ke své hliníkové berli, otočil s ní, až pevně zapadla na své místo, a opřel zas svou berli o noční stolek.

Ještě se na ni podíval, než zavřel oči. Vypadala jako obyčejná berle, nic více, nic méně. V šeru se zasmál. Jako muž, kterého se podařilo už jednou málem zabít, Clarke už nechtěl nikomu dát druhou šanci. Věděl, že to, že je závislý na své berli, ho staví do značné nevýhody při jakékoliv násilné konfrontaci. Nechal si ostří speciálně udělat a instalovat na pevných a silných ocelových pružinách. „To je moje malé překvapení,“ usmál se spokojeně, když mu byla

předána speciálně upravená berle. „Moje vlastní chladná ocel.“

**********

Na silnici vedoucí podle Sandymountského parku toužil strážník Grimes po pohodlí svého služebního vozu. Byl vysoký a hubený a jeho uniforma na něm volně visela, bylo mu v ní chladno. Potichu zaklel, když nakukoval do temného parku přes plot, neviděl nic jiného, než jak se policejní páska lehce pohupuje ve větru. Noc byla chladná a světla z blízkých obytných domů zbarvila do oranžova tuto stranu parku. Chodil pomalu sem tam po silnici, zíval a protahoval se, často se díval na hodinky, přál si, aby už mu služba skončila. Na chvíli se zastavil a opřel se o plot, ještě jednou se podíval do tmavého parku. Na zlomek vteřiny si myslel, že vidí, jak se temná postava mihla kolem nízkého porostu.

Okamžitě to pustil z mysli, pomyslel si, že to byla jen hra světel.

10 kapitola

9:30, středa, 13. května

„Dobře, ztište se trochu. Začneme.“

Bylo to první pracovní setkání toho dne. Jim Clarke vypadal unaveně a přepadle a snažil se trochu učesat své neposlušné vlasy, zatímco čekal, až všichni ztichnou. Na sobě měl uniformu, kalhoty mu dnes ráno vyžehlila Katy, než odešla do školy, Maeve mu pečlivě vykartáčovala jeho sako. Moss Kavanagh stál po jeho pravici, své velké ruce měl položené na opěradle židle, mobilní telefon vypnutý.

Odložil sako a byl jen v košili s krátkým rukávem.

„Během noci jsme získali pár nových informací a vypadá to, že jsme zachytili slibnou stopu.“

Ozvalo se spokojené zamumlání. Vyšetřující skupina dvaceti detektivů byla namačkána do malé místnosti, někteří seděli kolem stolu, ostatní se opírali o stěnu. Bylo tu nepříjemné horko. Za Clarkem seděl Tony Molloy, na klíně měl tři silné, vázané svazky. Hned za ním, trochu doleva, seděl sám ministr zdravotnictví John Regan. Vedle něj seděl ministr spravedlnosti Paddy Dempsey. Reganův značkový oblek od Huga Bosse degradoval Dempseyho tvídové šaty tak, že vypadaly, jako by je koupil někde ve výprodeji.

Jejich tváře se také výrazně lišily, Regan byl pohledný a

sebevědomý, zatímco Dempsey měl tlusté rty, široký nos a hrubou pleť. Stranou seděl policejní komisař Donal Murphy.

Kdysi býval armádní kapitán, byl vysoký, s lehce prošedivělými krátkými vlasy a na sobě měl tmavě modrou uniformu se zlatem zdobenými prýmky.

„Začneme bez doktora Dunna,“ oznámil Clarke.

Někteří z přítomných na sebe vrhli udivené pohledy.

Noel Dunne, státní patolog, byl jen zřídka přítomen na jejich pracovních poradách. Ale už sama přítomnost politiků a policejního komisaře naznačovala, že tohle nebude jen obyčejná porada. Velká tabule s otočnými listy byla připevněna na jedné stěně, na první straně bylo tlustým fixem napsáno jméno Jennifer Marksové. Pod ním byly připevněny fotografie z místa činu. Byla tu také mapa oblasti vraždy s červeně označeným Sandymountským parkem, s červeně zakroužkovaným nízkým porostem a místem nálezu těla. Fotografie Jennifer byla přilepena lepidlem do pravého spodního rohu.

„Jennifer Marksová byla nahlášena jako pohřešovaná předminulou noc,“ začal Clarke. „Když se domů nevrátila do půl osmé, její matka nás požádala o pomoc.“ Odmlčel se, silně si uvědomoval, že všichni, kteří už se nějak na případu podíleli, byli v této místnosti. „Strážník ve službě namítl, že dvě hodiny zpoždění u osmnáctileté dívky není zas tak moc,“ pokračoval Clarke, „a poradil jí, aby ještě počkala.“

Ozvalo se souhlasné zašumění. „Paní Marksová se s tím ale

nespokojila a zavolala svému manželovi. On se okamžitě spojil se svým vlastním kontaktem na policii a pátrání bylo vyhlášeno kolem desáté hodiny.“

„Mohu vás přerušit?“ John Regan se postavil. „Byl bych rád, abyste všichni věděli, že Dan Marks zavolal mně,“ jeho hlas byl studený a úsečný, „a já jsem okamžitě zavolal ministru spravedlnosti. Díky němu bylo zahájeno intenzivní pátrání. A bylo to správné rozhodnutí, jak se později ukázalo.“ Posadil se a na jeho tváři byla vidět zlost. Jeho značkový oblek a jasná barva kravaty jako by popíraly jeho špatnou náladu.

Dveře v rohu místnosti se otevřely a dovnitř spěšně vešel státní patolog Noel Dunne. Oblékl se podle předčasně teplého jarního počasí, měl na sobě lehké plátěné sako a modré kalhoty. Rozhlédl se po všech přítomných a pak se vmáčkl do skupinky na konci stolu. V pravé ruce držel hnědé papírové desky.

Clarke využil tohoto přerušení a pokračoval, aniž vzal na vědomí Reganův výbuch. „Máme několik očitých svědků, kteří viděli muže, jehož popis je na straně 11.“

Hlavy se k sobě otáčely se souhlasným přikyvováním.

„Můžete vidět jeho tvář, která byla sestavena podle popisů svědků.“ Všechny oči se zaostřily na tvář před nimi.

„Nejčastěji se nám tu objevuje jedno jméno,“ řekl Clarke a položil papír, který mu přišel faxem na stůl. V místnosti bylo náhle ticho. Oba ministři se naklonili dopředu, aby lépe

slyšeli. „Je to na drogách závislý, už jednou usvědčený vrah, jmenuje se Michael Leo Kelly, známý jako Micko Kelly.“

Kellyho policejní snímek byl teď přiložen vedle fotomontáže. Nepochybně to byl jeden a ten samý muž.

Jediný rozdíl byl v tom, že na policejní fotografii byl hubenější.

„Pojďme si pro toho bastarda!“

Náhlý Reganův výkřik všechny překvapil. Opět se postavil, tvář měl bílou, pěsti pevně zaťaté, byl podrážděný.

„Víte, kdo to je, běžte a zatkněte ho.“ Dempsey ho tahal za cíp saka, aby se zas posadil. Regan se mu vysmekl. „Na co ještě čekáte? Zdá se, že všichni moc dobře víte o tomhle bastardovi, tak proč nezvednete své zadky a nejdete si pro něj?“ Zlost v jeho hlase a u něj neobvyklá neuctivost překvapila a přivedla do rozpaků všechny přítomné.

„Se vší úctou, pane Regane,“ vložil se do toho potichu komisař Murphy, „ale nic vás neopravňuje k tomu, abyste řídil mé oddělení.“

Paddy Dempsey se chytil za hlavu a díval se na podlahu. Regan málem opět vybuchl, ale jeho soused mu v tom včas zabránil. Dempsey ho stáhl zpět na židli a něco mu šeptal.

„Kelly žije v Hillcourt Mansions,“ pokračoval Clarke, jako by se nic nestalo, „a to je jako díra do pekla. Je to tam plné drogově závislých, překupníků a podobných

kriminálních živlů. Jen co tam zahlédnou policejní auto, bude z toho pěkné pozdvižení.“

Noel Dunne naslouchal, na tváři pobavený úsměv.

Clarke vycítil, že mu udělalo radost, jak byl Regan rychle usazen.

„Také nevíme, ve kterém bytě Kelly je. Nemůžeme tam vtrhnout a vyrazit všechny dveře.“ Napolo se otočil k Reganovi. „Tenhle druh lidí bývá často ozbrojený a nebudou si dvakrát rozmýšlet, než na vás půjdou s použitými jehlami, s noži, rozbitými láhvemi, a dokonce také s pistolemi.

Nechci riskovat takovou konfrontaci.“

Hluk židle posouvané po podlaze Clarka přerušil, bez jediného pokývnutí nebo slova opustil John Regan místnost.

Clarke si toho vyrušení nevšímal. „Doktore Dunne, seznámíte nás s pitevní zprávou?“ Clarke se posadil.

„Jistěže.“ Dunne otevřel desky, které měl na stole před sebou. „Dobře, nejdříve začneme s fakty,“ začal a kroutil si přitom svůj knírek, pohledem přelétl stránky před sebou, „a na konec uvidíme, co se z nich dá usuzovat.“ Vrátil tři stránky před sebou zpět do desek a ostatní si seřadil. „Dívka před smrtí požila alkohol, nevím kolik, dokud nedostanu zpátky výsledky z toxikologie, ale když jsem v márnici otevřel vak s tělem, byl tam silně cítit alkohol. Měla stopy po vpichu jehly, což napovídá, že brala drogy. Podrobná zpráva také přijde z toxikologie.“ Jeho hlas byl monotónní, jako by předčítal zprávy o počasí. Na chvíli se odmlčel a

podíval se na poznámku na okraji stránky. Uvolnil si kravatu a rozepnul si dva knoflíčky u košile. „Řekl bych, že první rána přišla z levé strany a s velkou silou, ostří protrhlo její levou plíci a průdušnici. Hlavní dýchací cesty obsahovaly zpěněný a zkrvavený hlen.“ Několik obličejů se stáhlo do grimasy. „Druhá bodná rána byla smrtelná, zasáhla aortu.“

Dunne dál vysvětloval. „Od té chvíle, co aorta byla přeseknuta, dívka víceméně vykrvácela. Tlak rychle klesal, krevní oběh zkolaboval. Přívod krve do mozku se zastavil a smrt nastala během několika minut.“ V místnosti bylo ticho.

Všichni se dívali na fotografii smějící se mladé dívky, dlouhé černé vlasy měla rozpuštěné. Mysleli na to, jaký hrozný konec ji potkal.

„Musela na tom místě upadnout,“ pokračoval Dunne stejně monotónním hlasem, „zůstalo tam velké množství krve. Pak byla odtažena tváří nahoru, paty tažené po trávě, do nízkého porostu. Měla krvavé stopy v obou podpažích.“

Dunne odložil list, ze kterého četl, a probíral se dalšími, až našel ten, na němž měl zaznamenané další důležité body.

Chvíli hledal po kapsách svého saka, až našel brýle, které měly tvar půlměsíce, a nasadil si je. Ihned je zas sundal a vyčistil je koncem své kravaty.

„Musela tam ležet na zádech,“ pokračoval, „protože měla špínu, pavučiny a rozmačkané brouky přilepené vzadu na svém oblečení.“

„Doktore Dunne,“ přerušil ho Clarke, „ta dívka musela právě umírat.“

„Neumírala, inspektore,“ řekl Dunne velmi přesvědčivě.

„Byla už mrtvá.“

„Takže ty rány způsobené, když se bránila, musely vzniknout dříve?“

„Řekl bych, že ještě před první bodnou ranou,“

vysvětloval Dunne a listoval ve svých poznámkách. „Měla pohmožděniny na krku a také škrábance, to napovídá, že ten, kdo ji napadl, ji nejdříve škrtil.“ Dunne se natáhl a položil svou levou ruku na krk detektiva sedícího po jeho pravé straně. Mladý muž se slabě usmál a masíroval si místo stisku.

„Zoufale se snažila osvobodit ze sevření té ruky a ve stejné chvíli se bránila před bodnutím nožem. Ruce má hluboko pořezané.“ Dunnova pravá ruka opsala ve vzduchu oblouk. „První rána prošla plící a po ní následovala smrtelná rána do horní části hrudníku.“

„Ale proč jí potom zabodl nůž do zad?“ chtěl vědět Molloy. „Už byla přece mrtvá.“ Dunne se usmál a zastrčil si brýle zpět do vnitřní kapsy saka. „To už bude na vás, seržante. Jsem tu jen proto, abych vám řekl, co udělal, ne proč.“

Oba muži si vyměnili kosé pohledy, bylo to poprvé, kdy Molloyova tvář ztratila svůj ustaraný výraz.

Clarke nahlížel do vlastních poznámek a pak se zeptal: „A co antikoncepční tělísko?“

Dunne se opřel v židli a vysvětloval: „Je to tělísko, které se vkládá do dělohy, aby zabránilo početí.“

Z obavy, aby něco nepřehlédl, se Clarke ptal dále: „Nic jiného to nenaznačuje?“ Sledovat Dunna při jeho výkladu bylo vždy namáhavé.

„No, napovídá to, že ta dívka byla sexuálně aktivní,“

řekl Dunne. „Ale tato tělíska se obyčejně nevkládají do dělohy takto mladých dívek.“

Clarke si udělal pár poznámek do svého bloku a pak zvedl hlavu a usmál se na znamení, že je hotov.

V tu chvíli si komisař Murphy odkašlal. „Pojďme si udělat krátkou přestávku,“ navrhl.

11 kapitola

10:15

„Mohl bych s vámi mluvit?“ Doktor Frank Clancy stál ve dveřích do přepychově zařízené kanceláře specialistky na nemoci srdce Lindy Speerové.

Mnohé drobné nešvary a profesionální rivality byly také v Nemocnici Milosrdenství, ostatně jako v každé velké nemocnici, ale to nebylo nic v porovnání se zuřivým odporem vyvolaným všemi těmi závratnými částkami peněz a pozornostmi, jakými se mohl pochlubit „pohádkový tým“.

Měsíc předtím, než zahájil tým svou činnost, bylo pro ně poslední patro budovy zcela vyklizeno a opatřeno novým honosným názvem „Nadace Srdce“. Nové zařízení a vybavení jako angiogram, echokardiograf, počítačový tomograf a jiné bylo ihned instalováno, i když většina zařízení, které bylo odvezeno, byla stále v dobrém stavu.

Nová specializovaná laboratoř byla okamžitě zřízena vedle jednotky intenzivní péče pro pooperační pacienty. V nadaci bylo také otevřeno státní špičkové koronární oddělení, bylo zařízeno

potřebnými

diagnostickými

přístroji

a

resuscitačním vybavením.

„Bezprostřední blízkost laboratoře k těmto dvěma nervovým centrům kardiologie,“ oznámil ministr Regan

zamračeným nemocničním zaměstnancům při slavnostním otevření nadace, „umožní doktoru Stonu Colmanovi analyzovat biochemické a buněčné změny hned v prvních minutách bezprostředně po akutním srdečním infarktu.“

Hned za Reganem stála bostonská trojice a pozorně mu naslouchala. Floridské opálení z tváře Dana Markse rychle zmizelo, právě tu byla pravá irská zima bez slunečných dnů, ale Dan stále vypadal velice sebevědomě. Hned vedle něj stála a občas mu něco šeptala Linda Speerová. Na sobě měla plátěnou blůzu, béžové kalhoty a šedé kostkované sako.

Biochemik Stone Colman se opřel o stěnu a s úsměvem poslouchal. Měl stále své zrzavé nakrátko ostříhané vlasy a, jak se zdálo, stále měl v oblibě pomačkané obleky, byl ale sebejistější než při svém prvním veřejném vystoupení. „A také,“ pokračoval Regan a doslova předl spokojeností, „nám to umožní monitorování podobných pooperačních změn u pacientů, kteří se podrobí srdeční operaci.“ Jeho rozzářená tvář kontrastovala s nespokojenými tvářemi jeho posluchačů, mnohým z nich byly proškrtány rozpočty na jejich vlastní oddělení. Vedoucí oddělení pro transplantaci jater, výzkumného oddělení dětského astmatu a genetického oddělení, ti všichni moc dobře věděli, kolik peněz bylo vyplýtváno na Reganovo kardiologické oddělení. Tři bostonští specialisté začali být pomalu nenáviděni celou nemocnicí. Ale zřejmě jim to nevadilo, ani mezi své ostatní kolegy nezašli a už vůbec se s nikým nesblížili. Až na pár

státem podpořených koktejlových večírků nikam do společnosti nechodili, plně se ponořili do své práce a věděli, že za nimi musí být vidět jasné výsledky, aby masivní dotace proudící na jejich oddělení byly nějak oprávněné.

Jestliže měli také své osobní životy, pečlivě si je střežili.

Nikomu se nepodařilo potkat je mimo nemocnici.

Linda Speerová ani nezvedla hlavu od své práce, když na ni Frank Clancy promluvil. „Je mi líto. Nemohu. Mám moc práce.“ Zdála se být rozmrzelá jeho vyrušením.

Clancy se rozhlédl po její kanceláři, obdivoval nábytek z palisandru, tlumené osvětlení, zelenou koženou pohovku a malý bar na kolečkách diskrétně zastrčený do jednoho rohu.

„Rád bych s vámi mluvil hned teď, kdybyste dovolila.“

Nenechal se odbýt.

Linda Speerová na něj vrhla zdrcující pohled a Clancy se teď cítil ještě víc nepříjemně. Také si ihned uvědomil, jak ošuměle vypadá jeho oblek v porovnání s jejím bezvadným oblečením od Gucciho.

„Kdo jste?“ odsekla, aniž by vzhledla od své práce.

„Jmenuji se Frank Clancy. Jsem hematolog v této nemocnici.“

„Co chcete?“

„Rád bych si s vámi promluvil o jednom problému.“

„Doufám, že je to lékařský problém,“ řekla nevlídně Speerová, aniž se na něj podívala. „Jinak bych vám radila,

abyste se spojil se sociální pracovnicí, jestli ji tu ještě zastihnete.“

Clancy si nevšímal jejího nemístného vtipkování. „Ne.

Týká se to jednoho z vašich pacientů.“

Speerová přestala psát a otočila se k němu. „A co,“

vyslovovala pomalu, její akcent, zvýrazněn více než obyčejně, „vy máte společného s jedním z mých pacientů?“

Obočí jí tázavě vylétlo nahoru. Tón její otázky jako by měl sexuální podtext nevhodný k této situaci a Clancy si odkašlal, aby skryl rozpaky. Všiml si nepatrného úsměvu na jejích rtech.

„Jedná se o jedenašedesátiletého muže Harolda Morella,“ vysvětlil Clancy, četl přitom z pacientova chorobopisu, který měl po celou dobu v ruce. „Možná se na něj pamatujete?“

Speerová potřásla hlavou. „Ne, nepamatuji. Pokračujte.“

Clancy se na ni překvapeně podíval a pokračoval. „Tak, pan Morell je po operaci, trojitý bypass, asi před čtyřmi týdny. Všechno bylo v pořádku a…“

„Tak to u nás obyčejně bývá,“ přerušila ho Speerová.

„Až příští týden zveřejníme naše výsledky za prvních šest měsíců, sám se přesvědčíte, jak dobrou práci tu odvádíme.“

Clancy si nervózně pohrával s brýlemi v kapse pláště.

Přečetl si v novinách, že šek na dvacet milionů liber bude předán Johnu Reganovi na vládní tiskové konferenci ve

středu 20. května. Určitě si neplánoval, že tam půjde. Věděl, že nemá žaludek na to, aby si vyslechl všechny ty žvásty.

„Ano, tím jsem si jistý. Přesto je tu něco, co mi dělá starosti.“

„A vy chcete, abych vám pomohla?“ Speerová ztrácela zájem, Clancy to ihned vycítil. Její oči byly upřené na stůl.

„Je tu něco, o čem jsem si myslel, že byste mi pomohla objasnit, určitě ano.“ Clancy přistoupil blíž a položil chorobopis Harolda Morella na její stůl, rychle otáčel stránky. Závan drahého parfému ho polechtal v nose.

„Týká se ten problém kardiologie?“

„Ne.“

„Tak co tady k čertu děláte?“ Obořila se na něj, z hlasu jí zněl chlad. „Nemám čas. Jsem přímo zavalená prací.“

Ukázala rukou se zlatým náramkem na hromádku chorobopisu na svém stole.

„Dobře, jak vidíte,“ Clancy se nechtěl jen tak vzdát, „ten pacient byl nejdříve přijat na vaše oddělení…“

„Kde je teď?“ zavrčela Speerová podrážděně. „Neříkejte mi, že je dole na dermatologickém oddělení. Nevím nic o onemocněních kůže.“

Clancy položil chorobopis na papíry, které měla před sebou. „Ne,“ řekl tiše, „je na mém oddělení, na hematologii.

Je vážně nemocný. Má agranulocytózu.“

Speerová nahlédla krátce do chorobopisu. „Má nedostatek bílých krvinek, je to tak?“ zeptala se.

„Ano. V jeho případě jich má značný nedostatek jak v krvi, tak i v kostní dřeni.“

„To je hematologický problém, nemám pravdu, doktore Clancy?“ Tón jejího hlasu naznačoval, že tím to pro ni skončilo.

„Ano.“

„A vy jste hematolog, je to tak?“

„Ano.“

„No,“ zavřela chorobopis a podala ho zpět Clancymu, „neměl byste tedy teď být u svého pacienta?“

Clancy nechtěl přijmout její odmítnutí. „Potřebuji vědět, proč toto onemocnění u Morella vzniklo,“ řekl klidně, oči upřené na Speerovou. „A také potřebuji vědět, proč tu v nemocnici máme tři případy tak vzácné nemoci v pouhých třech měsících.“

„Vy jste hematolog, doktore Clancy, se vší úctou, tohle je vaše práce.“

„Ovšem, to je, doktorko Speerová, nikdo to neví tak dobře jako já.“ Clancy se rozhodl, že se bude chovat ke Speerové se stejným pohrdáním jako ona k němu. „Co je nejvíce záhadné na těchto třech případech, je to, že čtyři týdny před propuknutím jejich nemoci byli všichni tři přijati na kardiologické oddělení. Jen jsem si říkal, jestli tu nebude nějaká spojitost? To je přesně to, co by měl hematolog dělat.

Hledat také příčiny, nejen léčit.“

Speerová vzala do ruky chorobopis Harolda Morella, jako by to byl kus špíny, a listovala v něm, dokud nenašla stranu, kde byl záznam pacientova pobytu na kardiologickém oddělení. Pak chorobopis odložila a vrátila se ke své práci.

„Bylo to standardní kardiologické vyšetření. Rutinní stresové EKG, pak následoval angiogram, pak byl proveden chirurgický zákrok, trojitý bypass. Jeho pooperační stav byl naprosto v pořádku.“ Vzala do ruky další chorobopis a otáčela jeho ohmatané strany. „Co se stane s pacienty, když odejdou z mého oddělení, to už mě nezajímá.“

Clancyho její slova ohromila. Odmítavý postoj, s jakým se Speerová postavila k jeho dotazům, byl dost špatný, ale její naprostá lhostejnost k dalšímu osudu pacienta ho šokovala.

„Váš postoj se mi zdá zcela neobvyklý,“ řekl a málem se přestal ovládat. Už také slyšel o jejím pověstném chladu, o jejím rezervovaném chování k pacientům, dívala se na ně jen jako na zajímavé patologické kousky, které může zkoumat a pracovat s nimi. „Ale,“ pokračoval hořce, „když si pomyslím, že propustíte pacienty ze svého oddělení,“

opsal rukou velký oblouk, ruce se mu rozrušením třásly, „a potom vás už nezajímá jejich zdravotní stav, to je zcela neobvyklé.“

Speerová dál pokračovala ve své práci. „Myslete si, co chcete. To je váš problém, ne můj.“

Clancy to ještě nechtěl vzdát. „No, je to více než jen můj problém, doktorko Speerová, mnohem více.“

Speerová se k němu pomalu otočila.

„Ostatní dva pacienti, Mary Hylandová a James Murphy,“ Clancy četl z kousku papíru, který vyndal z kapsy.

„U obou se náhle projevila dramatická fatální agranulocytóza šest týdnů potom, co byli propuštěni z tohoto nádherného kardiologického oddělení.“ Vztek byl jasně slyšitelný z jeho hlasu. „Zajímalo by mě toto: jak jste je léčila? Jaké léky jim byly předepsány, že mohly tak dramaticky ovlivnit tvorbu jejich krve a jejich kostní dřeň?“

Linda Speerová mu klidně naslouchala. „Kromě léků, co jiného může způsobit agranulocytózu?“ zeptala se.

„Radiace, cytotoxická nebo antimetabolitická léčba,“

Clancy rychle odříkával, „těžké infekce a někdy také krevní onemocnění jako leukémie.“

„A neměli…,“ začala Speerová, ale Clancy ji okamžitě přerušil.

„Nic z toho u těchto tří nepřipadá v úvahu.“

Speerová si pohupovala botou na palci pravé nohy, svraštila obočí, jako by přemýšlela. „Neexistuje také idiopatická forma, v tom případě se nikdy nezjistí příčina?“

Řekla to, jako by si přála, aby se to tím už jednou provždy vysvětlilo.

„Ano, ovšem, existuje,“ souhlasil Clancy, „ale tři případy idiopatické agranulocytózy za poslední tři měsíce, to už by musela být velká náhoda, nemyslíte?“

„Dobře,“ řekla Speerová, vstala a protáhla se, tím mu dala jasně znát, že co se jí týká, pokládá jejich rozhovor za ukončený, „vy jste hematolog, doktore Clancy. Je to vaše oddělení.“

Clancy přešel ke dveřím a opřel se o ně. Speerová ho zlostně sledovala. „Snad mě tu nechcete držet tak dlouho, dokud za vás nevyřeším váš problém?“

Clancy to ignoroval. „Nebyla těmto pacientům předepsaná nějaká jiná medikace? Léky, které nebyly zapsány do jejich chorobopisu?“

Speerová si pomalu sedla, oči měla studené. „Co přesně tím myslíte?“ Bostonský přízvuk měl teď nepřátelský tón.

Clancy opět zalistoval v chorobopisu Harolda Morella, až našel stranu, kde byla zaznamenána medikace. „Vidím, že dáváte přednost D/N aspirinu před naším obvyklým druhem, který tu v nemocnici používáme.“ Odmlčel se a čekal. Nedočkal se žádné odpovědi. V pohledu Lindy Speerové se mísil vztek s opovržením. „Nejsem tak dobře informován o D/N aspirinu,“ trval na svém Clancy, „a tak si říkám, proč ho používáte, když máme stejně dobré léky u nás v nemocniční lékárně?“ Povytáhl tázavě obočí.

„Protože,“ odsekla Speerová podrážděně, „jsme ho s velkým úspěchem používali v Bostonu. Je to aspirin, který

má nejlepší léčebné účinky v porovnání s ostatními druhy.

Je to aspirin, který jsme používali posledních pět let a, jak byste měl sám vědět, lékaři většinou zůstávají u léků, které dobře znají.“

„Ale,“ pokračoval Clancy, „D/N aspirin není v Irsku k dostání. To jsem si ověřil.“

„Přivezli jsme si svůj vlastní,“ Speerová zvýšila hlas, ztrácela trpělivost. „Zatraceně, přivezli jsme si pár krabic s sebou. Pane bože, Clancy, neotravujte mě a běžte si dělat svou práci nebo zavolám ostrahu a nechám vás vyhodit!“ šla ke dveřím a prudce je otevřela. Pak mávla rukou se zlatým náramkem. „Ven!“

Clancy pomalu posbíral listy z Morellova chorobopisu, pak se zamračil. „Jak přesně píšete vaše příjmení?“ Zeptal se nevinně.

Linda Speerová se překvapeně nadechla. „S… P… E…

E… R… O… V… Á,“ řekla to se svým silným bostonským přízvukem, pak mu výsměšně opakovala písmena foneticky.

„Es… pé… é… é… er. Speerová. Spokojen?“

Clancy kolem ní prošel. „S-P-E-E-R-O-V-Á,“ opakoval si zamyšleně, potřásl hlavou, jako by ho něco mátlo. Pak se otočil na kardioložku a usmál se. „Tak obyčejné jméno pro tak neobyčejnou ženu.“

Linda Speerová se za ním jen dívala, vzteky neschopná slova.

Venku na chodbě Clancyho zastavil Stone Colman.

Dveře do jeho kanceláře byly doširoka otevřené. Menší Colman mu podal ruku. „Bože, co se to tu děje? Co k čertu má ten křik znamenat?“

Linda Speerová vyšla ze své kanceláře. „To je v pořádku, Stone. Doktor Clancy jen ze sebe udělal osla, ale už jsem mu to vysvětlila.“ Mávla nad tím rukou. „Nic to není. Zapomeň na to.“

Colman zíral na Clancyho. „Uklidněte se,“ poradil mu.

„Tohle je nemocnice, ne nějaký vykřičený dům.“

Clancy pomalu odcházel. U výtahu se otočil. Speerová a Colman spolu diskutovali.

12 kapitola

11:07

Během krátké přestávky stál policejní komisař Donal Murphy stranou, ignoroval malé skupinky rozmlouvajících.

I dříve během schůzky se do diskuse moc nezapojoval, ovšem pomineme-li to, že odkázal Johna Regana do patřičných mezí. Ale něco mu dělalo starosti. Bylo neobvyklé, aby chodil na tyto vyšetřovací porady, neměl rád politické ovlivňování, ale po zralé úvaze se rozhodl, že se přijde podívat, kdo další z vládních přisluhovačů se tu může objevit. Věděl, že tohle vyšetřování se povede na vysoké úrovni, a nebyl překvapen, když venku zahlédl tři čekající televizní štáby ještě před začátkem porady. Novináři z Bostonu telefonovali už od rána. Brzo už neudělají bez novinářů ani krok. Podezíral Regana, že se snaží na této situaci co nejvíce vydělat, lepší reklamu si nemohl přát.

Fotografie ministra zdravotnictví osobně zapojeného do vyšetřování vraždy, to bylo lepší než jakákoliv reklamní kampaň. Regan se rozhodl, že udělá vše, co je v jeho silách, aby ochránil svou vlastní pověst a také svou největší chloubu, „pohádkový tým“. Vražda Jennifer Marksové by mohla destabilizovat Nadaci Srdce, také zničit jeho ambice a vrátit ho zpátky mezi irské domácí lékaře. John Regan,

dokonalý politik, socialista v obleku od Armaniho a miláček tisku, by mohl být zničen jediným vražedným činem bezvýznamného, na drogách závislého individua. Murphy věděl, že Regan bude chtít hlavu Micka Kellyho. A to hodně rychle.

„Co ještě víme o Kellym?“ zeptal se komisař. „Jak je nebezpečný? Bude snadné ho dostat, aniž bychom vyvolali výtržnost?“

Murphy si byl dobře vědom, jak velice obtížné toto zatčení může být. Hillcourt Mansions nebyla bezpečná oblast a spolek rodičů proti drogám na to upozorňoval při mnoha příležitostech. Také tu několikrát demonstrovali.

Několik členů spolku bylo vždy následovně napadeno drogovými překupníky, kteří neměli radost z toho, že se dostává tolik pozornosti jejich nejlepšímu odbytišti drog.

Demonstrace přestaly a obyvatelé Hillcourtu mohli v klidu a nerušeně pěstovat své drogové návyky, pak se vypravili do města a někoho přepadli, aby zas měli peníze na nové drogy.

Měli tu vypracovaný i svůj vlastní strážní systém.

Narkomani se střídali v hlídání jediného dostatečně širokého vjezdu, kterým mohly projet policejní vozy nebo dodávky.

Jen co se v blízkosti objeví modrá uniforma, okamžitě začnou mlátit do stěn víky od popelnic a během pár minut se tato betonová krychle změní v hotové peklo. Kameny se budou sypat na cokoliv, co by se jen pohnulo na dvoře, bude slyšet splachování toalet, jak se budou všichni snažit zbavit

drog. Hillcourt Mansions bylo to poslední místo, kde by kdokoliv chtěl vyvolat konflikt. Ne, rozhodl se Murphy, tohle si budeme muset dopodrobna naplánovat.

„Je velice nebezpečný,“ říkal mu Molloy a otevřel jeden ze tří silných svazků, které měl na klíně.

Všichni se snažili najít si co nejpohodlnější polohu, někteří si sedli po dvou na úzké lavice. I když byla obě okna otevřená, vzduch tu byl těžký. Policejní komisař ukázal na jednu z židlí, ihned byla pro něj uvolněna a on se posadil.

Svlékl si sako a pověsil ho přes opěradlo. „Můžete začít.“

řekl.

„Kelly byl malý zlodějíček,“ začal Molloy a hledal ve svých poznámkách. „Jeho rodina bydlela v nevalné čtvrti, než se přestěhovala na okraj města. Ale přivezli si tam své sociální problémy s sebou.“ Odmlčel se a otočil několik stránek. „Narodil se jako čtvrté dítě ze čtyř chlapců a tří děvčat. Jeho otec zemřel, vylovili ho z Liffey potom, co do řeky spadl opilý. Matka se snažila postarat se o zbytek rodiny a držet děti zkrátka.“ Čísi ruka vzadu otevřela okno dokořán a vzdálený hluk z ulice vnikl do místnosti. „Kelly si získal reputaci jako muž s nožem poté, co přepadl několik benzinových čerpadel a mával přitom kolem sebe Bowie nožem. Přepadení bylo natočeno průmyslovou kamerou a on byl zatčen. Pak byl propuštěn na kauci a čekal na soud, když se dostal do hádky,“ tady se Molloy odmlčel a hledal ve svých poznámkách jméno, „tady to mám. Dinny Johnstone z

Finglasu, bylo to individuum podobného ražení. Začali se spolu rvát a nakonec Johnstone zemřel po příjezdu do nemocnice. Kelly ho dvakrát bodl, jednou přímo do srdce.“

„Co dál?“ zeptal se Murphy. Jeho výraz se nezměnil, ale vstřebával všechno, co slyšel, pomalu to zpracovával, rozhodoval se.

„Dostal deset let, ale ve vězení brzy přišel zase k drogám.“ Molloy zavřel složku. „Několikrát se stalo, že mu udělali šťáru na cele, obrátili vše naruby.“

Murphy si setřel kapky potu z čela. „Našli něco?“

„To, co obyčejně najdou, heroin, jehly, kokain ve staniolové fólii. Nic neobvyklého na takové místo.“

„Tak proč se o tom zmiňujete?“ Murphy povytáhl obočí.

„No, Micko si to vzal jaksi moc osobně.“ vysvětloval Molloy. „Vyčkával, až přijde jeho čas, a jednou se mu naskytla příležitost, přitlačil v dílně jednoho z dozorců do kouta, pak vytáhl vlastnoručně vyrobený nůž a málem tomu dozorci uřízl ruku. Další dva ho přidržovali, zatímco Micko řezal. Dozorce strávil sedm hodin na operačním sále, než mu ji přišili zpátky.“

„Bože,“ zašeptal někdo.

„Je to bezohledný muž.“ Komisař řekl nahlas to, co si všichni mysleli. „Ano,“ řekl Molloy, „a stal se ještě bezohlednější. Použité jehly a nože, to je jeho specialita. Je

závislý na heroinu a dvakrát by se nerozmýšlel, kdyby musel někomu podříznout hrdlo, aby na něj získal peníze.“

Dveře se otevřely a mladá světlovlasá sekretářka se vtlačila dovnitř. Všechny oči v místnosti ji obdivovaly, byli vděční za to přerušení. Dívka přelétla pohledem po tvářích přítomných, až našla Clarka. Někdo tlumeně zapískal.

Podala mu přes stůl dva archy papíru, právě přišly faxem.

Clarke je rychle přečetl. Pak se vrátil k prvnímu listu.

Zamračil se.

„Poslouchejte,“ oznámil. „Podle očitých svědků Marksová a její přítelkyně Joan Armstrongová nevystoupily z vlaku na zastávce Sydney Parade. Vystoupily společně až na další zastávce. Později byly viděny v hospodě u Balfa v Ringsendu.“ Hospoda u Balfa byla notoricky známá, stahovali se sem všichni narkomani z okolí, bylo to doupě, kde mnozí překupníci uzavírali své obchody. „Viděli Micka Kellyho, jak odchází společně s Marksovou asi v půl sedmé, odcházeli směrem k Sandymountskému parku. Nikdo se nezmínil o tom, že by Joan Armstrongová byla s nimi.“

Odmlčel se a podržel si druhý list papíru dál od očí, aby mohl přečíst lehce rozmazaný tisk. „Marksová měla s sebou školní brašnu. Uniformu na sobě neměla.“

Murphy se zvedl a pomalu se prodíral ke dveřím. Sako měl přehozené přes rameno. Než otevřel dveře, otočil se zpět. „Teď je to na tobě, Jime. Řekl bych, že bychom si měli

pro Kellyho dojít. Jenom, proboha, ať tam nevyvoláte výtržnosti.“

„Okamžitě dej hlášení všem na ulici.“ Clarke se opřel o svou berli. Otřel si kapesníkem čelo a uhladil si vlasy. Ale dnes vypadal ještě více urousaný než obyčejně. „Chceme Kellyho. Objeví-li se někde, seberte ho. Nesmíme ho zahnat nikam do úkrytu. Jestliže se dozví, že po něm jdeme, může se schovávat celé týdny.“ Psací podložkou si ovíval zpocenou tvář. „Pošlete někoho na výzvědy mezi feťáky, zjistěte přesně, kde bydlí a je-li pokaždé ve stejném pokoji.

Použijte všechny informátory. Rozdejte i pár kopanců, když to bude nutné.“ Uvědomil si, jak těžce dýchá, hladina adrenalinu se mu povážlivě zvedla. „Chci ho mít do večera.“

Odmlčel se, ve tváři měl neoblomný výraz. „Když ne, tak toho bastarda vytáhneme z jeho doupěte zítra za svítání.“

Souhlasné mručení naplnilo místnost.

**********

„Promluv si ještě s Joan Armstrongovou.“ Clarke si vzal Molloye stranou. „Jdi za ní hned po škole, až bude alespoň jeden z jejích rodičů doma.“ Molloy se k němu naklonil, aby lépe slyšel. „Řekni jí, že víš, kam Jennifer šla, když vystoupila z vlaku. Nezmiňuj se o hospodě u Balfa ani o Kellym. Jen jí řekni, ať si to ještě pořádně rozmyslí, jestli na něco nezapomněla. Nic víc.“ Když vyšli ven, okamžitě

začaly cvakat fotoaparáty. „V tom bude něco víc než jen drogy. Neměla důvod, aby lhala. Něco skrývá.“ Přimhouřil oči před sluncem, které jim teď svítilo přímo do očí. „Najdi také školní brašnu Marksové a její oblečení.“

Pátrání po Mickovi Kellym začalo hned po poledni. Na všech policejních stanicích ve vnitřním městě se rozezněly telefony a faxy byly posílány sem a hned zas zpět. Několik neoznačených policejních vozů a také několik policistů v civilu bylo rozmístěno v úzkých uličkách okolo Hillcourt Mansions. Všichni měli u sebe mobilní telefon.

Známí distributoři drog, feťáci a informátoři byli nenápadně vyslechnuti. Viděl jsi dnes Kellyho? Kdy jsi ho viděl naposledy?

Kde jsi ho viděl? Píchal si dnes něco? Kde to koupil?

Kam chodívá, když moc zoufale potřebuje drogu? Tok informací pomalu plynul ke Clarkovi, který čekal na policejním ústředí. Mossi Kavanaghovi přidělil práci v té části města, kde byla nejvíce rozšířena prostituce. Mnoho z těchto dívek bylo závislých na heroinu a znaly i drogové překupníky a lidi z jejich okolí. Nabídka dvaceti liber bez jakékoliv námahy jim otevřela ústa. Získali více informací, než Clarke vůbec doufal. Ale ani jediná jim neřekla, kde najít Micka Kellyho.

V té době, po sedmé hodině večer, byl Kelly ve svém pokoji, který celý den neopustil, a připravoval si novou dávku. Feťácká matka se svým dítětem stejným jako ona,

mu dnes prokázala službu, vyšla do ulic a za sedmdesát liber mu koupila kokain, dvě dávky heroinu a 16 tablet rohypnolu. Také koupila dvě tablety, o kterých si myslela, že je to extáze. Dal jí za to sedmdesát liber, které měl ze svého posledního přepadení, a sáček cannabisu. Oba byli s tímto obchodem spokojeni, Kelly dokonce zapomněl na své výhrůžky, že podřízne tomu uřvanému dítěti krk. Oba odešli do svých pokojů, aby prožili noc v drogou vyvolaném vytržení.

13 kapitola

19:45

Frank Clancy navštívil své pacienty na třetím oddělení.

Sestra, která dnes měla službu, ho zastavila, než vešel k Haroldu Morellovi. „Není mu dobře,“ informovala ho.

„Opět mu vyskočila teplota, ústa má plná vřídků a poslední hodinu má třasavku.“

Clancy se podíval na jeho denní záznam a pozorně si pročítal zápis posledního pozorování. Stav Morellových základních funkcí byl zlověstný. Vysoká horečka, zrychlený puls, nízký tlak a téměř žádný odchod moči. Pomalu šel ke speciálnímu pokoji umístěnému mimo oddělení, kam přestěhovali tohoto vážně nemocného muže. Morell ležel jako bez života na vysoko zvednutém polštáři. Na obličeji měl kyslíkovou masku, do obou paží měl zavedené kapačky s antibiotiky. Také měl intubovaný močový měchýř. Muž ležící na posteli byl pouhým stínem toho velkého silného muže, jakým byl ještě před pár týdny. Seděla u něj a za ruku ho držela jeho manželka, vysoká silnější žena s prošedivělými vlasy. Její tvář byla přepadlá a plná obav, v ruce nervózně mačkala kdysi bílý kapesník. Když se Clancy podíval na svého pacienta, hned mu bylo jasné, že zemře.

Přistoupil blíže k posteli a přitom se snažil vyhnout tázavému pohledu Morellovy ženy.

„Harry,“ zavolal polohlasem do mužova levého ucha.

Harold Morell na malý okamžik otevřel oči, navlhčil si rty a snažil se promluvit, pak jen potřásl hlavou. „Harry,“

nevzdával se Clancy, „potřebuji se vás zeptat na tablety, které jste bral, než jste přišel do nemocnice.“ Morell jen nepatrně přikývl. „Vím, že jste bral adizem a D/N aspirin, je to tak?“

„Ano, bral je, doktore,“ přerušila ho paní Morellová. „Já mu musím pokaždé připomenout jeho tablety, on je tak zapomnětlivý.“

Clancy se otočil k ženě: „Je možné, že si mohl vzít víc tablet, než měl předepsáno? Víte, jak to myslím, omylem.

Možná si to popletl?“

„Ne, doktore,“ řekla paní Morellová s důrazem a Clancy vycítil, že tato žena má o tabletách svého muže opravdu přehled. Už se setkal i s takovými pacienty, kteří by nerozeznali tabletu od kousku čokolády, byli i takoví, kteří si špatně přečetli instrukce. Paní Morellová k nim nepatřila.

Působila dojmem ženy, která se pečlivě stará o manželovo zdraví.

„Každý den si vyndám z krabičky přesně tolik tablet, kolik jich ten den potřebuje. Zbytek uložím zpět do lékárničky.“ Její výslovnost byla typická pro severní Dublin.

Clancy se pousmál nad její přesností a upravoval hadičku na jednom ze stojanů, aby získal trochu času. „Vždy si bral jen ty dvě tablety?“ zeptal se a přitom kontroloval kyslíkovou masku.

„Ano,“ odpověděla jistě paní Morellová. „Vždycky si bral růžovo-modrou kapsli na tlak a malou modrou tabletu kvůli krvi.“

„Náhodou je nemáte s sebou?“ Clancy čmáral nesmyslnou poznámku na okraj listu.

„Ne, bohužel, doktore. Nenapadlo mě, že je budete potřebovat. Mám je doma.“

Clancy se na ni usmál. „Možná byste je mohla přinést, až přijdete zítra na návštěvu?“

„Přinesu je, doktore. Udělám si uzel na kapesníku, abych na to nezapomněla.“ Ihned si udělala na kapesníku uzel. „Tak vidíte,“ řekla a ukázala mu kapesník, „nezapomenu.“

„Moc vám děkuji. Přineste je všechny. Na žádnou nezapomeňte.“

„Nezapomenu, doktore,“ slíbila přičinlivá paní Morellová.

Clancy vyhledal sestru a odvedl ji stranou. „Louiso,“

řekl potichu a hledal něco po kapsách, „mohla byste pro mě vyzvednout tyto dva chorobopisy, prosím?“

Sestra Louisa si od něj vzala kousek pomačkaného papíru a přečetla dvě jména. „Mary Hylandová a James Murphy?“

Clancy přikývl a ukázal na čísla jejich chorobopisu, napsaná za každým jménem. „Oba už zemřeli,“ řekl a rozhlédl se kolem, aby si byl jistý, že je nikdo neslyší. „Tak musíte hledat jejich záznamy v oddělení zemřelých.“ Sestra se upřeně dívala na obě jména. „Zkuste to hned zítra, jestli to půjde. Dnes mám ještě spoustu práce, než půjdu domů.

Zítra to bude stačit, kdybyste byla tak laskava.“ Povzbudivě se na ni usmál.

**********

Zatímco náš znepokojený specialista na nemoci krve probíral výsledky testů svých ostatních pacientů, nahoře nad ním v Nadaci Srdce byla Linda Speerová ve své kanceláři a telefonovala. Dveře kanceláře měla zamčené a žaluzie pečlivě zatažené.

**********

Ve středu v půl jedenácté večer, 13. května, neměl Jim Clarke jedinou zprávu o tom, že by někdo zahlédl Micka Kellyho. Clarke se rozhodl, že si pro něj dojedou do Hillcourt Mansions hned za svítání. Pověřil Molloye a

Kavanagha, aby sami vybrali muže do přepadové skupiny a aby přesně zjistili, ve kterém bytě podezřelý bydlí.

Pak šel domů, lehl si do postele a snažil se usnout. Ale spánek nepřicházel. Jeho vlastní bolest, jeho touha zatknout Kellyho, možnost, že by mohl uzavřít celý případ jedním dramatickým zátahem, opět zvýšila jeho hladinu adrenalinu.

Celou noc se neklidně převaloval a sledoval hodiny na nočním stolku, minutu po minutě.

**********

Na policejním ústředí Molloy a Kavanagh také nemohli spát. Dali spolu dohromady seznam dvaceti šesti nejlepších mužů pro ranní přepadovou akci. Až do rána hráli poker, kouřili a tlachali, často se dívali na hodiny, oba byli dychtiví do akce. Kavanagh se na pět minut vytratil, aby mohl informovat reportéra kriminální rubriky Postu Barryho Nolana.

„Celá operace má název Útok na barikády,“ ochotně ho informoval Kavanagh. Nolan strávil zbytek noci přikrčený vzadu v malé dodávce velmi blízko Hillcourt Mansions.

Přinesl si s sebou tři fotoaparáty, dva se speciálními čočkami, a tolik filmů, že by mu stačily i na zachycení menší války. Za velice slušnou sumu souhlasil, že se o reportáž podělí s bostonským Globem.

**********

Joan Armstrongová byla doma ve své posteli v okrajové čtvrti Sandymount a nemohla spát. Stopy po vpichu jehly na jejím předloktí nebylo tak snadné zamaskovat, jak si myslela. Neměla také šanci se dostat k telefonu, aniž by ji někdo slyšel. A pak se k večeru objevil Tony Molloy. Jeho slova, když odcházel, v sobě skrývala zlobu. „Možná je tu něco, na co jsi zapomněla, Joan? Zítra přijdu zas. Možná, že si na něco vzpomeneš, možná na něco, co ti připadá bezvýznamné, dobře?“ Bála se. Už dvakrát si musela vyměnit zpocené pyžamo, a to pro změnu byla dnes chladná noc.

**********

Ve svém zavšiveném pokoji v Hillcourt Mansions neklidně spal Micko Kelly. Jeho spánek rušily neobvyklé a úzkostné sny. Neustále se na matraci převaloval. Ve svých drogami vyvolaných snech viděl zvířata chrlící oheň, jak za ním utíkají, teď už ho dohoní, chytí ho za ruce a za nohy.

Zoufale křičel o pomoc. Na hromádce v rohu, přesně tak, jak je ze sebe svlékl, ležely jeho krví potřísněné tenisky a zkrvavené bílé tričko. Kdyby teď Hillcourt Mansions zachvátil oheň, Mickovi Kellymu by to bylo jedno. Ohnivý drak teď Micka držel a pevně ho ovládal.

**********

V New Yorku, ve městě, které nikdy nespí, se cena akcií Cynx Pharmaceutical vyšplhala na 17,22 dolaru.

Vyskočila o jeden dolar a 82 centů po neočekávaném nákupu jedné neznámé evropské společnosti.

14 kapitola

5:30, čtvrtek, 14. května operace Útok na barikády

„Tyhle rukavice žádná jehla neprorazí. Jsou nepohodlné, ale bezpečné, a to je hlavní.“ Na policejním ředitelství měl Tony Molloy před sebou všech dvacet šest mužů vybraných pro ranní přepadovou akci. Nad blízkými georgiánskými budovami už začalo svítat, dodávky rozvážely první ranní noviny. Vůně vařeného sladu z Guinnessova pivovaru prostoupila chladný ranní vzduch. Z

dálky se ozýval bezpečnostní alarm a štěkot psů.

„Jsou tady také bundy a kalhoty odolné proti jehlám.

Bude vás trochu svědit tělo, ale nebudete v nich dlouho.“

Molloy si je prohlížel. Zdá se, že jsou tvrdí, a to je dobře, pomyslel si. Všichni měřili víc než 180 centimetrů, na tom Molloy trval. Deset jich bylo z elitního oddílu Jízdní hlídky, byli cvičeni pro práci s teroristy. Rozdělil je na dvě skupiny po pěti. Prvních pět půjde rovnou dovnitř pro Micka Kellyho, ostatních pět je bude krýt na schodišti a v chodbě budovy. Zbytek skupiny se rozdělí do strategických pozic na obou schodištích, nikomu nedovolí jít ani nahoru, ani dolů.

Molloy si nemohl dovolit žádný divoký střet s místními obyvateli, napadli by jeho muže jakoukoliv dostupnou zbraní.

„Ve chvíli, kdy se dostaneme dovnitř a na dvůr, budeme na nepřátelském území, o tom nepochybujte. Nechci, aby si někdo z vás hrál na Ramba. Nikoho zbytečně nedrážděte, nikoho nezastrašujte, nebuďte k nikomu zbytečně hrubí.“

Díval se na ty apatické tváře před sebou a věděl, že někteří z nich by si to s chutí s těmi feťáky rozdali. Byli tak dychtiví do akce, že by se vrhli i na kasárna plná vojáků, jen aby mohli rychle ventilovat v sobě zadržovanou agresi.

„Nesmíte Kellyho zranit. Chci jednoho muže na každou jeho paži a nohu a jeden bude přidržovat jeho hlavu.

Nenechte se od něj pokousat. Ponesete ho obličejem dolů.

Nedávejte mu žádný roubík, jestli bude křičet. Okamžitě ho převezeme do cely předběžného zadržení k výslechu.“ Bylo chladné ráno, a když mluvil, stoupaly mu obláčky páry od úst. Všiml si, jak muži před ním těžce dýchají. Čím déle k nim mluvil, tím více byli nedočkaví pustit se do akce.

Vycítil, že už je bude muset brzy nechat jít. „Je důležité, abyste ho nijak nezranili.“ Nikdo nepromluvil. „Bude veden před očima novinářů a nechci na něm vidět stopy násilí.“

Stále mu beze slova naslouchali. „Okamžitě, až ho vynesete, nastoupí po vás mládenci ze soudní laboratoře, prohlédnou jeho pokoj a vezmou s sebou cokoliv, co by mohlo být použito jako důkazní materiál. Musíte je také chránit.

Potřebujeme mít také důkazy, rozuměli jste?“ Jen beze slova přikývli.

„Dobře,“ skončil Molloy, „oblečte si to na sebe.

Vyjíždíme přesně v šest.“ Zkontroloval své hodinky a pobídl ostatní muže, aby to také udělali. V ranním šeru byly všechny sedmadvacetery náramkové hodinky nařízeny na stejný čas, na pět hodin a čtyřicet osm minut. Všech dvacet šest mužů odešlo do šatny, aby se převlékli do ochranných obleků. Nevyměnili mezi sebou ani jediné slovo, ani jediný pohled. To ticho nahánělo strach. Molloy chvíli mluvil do vysílačky a za pár minut slyšel přijíždět čtyři policejní dodávky. Zastavily před budovou, přední i zadní okna byla chráněna ocelovou sítí. Dodávky byly černé, jen na bocích a na střeše byl velkými bílými písmeny namalován nápis POLICIE. Čtyři řidiči najednou vystoupili z předních kabin a otevřeli boční dveře dodávek. Dveře byly pečlivě namazány a bezhlučně se otevřely.

„Dobře, jdeme na to,“ řekl Molloy a skupina se rozdělila. Všichni měli na hlavách černé ochranné helmy s hledím zvednutým nahoru. Pod černými overaly měli všichni muži ochranné obleky. V ruce drželi ochranné rukavice, které je měly ochránit před poraněním použitou jehlou, rozhodující okamžik se blížil.

6:00

Dveře se pomalu zavřely a čtyři dodávky vyjely na Harcourtskou ulici. Tam už také čekal Jim Clarke na zadním

sedadle neoznačeného policejního vozu. Za volantem seděl Moss Kavanagh. Dveře u spolujezdcova sedadla byly otevřené a za chvíli se u nich objevila postava Tonyho Molloye, rychle nastoupil do vozu a Kavanagh se rozjel za policejní kolonou.

„Jsou připraveni,“ oznámil pochmurně, „a nadržení jak sám ďas.“

Clarke se naklonil dopředu, svou nemocnou nohu si pro pohodlí odsunul stranou. „Varoval jsi je, že ho nesmějí zranit?“

Molloy se neotočil, oči měl upřené na černé auto před sebou. „Jistě, nedělej si starosti. Vědí přesně, co mají dělat.“

Pravou rukou si otočil zpětné zrcátko. „Za deset minut bude po všem,“ sliboval. „Za deset minut.“

Kolona rychle projela opuštěnými ulicemi, minuli St.

Stephen’s Green a pak jeli dolů Dawsonovou ulicí a okolo Mansion House. Vyplašili holuby a straky peroucí se mezi odhozenými odpadky na ulici. Clarke necítil takové napětí už mnoho let a pevně se držel sedadla před sebou. Ve zpětném zrcátku zahlédl Molloyovu ustaranou tvář, odvrátil se a díval se oknem ven. Míjeli malé obchody, když odbočili do ulice Nassau, a jejich rychlost se zvyšovala, když se blížili k Hillcourt Mansions. Tady se k nim připojila další policejní dodávka, měla neprůhledná kouřová skla a přes ně ocelovou síť, vezla soudní znalce.

6:15

Zakrátko přijeli k bráně Hillcourt Mansions. Všechny vozy s vypnutými motory vjely neslyšně dovnitř. Dvůr a jeho okolí byl opuštěn, kam oko pohlédlo, tam se povalovaly odpadky, krabice od jídla, plechovky, láhve a v ranním vánku všude kolem poletovaly kusy papíru. Dvorek byl ze tří stran obklopen špinavými sešlými zdmi pokrytými graffiti, na každém konci bylo schodiště. Nikde nebylo nikoho vidět ani slyšet, všichni ti, kteří tu holdovali drogám a zločinu, ještě spali.

6:18

Dveře policejních dodávek se otevřely a muži dychtiví akce z nich rychle vystoupili. Clarke je sledoval ze svého vozu, vůz byl zaparkován napříč ve vjezdu, aby znemožnil případný útěk. Jeho dech mu zamlžil okno, rychle ho stáhl dolů. Dvacet šest černě oblečených postav přeběhlo přes betonový dvorek, každý z mužů zaujal svou předem určenou pozici. Muži z elitního oddílu Jízdní hlídky byli v čele a prvních pět už bylo na chodbě ve druhém patře, zaznamenávali čísla na dveřích, když běželi kolem. První z nich se náhle zastavil a ukazoval svým kolegům na dveře.

Každý z nich zkontroloval číslo dveří a umístění, pak všichni souhlasně přikývli a akce mohla začít. Micko Kelly

byl prodán minulou noc za dvacet liber, což je mnohem méně, než Micko potřebuje na svou denní dávku. Ve chvíli, kdy byly dveře vykopnuty z pantů, první víka od popelnic bušila na poplach.

6:23

Kelly už byl vzhůru. Napolo seděl na své matraci a rukou kolem sebe hledal něco na povzbuzení. Celou noc ve své mysli bojoval s démony a prohrál. V hlavě měl zmatek, celý se třásl a byl podrážděný. Připadal si neviditelný. Zvedl jednu ruku a zamával si jí před očima. Neviděl ji. Sakra, jsem neviditelný. Jeho uši zaregistrovaly hluk náhle vyražených dveří, pak následoval pláč na drogách závislého kojence a kletby jeho stejně závislé matky, když se snažila bránit vchod do bytu svým ochablým tělem. Chtěl si vzít nůž, ale nemohl žádný najít. Démoni byli najednou zpět, větší než předtím. Už byli v pokoji a šli si pro něj. Sledoval se smíšenými pocity hrůzy a fascinace, jak se černě oblečené postavy k němu blíží. Viděl, jak se k němu natahují černé ruce. Ale Kelly věděl, že je neviditelný. Nemůžou mě vidět, nemůžou si mě vzít, jsem neviditelný. Začal se šklebit, vydal ze sebe klokotavý zvuk, na tváři se mu usadil přihlouplý výraz, nevěděl, co se bude dít dál, ale věřil, že jemu se nic nemůže stát. Pevně v to doufal. Ale když ho uchopil první pár rukou, otřáslo to s ním. Začal řvát.

6:25

„Zvedněte toho bastarda.“ Dva policisté uchopili jeho dlouhé zcuchané mastné vlasy a zvrátili mu hlavu dozadu.

Páry očí ho sledovaly přes ochranné kryty na helmách.

„Zavři tu svou zatracenou hubu nebo ti urazím hlavu.“ Ale Kellyho první výkřiky už stačily probudit ostatní obyvatele v okolních bytech. Kellyho ruce a nohy se najednou ocitly ve vzduchu, jeho tělo se divoce kroutilo, najednou ležel tváří na zemi. Byl zvednut a nesen přes vyražené dveře ležící na chodbě. Vše proběhlo tak rychle, že než se sedmnáctiletá matka vřeštícího dítěte vzpamatovala, slyšela už jen dupot jejich nohou na schodech. Její křik byl náhle utlumen rukou přes ústa a pak byla vstrčena na toaletu a zamčena. Když vynesli Kellyho ven na ranní světlo, skupina soudních znalců už pracovala v jeho pokoji. Ostatních pět mužů zůstalo na svých pozicích, aby je chránili. Vypadali, jako by byli z jiné planety ve svých černých uniformách a s černými helmami na hlavách, všichni měli silné a vysoké postavy a obušky připravené v ruce.

6:37

První obyvatelé vyběhli na dvorek a vykukovali zpoza rohů, nejdříve se jen dívali, nebyli si jistí, co se děje. Pohled

na ně byl skličující. Ztrhané tváře, špinavé a potrhané oblečení, nic nechápající výrazy. Pak, když uslyšeli křik, zpozorněli. To je šťára, napadlo je. Natahovali hlavy dopředu, když viděli, jak nesou Micka Kellyho přes dvůr, zatímco je šest dalších černě oděných mužů doprovázelo, jejich pohyby byly trhavé a nervózní. Malá skupinka obyvatel z přízemí vyšla ven a začala na muže křičet a nadávat jim. Pomalu se k nim přibližovali. Začali házet kameny, hluk do sebe bušících poklopů od popelnic povzbuzoval další a ti se přidávali. První šarvátka začala, když jeden z odvážnějších napadl muže, kteří měli ochraňovat soudní znalce. Obušek tvrdě přistál na jeho hlavě, se zkrvavenou hlavou a s klením muž couvl. Jeho čin povzbudil ostatní a během několika minut se strhla mela.

Bitva začala.

S pytli s věcmi z Kellyho pokoje přitisknutými k hrudi vyběhli soudní znalci na schodiště a pod ochranu svých mužů. Pozpátku jako krabi se posunovali dolů ze schodů, přitom museli od sebe odrážet kameny a láhve, které na ně padaly ze všech stran. Procházeli kolem dveří bytu v přízemí, když se najednou otevřely a objevila se použitá injekční stříkačka a několikrát bodla. Naštěstí jehla neprošla ochranným oblekem. Uniformy byly pořezané, poplivané a otrhané, ale spodní ochranné oblečení vydrželo. Za pár minut už byli venku a zbývalo jen přeběhnout přes betonový dvorek a všechno mohlo skončit.

„Pospěšte si,“ nabádal je Molloy megafonem. „Všichni zpátky do vozů.“

Muži v černých uniformách pospíchali do bezpečí, těsně za nimi se hnal rozzuřený dav. Nálada kolem byla bojovná, krev se jen vařila. Víka od popelnic dál pokračovala ve svém ohlušujícím rytmu, více kamení a láhví létalo ve vzduchu. Na dvoře se strhla vřava. Policisté viděli jen zlostné, krví podlité oči, viděli více nožů a více injekčních stříkaček. Mlátili do napřažených rukou. Náhlý hlasitý zvuk policejních sirén na chvíli omráčil bojovný dav a policisté rychle zmizeli v bezpečí svých vozů. Třicet šest minut potom, co se dveře dodávek otevřely, se teď se slabým bouchnutím opět zavřely a kolona vozů vyjela na ulici, pryč od běsnícího davu za nimi.

6:54

Micko Kelly byl úspěšně zadržen a umístěn na celu.

Nerozuměl slovu z toho, co mu bylo řečeno.

Kolona se vracela zpět pomalým ranním provozem, houkající siréna zastavila všechen provoz před nimi a za nimi zanechala chaos. Jeden z policistů držel v ruce neotevřenou plechovku piva Heineken. „Bože, to jsou ale blázni,“ pousmál se, „házeli po nás plnými plechovkami.“

Ostatní se zasmáli.

Na předem určeném místě se jedna dodávka oddělila a zamířila k budově městského vězení. Uvnitř byl omráčený a vyděšený Micko Kelly, třesoucí se po celém těle. Byl podrážděný, jak mě k čertu mohli dostat, vždyť jsem neviditelný? Ležel tváří dolů. Jeho nohy, ruce i hlava byly v pevném sevření silných paží. Jeho čelo ani jednou neposkočilo na podlaze, když jeli po silnici plné děr, tak silný byl stisk vzadu za jeho krkem. K čertu, co se děje?

Krátce po osmé hodině ráno, ve čtvrtek 14. května, zatímco slunce zářilo nad městem, byl Kelly brutálně strčen do cely předběžného zadržení ve druhém patře Bridewellského vězení. Cela na něj čekala už vyklizená, nic, ani pokrývku, ani polštář mu v cele nenechali. Když se za ním ocelové dveře zavřely, Kelly se odplazil do kouta a tam si sedl. Přitáhl si obě kolena k hrudi a opřel si o ně bradu.

Obě ruce si pevně přitiskl k hlavě. Neovladatelně se třásl, byl rozrušený. Silně se potil a jeho vlastní pach ho rozčiloval. Zuby mu o sebe cvakaly. Začínal pociťovat abstinenční příznaky. V břiše cítil sžíravou bolest.

Jimmy, kam jsem se to dostal? Potřebuju dávku, rychle.

Nezahrávej si se mnou, Jimmy. Nutně potřebuju svou dávku. Nemáš nějakej fet?

Ale Jimmy tady nebyl. Obklopovalo ho jen ticho cely, které mučilo jeho drogami zničený mozek.

**********

„Potřebuji mluvit s Arniem Leesonem.“ Jim Clarke byl v recepci dublinské Soudní vědecké laboratoře ve Phoenix Parku. Sledoval soudní znalce jako stopovací pes, nenechal je vydechnout.

„Přišel jste moc brzy.“ Arnold Leeson, vedoucí laboratoře, byl vysoký štíhlý muž v bílém plášti. Jeho prořídlé vlasy byly šedivé. Podezřívavě si změřil skupinku přicházejících a rozhodl se, že teď není čas na zdvořilosti.

„Co to má znamenat?“ jeho hlas se změnil z příjemného na bručivý pracovní tón. „Co je v těch pytlích?“

Soudní vědecká laboratoř zabírala celé jedno patro nové kancelářské budovy, kterou obklopovaly starší viktoriánské domy. Velká okna s výhledem na hřiště sem propouštěla hodně světla. Každé oddělení mělo svou specifickou funkci, jedno pracovalo jen s narkotiky, druhé se střelnými zbraněmi, další se soustředilo jen na zkoumání vláken, krve a semene. Když Clarke následoval muže dlouhou chodbou, všiml si, jak rozdělují pytle s věcmi z Kellyho bytu do různých místností. Nakonec došli k zamčeným dveřím, které někdo rychle odemkl. Byla to malá, dobře osvětlená místnost s dlouhými stoly. Oblečení, které měla Jennifer Marksová na sobě v době vraždy, tu bylo rozloženo na stole, každý kus měl své číslo. Diktafon a blok na poznámky byly připraveny uprostřed stolu. V rohu byla otevřená krabice s chirurgickými rukavicemi, jeden latexový prst provokativně

vyčníval ven. Clarke rychle přejel očima po oblečení a pak zas dveře zavřel a zamkl. Hned vedle už čekala další prázdná místnost na věci Micka Kellyho. Pytle byly položeny na stůl a jejich pečetě rozlomeny.

„Chci vidět jeho oblečení a boty.“ řekl Clarke. Na stole se objevilo zkrvavené tričko. Pak to byly tepláky a dva páry tenisek. Na jednom páru byly nepochybně stopy od krve.

„Jak dlouho potrvá, než budete znát výsledky testů DNA?“

zeptal se Clarke.

„Týden, možná o den méně, když to popoženu,“

odpověděl mu Leeson.

„Tak to popožeňte.“ Clarke se podíval na tři krabice z tvrdého papíru. „Otevřete je.“

Pečetě na krabicích byly rozlomeny a na stole se objevily tři nože. Jeden měl dlouhé a široké ostří, Bowie nůž, a druhý měl velmi úzké, dlouhé ostří. Třetí byl vrhací nůž s perleťovou rukojetí. Na noži s dlouhým úzkým ostřím byla zaschlá krev.

„Nebyl to sběratel?“ zavrčel Leeson. „Co provedl?“

Clarke mu neodpověděl. Prohlížel si části oblečení a tenisky, sklonil se k nim blíž, představil si je jako doličné předměty, vystavené někde v soudní síni v následujících měsících.

„Co udělal?“ nedal se Leeson odbýt.

„Vraždil,“ řekl nakonec Clarke, „zatkli jsme ho pro vraždu Marksové.“

Leeson pozvedl obočí. „Dcery toho chirurga?“

Clarke přikývl.

„Za to bude viset,“ zašeptal Leeson, byl rozrušen.

„Jestliže se do toho vloží John Regan, tak bude viset.“

Clarke zamyšleně našpulil rty.

„Tak abychom se co nejlíp snažili dokázat, že máme toho správného muže, Arnie.“

Leeson ukázal svým perem na zkrvavené tričko a tenisky. „Všechno je tady. Jestliže se bude DNA shodovat, tak ho máte.“

Clarke se zamračil. „Můžete na tom začít pracovat hned dnes?“

Leeson chtěl protestovat. „Dnes na mě čeká moc práce.“

„Já vím,“ řekl Clarke, „ale nic tak důležitého jako tohle.“

„Tak jak to šlo, šéfe?“ Moss Kavanagh na něj čekal u výtahu. „Dobře,“ zalhal Clarke. „Teď potřebujeme výsledky testů DNA.“ Podíval se stranou, byl nesvůj. Neviděl žádné pavučiny na Kellyho teniskách, doufal, že v soudní laboratoři je uvidí.

15 kapitola

8:33

Doktor Frank Clancy měl špatnou náladu od chvíle, kdy vstoupil do své kanceláře ve třetím patře Nemocnice Milosrdenství.

„Co tím myslíte, že je nemůžete najít?“ vyštěkl na sekretářku z archivu potom, co si na svém stole přečetl její vzkaz: Chorobopisy pacientů Mary Hylandové 115CD346

a Jamese Murphyho 224CD579 nejsou v archivu.

„Je mi líto, doktore Clancy,“ odpověděl mu bázlivý ženský hlas, „ale hledali jsme všude. Zkrátka nejsou tam, kde by měly být.“

Clancy se zhluboka nadechl. Jen klid, říkal si, s křikem se nikam nedostaneš.

„Hledala jste v oddělení zemřelých?“ Tentokrát promluvil vlídněji. „Víte, že oba pacienti zemřeli?“

„Oh, ano, tam jsem je hledala celé dopoledne.“

Vysvětloval mu bázlivý hlas. „Byla jsem tam od rána.“

„Dobře,“ řekl už klidně, „možná, že ještě nebyly přeřazeny do oddělení zemřelých a jsou stále na svých původních místech?“

„Tam jsem se také dívala, doktore Clancy. Tam také nejsou.“ Bázlivý hlas teď zněl o poznání směleji. „V

počítači je zaznamenáno, že byly určitě přeřazeny do zemřelých, ale nejsou ani v jednom oddělení.“

Clancy se zamyslel. „Nemohli jste je omylem zařadit někam jinam?“ Nabídl jí další možnost.

„Všichni je hledáme, doktore Clancy, mohu vás ujistit.

Tohle se nám ještě nikdy nestalo.“ Z hlasu zněl opravdový zájem. „Je to velmi zvláštní.“

„Možná,“ vystřelil Clancy naslepo, „má někdo ty chorobopisy půjčené?“

„No, to je to, co si myslím. Ale máme velice přísně dodržovaná pravidla na půjčování chorobopisů.“

„Ano,“ zavrčel Clancy, „to vím.“

V Nemocnici Milosrdenství, tak jako v každé jiné nemocnici, měli velmi přísná pravidla týkající se chorobopisů všech pacientů. Stále přítomná hrozba zanedbání péče znamenala, že se všechny chorobopisy musely schovávat. Ty, ve kterých už deset let nebyl žádný záznam, nebo když pacient zemřel, byly ukládány do zvláštního oddělení. Teplota v místnosti byla pod stálou kontrolou, aby se předešlo zvlhnutí a poškození papíru. Byly případy, kdy právníci lačnící po starých omylech hledali v chorobopisech i dvacet let starých. Když nemůže nemocnice dodat chorobopis, nebo dodá takový, který se rozpadá na kousky a je prakticky nepoužitelný, nevypadá to v soudní síni dobře. Všechny chorobopisy byly konzervovány a chráněny. A co bylo velice důležité, přístup ke starým

svazkům nebo k těm po zemřelých pacientech byl přísně evidován a musela se podat podepsaná žádanka. Po vrácení se celý chorobopis pečlivě kontroloval. Strany byly očíslovány a spočítány. Takhle nemohl nikdo pozměnit záznamy například tím, že by přepsal klinické nebo pooperační zápisy v případě, že by hrozila žaloba pro zanedbání péče. Clancy věděl, že jenom vedoucí oddělení má svůj klíč a může do archivu i po úředních hodinách.

„Dobře, hledejte dál,“ přikázal a zavěsil.

Dnes ráno Clancymu nic nevycházelo.

„Já tomu nerozumím, doktore Clancy. Jsem si jistá, že jsem měla všechny Harryho tablety v lékárničce.“

Spolehlivá a pečlivá manželka Harolda Morella stála ve dveřích do jeho kanceláře a snažila se mu vysvětlit, proč dnes nepřinesla slíbené tablety. S obavou naslouchal jejímu nejistému hlasu. „Vím, že jsem jich měla dost, jsem si tím jistá. Bylo jich dost až do další kontroly u doktorky Speerové.“

„A kdy to mělo být?“ zeptal se Clancy.

Paní Morellová si vyndala svůj malý černý zápisníček a listovala v něm. „Příští měsíc, v pátek 12. června v deset hodin dopoledne,“ četla svůj vlastnoručně napsaný záznam.

„Kardiologická ambulance, doktorka Speerová. Ona mi pokaždé dává tablety.“

Clancy náhle zpozorněl. „Ona vám sama dává tablety?“

Údivem zvýšil hlas. Věděl, že všechny léky určené pro

pacienty nemocnice pocházejí pouze z nemocniční lékárny dole v přízemí.

„Ano, dává mi recepty na jeho léky na anginu pectoris, to jsou růžovo-modré kapsle, ty si pak vyzvednu u nás v lékárně. Jeho ostatní tablety vždycky dostanu tady. Pokaždé dávku jen na 14 dní. Musím sem potom zas přijít pro další.“

Clancy seděl vzpřímeně a poslouchal, nic jiného teď nevnímal, jen paní Morellovou. Snažil se ovládat své vzrušení, zeptal se jí klidným, nevzrušeným hlasem: „Kdo vám dává pokaždé ty tablety?“

„Sama doktorka Speerová. Je to tak milá dáma, že? Ne jako někteří z doktorů, které tu potkáte.“ Paní Morellová se spiklenecky rozhlédla a zašeptala: „Někteří z nich si myslí, že jsou jako bůh všemohoucí. Ale doktorka Speerová ne, ta je opravdová dáma.“

„Ano,“ zamumlal Clancy, byl zamyšlený. „Opravdová dáma, ano.“

„Teď tomu nerozumím, doktore Clancy,“ stěžovala si paní Morellová. „Vím, že jsem jich ještě měla dost. Ale už tam nebyly, když jsem se dnes podívala.“

„Nemohla jste je dát někam jinam, že?“ zeptal se s nadějí.

„Ne, určitě ne. Nikdy je nedávám jinam.“

Když paní Morellová odešla, otočil se ke svému počítači, nejdříve si našel záznam o Mary Hylandové, všiml si, že byla opravdu vedena už jako zemřelá. Pak hledal v

osobních záznamech a zapsal si její adresu, telefonní číslo a nejbližšího příbuzného. Pak si podrobně prošel všechny její záznamy. Byla jejich pacientkou čtyřicet čtyři let, poprvé přišla, když jí bylo dvacet devět let, měla kožní vyrážku, pak se vrátila v padesáti letech se zánětem močového měchýře, který byl úspěšně léčen antibiotiky a pak jí byl měchýř operován. Pak následovala dvanáctiletá přestávka před její další návštěvou nemocnice, stěžovala si na bolest na hrudníku, zvláště při námaze. To byla její předposlední návštěva nemocnice. Byla poslána na nově otevřené kardiologické oddělení a dostala se do odborné péče Lindy Speerové. Zjistit další podrobnosti už nebylo tak jednoduché. Byly sem přeneseny jen základní údaje z tradičních rukou psaných chorobopisů: diagnóza, důležité lékařské a chirurgické úkony, medikace a podobně. Denní klinické záznamy a pozorování jako například krevní tlak, teplota a srdeční rytmus byly k nahlédnutí jen v chorobopisech. V chybějících chorobopisech. Ale přesto Clancy alespoň zjistil, jaké léky jí byly předepsány a jak probíhala její operace. Stresové EKG, koronární angiogram, doporučená operace, bypass. Hledal dál. Zvyšující se obtíže zapříčiněné zvýšením hladiny srdečních enzymů.

Nutná operace. Operující: Dan Marks. Podíval se, kdo operaci asistoval. Opět se objevilo jméno Lindy Speerové.

Co to má, k čertu, znamenat, proč asistuje při operacích?

Ještě jednou si přečetl záznamy. Další pacient s náhlými

předoperačními ischemickými potížemi, které vyvolaly okamžitou operaci. Clancy se opřel ve své židli a přemýšlel, má-li to význam, a když, tak jaký. Díval se na fotografii své ženy a jejich dvou dětí, smáli se na něj všichni z fotografie, kterou měl na svém přeplněném stole. Byl tak ponořen do svých myšlenek, že jim ani neposlal vzdušný polibek, jak to obvykle dělával.

Uvědomoval si, že dnes ráno se ještě více opozdil na vizitu na oddělení a studenti medicíny na něj budou muset čekat ještě déle než obvykle. Clancy se otočil zpět k počítači a znovu si našel, jaké léky byly předepsány pro Mary Hylandovou. Došel až k jejímu poslednímu přijetí do nemocnice. Capoten 125 mg a D/N aspirin 300 mg denně, to byly jediné léky, které měla předepsané. Capoten byl obyčejný nekomplikovaný lék na vysoký krevní tlak.

Vypadá to tak, že D/N aspirin je nejoblíbenější lék Lindy Speerové, pomyslel si a zapsal si přesné datum, kdy ho Mary Hylandová začala poprvé brát. Povšiml si časového rozmezí pouhých šesti týdnů od její srdeční operace k jejímu dalšímu přijetí do nemocnice s agranulocytózou. Uzavřel záznam Mary Hylandové a našel si záznam Jamese Murphyho pod číslem 224CD579 a čekal. Prohlížel si své nehty, zatímco počítač tiše vrčel. Náhle na obrazovce začala blikat varovná červená hvězdička a objevil se nápis, že záznam 224CD579 právě teď někdo používá. Clancy počkal tři minuty a opět vyťukal totéž číslo. Výsledek byl stejný,

červená varovná hvězdička blikala na obrazovce. Chvíli zíral na monitor a pak zkoušel různé variace a kombinace pacientova jména, adresy a data narození, aby získal přístup k jeho záznamům. Ale pokaždé na něj začala blikat varovná hvězdička. Kdo, k čertu, prohlíží tyhle záznamy a v tuhle chvíli? A proč?

Podepřel si hlavu, srdce mu divoce tlouklo, snažil se přijít na rozumné a logické vysvětlení. Co se to tady děje?

Dva obyčejné chorobopisy, do kterých jsem chtěl nahlédnout, náhle a záhadně zmizí, teď si někdo prohlíží jeden z těchto dvou záznamů na počítači. Tohle je zesnulý pacient! To bylo krajně podezřelé. Rychle na klávesnici vyťukal číslo záznamu Mary Hylandové. Opět se objevila červená varovná hvězdička a upozornění, že někdo jiný právě teď záznam používá.

„Pane bože,“ řekl nahlas. Na čele se mu objevil pot.

Právě se ho chystal setřít rukávem svého bílého pláště, když zazvonil telefon.

„Doktore Clancy, našla jsem ty chorobopisy.“

Ta zpráva mu na chvíli vzala řeč.

„Haló? Haló, je tam doktor Clancy?“ Byla to ta žena s bázlivým hlasem.

„Ano, ano. Omlouvám se,“ zamumlal Clancy, jeho myšlenky se rozbíhaly všemi směry. „Právě jsem pracoval s nějakými testy.“ Vymýšlel si.

„Omlouvám se, že vás vyrušuji, ale byl jste tak netrpělivý, pokud šlo o ty dva chorobopisy, tak jsem myslela, že vám radši hned zavolám.“

„Ne, to je v pořádku. Jsem rád, že voláte. Kde jste je našla?“

Nastala krátká pauza. „Po celou dobu byly dole. Někdo je zastrčil až dozadu, nikdy bych si jich nevšimla. Kdybych nesundala všechny chorobopisy z regálu, nikdy bych je nenašla.“

„Ale proč,“ přemýšlel Clancy nahlas, ale okamžitě toho litoval, „by měl někdo jen tyhle dva určité chorobopisy schovávat?“

Žena hned neodpověděla. Po chvíli řekla: „To opravdu nevím, doktore Clancy. Myslela jsem, že budete rád, že jsem je našla.“ Znělo to dotčeně a Clancy se jí ihned omluvil za svou nezdvořilost.

„Moc se omlouvám. Jistěže jsem rád, že jste je našla.

Moc vám děkuji za vaši námahu.“

„Mám vám je přinést nahoru?“

Clancy se podíval na hodinky a zasténal. Opět měl už hodinu zpoždění. „Ne. Máte tam nějaké bezpečné místo, kam ukládáte dokumenty?“

„Ano.“

„Zatím je tam uložte. Přijdu si pro ně později. Nikomu jinému je nevydávejte, ano?“

„Ano, doktore.“ odpověděla žena.

Clancy vstal, upravil si kravatu v zrcadlovém odrazu skleněné stěny, která oddělovala jeho kancelář od oddělení, pak vzal do ruky několik chorobopisů a vyšel na své oddělení. Když odešel, červená varovná hvězdička na jeho počítači zmizela.

16 kapitola

10:52

„Podívej se na mě, Michaele.“ Hlas spíš připomínal sirénu, znělo to jako prosba.

Cela, do které byl dán Micko Kelly, měla 3 metry na 1

metr 80 centimetrů. Byla tu jen úzká tvrdá lavice, na kterou si mohl lehnout, ale nic víc. Nebyla tu ani přikrývka, ani polštář, nic neleželo ani na čistě vymetené mramorové podlaze. Byl tu jen kbelík, který měl posloužit místo toalety.

Stěny byly tři metry vysoké, v jedné bylo malé zamřížované okno jen kousek pod stropem. Sklo bylo silné, tvrzené.

Světlo bylo na stropě připevněno a chráněno takovým způsobem, aby se k němu žádný vězeň nemohl dostat. V

minulosti se už několikrát stalo, že se vězeň chtěl zabít elektrickým proudem, nové upevnění světla to dnes však už znemožňovalo. Jediný přístup do cely byl širokými ocelovými dveřmi. Zevnitř cely na nich nebyla klika. Ve dveřích byl malý otvor tak ve výši očí, aby dozorce mohl nahlédnout do cely a přesvědčit se, že je její obyvatel v pořádku a že se nijak nesnaží vzít si život. Stěny cely byly pokryté graffiti, jmény a daty všech předešlých uvězněných, byly tu jejich připomínky k dozorcům, jejich touhy. Ani jedno slovo nebylo správně napsáno. Většinou to byly

nápisy rouhavé a neslušné. Většinou v prdeli začínaly a také končily. Byly tu nabízeny vysoké ceny za drogy, kokain, heroin a také za jejich těla. Tyto cely už poznalo mnoho těch, co mají co do činění s drogami v Dublinu a jeho širokém okolí. Jeden nápis na stěně volal po uvěznění jednoho muže z Jamajky pro podloudnictví.

Na dveřích, asi dvacet centimetrů pod kukátkem, byl pečlivě namalovaný obrázek Ježíše Krista. Všichni vězni byli před vstupem do cely prohlíženi a nebylo jim ponecháno nic ostrého ani nic na psaní, proto byl tento vyrytý obrázek pozoruhodný tím, že tu vůbec byl, i tím, jak byl detailně zpracovaný. Byl namalován v tradičním stylu.

Ježíš měl dlouhé vlasy na ramena, měl podmanivý povolný pohled, oči měl sklopené dolů a mírně doprava. Měl vousy a knír. Jeho rty byly úzké, obočí husté. Na hlavě měl trnovou korunu a kapky krve naznačovaly, kde mu trny poranily kůži. Jeho pravá ruka, s jakoby odpouštějícím gestem, byla položena na levé straně jeho prsou. Vedle bylo stejně pečlivě namalované srdce s křížem. Okolo něj byla namalovaná další trnová koruna a zřetelně bylo vidět, jak srdce krvácí. Celkový dojem, i když byla kresba místy roztřesená a čáry přetažené, byl nádherný. Byla to tvář trpícího, ale odpouštějícího Ježíše Krista. Pod ním byl vyryt nápis: NÁŠ SPASITEL. Celý obrázek zabíral plochu asi padesáti centimetrů čtverečních. Musel tady být už hodně

dlouho, protože hodně ostatních nápisů do něj zasahovalo.

Ale dojem trpícího Ježíše zůstal neporušený.

„Michaele, podívej se na mě. Mám pro tebe zprávu.“

Hlas byl spíš ženský než mužský, měkký a naléhavý, jemný a svádivý.

**********

„Kontrolujte toho bastarda každých pět minut,“ nařídil seržant mající dozorčí službu, když za Mickem Kellym zapadly těžké ocelové dveře cely. „Nic se mu nesmí stát, rozumíte?“ Tři dozorci přidělení na druhé oddělení přikývli.

Nebyli si jisti, kdo vězeň je a co udělal, ale z přivítání, jakého se mu tady dostalo, usoudili, že mají co dělat s někým, kdo se nechvalně proslavil. Souhlasili, že budou jeho celu sledovat každé tři minuty. Vězni si dokáží s geniální vynalézavostí vymyslet, jak provést sebevraždu mezi dvěmi pětiminutovými kontrolami.

„Co dělá?“ zeptal se seržant po prvním nahlédnutí do cely. „Nic moc, stočil se v rohu do klubíčka. Skoro se nehýbe.“

„Ale dýchá?“ Jeho hlas zněl polekaně.

„Určitě. Viděl jsem, jak si rukou prohrabuje vlasy.“

Seržant si s úlevou vydechl a zapsal přesný čas pozorování do velké knihy. Zápis byl napsán roztaženým písmem s širokými kličkami a kudrlinkami.

Další zápis za tři minuty: „Hodně zívá a kýchá, ale stále sedí v rohu.“

Za další tři minuty: „Škube si za oblečení, jako by z něj trhal chlupy.“

„Jinak se vůbec nepohnul?“

„Ne, stále sedí v tom rohu.“

O tři minuty později: „Musí být asi pořádně nastydlý, hodně kýchá a teče mu z očí.“

Na seržanta to neudělalo dojem.

„Kašli na něj.“

**********

„Podívej se na mě, Michaele. Jsem tvůj bůh, Ježíš Kristus. Mám pro tebe zprávu.“

Jako první příznak drogou vyvolaného šílenství slyšel Micko Kelly hlasy ve své hlavě. Potřásal hlavou ze strany na stranu, aby se zbavil toho hlasu, bál se zvednout oči. Všiml si obrázku vyrytého na dveřích cely ihned, jak se za ním dveře zavřely, ale od té doby se na něj nepodíval. Přitáhl si kolena těsněji k hrudi a ruce si pevněji přitiskl na hlavu a na uši. Jdi pryč! Jdi pryč!

**********

„Vstal a chodí po cele, něco si pro sebe brebtá.“

Seržant zanesl zápis do knihy. „Nemá tkaničky na botách nebo něco takového?“ zeptal se znepokojeně.

„Není tam nic, na čem by se mohl oběsit,“ odpověděl dozorce. „Neví, co dělá. Když jsem se na něj díval, měl na tváři přihlouplý úsměv.“

To seržanta otrávilo, věděl, jaké obvinění je proti němu vzneseno. „Ten bastard,“ zavrčel a dokončil své kličky a kudrlinky.

**********

„Michaele, ďábel přichází. Už je za dveřmi. Nesmíš ho nechat, aby tě odvedl.“

Kelly se teď fascinovaně díval na obraz trpícího Krista.

Viděl opravdovou krev, jasně červenou, kapající z trnové koruny na hlavě a kolem srdce. Viděl, jak se tenké rty Ježíše Krista pohybují, jeho husté obočí se hýbalo nahoru a dolů.

Opravdu slyšel jeho hlas, měkký, ženský a ošidný, jeho naléhavá a prosebná slova. Také viděl, jasně a zřetelně, pronikavý pohled trpícího Krista, když zvedl své sklopené oči a podíval se na něj. Micko Kelly prožíval svůj „zážitek“, tak drogoví konzumenti nazývali své halucinace.

„Ďábel přichází, aby tě odvedl do pekla. Budeš se tam smažit a nikdo tě neuslyší. Slyším jeho kroky. Už ho cítím.

Nenech ho, aby tě odvedl, Michaele.“

„Nenechám, zatraceně, nenechám!“ křičel Kelly, třásl se a potil a divoce sledoval dveře cely. Po celém těle mu naskočila husí kůže. Slyšel, jak se malý otvor na dveřích otvírá, a všiml si oka, které se na něj dívalo. Bylo to ďáblovo oko. Ďábel už si pro něj přišel. Ďábel si ho prohlížel, odhadoval ho, plánoval, jak ho odnese.

„Zatraceně, ty mě nedostaneš, bastarde.“ Jeho křik byl slyšet až na chodbu a dozorce začal mít strach o svého svěřence.

Vrátil se k seržantovi, aby mu to ohlásil.

**********

„Až ďábel přijde, musíš ho zabít.“ Rty se rychle pohybovaly, kapky krve padaly jako déšť, intenzivní pohled trpícího Krista ho probodával. Jeho představa teď opustila své místo na dveřích a přišla do kouta, kde Kelly seděl, potil se a třásl. Jeho odpouštějící ruka se teď nad ním výhružně třásla. Zdálo se mu, že je v cele horko, jako by už byl v pekelném ohni.

„Až ďábel přijde, musíš ho zabít.“

„To udělám,“ zašeptal Kelly, pocit hrozící záhuby projel jeho tělem jako bouře. „Zabiju toho grázla, než mě dostane.“

Jeho tělo se třáslo a bylo celé zmáčené potem. Srdce mu divoce bušilo. Měl ucpaný nos a opakovaně kýchal. Z očí mu tekly slzy.

**********

„Bude lepší, když otevřete dveře a zkontrolujete ho.

Dejte si pozor, ať vás nekousne, bere drogy.“

Dozorci si vyměnili unavené, rezignované pohledy.

„To nám tak ještě scházelo,“ stěžoval si jeden z nich.

Navlékli si ochranné rukavice a šli k cele. Z ostatních cel slyšeli klení, křik a nadávky, ale nic z toho se nedalo srovnat s naříkáním, jaké slyšeli z Kellyho cely. Byl to nářek raněného zvířete, zvířete chyceného do ocelové pasti, čekajícího, až ho lovec dorazí. Znělo to jako naříkání zvířete hryzajícího své vlastní maso, aby mohlo uvolnit svou tlapu ze sevření. Dozorci se zastavili a naslouchali.

„Jak nějakej prašivej pes,“ řekl jeden z nich.

**********

„Ďábel už jde, zab ho!“

Hluk klíče v zámku upoutal jeho pozornost a Kelly se připravil k boji. Posadil se na zadek v nejvzdálenějším koutě ode dveří. Prsty u nohou měl napnuté, byl připraven vrhnout se na kořist. Levou rukou se přidržel tvrdé lavice. Ďábel si ho neodnese bez boje.

„Zvedni se, prašivý bastarde,“ řekl dozorce, který první vstoupil do cely. Postoupil o dva kroky dopředu, jeho dva kolegové hned za ním. Všiml si pěny na Kellyho rtech, jeho

divokého, šíleného pohledu. To vše ale zaznamenal o zlomek vteřiny pozdě.

Místo dozorce viděl Kelly postavu s rozštěpenými kopyty, s černou tváří a s rohy na čele a po stranách jeho hlavy. Viděl, jak mu z očí a úst šlehá oheň. Ďábel se smál a natahoval po něm své dlouhé scvrklé pařáty s dlouhými ostrými drápy.

„Vstaň, bastarde,“ poručil dozorce.

„Je to ďábel. Zab ho.“

Kelly vyskočil jako leopard na svou kořist. Jeho dlouhé nehty se zaryly do dozorcovy tváře, jeho zuby se mu zakously do kůže na krku, kde měl rozepnutou košili.

„Áaahh!“ křičel dozorce a divoce tloukl do jeho těla.

„Áaahh!“ Naříkal, když cítil, jak nehty trhají kusy kůže na jeho tváři a zuby se mu zakusují do krku. Cítil, jak mu jeho vlastní teplá krev teče po krku dolů a pomalu klesl na mramorovou podlahu.

„Přestaň, bastarde!“ křičel druhý dozorce a snažil se otevřít Kellyho čelisti. Ale Kelly držel pevně. Zakousl se do toho ďábla, cítil jeho oheň uhasínat mezi svými zuby, cítil úlevu, když se ďáblova síla vytrácela. Najednou ucítil na těle bolest. Když se rány obušků snesly na jeho hlavu a záda, šílený Micko Kelly zvedl hlavu, aby se podíval na své mučitele. Jeho zkrvavená, zpěněná ústa a divoký pohled je šokoval. Nebylo pochyb, byl to pohled šílence, měl skelné, do žluta zbarvené oči. Jako zvíře s kořistí v zubech, když

vychutnává její pomalé umírání. Kelly uvolnil svůj skus a zasmál se. Bylo to zvířecí hysterické zavytí, které se rozléhalo až na chodbu a rázem umlčelo všechny v okolních celách.

„Dobrý bože,“ seržant nemohl uvěřit svým očím.

Rozezněl se poplašný signál a z ostatních oddělení přibíhali dozorci do druhého patra. První, co viděli, byla postava v uniformě dozorce, v bezvědomí a pokrytá krví, jak byla vytažena z cely ven. „Oh, milosrdný bože!“

Dva dozorci stáli nad Kellyho přikrčeným tělem, obušky připravené k ráně. Odplazil se zpátky do kouta, obličej měl zalitý krví a kolem úst měl pěnu. Krev a kusy kůže měl za svými nehty. Střídavě se smál a naříkal, rukama si přejížděl nahoru a dolů po rukách a nohách, jako by se chtěl přesvědčit, že jsou stále připojeny k jeho tělu. Vydal nervózní klokotavý zvuk, pak se jeho výraz náhle změnil, když uviděl seržanta. Další postava vešla do cely.

„Ďábel je zpátky.“

Těsně předtím, než za nimi zapadly ocelové dveře cely, se Micko Kelly připravil k dalšímu skoku.

11:17

„To je neuvěřitelný.“ Hlas na druhém konci linky mobilního telefonu téměř křičel. „Trochu pomaleji, proboha,“ naléhal Moss Kavanagh.

Jeho policejní vůz právě pomalu projížděl ranní špičkou dublinskými ulicemi. Jim Clarke na zadním sedadle nevěnoval moc pozornosti Kavanaghově konverzaci. Tony Molloy na předním sedadle zíral ven z okna. „Co se děje?“

zeptal se.

Kavanagh držel volant jedním loktem a druhou rukou jim dával znamení, aby ho nevyrušovali. Molloy odtrhl svůj zamračený pohled od pekařské dodávky. „Kdo je tam?“

Kavanagh ztrácel trpělivost. „Tomu nevěřím.“ Hlas na druhém konci mu říkal, že by radši měl. „Kam ho vezou?“

Molloy zaslechl jen nesrozumitelné šumění hlasu. Kavanagh okamžitě zapnul sirénu a vybočil z řady, aby mohl předjet dlouhou kolonu vozů. Jen těsně se vyhnul otevřenému výkopu a rozehnal partu pracujících dělníků, jel dál a ignoroval jejich hrozící pěsti a nadávky.

Teprve teď se Jim Clarke na zadním sedadle začal zajímat o to, co se vlastně stalo. „Co se děje, Mossi?“

Kavanagh zachytil jeho pohled ve zpětném zrcátku.

„Nebude se vám to líbit, šéfe.“

Vězeňský doktor byl šokován, když procházel kolem skupiny shromážděné před celou Micka Kellyho. První dva dozorci chodili nervózně sem a tam, v rukou stále svírali zkrvavené obušky. Ostatní čtyři, stejně nervózní, byli připraveni zasáhnout. Všichni si svlékli saka od uniformy, bylo jim horko, uvolnili si kravaty a rozepnuli si límečky u košilí. Čekali u otevřených dveří. V cele byl seržant, velký

muž s mohutným břichem a bradkou zastřiženou v tureckém stylu. Neustále si otíral kapesníkem čelo, mluvil pomalu a klidně. Na tvrdé lavici seděl Kelly. Jeho kotníky byly spoutané řetězy jen asi třicet centimetrů dlouhými. Ruce měl připoutány k širokému koženému pásku, který měl pevně utažený kolem pasu. Vzadu byl pásek pevně přichycen k lavici. Takto byl Kelly totálně znehybněn. Přes obličej měl nataženou koženou masku, která byla řemínky připevněna také k jeho pásku. Hlavou mohl jen velmi málo pootočit.

Maska na jeho obličeji měla jen dva malé otvory, byly jimi vidět jeho pichlavé divoké oči.

„Na co potřebuje náhubek?“ ptal se podrážděně doktor zvýšeným hlasem. Tato náhlá změna z klidného ticha rozrušila Kellyho a on se začal třást. Snažil se hýbat hlavou, hýbal nohama a chtěl vstát. Zasténal. Nemožnost pohybu ho ještě více zmátla a vydal ze sebe tak drsné zasupění, že všem okolo ztuhla krev v žilách. Seržant vyvedl doktora z cely a bylo slyšet jen jejich tlumené rozhněvané hlasy. Když mu seržant vysvětlil, co se stalo, doktorův výraz se změnil z rozzlobeného na ohromený, pak z ohromeného na profesionální a z profesionálního na účastný. Opatrně vešel zpět do cely a začal mu sundávat náhubek, stáhl mu masku z obličeje i z rozcuchaných vlasů, za ním stál seržant a ostražitě ho pozoroval, byl připravený doktora ihned odtáhnout stranou.

„Pane Kelly, jmenuji se doktor Hamilton, jsem vězeňský lékař.“ Jeho hlas byl uklidňující. Nebyla v něm ani stopa po hrozbě nebo pokárání. „Chci s vámi mluvit.

Rozumíte mi? Budu vám říkat Michaele, dobře?“

Kelly na něj zíral, ale nevnímal ho. Doktor měl také dublinský přízvuk, ale na hony vzdálený Kellyho společenským kruhům. Kultivovaný a studovaný proti bezprizornímu a zdrogovanému.

Hamilton zaznamenal jeho prázdný pohled, žluté zbarvení v bělmu jeho očí. „Michaele, víte, kde jste?“

Pauza. Jeho oči divoce mrkaly, zpěněná ústa se třásla.

„Michaele, víte, proč jste tady?“

Jeho pohled sklouzl na doktorův nos, ale jako by se díval skrz něj.

Hamilton si toho také všiml. Podíval se dolů a poprvé si všiml krve na podlaze. „Michaele,“ řekl, „víte, co je dnes za den a proč jste tady? Víte, kdo jsou ti muži za mnou?“

Ukázal za sebe na seržanta a dozorce.

„Sám ďábel ho sem poslal. Zab ho.“

„Víte, kdo jste… Áaahhh!“ Hamilton se jen taktak stačil vyhnout jeho zubům. Na své tváři cítil Kellyho dech a kusy zkrvavené pěny, vycítil, s jakou šíleností se na něj chtěl vrhnout.

„Zatracený šílenec,“ vrčel vždy profesionální doktor Hamilton, když si stíral Kellyho sliny ze své tváře. „Dejte

mu ten náhubek zpátky.“ Náhubek byl opět navlečen na škubající se hlavu.

13:45

To odpoledne, zatímco se lidé na ulicích procházeli v odpoledním slunci, měli rozepnuté košile, aby je trochu zchladil vánek, byl Micko Kelly spoutaný a s náhubkem na obličeji nesen chodbou Bridewellského vězení. Na každou končetinu měl jednoho dozorce, jeden přidržoval jeho hlavu a další šel za nimi pro případ potřeby. Kellyho sliny kapaly na podlahu. Na sobě měl stejné oblečení, v jakém byl zatčen, denimové jeansy, černé tričko a černé tenisky.

Už je to mnoho let, co se vezl dvakrát v autě během jednoho dne. Před druhou hodinou, ve čtvrtek 14. května, byl převezen policejním vozem do vězeňské nemocnice pro duševně choré delikventy v Rockdale.

17 kapitola

14:53

„Dane, chci, abyste jako první věděl, že policie zatkla muže podezřelého z vraždy Jennifer.“

John Regan seděl v obývacím pokoji v domě Marksových. Vedle něj seděl jeho speciální poradce, doktor ze zdravotního resortu, mladý šlachovitý muž jménem Flanagan. Naproti nim seděl Dan Marks, vyrovnaný a pozorný, ruce měl před sebou sepjaté. Jeho oči byly upřené do jednoho místa na naleštěném konferenčním stolku z palisandru. Byl neoholený, na sobě měl rozhalenou košili a denimové jeansy.

„Byl zatčen dnes brzy ráno.“ Regan nevěděl o tom, co se přihodilo ve věznici dnes dopoledne, nevěděl, že právě teď byl muž podezřelý z vraždy Jennifer Marksové někde v dopravní špičce v severním Dublinu převážen do Státní kriminální psychiatrické nemocnice. „Než jsem odešel z vládní budovy, mluvil jsem s ministrem spravedlnosti a ten mě ujistil, že komisař je v neustálém styku s vyšetřující skupinou a je potěšen jejími výsledky. Jsou si téměř jistí, že tohle je ten pravý muž.“

Regan opustil vládní budovu před čtyřiceti minutami a doprovázely ho ještě dva vozy se zapnutými sirénami.

Vypadal zachmuřeně, když si sedal na zadní sedadlo svého mercedesu s kouřovými skly a s vlastním řidičem. Doufal, že čekající kameramani a fotografové zachytí jeho náladu.

Další skupinka reportérů je čekala před viktoriánským domem Dana Markse. Když vystoupil z mercedesu, na všechny jejich otázky odpověděl „bez komentáře“ a rychle přešel ke dveřím domu. Sám Flanagan jim dal tip, vysvětlil Reganovi, kteří z nich jsou místní a důležití a kteří jsou z mezinárodních listů a ještě důležitější.

„Vláda se vážně zajímá o tento hrůzný případ. Všichni jsme otřeseni. Je to pro nás šok.“ Odmlčel se a čekal reakci na svá slova.

Dan Marks pomalu zvedl hlavu. Jeho oči byly zarudlé a Regan vycítil, jak hlubokou bolest skrývá pod svou profesionální maskou. „Děkuji, Johne, opravdu oceňuji, že jste sem přišel.“ Marksův hlas postrádal svou obvyklou sílu.

Zněl odevzdaně a unaveně.

„Jak se daří Anně?“ zeptal se Regan, začínal se cítit nesvůj v příliš teplém a tmavém pokoji.

Marks potřásl smutně hlavou a opět sklopil oči. „Moc dobře ne, Johne. Musím jí stále dávat něco na uklidnění, je tak rozrušená. Zdá se, že to má vliv i na její nemoc, dnes ráno byly pohyby jejích rukou a nohou velmi strnulé. Dal jsem jí něco silnějšího. Je nahoře a spí.“

Regan se ihned chopil příležitosti a nabídl svou pomoc.

„Mohl bych vám sem poslat sestru, aby vám pomohla, alespoň na několik dní?“

Marks mu rychle odpověděl: „Ne, to vůbec ne.“ Byl přesvědčivý. „To nebude nutné. Myslím, že bude lepší, když budeme spolu sami, ale děkuji za nabídku.“

Flanagan je přerušil. „Možná by stačilo jen sehnat někoho, kdo by sem přišel na pár hodin denně a uvařil a uklidil?“

Marks potřásl podrážděně hlavou. „Ne, ne, ne. To nebude nutné. Půjde nám to lépe, když budeme sami, někdo cizí by mohl Annu ještě více rozrušit. Je velice temperamentní a tohle už na ni bylo trochu moc.“

Marksův hlas měl najednou zpět svou obvyklou sílu, byl neoblomný. „Jsem si jistý, že to pro nás tak bude lepší.“

Venku na slunci dával Flanagan Reganovi pokyny, než vykročili k mercedesu.

„Neříkejte jim nic jiného, než že vyšetřování pokračuje.

Navštívil jste doktora Markse, jen abyste ho informoval o průběhu vyšetřování. Mluvte energicky, tichým pevným hlasem, dívejte se jen na tázajícího.“ Krátce kývl k čekajícím reportérům. „Nechte kameru, ať sleduje vás, nestavte se jim do cesty a nenechte se ničím vyrušit při odpovídání na otázku. Americké noviny mají velký zájem o tento případ, tak pečlivě volte svá slova.“

Regan se díval dolů, vypadalo to, jako by obdivoval Flanaganovy černé naleštěné boty. „Mohlo by z toho být něco tak velkého, jako bylo soudní přelíčení s Louisou Woodwardovou v Bostonu.“

Flanagan smetl neviditelné smítko z Reganova ramene.

„Řekněte jim, že jsme nabídli rodině všechnu možnou pomoc.“ Na chvíli se odmlčel. „Ne, lepší bude, když řeknete Danovi a Anně Marksovým, dobře?“

Regan přikývl.

„Neříkejte jim, že odmítl.“ Flanagan se opět odmlčel a podíval se na hlouček fotografů a reportérů venku na chodníku za plotem. „Co si o tom myslíte, proč byl tak zatraceně tvrdohlavý a nechtěl nikoho do domu?“

John Regan šel pomalu po zahradní pěšině ke své další příležitosti, kdy se může nechat fotografovat. „Nevím. Ale určitě nechce nikoho cizího v domě. Chtějí být jen sami dva.“ Vykouzlil na tváři vážný a účastný výraz, takový, jaký si schovával pro obtížné záležitosti a pohřby. „Dobré odpoledne, dámy a pánové. Mám teď čas na pár otázek.“

15:42

Frank Clancy si tiskl oba chorobopisy, Mary Hylandová a Jamese Murphyho, pevně k hrudi. Doslova je objímal.

Vymyslel si pár výmluv pro své studenty a sestru na oddělení a zmizel ve své kanceláři ve třetím patře

nemocnice a zamkl za sebou dveře. Rychle dýchal a cítil se trochu roztřesený, posadil se a položil oba chorobopisy před sebe na stůl a prohlížel si je. Věděl, že jejich obsah by mohl být znepokojivý, ale nemohl se přimět k tomu, aby hned začal číst. Vypadalo to, jako by si chtěl tu chvíli vychutnat.

Myslel na to, co se přihodilo za posledních pár dní, objevení třetího případu agranulocytózy, jeho konfrontace s Lindou Speerovou a jeho podezření, že někdo manipuloval se záznamy pacientů. Clancy měl podezření, že agranulocytózu mohly vyvolat léky, které ti tři brali, ale jak věděl, léky jim předepsané byly zcela neškodné a běžně se v nemocnici používaly. Až na D/N aspirin. Ale i ten se dnes běžně používal v Americe, ale znepokojovalo ho to, jakým způsobem se dostával k pacientům. „Malé modré tablety“, jak je popsala paní Morellová, jí byly dány přímo ošetřujícím kardiologem. Velice neobvyklé, pomyslel si Clancy a rýpal nehtem do chorobopisu. Ale také mu dělalo starosti, aby ze sebe neudělal hlupáka, třeba si to všechno jen špatně vykládá a přivolá tím na svou hlavu hněv „pohádkového týmu“. Stejně tak se chtěl vyvarovat konfrontace s ministrem zdravotnictví Johnem Reganem.

Příliš dobře věděl, kolik peněz daňových poplatníků, svého osobního času a námahy vložil Regan do vybudování Nadace Srdce. Clancy věděl, že než vznese jakékoliv obvinění, musí si být stoprocentně jistý. Měl před sebou minové pole, různá obvinění a jejich protiútok, přijde o práci

a může být nemocnicí i žalován. Ne, pevně se rozhodl, potřebuji tvrdá fakta a potom radu od právníků.

Otevřel první chorobopis, měl číslo 115CD346, zemřelé Mary Hylandová a začal číst. Chorobopis byl silný svazek v tvrdých deskách kaštanové barvy, jeho stránky byly častým používáním ohmatané. Na přední straně bylo jméno pacientky, adresa, její registrační číslo a alergie na léky.

Poslední list měl také kaštanovou barvu a byla na něm chronologicky zapsána všechna oddělení, která kdy pacientka navštívila. Dermatologie, chirurgie, kardiologie a nakonec hematologie. Nemohl si pomoci, ale zaplavil ho pocit viny, že to bylo právě jeho oddělení, na které Mary Hylandová přišla se svou nemocí, a on nedovedl zachránit její život. Pomalu otáčel stránky, bez povšimnutí přešel dermatologii a chirurgii a zastavil se u zápisů z kardiologické kliniky. Ihned rozpoznal rukopis Lindy Speerové a pozorně četl slovo za slovem. Symptomy, vyšetření, klinické pozorování, výsledky, její předoperační stav, náhlé zhoršení a potřeba nutné srdeční operace.

Všechno se zdálo být v pořádku. Našel do růžova zabarvenou stránku, na kterou se zapisovaly všechny předepsané léky. Najednou cítil, jak mu srdce buší, a rychle sáhl pro brýle. Nasadil si je a všiml si, že se mu třesou ruce.

V ústech mu náhle vyschlo. Nebylo pochyb: byl tu zapsán jen capoten 125 mg. Nic víc. Žádný D/N aspirin.

Rychle si prohledal kapsy a našel pomačkaný papír, na který si zaznamenal údaje z počítače. Tam stálo, přesně tak, jak si to přečetl na obrazovce, capoten 125 mg a D/N aspirin 300 mg denně. Opět se vrátil k růžové stránce chorobopisu.

Neshodovala se s jeho záznamy z počítače. Clancy rychle obracel listy, až našel zápis o operaci, tentokrát psaný jinou rukou, pravděpodobně zápis udělal Dan Marks. Hledal, kdo z lékařů při operaci asistoval, a našel tu jméno Lindy Speerové. Bezmyšlenkovitě sáhl po telefonu a vytočil číslo operačního sálu.

„Sestro,“ řekl klidným hlasem, rozhodnutý nevzbudit ani stín podezření, „jsem doktor Clancy z hematologie.

Mohla byste mi objasnit pár věcí?“

Sestra ho varovala, že má jen málo času. „Právě začíná operace výměny srdeční chlopně,“ řekla ostře. Clancy zaslechl zvuk nástrojů pokládaných na ocelovou desku a předoperační shon na sále.

„Bude to jen minutka,“ ujistil ji rychle, měl obavu, aby nezavěsila. „Potřeboval bych vědět, jestli doktorka Speerová, víte, koho myslím, to je ta kardioložka…“

„Ano, vím, koho myslíte.“

„Asistuje často při srdečních operacích?“

Malá pauza. „Ne,“ odpověděla sestra udivená jeho otázkou. „Ale teď, když jste se o tom zmínil, co si pamatuji, tak asistuje, jen když se jedná o bypass.“

„Nikdy při výměně srdeční chlopně nebo při resekci aneurysma, nic takového?“ jeho slova zněla nevinně, naprosto bez zájmu.

Další pauza. „Ne, určitě ne.“ Pak sestra pokračovala.

„Vše, co vám mohu říci, je, že si přeje být ihned informována, když pacient čekající na operaci má náhlé potíže a musí být přednostně operován. Jen v těchto případech asistuje. Je tu nějaký problém, doktore Clancy?“

zeptala se. „Je tu něco, co vás znepokojuje? Sledovala jsem ji při asistenci a je velmi dobrá.“

Clancy ji rychle ujistil, že tu žádný problém neexistuje, v žádném případě ne.

„Spolupracuje na těchto případech s doktorem Colmanem,“ dodala ještě sestra. „On dělá krevní rozbory před, během a ihned po operaci a potom každé čtyři hodiny v prvních dnech po operaci.“

Clancy rychle listoval v chorobopisu Mary Hylandové, až našel výsledky rozboru krve z kardiologie. Žádný z krevních rozborů nebyl udělán Stonem Colmanem. „Nemáte ponětí, co analyzuje?“

„Ne, je mi líto, doktore Clancy. V tom vám nemohu pomoci. Myslím tím, že tu na oddělení také probíhá vědecký výzkum. Možná to má souvislost s jejich výzkumem.“

Clancy zaslechl hluk a hlasitý hovor na operačním sále. „Už musím jít. Volají mě, abych se připravila. Budete-li

potřebovat více informací, Zanechte mi vzkaz a já vám zavolám, až budu mít víc času, dobře?“

Zavěsila a Clancy zíral na sluchátko ve své ruce, nebyl o nic moudřejší než předtím. Rozmýšlel se, nemá-li zavolat jiné sestře na kardiologické oddělení, ale rozhodl se, že to neudělá. Byl si jistý, že jeho vyptávaní by ho zavedlo zas zpátky k Lindě Speerové. Opatrně, říkal si, musíš postupovat opatrně. Přes žaluzie na stěně své kanceláře se díval na ruch na svém oddělení, na sestry a lékaře dělající svou každodenní práci. Pacienti byli vyšetřeni, poznámky byly zapsány do chorobopisů, krevní vzorky byly odebrány a všechna pozorování zapsána. Přemýšlel, jestli by neměl na tohle všechno hned zapomenout. Nestíháš svou práci, vidíš spiknutí tam, kde zřejmě žádné neexistuje. Zastav se, než si způsobíš zbytečné trable. Podíval se na hodinky. Bylo téměř půl čtvrté, odhadl, že má nejméně hodinu a půl zpoždění.

Musel se připravit na přednášku, musel porovnat nové krevní vzorky v laboratoři a tři pacienti čekali na jeho návštěvu. Rozhodl se, že si vše musí ještě důkladně promyslet.

16:17

„V Rockdale?“ Tvář Jima Clarka byla bílá vztekem.

„Kdy?“ Právě přijel do Bridewellského vězení a chtěl mluvit se zatčeným.

Seržant mu vysvětloval, co se tu dnes dopoledne stalo.

Ještě stále se třásl. „Kolem druhé hodiny. O převozu rozhodl vězeňský doktor.“ Seržant mu vyprávěl všechno přesně tak, jak se to stalo, a položil před něj otevřenou knihu se záznamy, aby mohl potvrdit každý detail.

Tony Molloy přelétl pohledem zápis a jeho zamračená tvář se ještě více zachmuřila. „Nemohli jste počkat, až přijedu?“

Seržant si povytáhl pásek u kalhot a uvolnil si zpocený límeček u košile. „Vy tomu nerozumíte, on je zatraceně šílenej. Málem zabil jednoho z mých mužů. Nemohli jsme ho tu nechat. Byl nebezpečný sobě i všem okolo.“ V

rozrušení zvýšil hlas. „Byl jak šílenej pes. Doktor se nemohl dočkat, až bude odtud pryč.“

Clarke řekl vztekle: „To mu nemohl dát něco na uklidnění?“ Bolest v jeho noze způsobila, že byl mnohem víc podrážděný než obvykle.

„Zeptejte se ho sám,“ odsekl seržant. „Hamilton ho nechal odtud odvést tak rychle, že se nestačil dotknout nohou podlahy.“

Clarke se otočil a odkulhal k lavici, byl rozladěný.

„Zatracený Hamilton,“ zavrčel. Molloy a Kavanagh se na sebe podívali. „Mossi,“ procedil Clarke přes sevřené zuby, „zavolej na ústředí a zjisti, jestli už nevědí něco nového o školní brašně a oblečení té dívky.“

Kavanagh odešel do tiššího kouta a použil svůj mobilní telefon. Pak se vrátil ke Clarkovi. „Nic, šéfe.“

„Tony,“ Clarke se namáhavě postavil, „běž za Joan Armstrongovou a trochu ji zmáčkni. Musíme najít tu školní brašnu.“ Šel pomalu ke schodům vedoucím ven na ulici.

„Mossi,“ kývl směrem ke Kavanaghovi, „dnes odpoledne spolu pojedeme na venkov.“

18 kapitola

16:37

„Už jsi tam někdy byl?“ zeptal se Moss Kavanagh stísněně. Řídil jejich vůz po okresce, z obou stran ohraničené

vysokými borovicemi do Rockdaleské nemocnice pro duševně choré delikventy v okrese Meath.

Okres Meath byl na sever od Dublinu, cesta do nemocnice trvala si hodinu z centra města. Dnes se teplota vyšplhala na 26 stupňů Celsia. Ve voze dosáhla teplota až třiceti stupňů a oba, Clarke i Kavanagh, se silně potili. Odložili saka a uvolnili si své propocené košile. Clarke se pootočil a opřel se zády o dveře vozu. Vlhké vlasy měl přilepené k hlavě.

Otevřeli všechna okna, aby se dovnitř dostal vánek, a Clarke zahálčivě sledoval okolní zelené planiny. Duben byl hodně vlhký, pozdní květen byl teplý a slunečný a teď tráva rychle rostla a živé ploty se zelenaly.

„Už jsem tam měl dva zatčené,“ řekl Clarke.

„Co udělali?“ Kavanagh o tom chtěl vědět víc a Clarke se pousmál, když vycítil sklíčenost mladšího muže.

„Vraždu. Oba šli před soud, ale do vězení se nedostali.

Oba byli šílení.“

Kavanagh ještě více zpomalil, když se vyhýbal výmolu na silnici.

„Koho zabili?“ Zapnul stěrače a pustil ostřikovač a očistil přední sklo od nalepených mušek.

„Náhodou,“ řekl Clarke a prohlížel si se zájmem přibližující se stěny nemocnice, „oba vraždili v rodině.

Jeden podřízl krk svému otci, protože mu to někdo v rádiu poručil.“

Kavanagh těžce polkl a strhl volant stranou, aby se vyhnul ovci stojící vzdorovitě uprostřed silnice. Až když ovce uslyšela hlasitý zvuk klaksonu, poodešla pomalu do zeleně u silnice. „A co ten druhý?“

Žulové stěny hlavní budovy se objevily před nimi.

Clarke se naklonil dopředu a opřel se rukama o sedadlo spolujezdce, bradu si položil na ruce. „Nebude se ti to líbit, Mossi, zkazí ti to mínění o ženách.“

Kavanagh se k němu prudce otočil. „To byla ona?“ řekl nevěřícně. „Žena?“

„Pěkný druh ženy,“ zašklebil se Clarke, „to ti povím.

Uprostřed noci udusila svoje čtyři děti, když zjistila, že je jí manžel nevěrný s mladou holkou.“

Kavanagh vyřadil na neutrál a nechal vůz volně jet.

„Neděláš si ze mě legraci, viď?“

Clarke potřásl hlavou. Upřeně se díval na poslední metry cesty před nimi. „Určitě ne, Mossi. Když její manžel přišel domů, rozbila mu hlavu kladivem a pak v tom domě seděla tři dny, obklopená mrtvolami.“

Kavanagh zařadil jedničku a mírně zrychlil. „Bože,“

postěžoval si a zaclonil si rukou oči. „Tady musíme trávit takové hezké odpoledne.“ Zastavil před velkými ocelovými vraty. „Jak se dostaneme dovnitř?“

**********

Rockdaleská nemocnice pro duševně choré ležela na patnáctiakrové parcele obklopené lány úrodné farmářské půdy. Ze všech stran byla obklopená devět metrů vysokou a jeden a půl metru širokou betonovou stěnou. Ve stěně byl jediný otvor, devět metrů široký vjezd, který byl zabezpečen šest metrů vysokými ocelovými vraty. Vrata obsluhovali dva muži, kteří seděli v malé budce stěží zvenku viditelné.

Původní budova byla postavena v roce 1880 a byl tady zřízen chudobinec, později tu byl útulek pro mentálně postižené. V roce 1906 stát zakoupil tyto budovy a 10 akrů okolní půdy a vybudoval tu instituci pro provinilce s duševní chorobou. Budovy byly rekonstruovány v roce 1956 a v roce 1983 tu byly zřízeny rekreační prostory. I přesto to byla víceméně téměř stejná instituce jako na počátku století.

Podstatná část této stavby byla původní, stejně tak přetrvávaly stejné názory lidí z blízké vesnice, „Rock“, jak instituci říkali, pro ně bude vždy blázinec.

Kavanagh krátce stiskl klakson a za chvíli se objevil vysoký, rozložitý člen ochranné služby. Zastavil se za vraty,

prohlédl si jejich poznávací značku a pak jejich tváře. Pak na ně zavolal, aby se identifikovali, a hned odešel zpět do budky. Clarke a Kavanagh čekali a potili se. Doléhaly sem zvuky ze vzdálené farmy, včely bzučely a kroužily kolem lučních květů. Muž z ochranky se vrátil zpátky a otevřel jim vrata. Se zdánlivou lehkostí se vrata otevřela, byla odsunuta stranou jen natolik, aby jimi mohl vůz projet. Muž jim pokynul, aby zastavili, a znovu překontroloval jejich doklady.

Kavanagh ho pozoroval, jeho oči si pozorně prohlížely vnitřní nádvoří. „Jsou tady velice opatrní, že?“ Kolem vnitřních stěn, kam až oko dohlédlo, byl na vrcholu zdi v šíři tří metrů připevněn ostnatý drát. Odpolední slunce se odráželo od jeho ocelových hrotů. Devět metrů od vnější stěny byl kolem dokola další plot z ostnatých drátů. V

rozmezí tří set metrů byla rozmístěna světla a kamery snímající každý pohyb na vnitřním nádvoří.

„Počkejte, až se elektronická vrata úplně otevřou,“ muž z ochranky ukázal rukou na druhá vrata, „pak vjeďte dovnitř. Jeďte až k modrým vchodovým dveřím v té šedé budově nalevo.“ Naklonil se k otevřenému okénku a pozorně si je prohlížel. „Už jsem jim dal vědět, že přicházíte.“

Kavanagh zamumlal díky a pomalu se rozjel.

„Bude lepší, když chvíli počkáte,“ radil jim muž a pomalu šel vedle vozu. „Nevjíždějte do vrat, dokud nebudou

úplně otevřená.“ Položil si zlehka ruku na otevřené okénko u řidiče a čekal, až se vrata otevřou, pak se k nim opět sklonil.

Široce se usmíval. „Jinak byste mohli spustit poplašné zařízení. A to bychom nechtěli, že?“ Měl lehký přízvuk, jaký mívají lidé z venkova. „Ne potom, co jsme si užili dost legrace s Jackem Rozparovačem.“ Zasmál se svému vlastnímu vtipu a sledoval, jak od něj vůz pomalu odjíždí.

Bylo dusno, vzduch byl plný mušek, které poletovaly v houfech kolem otevřených oken. Kavanagh sledoval ve zpětném zrcátku, jak se dvoje vrata za nimi zavírají. Přeřadil na dvojku. Příjezdová cesta byla asi sto metrů dlouhá, od ní vedlo několik užších pěšin s ukazateli: zásobování… byty…

tělocvična… knihovna… hlavní nemocnice.

„Víš o tom, že tu mají pětimetrový bazén, plně vybavenou tělocvičnu a dobrou knihovnu?“ říkal Clarke s úžasem, když si vzpomněl, jak dobré vybavení tu mají.

„Opravdu?“ řekl Kavanagh.

Clarke vycítil, že jeho partner je stále stísněný. „Jo, vlastně to skoro vůbec nevyužívají, podle toho, co jsem slyšel,“ pokračoval. „Doktoři mi říkali, že zdejší chovanci tráví celý den tím, že zírají na televizi. Je jedno, co tam právě běží. Simpsonovi, Sesame Street, zprávy, hokej, jestliže se něco hýbe a vydává zvuk, tak se dívají.“

Před nimi se objevila šedá budova a Kavanagh zaparkoval vůz na parkovišti pro zaměstnance.

„Tak pojďme.“ Clarke se namáhavě vysoukal z vozu.

Saka si nechali ve voze a šli k hlavním, modře natřeným dveřím. Z dálky vypadaly jako obyčejné dveře, až na četné rýhy kolem velkého zámku. Rýhy byly kolem zámku do kruhu v průměru tak sedm centimetrů. Oba muži se zastavili a prohlíželi si tu nádhernou viktoriánskou budovu. Budova měla šedé žulové stěny a úzká okna s vysokými špičatými stříškami z břidlicových tašek.

Kavanagh našel starodávný zvonek a zazvonil. Nic se nedělo. Oba si utírali pot z čela a odháněli dotěrné mušky.

Kavanagh už zvedl ruku, že znovu zazvoní, když se dveře otevřely a mladá, hezká dívka se na ně usmála.

„Vy jste od policie?“ Oba přikývli. „Pojďte dál, doktor Dillon se vám hned bude věnovat.“ Otevřela dveře, aby mohli projít, pak se jí v ruce objevil velký svazek klíčů a opět za nimi zamkla. Uvnitř byly dveře kolem zámku stejně poškrábané. „Posaďte se.“

Ukázala policistům na dřevěnou lavici, která stála hned vedle dveří. Bez dalšího slova dívka odešla do prosklené kanceláře a zvedla telefonní sluchátko. Clarke si všiml, jak se na něj Kavanagh šklebí.

„Určitě budeš mít o čem vyprávět manželce,“ řekl.

Kavanagh měl oči upřené na studené bílé dlaždice na podlaze. „Ne v jejím stavu,“ odpověděl. Jeho oči se zastavily u dalších dveří. Tady byly také rýhy kolem zámku.

„Dítě už by se mělo brzy narodit. Nechci, aby předčasně porodila, nebudu ji zbytečně děsit.“

Přítmí a zamřížovaná okna jen ještě přispěly ke skličující atmosféře. Po chvíli uslyšeli klíč v zámku, dveře do chodby se otevřely a vešel jimi soudní psychiatr Patrick Dillon. Na sobě měl modré kalhoty a bílou, u krku rozhalenou košili s krátkým rukávem. Brýle měl zastrčené v náprsní kapse. Zavřel za sebou dveře a opět je zamkl.

Usmál se na ně. „Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat, ale chvíli to trvá, než projdu z jednoho oddělení na druhé. Neustále musím odemykat a zamykat zámky na každých dveřích.“ V pravé ruce držel trojitý kovový kruh s velkými klíči. Krátce si potřásli rukama. „Přišli jste se podívat na pana Kellyho.“

„Přišel jsem, abych ho odvezl zpátky,“ řekl Clarke.

„To by mohl být problém.“ Dillonův hlas byl naprosto klidný.

„Proč?“

„Mohl bych vám to z lékařského hlediska vysvětlovat celý den,“ varoval je Dillon. „Bude lepší, když se podíváte sami.“ Odešel do kanceláře a mluvil s dívkou, hlavy měli u sebe a listovali ve velké knize. Po chvíli se k nim vrátil.

„Než půjdeme nahoru, rád bych vám něco řekl.“ Dillon byl menší než Kavanagh, a když mluvil, pokyvoval hlavou.

„Tohle,“ vysvětloval, „je nemocnice, ne vězení. Moje práce spočívá hlavně v tom, abych pomohl svým pacientům získat

zpátky jejich duševní zdraví, nebo jim pomohl kontrolovat jejich úzkost vyplývající z jejich nemoci.“ Kavanagh se podíval úkosem na Clarka, ale ten ho ignoroval.

„Pokoje tady vypadají jako cely, ale jejich dveře jsou po většinu dne otevřeny a dovolují pacientům, aby se tu volně pohybovali.“ Kavanagh překvapeně otevřel ústa. „Do určitých mezí, jistě.“ Dodal rychle Dillon. „Zdejší obyvatelé jsou nadšeni vším, co přeruší místní každodenní jednotvárnost, a mohou o vás projevit zvýšený zájem.“

Odemkl první dveře. Všichni tři prošli dlouhou úzkou chodbou k dalším dveřím se škrábanci kolem zámku.

„Naši návštěvníci se často pozastavují nad jejich podivnými strnulými výrazy ve tváři.“ Cvak, další dveře byly odemčeny. Klik, cvak a byly opět zamčeny. „Pacienti se na vás dívají, ale vy máte pocit, jako by se dívali skrz vás.

Když na vás mluví, jejich mysl je na míle daleko. To může být způsobeno jejich psychickým stavem, nebo to mohou způsobit léky, které jim dáváme.“ Zastavil se před dalšími dveřmi. Dillon si připravil další velký klíč. „Máte nějaké otázky?“

Clarke se opřel zády o stěnu. Kavanagh jen potřásl hlavou.

„Tohle je velice tiché oddělení,“ pokračoval Dillon.

„Jen zřídka tu máme násilné incidenty. Nepoužíváme obušky, svěrací kazajky nebo jiné podobné prostředky. Naši

zaměstnanci jsou trénováni, jak si poradit v každé nemilé situaci s co nejmenším použitím násilí.“

Kavanagh sledoval klíč, jak se otáčí v zámku. „Díky bohu za to,“ řekl.

Dillon se pousmál. „Obávám se, že Kelly byl ta výjimka, která potvrzuje pravidlo.“ Dveře se otevřely a za nimi byla těžká ocelová vrata. Dillon musel čekat čtyři minuty, až se bezpečnostní zámek zaktivuje. Malá televizní kamera je sledovala. „Tohle je oddělení s maximální ostrahou.“

První, čeho si Clarke všiml, byly rýhy na stěnách.

Chodby, kterými procházeli, byly světlé a čisté, bylo v nich dost denního světla ze zamřížovaných oken. Malba byla čistá a neporušená. Uvnitř oddělení s maximální ostrahou byla malba na stěnách stejná, ale asi ve výšce pasu byla zeď poškrábaná.

Dillon si všiml Clarkova stísněného pohledu. „To je Kellyho práce,“ vysvětloval. „A krátce předtím jsme tu vymalovali,“ dodal zasmušile.

Zvuk jejich hlasů vylákal ven pacienta z dlouhé řady dveří podél chodby. Byl to malý zrzavý muž.

„Doktor Dillon?“ Mluvil hlasitě a pronikavě. Těžce se pohyboval, jako by se brodil. „Necháte mě také někdy jít ven na slunce? Rád bych šel ven.“ Teď si všiml Clarka a Kavanagha. „Přišli jste sem za mnou?“ vyštěkl na ně. „Jste

od novin?“ Podíval se výbojně na Clarka. Mluvil nezřetelně, bylo těžké rozeznat, z jakého kraje pochází.

Dillon zasáhl a odvedl svého pacienta zpět a předal ho bíle oblečenému ošetřovateli. Po chvíli přemluvili malého zrzavého muže, aby se vrátil zpátky do své cely, tam si lehl na postel a nepřítomně se díval do stropu.

„Uškrtil svou sestru, svou matku a jejich psa,“ řekl Dillon.

Když procházeli kolem cel, Kavanagh do každé nahlédl.

Většinou jejich obyvatelé seděli nebo leželi a upřeně zírali na stěny nebo do stropu, někteří z nich si pro sebe povídali.

Cely byly čisté a prostorné. Někteří měli na stěnách přilepené fotografie, jiní zas populární fotbalové hráče.

Jedna cela byla celá polepená obrázky s náboženskou tematikou, na parapetu okna byly sošky svatých. Ze vzdáleného konce chodby najednou uslyšeli řev. To hrozné skučení přicházelo od zavřených dveří, nad kterými blikalo zelené světlo. Dva ošetřovatelé čekali u dveří. Škrábance na stěnách tu byly až do výše hlavy. Kousky rozbitého skla ležely na podlaze. Uvnitř skla byla pro zpevnění ocelová síť.

Dillon odsunul úlomek skla špičkou boty. „Podívejte se na televizní monitor.“

Na stěně byl připevněný třicetiosmicentimetrový monitor. Clarke se na něj podíval se stisknutými zuby. S

použitím dálkového ovládání změnil Dillon obraz na monitoru. Viděli teď obrys přikrčeného těla v malé

místnosti. Teď Dillon zapnul také zvuk. Bylo slyšet zvířecí sténání.

„Tak to je ten váš zatčený, inspektore,“ řekl Dillon.

„Tohle tělo stočené do klubíčka, to je váš podezřelý.“

Chrochtání a sténání náhle ustalo. Skrčená postava se narovnala a náhle Micko Kelly vyskočil do vzduchu a mával kolem sebe rukama. „Chce chytit žárovku u stropu,“

vysvětloval psychiatr. „Tohle je jediná vypolstrovaná cela v nemocnici. Je velká třikrát dva a půl metru. Stěny jsou čtyři metry vysoké a dvacet centimetrů silné, polstrování je potažené lahvově zeleným plátnem a po něm není snadné šplhat. U stropu je jediná zelená žárovka. Televizní kamera je zabudovaná tak, aby nebyla vidět.“

Dillon zmáčkl tlačítko na ovládání a objevil se jiný záběr. Kelly byl jen ve slipech, byly vidět jeho holé nohy a záda. Kamera ho zachytila, když se snažil vyskočit k žárovce. Tato podívaná a její doprovodné zvuky zamrazily, i když bylo na chodbě příjemné teplo. Dillon opět použil dálkové ovládání a objevil se záběr na podlahu cely, Dillon si přiblížil detailní záběr matrace s odkrytou přikrývkou.

„Opět se pomočil,“ řekl. „Půjdeme dovnitř a dám mu sedativa. Pak ho dáme do jiné cely.“

Oba ošetřovatelé odevzdaně přikývli.

Dillon se otočil ke Clarkovi. „Převládající barva v té místnosti je lahvově zelená. Psychologové ji označují jako

uklidňující barvu.“ Pousmál se. „Při jedné příležitosti jsem se nechal zamknout v cele, ale vůbec mě to neuklidnilo.“

Clarke se nuceně usmál.

Dillon opět použil dálkové ovládání. „Pacienti jsou obyčejně umísťováni do této cely, když se stanou nebezpečnými sobě a svému okolí.“ Obraz na monitoru se opět změnil. „Kellymu se povedlo obojí.“

Všichni sledovali monitor. Uvnitř vypolstrované cely vyskakoval Micko Kelly opět ke stropu. Na zlomek vteřiny se před nimi objevila jeho dementní tvář, měl pěnu kolem úst a šílený výraz v očích. Clarke to vše sledoval se smíšenými pocity fascinace a hrůzy. Pak se vztekle otočil a odcházel dlouhou chodbou, zklamaný a podrážděný.

„Ještě jsem ho úplně nevyšetřil.“ Stáli opět na chladných bílých dlaždicích u vchodových dveří a Dillon jim vysvětloval Kellyho stav. Všichni tři se posadili na dřevěnou lavici. Dillon měl v ruce hnědé desky, na kterých bylo silným fixem v rohu napsáno Michael Leo Kelly.

„Přišel sem spoutaný a s náhubkem. Ošetřovatelé si mysleli, že už se zklidnil. Právě mu sundávali řetězy, když ho to popadlo. Šest ošetřovatelů mělo plné ruce práce, než se jim ho podařilo zklidnit. A to jsou speciálně cvičeni pro takové příležitosti. Museli velmi tvrdě zakročit, aby ho zmírnili.“

Clarke si pohrával s knoflíkem u košile.

„Byl zcela psychotický,“ dodal Dillon.

Clarke pozvedl tázavě obočí: „To znamená co?“

Psychiatr přelétl pohledem hustě popsaný list, který vytáhl z desek. „Slyšel hlasy a viděl věci, které neexistují.

Byl velmi agresivní. Jeho křik rušil ostatní pacienty.“

Clarke se s povzdechem opřel. „Co z toho všeho plyne?“

Dillon mu ihned odpověděl: „Může to nějakou dobu trvat, než získá zpět svou příčetnost. Nikdo mu nemůže klást žádné otázky, dokud nebudu přesvědčen, že je v pořádku.“

Nevšímal si Clarkovy zachmuřené tváře. „Budu vás informovat, jaké dělá pokroky.“ Vsunul si desky do podpaží a vstal. „Nejdříve ho musíme zbavit jeho šílenství, abyste ho mohl stíhat.“

19 kapitola

17:37

„Joan, radši bys měla přijít sem do pracovny. Tvůj otec už čeká.“

Joan Armstrongová se vrátila ze školy a našla svou navztekanou matku, jak na ni čeká na příjezdové cestě před jejich dvoupatrovým domem z červených cihel v jižní dublinské čtvrti Sandymount. Všimla si, že také otcův černý vůz značky Lexus je zaparkovaný před vraty do garáže.

Málokdy se vracel domů před sedmou hodinou. Věděla, že ji nečeká nic příjemného.

„Je tu ten muž od policie, který včera telefonoval. Co jsi zase provedla?“ Paní Armstrongová, baculatá dáma s prořídlými vlasy, mačkala v ruce krajkový kapesník. Lehce si jím otřela koutek oka.

„Nic, mami, nic.“ Přesvědčovala ji dcera. „No víš, nevím, co může chtít.“ Ruce se jí třásly, když si sundávala sako od školní uniformy a pověsila ho do úzké skříně v hale.

Její matka ji starostlivě pozorovala a pak ji odvedla do pracovny.

Harold Armstrong byl perfektní bankovní ředitel. Byl vysoký, měl prošedivělé vlasy, jeho oblečení dokonale ladilo s jeho osobností; byl konzervativní, poddajný, mdlý a

nudný. Joan byla jeho třetí dítě, a jak sestra Concepta bystře odhadla, jediná chyba v jeho jinak perfektně uspořádaném životě. Narodila se v době, kdy už dávno nechtěl další dítě, nebyl připravený stát se opět rodičem. Byly s ní jen potíže, byla věčný rebel, byla drzá a vzdorovitá a také rozená lhářka. Její chování se rapidně zhoršovalo, když byla starší.

„Kde bere všechny ty peníze?“ obořil se Armstrong na svou ženu v jedné z mnoha hádek týkajících se jejich dcery.

Zjistili, že je opět opilá. „Už jsem na to moc starý,“ stěžoval si. „Vůbec nerozumím její generaci.“

Nejvíce starostí jim udělal telefonní rozhovor se sestrou Conceptou, varovala je, že se Joan zapletla s drogami. Když jí Armstrong naslouchal, cítil, jak se mu žaludek stahuje úzkostí. „Právě jí bylo osmnáct a myslí si, že už všechno ví a zná,“ řekla jeptiška pohrdlivě. „Ale neví nic.“ Armstrong s ní souhlasil. „Děkuji, sestro.“ Joan měla domácí vězení na další měsíc, vyptávali se jí, kde bere peníze na drogy. Ale nic nového nezjistili.

Za necelé dva měsíce po této události bylo objeveno tělo Jennifer Marksové v Sandymountském parku.

Haroldem Armstrongem to hluboce otřáslo. Vynořily se zvěsti o tom, jak a proč byla zavražděna, a také, že jeho dcera v tom byla zapletená. Proto se ihned rozhodl, když Tony Molloy zavolal, aby si domluvil svou druhou schůzku s Joan, nechat ji policii plně k dispozici, aby ji mohli

důkladně vyslechnout. Doufal, že ji to natolik vyděsí, že si z toho vezme ponaučení a bude z ní opět slušná dívka.

Seděl za psacím stolem ve své pracovně. Stranou kousek od něj seděl Molloy a žvýkal svou tabletu antacidu, na tváři zachmuřený výraz jako obvykle.

„Ahoj, tati,“ pozdravila nervózně Joan a sedla si na jedinou volnou židli, strategicky postavenou před oba muže.

Armstrong si nevšímal jejího pozdravu a ihned začal mluvit.

„Joan, seržant Molloy by si s tebou ještě jednou rád promluvil.“ Odmlčel se. „Chci, abys mu řekla naprosto upřímně všechno, co víš. Můžete si spolu nerušené promluvit. Ani já, ani tvá matka u toho nebudeme.“ Pak vstal, vyšel z pracovny a zavřel za sebou dveře.

Molloy si prohlížel mladou dívku sedící naproti němu, oči měla upřené do klína, obě ruce měla položené na bočních opěradlech židle, pevně je sevřela, aby nebylo vidět, jak se jí ruce třesou. Vypadala tak zranitelně, už to nebyla ta předčasně zralá mladá dáma. Rozhlédl se po pracovně, byly tu rodinné fotografie ve stříbrných rámečcích, na jedné byla Joan při prvním přijímání, malá dívka v bílých šatech, ruce měla před sebou sepnuté jakoby k modlitbě. Podíval se zpět na její teď už dospělou tvář.

„Nebudu tu muset sedět celý den, že?“ Jeho hlas byl tvrdý, jeho oči pichlavé, když se zahleděl do její tváře.

„Minule jsi napovídala spoustu lží, to vím.“ Joan

Armstrongová k němu zvedla pohled a on okamžitě vycítil její strach. „Nevystoupily jste z vlaku ve stanici Sydney Parade, jak jsi říkala, ale jely jste spolu s Jennifer Marksovou až na další zastávku Ringsend, je to tak?“

Nepatrně přikývla. „Možná, že bys mi ráda řekla, co se doopravdy stalo? Mám výpovědi několika svědků, mezi nimi jsou i tvé spolužačky, tak to na mě raději nezkoušej a řekni mi všechno. Stejně už všechno víme, potřebuji to od tebe jen potvrdit. Dobře?“ Zapnul nahrávání a mikrokazeta se začala pomalu otáčet. „Začni tím, jak jste vystoupili v Ringsendu z vlaku.“

Třesoucíma se rukama si Joan Armstrongová stáhla sponu z vlasů vyčesaných vzadu do ohonu a potřásla hlavou.

Pak si je prsty opět sčesala dozadu a upevnila sponu. Pak promluvila.

„Šly jsme do hospody u Balfa, kvůli drogám. Jenny brala drogy a já jsem tam často šla s ní jako, víte, jen tak, aby tam nemusela sama.“ Měla tichý a odevzdaný hlas, ale Molloy ji okamžitě přerušil.

„Nezkoušej to na mě, Joan, tyhle nesmysly můžeš vyprávět svým rodičům, ale mně je nevěš na nos. Nezáleží mi na tom, jestli taky bereš ty zatracený drogy, nebo ne, rozumíš? Ale neurážej mou inteligenci tím svým nevinným já nic, jenom jsem šla s ní.“

Dívka se přestala ovládat a celá se roztřásla, pak spustila.

„Šly jsme do té hospody a čekaly jsme, až se ukáže Jennifeřin dodavatel. Ten muž jí vždycky přinesl, cokoliv chtěla, a pokaždé se scházeli tady.“

Molloy si všiml, že její vyhýbavé výrazy jako „víte, no“

a „to je fakt divný“ najednou zmizely. Potřebuje to dostat ven a ulevit svému svědomí, pomyslel si.

„Taky tam byl ten vysoký s tetováním na čele, taky určitě čekal na svý zboží, no a ona si s ním začala.“

Molloy ji přerušil. „Co to znamená, že si s ním ‚začala‘?“

„Sedla si k němu, pila z jeho sklenice a taky potahovala z jeho cigarety a tak.“

Molloy nepatrně přidal na hlasitosti u magnetofonu.

„Jak přesně vypadal?“ Následoval podrobný popis Micka Kellyho.

„Odešla jsem kolem šesté. Už tak jsem měla zpoždění, musela jsem odejít. Jenny tam s ním ještě zůstala.“

„Dostala něco?“

„Ne. Její obvyklý dodavatel se neobjevil. Ale ten tetovaný jí něco dal, nevím, co to bylo. Řekla jsem jí, že musím jít, ale ona řekla, že tam ještě zůstane a půjde sama později.“

„Tak jsi jí nechala v hospodě s tím velkým tetovaným?“

„Jo. Je to tak.“

Hospoda u Balfa, jak potvrdila Joan Armstrongová, byla oblíbené místo mladých lidí toužících po drogách.

Dodavatelé z vnitřního města se přesouvali sem do bohatých okrajových čtvrtí, vydělali tu víc peněz a policie si jich tu nevšímala. Ta hospoda byla nejoblíbenějším místem Jennifer Marksové. A Joan Armstrongové také. Často sem chodili po škole a o víkendech.

„Kam jste chodívaly kouřit nebo pít? Nebo jste se vždy opily a zfetovaly v té hospodě?“ Molloy si také dělal pro sebe poznámky do bloku.

„Ne. Obvykle jsme šly do parku.“

Molloy zvedl hlavu. „Do jakého parku?“

„Sandymountského parku.“

Molloy přestal psát a zadíval se do očí Joan Armstrongové. Všiml si, že teď už neměla strach, její nejistotu vystřídal pocit důvěry, mluvila pravdu. „Chodily jste do parku pravidelně?“

„Jo, vždycky o víkendu a taky někdy po škole. Je tam stará dřevěná bouda, v té jsme sedávaly.“ Její hlas byl teď mnohem jistější.

Molloy si zkontroloval své poznámky, pak otočil kazetu a opět zapnul nahrávání. „Když jsme našli tělo Jennifer Marksové, neměla na sobě svou školní uniformu.“ Joan nečekala na další otázku. „Převlékla se na toaletě v hospodě.

Pokaždé jsme to tak dělaly, abysme nebyly tak nápadný.

Víte, co myslím, děvčata z kláštera v hospodě plné feťáků.“

„Co pak udělala se svou uniformou?“

„To, co jsme vždycky udělaly, nacpaly jsme ji do školní brašny.“

Molloy si všiml, že teď už řekla my raději než ona. „Ale její školní brašna se v parku nenašla.“

„Já vím.“

Molloy zvedl překvapeně hlavu. „Co tím myslíš, že víš?

Kde je teď?“

„To bych vám musela ukázat. Jsem si jistá, že je stále schovaná tam, kde si schováváme svoje věci.“

„Zaveď mě tam.“

Rodiče Joan Armstrongové se s úlevou dívali, jak ti dva nastupují do auta. S úlevou proto, že vůz nebyl označený.

„Přivezu ji zpátky za půl hodiny,“ řekl a jeho vždy zamračená tvář se teď usmívala. „Jsme na dobré cestě.“

Dokonce i Harold Armstrong vykouzlil na tváři slabý úsměv.

17:55

Doktor Frank Clancy si čistil skla brýlí cípem svého bílého pláště. Dýchl na ně, opět je přeleštil a pak si je posadil na nos. S povzdechem se podíval na ohmatané chorobopisy na svém stole. Zopakoval si všechna fakta tak, jak jim porozuměl, zatímco si prohlížel leukemický vzorek krve dole v laboratoři. Jako právník v soudní síni probíral všechna pro a proti ve své konspirační teorii. Potom, aby

dostál svým pracovním závazkům, měl hodinovou přednášku z hematologie pro studenty druhého ročníku.

Bylo jedno, že vše nasvědčovalo tomu, že je něco v nepořádku, instinktivně se přikláněl k tomu, že se určitě plete. Jeho strach z následků v případě, že by se mohl mýlit, byl velký. Je to jako minové pole, neustále si připomínal.

Jestliže stoupneš na minu, nemůžeš být překvapen, když utržíš ránu. Opět začal listovat v chorobopisu Mary Hylandová, zastavil se u růžového listu se záznamy všech léků, které měla předepsané. Držel růžový list v prstech a díval se na jediný zápis: capoten 125 mg. Už chtěl list odložit, když si všiml rozdílu mezi stránkou, kterou držel v ruce, a ostatními papíry v deskách. Růžový list vypadal nový. Clancy rychle zkontroloval poslední strany chorobopisu, všechny byly ohmatané a často používané. Byl na nich rozmazaný inkoust, poznámky načmárané na okrajích, dokonce i špinavé otisky palce. Ale růžová stránka byla čistá a nová, neměla ani ohnuté rohy. To ho zneklidnilo. Položil chorobopis před sebe a otevřel kovový vazač, který držel strany pohromadě. Našel malý útržek opotřebovaného růžového papíru. Někdo musel původní stránku vyměnit a dělal to ve spěchu. Někdo manipuloval s chorobopisem Mary Hylandová.

Frank Clancy si otřel čelo rukávem svého bílého pláště.

Někdo se snaží něco skrýt. Clancy se přesvědčil pohledem přes žaluzie, že nikdo není nablízku jeho kanceláře. Pak vzal

malý útržek růžového papíru opatrně do ruky a vložil ho do obálky. Zacvakl kovový vazač a vrátil se k pooperačnímu zápisu. Rukopis byl různý, podle toho, kdo z chirurgického týmu měl službu a prováděl vyšetření i zápis. Některý zápis byl jasný, jiný zas těžko čitelný. Bez obtíží poznal rukopis Lindy Speerové. Ale ten zápis, který hledal, tu poslední informaci, kterou potřeboval, aby si mohl dotvořit obraz ve své mysli, nemohl stále najít. Pak si všiml mezery na jednom řádku, kousek tam byl vymazaný speciálním perem.

V denních záznamech byla rukou psaná poznámka o stavu Mary Hylandové v době, kdy byla převezena z jednotky intenzivní péče na běžné oddělení. Společně se zápisem o jejím krevním tlaku, teplotě a pulsu zapsal vyšetřující lékař tuto poznámku: pokračovat v léčbě capotenem 125 mg denně… a tady následovalo prázdné místo, které neslo stopy po speciálním peru, zmizíku. Přidržel si stránku před očima a rozsvítil lampu na svém stole, pak se mu podařilo přečíst vymazané místo, na papíře byly vytlačené rýhy perem… a D/N aspirin 300 mg denně. Aniž by zavřel chorobopis Mary Hylandové, otevřel druhý chorobopis v kaštanově zbarvených deskách, ten, který patřil Jamesi Murphymu, rychle jím listoval, dokud nenašel růžovou stránku se zápisem předepsaných léků. I tento list byl zcela nový.

Otevřel kovový kruhový vazač a opět našel útržek růžového papíru. Stejně jako u Hylandové, podle toho, co četl z Murphyho chorobopisu, ani jemu nebyl předepsán D/N

aspirin. Ale stejně jako Mary Hylandová měl předepsán D/N

aspirin 300 mg denně, když Clancy četl jeho záznamy v počítači. Někdo úmyslně změnil údaje o léčbě těchto dvou pacientů, dělal to ve spěchu a zanechal za sebou stopy.

Otočil se k počítači na svém stole a vyhledal si opět jejich záznamy. Tentokrát už je nikdo nepoužíval a blikající hvězdička se na obrazovce neobjevila. Ještě než se dostal k záznamům o lécích, věděl, že budou také pozměněny. Měl pravdu. Podle záznamů v počítači nebyl ani jednomu z pacientů předepsán D/N aspirin. Clancy se těžce opřel o opěradlo své židle a nepřítomně zíral na modrou obrazovku.

Začal se potit a srdce mu bušilo.

Co se to jen děje?

Podíval se na hodinky. Bylo už deset minut po šesté.

Rychle počítal. Šest hodin deset minut v Irsku, to znamená, že v Chicagu je právě teď kolem poledne. Clancy byl na své postgraduální praxi také v Chicagu a věděl, že v nemocnici, kde pracoval, měli informační oddělení, kde mohli ihned zjistit jakékoliv informace o všech léčivech vyrobených ve Spojených státech. To umožňovalo všem lékařům získat okamžité informace o určitém léku. Tato nepřetržitá služba už pomohla zachránit mnoho životů těm, které přivezli do nemocnice s předávkováním léky a nebo těm, kteří byli přijati s neobvyklými zdravotními problémy po požití neznámých léků. Stačil jediný telefonát a během několika minut jste získali všechny informace o zákonem povolených

i o nezákonných léčivech, o lécích jen na lékařský předpis i o těch, které můžete koupit v lékárně. Rychle nahlédl do telefonního seznamu a už vytáčel číslo.

„Informační drogové oddělení.“ Protáhlý středozápadní přízvuk mu okamžitě zlepšil náladu. Clancy se pousmál, cítil se, jako by byl zpátky v Chicagu.

„Dobrý den,“ řekl a nebyl si jistý, má-li sestře na druhé straně linky prozradit, odkud volá. Slyšel ji tak zřetelně, jako by byla o dvě ulice dál. „Jsem doktor Frank Clancy a volám z Dublinu v Irsku.“ Rozhodl se, že jí řekne jen polovinu pravdy.

„Dobrý den, doktore Clancy. Co pro vás mohu udělat tady v Chicagu?“ Její hlas byl přátelský a ochotný.

„Potřeboval bych jen jednu malou informaci, opravdu,“

začal Clancy. „Právě teď léčím pacienta ze Spojených států a on užívá léky, které u nás běžně nepoužíváme.“ Clancy se rozhodl, že bude lepší vymyslet si tento jednoduchý příběh než zdlouhavě vysvětlovat své teorie a podezření. „Rád bych věděl, je-li možné přesně identifikovat tento lék a má-li nějaké, a když ano, tak jaké vedlejší účinky?“

„Jistě, doktore Clancy. Jen mi řekněte vše, co o tom léku víte, a já vám najdu odpověď, kterou hledáte.“

„D/N aspirin. Mohla byste mi popsat tabletu, jak přesně vypadá a její vedlejší účinky?“

„Malý moment.“ Až z druhé strany oceánu slyšel Clancy přes telefonní linku ťukání klávesnice. „Tady to

máme,“ sestra se opět ozvala za necelé dvě minuty. „D/N

aspirin: jsou vyráběny jen 300 mg tablety. Vyrábí je Cynx Pharmaceuticals v Bostonu, vyrábějí jen tenhle druh, má zpomalené uvolňování účinné látky, užívá se jednou denně.“

„Máte také přesný popis tablety?“ zeptal se ještě Clancy. „Potřeboval bych vědět, jak přesně vypadá.“

Opět slyšel ťukaní vzdálené klávesnice. „Ano, doktore.

Je to oválná žlutá tableta, rozdělená zářezem uprostřed na obou stranách. Písmena CP jen na jedné straně.“

V Clancyho mysli se najednou ozval hlas kulaťoučké a pečlivé manželky Harolda Morella, když mu popisovala léky svého muže: růžovo-modrá tableta, kterou užívá na anginu pectoris. Clancy věděl, že je to capoten, okamžitě ho podle popisu poznal. Ale byla to druhá tableta, „malá modrá,“ která mu teď nikam nezapadala. D/N aspirin, který předepsala a osobně vydávala Linda Speerová, se neshodoval s popisem D/N aspirinu, který vyrábí americká farmaceutická společnost.

„Omlouvám se,“ Clancyho hlas zněl zmateně, také se tak cítil. „Mohla byste to opakovat?“ Připravil si pero, aby si popis léku přesně zaznamenal.

„Ano, doktore. Oválná žlutá tableta, rozdělená zářezem uprostřed na obou stranách. Písmena CP na jedné straně.“

„Jste si tím jistá?“

Její přátelský hlas se najednou změnil. „Doktore Clancy, při své práci si musím být jistá. Lidé mi volají a

chtějí ode mne informace, nečekají ode mne, že si nebudu jistá.“

„Bože, omlouvám se,“ mumlal Clancy. „Ale váš popis se neshoduje s tabletou, kterou tu mám.“

„Pak to tedy není D/N aspirin.“

Clancy zíral na telefon neschopný slova.

„Jste tam, doktore Clancy?“

„Ano,“ řekl Clancy, v hlavě měl obrovský zmatek.

„Chcete ještě slyšet vedlejší účinky?“

Clancy zíral na svůj rukou napsaný popis D/N aspirinu.

„Ne, děkuji, to nebude nutné, děkuji vám. Myslím, že máte pravdu. To není D/N aspirin.“

„Mějte se hezky, doktore. A pozdravujte Dublin.“

18:10

„Tady odbočte doleva a tady hned zase doprava.“ Joan Armstrongová seděla přikrčená na zadním sedadle tak, aby ji nebylo zvenku vidět. Vystrčila hlavu jen tak, aby mohla ukazovat cestu. „Teď jeďte rovně touhle ulicí až ke křižovatce a pak jeďte doprava.“

Molloy projížděl kolem domů z červených cihel s terasami, kolem bytových komplexů, kolem kriketových hřišť a malých obchodů prodávajících různý sortiment zboží od videopřijímačů až po čínská jídla. V této čtvrti byli promícháni opravdu bohatí s těmi, kteří by se jimi rádi stali.

„Vidíte ty nepoužívané parkovací hodiny asi v polovině ulice?“ Joan Armstrongová teď vystrčila hlavu a za Molloyovým sedadlem sledovala ulici před sebou.

Molloy zpomalil a nechal motorku, aby ho předjela po špatné straně. „Kde?“ Pak je uviděl a přejel na druhou stranu ulice a zaparkoval vedle parkovacích hodin. Rozhlédl se po ulici na obě strany, ale nikoho neviděl. Na tabuli pokryté graffiti si přečetl název ulice Mercers Road. Pod ní ležel napůl vysypaný pytel s odpadky. Toulavý pes jej očichával.

„Tichá ulice, že?“

„Proto jsme sem chodily.“

Molloy se ušklíbl a otočil se k ní. „Kde je školní brašna?“ zeptal se rychle, nechtěl, aby jeho úšklebek pokazil její spolupráci.

„Uvnitř.“

„Uvnitř, v těch parkovacích hodinách?“

„Jo, podívejte se tam. Vsadím se s vámi, že ji tam schovala. Tady obyčejně schováváme své školní brašny.“

Joan Armstrongová ho sledovala z vozu. Zrezavělý zámek na parkovacích hodinách lehce povolil. Otevřel dvířka dokořán. Byla tam školní brašna. Vypadala, že s ní zatím nikdo nehýbal. Pavouk už stačil utkat pavučinu přes její přezky. Molloy si navlékl chirurgické rukavice, otevřel kufr svého vozu a vzal odtud velkou krabici na uložení evidence. Opatrně do ní vložil školní brašnu. Pak důkladně prohlédl parkovací hodiny, zvenku i zevnitř. Nic nenašel.

Znovu se rozhlédl ulicí. Nikdo na ulici nebyl, nikoho neviděl ani za okny blízkých domů, nebyl tu nikdo, kdo by viděl malý kousek dramatu odehrávajícího se na tiché vedlejší ulici v Sandymountu za tichého teplého večera. Byl tu jen pavouk, jehož pavučinu právě zničil.

„Proč tady? Dá se odtud jít do Sandymountského parku?“ Tenhle odlehlý kout města Molloy tak dobře neznal a nebyl si jistý, kterým směrem park leží. Joan Armstrongová se opět přikrčila na zadním sedadle. Molloy si sedl za volant, nechal dveře vozu otevřené, aby mohl dovnitř proudit svěží odpolední vzduch. Velkou rychlostí kolem nich projela dodávka, rychleji než bylo vhodné pro tuto silnici, ale Molloy si jí nevšímal.

„V zadní zdi parku je díra, používají ji všichni, kdo si chtějí nerušeně v parku užívat. Odtud se tam snadno dostanete.“ Její prst ukazoval za Molloyovo levé ucho.

„Půjdete až na konec téhle ulice a pak doprava. Uvidíte tři velké žulové kameny, na kterých je jméno velkého bytového komplexu. Protáhnete se kolem těch kamenů a tam vede úzká vyšlapaná pěšina souběžně s parkem. Je to jen pár minut odtud.“ Její prst ukázal jiným směrem a Molloyova hlava ho následovala. Stále si nebyl jistý, na které straně parku právě je. Nastartoval motor a pomalu jel na konec ulice. Ulice byla zakončená půlkruhem nově vypadajících dvoupatrových domů po pravé straně. Pak po třiceti metrech ulice končila. Žulové kameny vypadaly jako spadlé

meteority. V jednom byl vytesán nápis „Palmový háj“.

Molloy se podíval na domy za nimi a pomyslel si, že méně se sem hodící jméno už by ho nenapadlo. Vystoupil z vozu, protlačil se mezi dvěma balvany a narazil na úzkou pěšinu.

Po chvíli se vrátil zpátky a oprašoval si prach a pavučiny ze svého saka.

„Kde brala peníze na drogy?“

„Od svých rodičů.“ Hlas Joan Armstrongové se opět změnil ze sebejistého v nejistý. „Jsou strašně bohatý,“

dodala na vysvětlenou. „No, vždyť víte, ne? Je to fakt divný, protože jí dali všechno, co chtěla.“

Molloy byl teď tak zaujatý tím, aby zjistil co nejdříve, co je ve školní brašně, že od ní ani nevyžadoval jiné vysvětlení. Podíval se na ni do zpětného zrcátka. Hlavu s havraními černými vlasy měla skloněnou a kousala se do svých jindy provokativních rtů. Ani nalíčení nemohlo zakrýt její obavy. Rozhodl se, že by to pro dnešek stačilo.

19:35

ZABIL JENNY PSYCHOPAT?

Jim Clarke přelétl očima hlavní titulky ve večerním Postu a rychle začal číst článek od Barryho Nolana. Uvnitř byly čtyři strany věnovány rannímu policejnímu zásahu v Hillcourt Mansions, (nechvalně známé místo v Dublinu, které ovládají feťáci), a zatčení mladého, „kolem třicítky“,

nejmenovaného muže, už dříve dobře známého policii.

Nolan popisoval, jak byl podezřelý nejdříve odvezen do místního vězení Bridewell a pak převezen do Rockdaleské nemocnice pro duševně choré delikventy. Byla tu také fotografie Hillcourt Mansions, fotografie policejního vozu odvážejícího podezřelého a ještě archivní snímek Rockdaleské nemocnice. Pak následoval seznam všech notoricky známých provinilců, kteří se také v „Rocku“ léčili, i s popisem jejich činů. Clarke sroloval noviny do ruličky a nacpal si je do postranní kapsy svého saka a nepřítomně sledoval pomalý provoz na O’Connellově ulici, hlavní dublinské dopravní tepně.

„Bude lepší, když mě odvezeš domů, Mossi, ta moje noha mě jednou zničí.“

Moss Kavanagh viděl ve zpětném zrcátku jeho bolestí staženou tvář a ihned přidal plyn.

„Tvůj otec je dnes jako starý ubručený medvěd, hlavně mu proboha neříkej nic, co by ho mohlo otrávit.“ Clarkova žena Maeve mu v kuchyni připravovala masové pirohy.

Nalila do sklenice bílé víno. „Odnes mu to a chvíli si s ním povídej, než budu mít hotovou večeři.“

Katy se potají napila a odnesla víno svému otci. Clarke ležel na pohovce, jedním okem sledoval televizní zprávy a druhým nový puchýř, který právě objevil na své bolavé noze. Hlavní večerní zprávou bylo zatčení stále ještě nejmenovaného Micka Kellyho jako podezřelého z vraždy

Jennifer Marksové. Rychle prošel všechny televizní programy a přesvědčil se, že tuto zprávu vysílají téměř všechny televizní stanice. Clarke vzal beze slova sklenici a najednou ji vypil. Katy na něj udělala obličej a odešla zpět do kuchyně, aby mu sklenici zas naplnila.

„Jeho noha vypadá dnes opravdu špatně, mami,“ šeptala své matce, když brala z ledničky láhev vína.

Maeve jí naznačila, aby nemluvila nahlas. „Já vím. Ale nic mu neříkej, to by ho jen ještě víc podráždilo.“

Katy nalila plnou sklenici a opět z ní tajně upila za matčinými zády. Aniž se otočila, Maeve na ni promluvila tichým naléhavým hlasem.

„Nepij to víno, je to poslední, co tu mám, a se svou dnešní náladou ho bude potřebovat všechno.“

Katy se ušklíbla a znovu se napila, podívala se, kolik ve sklenici zbylo, a odnesla ji do obývacího pokoje. Toto domácí napětí už pro ni bylo nesnesitelné, šla potichu nahoru do svého pokoje a vzala do ruky knihu.

Clarke snědl svou večeři obklopen tichem, vypil tři čtvrtiny vína z láhve a odešel s tichým sténáním do své ložnice. Nepromluvil na svou ženu ani na svou dceru, jako by tu ani nebyly. Ve své ložnici si prohlížel puchýř. Teď byl ještě větší, měl průměr nejméně dva centimetry a byl plný tmavé krve. Noha ho nesnesitelně bolela a on si vzal dvě silné tablety proti bolesti, i když věděl, že se nesmějí brát

společně s alkoholem. Klesl na postel a za několik minut tvrdě spal.

20 kapitola

21:45

„Myslím, že už byste mohl vyjít ven.“

Doktor Patrick Dillon, soudní psychiatr z Rockdaleské nemocnice pro duševně choré delikventy, stál před jedinou vypolstrovanou celou v této instituci. Vedle něj stáli tři ošetřovatelé a dvě studentky medicíny. Dillon jemně odemkl zámek a otevřel dveře cely. Bylo to později, než by si sám přál, ale Kellyho zvýšená agresivita mu svázala ruce.

Nakonec ho musel Dillon zklidnit injekcí clopixolu acuphase.

„Tohle je vynikající a rychle účinkující přípravek na zklidnění,“ vysvětloval studentkám. „Měl by zabírat už po dvaceti minutách. Nechám ho ještě asi tak hodinu, možná trochu déle, než opět otevřeme dveře. Měl by být klidnější.“

Studentky mu pozorně naslouchaly a zapisovaly si poznámky. „Posledních čtyřicet minut sedí nehybně v rohu.

Teď ho tam odtud vytáhneme.“

Dillonův hlas byl záměrně tichý a klidný, Kelly byl jedním z nejvíce rozrušených pacientů, jaké tu v poslední době měl. Zvěsti o tom, jak napadl dozorce v Bridewellském vězení, se dostaly už i sem. Nikdo si nepřál, aby se to znovu opakovalo. Měli pro něj připravenou speciální celu.

„Myslím, že byste už mohl jít ven. Bude vám tam zima a už je také pozdě.“

Kelly zvedl hlavu, když uslyšel jeho hlas. Téměř celých pět minut se ani nepohnul, nikdo se k němu zatím nepřiblížil. Měl skelné oči, nepřítomný pohled a chvílemi pomalu zamrkal. Dillon poučil všech pět přihlížejících, aby nedělali žádný hluk nebo rychlé pohyby. Všichni tiše stáli a pravidelně dýchali.

„Teď půjdu dovnitř,“ zamumlal Dillon a pomalu postupoval do vypolstrované cely. Ošetřovatelé ho následovali.

Studentky vše pečlivě sledovaly, notesy odložily stranou. Všemi svými smysly vnímaly, co se právě teď děje.

Tohle bylo lidské drama ve své nahotě, nic takového se na stránkách učebnic nedalo najít.

Kelly měl vlhké zpocené vlasy. Zvedl ruku, jakoby na obranu před přibližující se postavou.

„To je v pořádku, Michaele, nic se vám nestane.“

Opět zvedl ruku, jako by chtěl odehnat mouchu, a podíval se přímo na Dillona. Jeho oči se pomalu pohybovaly, jako by jeho mozek nic kolem něj nezaznamenával. Dillon si k němu klekl. Kelly se naježil.

„Zmiz.“ Jeho hlas zněl mdle.

Dillon uchopil jeho ruku a pevně ji držel. „Vstaň. Bude ti zima.“

Silné stěny nemocnice udržovaly na chodbách a v pokojích příjemné teplo i dlouho potom, co slunce zapadlo.

Ale do vypolstrované cely žádné teplo nepronikalo. Dillon vzal Kellyho jednou rukou za loket, druhou za zápěstí a postavil ho na nohy. Motal se, oči mu jezdily sem tam, zavíral a otvíral ústa a žvýkal si svůj vlastní jazyk. Dillon ho vyvedl ven na chodbu. Tam se Kelly zastavil, celý se třásl a zaclonil si oči před náhlým světlem. Jednou rukou se opřel o stěnu. Ošetřovatelé a studentky ustoupili stranou.

Kellyho postava nesla stopy jeho předešlého života, byl hubený, jeho žebra se mu jasně rýsovala pod kůží, měl úzké hubené boky. Nohy měl jako tyčky a jeho vlhké vlasy byly rozcuchané. Pohled měl prázdný a vzdálený, těžce pohyboval rukama. Dillon ho držel za loket a vedl ho dlouhou chodbou, zastavil se, když se Kelly zastavil, nechal ho, aby se kolem sebe rozhlédl. V jeho strnulém pohledu se odrážel úžas, zmatek a nechápavost. Dvakrát se snažil setřást Dillonovu ruku.

„Chci, abyste šel do tohoto pokoje.“ Dillon postrkoval jeho tenkou postavu směrem k připravené cele.

Kelly se zastavil mezi dveřmi a podíval se na postel umístěnou uprostřed pokoje. Kousek dál bylo malé umyvadlo a toaleta. Stěny byly čisté a nepočmárané, jen zamřížovaná okna tu připomínala vězení. Nechal se odvést dovnitř a pomalu si lehl na postel. Položil se na záda a zíral do stropu. Malá cela měla svého nového obyvatele.

Pokračoval ve žvýkání svého vlastního jazyka a chvílemi zíval, bylo to dlouhé zívnutí s ústy dokořán, které odhalilo jeho zkažené zuby.

„Angelo,“ Dillon se obrátil k jedné studentce, byla to hezká blondýna s vlasy vyčesanými do ohonu. „Teď ho budu vyšetřovat. Musím vyloučit jakoukoliv fyzickou příčinu jeho psychóz. Mohla byste zaznamenávat výsledky mého pozorování?“

Chorobopis Micka Kellyho byl podán Angele a ona si připravila pero k zapisování. Dillon si navlékl dva páry chirurgických rukavic, jedny na druhé.

„Je zavšivený, to se týká i jeho vousů.“ Odmlčel se.

„Budeme ho muset ostříhat a oholit.“

Kellyho oči těkaly kolem, jako odpověď zamumlal pár nesrozumitelných slov. Jeden z ošetřovatelů se postavil k jeho hlavě, v ruce měl nůžky. Za pár minut jeho zavšivené vlasy a vousy ležely v malé lepenkové krabici.

„Spalte to,“ rozkázal Dillon. „Jeho nosní sliznice je oteklá a má zánět spojivek. Také má konjunktivální hyperemii s ikterickými změnami.“ Dillon ukázal studentkám zažloutlé zbarvení na Kellyho očním pozadí.

„Otevřte ústa.“

Kelly uposlechl, jeho oči stále jezdily sem tam. Dillon si dával dobrý pozor na ruce.

„Má velice zanedbanou ústní hygienu.“ Jeho zkušené prsty se teď přesunuly na Kellyho krk. „Žlázy nemá

zvětšené.“ Jeho prsty pokračovaly dál přes ramena na paže.

„Má jasně viditelné stopy po vpichu jehlou na obou pažích, také má žilní trombózu. Nehty jsou dlouhé, neudržované.“

Cvak, cvak. Nehty byly ostříhány. „Posaďte ho rovně.“

Položil stetoskop na jeho hrudník. „Plíce čisté, srdeční ozvy normální. Můžete ho zas položit.“ Byl mu též změřen krevní tlak. „Má výraznou gynekomastiku.“ Dillon vysvětlil, co to znamená. „Má téměř ženské uspořádání tuku na prsou.“

Hlavy se naklonily blíž. „To naznačuje dlouhodobé jaterní onemocnění.“ Dillonovy prsty se přesunuly na Kellyho břicho. „Játra jsou zvětšená a rozpínají se na šířku pěti prstů pod pravým žeberním obloukem. Jejich okraj je tvrdý a nepravidelný. Po těle a v oblasti břicha má na kůži pavoukovitě rozšířené cévky.“ Ruce teď vyšetřovaly Kellyho slabiny a na chvíli zmizely v jeho slipech. „Má testikulární atrofii.“ Po chvíli dodal. „Zřetelně hmatatelnou.“

Na chodbě před celou teď diskutoval malý hlouček o klinickém nálezu a o další léčbě pacienta s číslem 1142, Michaela Leo Kellyho.

„Byl sem přijat se silnou agresivní paranoidní psychózou,“ řekl Dillon. Koutkem oka sledoval ošetřovatele, jak vcházejí a vycházejí z Kellyho cely.

„Dlouhodobě bral drogy. To nám velice jasně napovídá, že se jedná o farmakologicky vyvolaný případ. Také má příznaky chronického jaterního selhávání. Podle jeho vězeňských záznamů prodělal žloutenku typu B a C.“

„Může tohle vysvětlit jeho psychózu?“ zeptala se blondýna s ohonem. „Možná je to jen toxická reakce pocházející od jeho narušených jater?“

Dillon o tom chvíli přemýšlel. „To je jedna možnost.

Uděláme mu krevní obraz, jaterní testy a vyšetříme jeho ledviny, také uděláme toxikologický rozbor jeho krve na alkohol a drogy. A také bychom měli udělat kontrolní vyšetření jeho infekční žloutenky.“

Odmlčel se a zkontroloval jeho celu. Kelly byl přesně v té poloze, v jaké ho opustil, zíral do stropu, oči prázdné a skelné. Stále zíval s ústy široce otevřenými a pokračoval v přežvykování svého vlastního jazyka. Dillon se vrátil ke studentkám.

„Je teď mnohem klidnější, dá se s ním lépe manipulovat. Musíme s ním zacházet opatrně, trochu ho vykrmit, vrátit mu zpátky zdraví, jak fyzické, tak i duševní.“

Vzpomněl si na svůj rozhovor s Jimem Clarkem. „Aby pak mohl být ukřižován.“

21 kapitola

23:17

„Doktore Clancy, jak se máte?“ Muž stál ve dveřích svého domku v okrajové dublinské čtvrti Blanchardstown a mžoural na Franka Clancyho v přítmí slabé žárovky visící nad vchodem. „Bože, vy ale vypadáte unaveně. Nechcete jít dál na šálek čaje? Je velice pozdě, už musíte být unavený.“

Clancy odmítl. Spěchal. Potom, co objevil nedbale zakryté stopy po změnách v chorobopisech Mary Hylandové a Jamese Murphyho a také změny jejich záznamů v počítači, byl si jistý, že se v Nemocnici Milosrdenství děje něco špatného. Nebyl si ale jistý, co nebo proč. Jeho rozhovor se sestrou z drogového centra v Chicagu s ním otřásl. Teď věřil, že lék, který byl dáván pacientům, nebyl D/N aspirin.

Co to tedy bylo? Jaký lék obsahovala ta „malá modrá“

tableta, když s velkou pravděpodobností tři pacienti po jejím užívání

onemocněli

neobvyklou

krevní

chorobou,

agranulocytózou? Byl tu jen jediný způsob, jak to zjistit.

Získat ty tablety. To byl důvod, proč teď stál u dveří malého domku Neda Hylanda v Blanchardstownu. Clancy mu zavolal dnes odpoledne a vysvětlil mu, kdo je, byl si jistý, že si ho manžel Mary Hylandové bude pamatovat.

„Oh, doktor Clancy,“ Ned Hyland ho hned poznal, když spolu mluvili po telefonu, „to jsem rád, že vás zase slyším.

Musím vám říci, jak moc jsem vám vděčný za všechno, co jste se snažil udělat pro Mary. Bůh opatruj její duši.“

Clancy mu zdvořile naslouchal, udržoval jejich rozhovor ve všeobecném a jednoduchém tónu. Pak do rozhovoru vsunul pár otázek o medikamentech, které jeho žena brala, než byla naposledy přijata do nemocnice. „Ty malé modré, pamatujete se na ně, Nede?“

„Ovšemže se pamatuji. Doktorka Speerová mi je každý čtvrtek sama dávala. Musel jsem si pro ně chodit osobně.“

To bylo to, co Clancy potřeboval vědět. „Je možné,“

zeptal se Clancy lhostejným hlasem, „že vám ještě nějaké zbyly? Možná jste je vyhodil, většina lidí to tak dělá. Jen bych rád věděl, jestli vám nějaké nezbyly?“

„Ty malé modré?“

„Ano, ty malé modré.“

„Ty mi vážně zbyly, doktore Clancy.“ Ned Hyland měl nádherný venkovský způsob mluvy a každá věta, kterou řekl, zněla jako důležité prohlášení. „Já nikdy nic nevyhazuju. Léky jsou dnes zatraceně drahé na to, aby se vyhazovaly. Chtěl jsem je odnést zpátky do nemocnice, aby je dostal někdo, kdo si je zaslouží a nemá peníze, aby je mohl zaplatit. Ještě jsem se k tomu nedostal.“

„Takže je stále máte?“ ujistil se Clancy.

„Mám je v tom prázdném pokoji v krabici.“

„Mohl bych k vám přijet a vyzvednout je?“

„Ale přece se s takovou maličkostí nebudete zdržovat.

Máte přece tolik důležitějších věcí na práci. Zítra je sám odvezu zpátky do nemocnice.“

„To je v pořádku,“ vymýšlel si Clancy, „dnes večer pojedu vaším směrem. Zastavím se u vás.“

„Dobře, doktore Clancy. Rád vás uvidím.“

Opravdu byl rád, že Clancyho vidí. Krabičku s malými modrými tabletami měl připravenou na malém stolku hned za domovními dveřmi a s širokým úsměvem nadzvedl její víčko. „Tady jsou, bohužel jich zbylo jen pět.“

Clancy vzal opatrně jednu tabletu do ruky a prohlížel si ji. Bez brýlí a ve slabém světle přicházejícím z otevřených dveří mohl jen stěží přečíst písmena na jedné straně. Bylo tam vyraženo CYN. Na druhé straně byly písmena XP.

„Výborně,“ zamumlal, srdce mu divoce bilo rozrušením. Na vteřinu se mu před očima objevila tvář Lindy Speerové. „Moc vám děkuji.“

Ned Hyland měl radost. Dělalo mu dobře, že mohl pomoci tak důležitému muži. „To musí být drahé tablety, že?“

Clancy už se chystal odejít, ale zastavil se. Otočil se zpět. „Proč to říkáte?“

„No, asi hodinu potom, co vy jste telefonoval, mi volal nějaký chlápek a ptal se mě na ty samé tablety.“

„Co jste mu řekl?“ Z Clancyho hlasu se ozvala úzkost.

„Jen to, že si pro ně přijdete, to je všechno. Řekl jsem mu, že se s ním možná o tablety podělíte.“ Hyland náhle zmlkl. Clancy se mu teď zdál být podrážděný. „Udělal jsem něco špatně, doktore Clancy? Neměl jsem mu nic říkat?“

Clancy se přinutil se na něj usmát, pevně mu stiskl ruku.

„To je v pořádku, Nede, opravdu. To byl zřejmě jen můj kolega, který se mě snaží předběhnout v mém výzkumu.“

Ned s úlevou vydechl. „Vy jste dobrý, doktore Clancy, vám se to podaří jako prvnímu. Přijdete na to, než se ti ostatní stačí vzpamatovat.“

Clancy se usmíval do tmy, když kráčel ke svému vozu.

V pravé ruce pevně držel krabičku s léky. „To budu, Nede,“

volal na něj zpátky. „Budu mít dřív svou výhru v kapse, než si oni stačí zaškrtnout toho správného koně.“

Hyland zavřel dveře a potichu se smál tomuto dostihovému vtípku. Za pár minut slyšel, jak se vůz s protáčejícími se koly odlepil od obrubníku. „Blázni,“

mumlal si pro sebe. „Zatracený blázni, na to dám krk.“ Pak si pustil televizi a sledoval půlnoční zprávy.

22 kapitola

7:46

pátek, 15. května

Počasí se přes noc pokazilo. Postupující fronta od Atlantiku se přehnala přes kopce a údolí okresu Kerr a západní Cork. Těžké mraky plné vody klouzaly po obloze hnány velmi prudkým větrem. Jako by chtěly ventilovat svou zuřivost, hlasité a mocné hromy otřásaly okny, zvířata na farmách se k sobě tiskla v ustrašených hloučcích. Blesky ozářily oblohu a pole. Pak přišel prudký déšť, zběsile bušil do opuštěných silnic, do zelených polí a do travnatých bažin. Vpíjel se do země a smýval prach ze všech náhrobních kamenů na stovkách hrobů v okolí. Bouře zasáhla Dublin kolem páté hodiny ráno. Prudký vítr se proháněl mezi vysokými budovami, rozhazoval kolem dokola odpadky chudých i bohatých. Déšť brzy zaplnil všechny kanály, také smyl zbytky krve z trávy v Sandymountském parku. V šest hodin byly smyty všechny stopy připomínající vraždu Jennifer Marksové.

Přesně v té době, kdy se přihnala bouře do hlavního města, praskl krví podlitý puchýř na noze Jima Clarka.

„Vstávej, Jime. Tvoje noha krvácí.“ Clarke ucítil, jak s ním jeho žena jemně třese. Celou noc nepřetržitě spal,

poprvé po dlouhých týdnech, probudil se tak, jak usnul, v poloze na zádech. Po chvíli si uvědomil, že vedle něj leží další spící tělo, byla to Katy, stočená vedle něj. Zarmoucená otcovou bolestí šla mu večer dát polibek na dobrou noc, ale on už tvrdě spal. Položila se vedle něj na postel a rukou ho objala kolem pasu. Spali tak oba celou noc. Maeve je tak objevila, než šla sama spát, a nechala je tak až do rána.

„Jime, vstávej.“

Clarke zvedl ospale hlavu a podíval se na postel. Byl ještě rozespalý. Zkusil pohnout nohou a dnes to šlo bez obvyklé bolesti, ale velká krvavá skvrna se nedala přehlédnout. „Zatraceně.“ Zaklel.

„Nehýbej se,“ napomínala ho Maeve a snažila se vytáhnout zpod jeho nohy pokrývku. Katy stále spala, jednu ruku měla položenou na otcově hrudi. Clarke se k ní sklonil a jemně ji políbil na čelo.

„Už jsem volala do nemocnice, máš tam být do devíti hodin. Doktor Kelleher řekl, že si na tebe udělá čas.“

Clarke se osprchoval, kolem bolavé nohy měl ovinutý plastikový sáček. Nasnídal se a čekal na Mosse Kavanagha, až pro něj přijede. Strávil v čekárně ambulance jen pět minut, když zahlédl, jak se k němu blíží rozcuchaná šedivá hlava jeho ošetřujícího lékaře.

„Opět jste to trochu přehnal?“ zeptal se Kelleher.

„Mám práci, kterou musím udělat, Declane. Jsme teď pod velkým tlakem, než vyřešíme vraždu Marksovy dcery.“

Kelleher pozvedl jeho poraněnou nohu až do výše pasu a zblízka si ji prohlížel. „To je hrozná věc, to tedy ano.“

Počkal, aby se přesvědčil, jestli noha přestane mokvat.

Přestala. „Necháte ji někdy odpočinout?“ Clarke si jeho otázky nevšímal. „Budete se o ni muset lépe starat, dělá se vám tady vřídek.“

Clarke stále zarytě mlčel. Kelleher zavolal sestru, aby Clarka ošetřila. Než odešel z ordinace, naklonil se dolů a zašeptal Clarkovi do ucha: „John Regan je na válečné stezce. Na dnešek svolal všechny z nejvyššího patra na tiskovou konferenci.“ Uličnicky se usmál. „Bůh pomoz tomu, koho dnes postihne náhlá srdeční příhoda.“

10:00

„Dobrý den, dámy a pánové. Děkuji vám, že jste se tak rychle dostavili.“ Ministr zdravotnictví Regan byl opět ve velkém sále, kde před osmi měsíci s pýchou představoval „pohádkový tým“. Na pódiu za Reganem seděl Dan Marks, Linda Speerová a Stone Colman, všichni byli oblečeni v černém. Všichni měli zasmušilé tváře, nebyli to ti šťastní usměvaví lidé, jako když tu seděli poprvé. Také vládní plakát a volební slogany zmizely. Regan se také oblékl přiměřeně, měl na sobě střízlivý šedý oblek, obvyklá světlá barevná kravata byla dnes nahrazena černou úzkou.

„Nebudu tu hovořit o úterní hrozné události.“ Otočil se na Dana Markse. „Je zbytečné tu říkat, že i my, vládní představitelé, se přičiníme o to, aby muž, který zavraždil Jennifer Marksovou, neunikl spravedlnosti. Muž podezřelý z tohoto činu už byl zatčen. Teď už je za mřížemi. Naplno teď pocítí ráznost zákona.“ Jeho hlas byl hlasitý a panovačný, snažil se ovládnout svůj vztek. „Nabízím svůj upřímný projev soustrasti Danu Marksovi a Anně Marksové k jejich tragické ztrátě.“ Dan Marks pokývl hlavou na znamení, že to bere na vědomí. „Uvědomujeme si,“ pokračoval Regan, „jaká je to pro ně nesmírná ztráta, a všichni v této místnosti i v celé zemi s nimi sdílíme jejich bolest.“

Pohledem přelétl po posluchačích. Sál byl téměř plný, byli tu novináři i lidé z televize. Byli tu také reportéři z amerického východního pobřeží. Zbytek tvořili zaměstnanci kardiologie z Nemocnice Milosrdenství a státní zaměstnanci, kteří na chvíli opustili své stoly, aby zaplnili sál při tiskové konferenci.

„Tato vláda je odhodlaná i nadále podporovat další činnost Nadace Srdce.“ Odmlčel se a pevně stiskl mikrofon v ruce, až mu klouby zbělaly. „Mohu vás ujistit, že tým specialistů sedících za mnou, je zcela odhodlán tu zůstat a dovést svou práci až do zdárného konce.“

Sál se naplnil hlasitým potleskem, jako první začaly nadšeně tleskat ruce Reganova poradce Flanagana. Kamery

se zaostřily na „pohádkový tým“, zachytily jejich vážné, odhodlané tváře.

„Budeme pokračovat.“ Regan musel zvýšit hlas, aby ho bylo slyšet. „Nenecháme se zastavit.“

Doktor Frank Clancy všemu naslouchal ze vzdáleného rohu sálu. Vklouzl nikým nepovšimnut do sálu hned po zahájení tiskové konference a našel si pro sebe nenápadné místo mimo dosah televizních kamer. Po celou dobu měl skloněnou hlavu. Když všichni začali tleskat, nenápadně se ze sálu vytratil. „Tato vláda je ochotna i nadále podporovat další činnost Nadace Srdce.“ Tento Reganův odhodlaný slib mu dělal starosti. Nebylo pochyb o tom, že vláda bude i nadále plně podporovat tento projekt. Jestliže nic jiného, tak vražda Jennifer Marksové ještě více utvrdila toto Reganovo rozhodnutí.

Když stál venku na mokrém chodníku a snažil se zastavit taxi, Clancy opět rozebíral svou spikleneckou teorii.

Opatrně, Franku, pomyslel si. Tohle ti může bouchnout přímo pod rukama. Potřebuješ více informací. Znovu si promysli svou strategii. Právě když jeho taxi zastavilo u chodníku, všiml si v temném zákoutí nezřetelné postavy, která jako by ho sledovala.

23 kapitola

11:17

„Už jsme prohlédli téměř všechno, co jste nám přivezli.“ Arnold Leeson, ředitel Soudní vědecké laboratoře, vycítil netrpělivost na tváři Jima Clarka hned, jak se s ním setkal v recepci. Zaujal obranný postoj. „Máme práce až nad hlavu,“ pokýval hlavou a podepsal formulář, který před ním na psací podložce přidržel jeden z jeho asistentů s chirurgickými rukavicemi na rukách.

„Nepřišel jsem, abych na vás tlačil,“ lhal Clarke.

Leeson spěšně načmáral ještě několik podpisů a potěšeně se usmál. „Díky bohu za to. Ministr spravedlnosti a ministr zdravotnictví už několikrát telefonovali a chtěli předběžnou zprávu o Kellyho oblečení.“ Všiml si Clarkova znepokojeného výrazu. „Žádný strach, nic jsem jim neřekl.

Zatím toho moc nemáme, až po neděli,“ spěšně dodal, „nepočká to do té doby?“

Moss Kavanagh, který stál za Clarkem, zavrtěl hlavou.

„A co ta školní brašna, kterou jsme přinesli včera?

Můžeme se na ni podívat?“ zeptal se Clarke.

Leeson otevřel těžké dveře oddělující recepci od rušných kanceláří a laboratoří. Clarke postrčil Kavanagha dopředu špičkou své berle.

„Molloy už je tu od devíti a čeká na vás,“ řekl Leeson.

Zavřel za nimi těžké dveře.

Vešli do malé místnosti, jež byla vyhrazena jen pro věci, které na sobě měla Jennifer Marksová. Místnost byla tak přeplněná, že Kavanagh musel stát ve dveřích na chodbu. Tony Molloy seděl na jedné vysoké židli, přemýšlel, čelo měl pokrčené a bradu vysunutou. Arnold Leeson se vmáčkl do jednoho rohu a připevnil si malý mikrofon na náprsní kapsu svého bílého pláště. Vzal do ruky psací podložku a připevnil na ni čistý list papíru. Molloy nabídl Clarkovi své místo.

„Dobře, než se čehokoliv dotknete, navlékněte si rukavice,“ varoval je Leeson. Dva páry netrpělivých rukou sáhly po rukavicích. „Otevřete to.“

Pečeť na krabici byla rozlomena a školní brašna Jennifer Marksové stála před nimi na stole. Všechny oči se zvědavě dívaly na zelené plátno brašny s koženými řemínky.

Vzadu byl připevněn volný pruh látky, který se vpředu zapínal na přezku. Na zelené plátno někdo fixem napsal Jennifer Marksová. Okraje každého písmena byly obtaženy červeným fixem. Na postranním plátěném pásku bylo napsáno RADIOHEAD černým fixem. Byly tu dvě postranní kapsy, obě uzavřené. Zbytky pavučin se zachytily na přezkách i na zeleném plátně.

Clarke zvedl brašnu a prohlížel si její spodek, pak všechny ostatní strany. „Je velmi lehká.“ Podíval se na Leesona. „Teď ji otevřu.“

Ozvalo se cvaknutí rozepínaných přezek a Clarke odklopil zelené plátno brašny. Na vnitřní straně byl černým fixem oslavován Bon Jovi. Postranní kapsy byly otevřené a jejich obsah zapsán. V levé kapse byla otevřená krabička se sanitárními tampony. Dále tam byly dvě pera a jedna tužka.

Jedno z per pouštělo inkoust a krabička s tampony měla na sobě velkou inkoustovou skvrnu. Pravá kapsa obsahovala několik drobných mincí a otevřenou krabičku cigaret Benson a Hedges, dále rtěnku, oční stíny a malou krabičku s pudrem. Clarke zmáčkl v prstech cigaretovou krabičku. Byla napůl prázdná.

Leeson zapisoval každou podrobnost. „Dobře,“ navrhl, „začněte s tím, co jste právě otevřel, a já budu zapisovat.

Levá kapsa.“

Ruce v rukavicích otáčely dokola inkoustem potřísněnou krabičkou tamponů. Nic nápadného na ní nebylo.

„Je tu pět tamponů, čtyři jsou stále zabaleny ve svém ochranném obalu,“ začal Clarke. „Všechny se zdají být čisté.“ Otočil krabičku dnem vzhůru a vysypal na stůl čtyři neporušené a jeden rozbalený tampon, byl to bílý kulatý váleček, tam, kde byl rozbalený, vykukoval bílý vatový kousek. Váleček byl deset centimetrů dlouhý a jeden a půl

centimetru široký, na jednom konci byla připevněna tenká šňůrka. Clarke ho pečlivě prohlížel. „Vypadá, že je v pořádku.“

Leeson našpulil rty. „Otevřete to.“ Clarke vytáhl tampon z ochranného obalu. Na ruku mu vypadl bílý prášek napěchovaný v průhledné fólii. Vatový tampon byl přeříznutý v polovině a zbylé místo sloužilo jako skrýš.

Bylo to šikovně uděláno, na první pohled se zdálo, že je to jen obyčejný tampon.

„Tak to vidíte,“ řekl Leeson. „Kdybyste jen věděl, jak důmyslně umějí dnes děti schovávat drogy.“

Molloy se ještě víc zamračil. Posunul si balíček s bílým práškem špičkou pera. „To vypadá jako heroin.“

Leeson se naklonil dopředu a podíval se na balíček.

„Dám to k rozboru hned po neděli.“

Kavanagh jim nakoukl přes rameno a v jeho hlase zazněla nespokojenost: „Po neděli? Vy se tady asi moc nepřetrhnete. Vy tu nemáte noční služby?“

Leeson se na něj zamračil, pak pobídl Clarka: „Zkontrolujte cigarety.“

Prsty v rukavici položily na stůl dvanáct cigaret. Byly to obyčejné cigarety. Další tři ručně balené cigarety, jejichž konce byly stočené do špičky, obsahovaly nezaměnitelnou směs tabákových listů a rozdrobeného cannabisu.

„Vložte je sem.“ Leeson mu podal obálku.

„Dobrý začátek,“ řekl Molloy.

Leeson pevně stiskl rty. Poškrábal se tvrdou podložkou na nose. „Na dívku z klášterní školy, to ano. Ale na průměrného osmnáctiletého výrostka je to méně, než bych očekával. Co tady máme a podle toho, kde to bylo uschováno, nám to napovídá něco o tom, jak dobře se vyznala v klamání. Kdyby tahle mládež používala svůj mozek na užitečnější věci, byla by na tom mnohem lépe.“

Molloy se ušklíbl, „Pak byste neměl svou práci, Arnie, je to tak?“

Leeson si ho nevšímal. „Pokračujte, podíváme se, co je uvnitř brašny.“

Zelené plátno brašny bylo nahoře staženo koženou šňůrou provlečenou malými očky. Konce byly svázané do uzlu. Šel lehce rozvázat. Hned nahoře bylo tmavě modré sako, tmavě modré kalhoty a nakonec pár černých pohodlných bot. Každý kousek byl pečlivě prohlédnut, než byl odložen stranou. Kapsy byly pečlivě prohlédnuty, všechny švy prohmatány, ale už nebylo nic nalezeno.

Clarkova ruka v rukavici se opět ponořila do brašny a vytáhla modrou kravatu, modrou sukni a jeden velice osaměle vypadající školní sešit.

„Zdá se, že to byla velice pilná žačka, řekl bych,“

pronesl Kavanagh ode dveří.

Teď se jejich pozornost upřela k sukni. Molloy ji nadzvedl prstem v rukavici. „Teď přichází chvíle pravdy.“

Leeson se posunul stranou a uvolnil pro Kavanagha své místo. V těsné místnosti teď bylo nepříjemné horko a muži si uvolnili kravaty pro větší pohodlí. Clarke rozložil sukni na stole. „Dej se do toho.“

Molloy si nejdříve prohlédl povrch sukně. Zdála se být čerstvě vypraná. V pase byla třikrát ohrnutá, aby se její délka zkrátila. Také u ní chyběl knoflík a byl nahrazen spínacím špendlíkem. Otočil sukni rubem nahoru a lehce přejel prsty po švu obruby.

„Tady něco je.“ Nepatrně zvýšil hlas. „Něco tady je.“

Původní šití bylo v délce asi pěti centimetrů vypáráno a rukou opět přišito. Šití bylo neodborné, nit měla jinou barvu a tvořila velké smyčky. „Nůžky.“

Leeson sáhl do kapsy pláště a podal mu špičaté nůžky.

Molloy stehy rozstřihl a uvolnil lem sukně. Dvěma prsty sáhl dovnitř a jemně vytáhl malý balíček z průhledné fólie.

„Co v tom je?“

Leeson se natahoval, aby viděl přes Clarkovo rameno.

Molloy obracel balíček v ruce: „Ještě nevím.“ Roztrhl jeden růžek. Čtyři malé, hranaté tablety se jedna po druhé vysypaly na stůl. Dvě z nich dopadly stranou s písmeny nahoru. Bylo na nich zřetelně vidět jejich značení Dl17C.

Prsty v rukavici otočily další dvě tablety, na nich bylo označení jiné, CYN.

„Nemáte ponětí, co to může být, Arnie?“ zeptal se Clarke.

Leeson vzal do ruky jednu z tablet a prohlížel si ji, pak si nasadil brýle. „Nikdy jsem ještě tenhle typ neviděl. Jednu si vezmu a dám ji analyzovat. Nebude to…“

Kavanagh za něj dokončil větu. „… hotové dříve než po neděli. Dám vám vědět v pondělí.“

Leeson se k němu otočil: „Víte, kdybyste nebyl takový mohutný bastard, tak vás kopnu do koulí.“

Molloy zvedl hlavu: „Stejně ho nakopni, Arnie. To bude jediná aktivita, které se jim dostane.“

Toto škádlení jim trochu pozvedlo náladu a všichni souhlasili, že si udělají malou přestávku. Právě odcházeli, když Molloy otočil školní brašnu dnem vzhůru. Na stůl vypadla krabička cigaretového papíru. Na ní bylo napsáno EENIE, MEENIE, MINEY, MO. Kolem slabiky MO

bylo namalované srdce. Srdcem procházela šipka. Měla tvar ztopořeného penisu.

„Dejte to také do obálky,“ nařídil Leeson, „možná, že to něco znamená, možná je to jen druh mladického humoru.“

Clarke listoval ve školním sešitě. Byl to domácí sešit francouzštiny Jennifer Marksové. Na první pohled bylo patrné, že neměla zvláštní nadání na jazyky. Její rukopis se červenal opravami učitele. Na každé druhé straně byla práce z dalšího dne. „Zastav se u mě po vyučování,“ to bylo velice často napsáno na okraji stránky červeným perem.

Dveře malé místnosti byly opět zamčeny a čtyři muži šli pomalu po chodbě. Clarke měl dvě modré tajemné tablety

uschovány v kapse. Sáhl si na kapsu, aby se ujistil, že tam stále jsou.

„Teď pracujeme na jejím oblečení.“ Zastavili se před dalšími zavřenými dveřmi. Leeson je otevřel svou bezpečnostní kartou. „Následujte mě.“

Biologické oddělení soudní vědecké laboratoře mělo čtyři místnosti na západní straně hlavní budovy s výhledem na hřiště. Stoly byly plné mikroskopů a chemikálií, rozházených papírů a také tam byla horkovzdušná pec. V

jednom rohu byla velká trychtýřovitá chromovaná výlevka a nad ní byl připevněn kovový věšák na šaty. Visely na něm zkrvavené kusy oděvu a jeden z bíle oblečených techniků pečlivě kartáčoval jejich povrch, sledoval, jak se prach a drobná vlákna pomalu hromadí na sběrném talíři pod nimi.

„Tady,“ ukázal Leeson a Clarke šel k širokému stolu. U

stolu pracovala mladá, tmavovlasá a velice hezká dívka v bílém plášti. „Právě zkoumáme černou sukni,“ vysvětloval Leeson. Kývl na dívku, aby pokračovala.

Na stole ležela černá sukně Jennifer Marksové, byla otočená rubem nahoru, její lem byl pečlivě vypárán a byla rozložená do plné délky. Dívka v bílém plášti položila na sukni velký arch savého papíru a navlhčila ho roztokem z láhve s rozprašovačem, přitom si pečlivě chránila oči. Pak papír důkladně přimáčkla, aby pevně přilnul k látce. „A teď,“ řekla a odhrnula si vlasy spadající jí do tváře, „počkáme ještě třicet vteřin.“

Vložila savý papír do horkovzdušné pece a nasprejovala ho brentaminovou modří B. Zavřela dvířka a zmáčkla knoflík. Dívka se opřela o stůl a čekala.

„Něco se tam objevuje.“

Otevřela dvířka a vytáhla arch papíru ven. V délce asi dvanáct centimetrů na něm bylo jasně vidět shluk krvavých skvrn.

„Vidíte ty skvrny?“ ukázala dívka rukou v rukavici.

„Tady jsou další, asi dva centimetry nad nimi.“ Prst v rukavici se posunul kousek nahoru. „Tyhle ale jsou od semene.“

Clarke se podíval na Leesona: „A co dál?“

Leeson vysvětloval: „Laborantka pokryje skvrny látkou H + E pro zvýraznění buněk. Pak odebere vzorek na určení DNA. Budeme moci použít PCR a polymerizovat řetězovou reakci. Tak získáme rychle výsledek. Nechám stát všechno ostatní a budeme pracovat jen na tomhle. V pondělí vám řeknu, co všechno jsme zjistili.“

24 kapitola

16:58

Dříve, když ještě Frank Clancy studoval, připravoval se na zkoušky tak, že se sebou v duchu vedl pomyslný rozhovor a dával si ty nejtěžší otázky. Později, před jakoukoliv prezentací své vědecké práce na konferencích dělal totéž, aby nebyl překvapen žádnou záludnou otázkou od posluchačů. Clancy měl rád všechno pod kontrolou, neměl rád situace, které se jeho kontrole vymykaly. Měl bystrou analytickou mysl a velice často trávil dlouhé hodiny v mansardě jejich domu a pohrával si s různými teoriemi průběhu různých nemocí. Obvykle si vše zaznamenal do svého počítače, během dne si vytiskl a přečetl své poznámky, večer si vše znovu prošel. Radil se se svými kolegy v nemocnici o různých postupech, vždy přivítal jejich připomínky k léčbě a k možnému pokračování nemoci. Všechny rady i připomínky přijímal, ale konečné rozhodnutí bylo vždy jen jeho. Frank Clancy se řídil svým úsudkem.

Toto páteční odpoledne, 15. května, byl Frank Clancy znepokojen, nebyl si sám sebou jistý, poprvé po mnoha letech. Seděl ve své kanceláři v Nemocnici Milosrdenství, jeho hlava s tmavými vlnitými vlasy se zrcadlila na

prosklené stěně jeho kanceláře. Měl hlavu skloněnou a byl hluboce zamyšlen. Prsty lehce přejížděl po klávesnici počítače. Zanesl do počítače vše, co doposud zjistil, pod kódové heslo Granny, bylo tam i jeho hodnocení všech úmrtí na agranulocytózu. Zaznamenal si oba předešlé případy úmrtí Jamese Murphyho a Mary Hylandová a jejich možnou spojitost s kardiologickým oddělením v posledním patře. Pak si zaznamenal všechny podrobnosti o pacientovi ze svého oddělení Haroldu Morellovi. Pak měl šest za sebou jdoucích telefonních rozhovorů.

„Nazdar, Gery,“ nejdříve mluvil s Geraldem Hansonem, vedoucím hematologického oddělení v Bartonově nemocnici v severním Dublinu. „Právě pracuji na malé studii o agranulocytóze a možná bys mi mohl pomoci?“

„Co potřebuješ?“

„Zaznamenal jsi v poslední době neobvyklé zvýšení této nemoci, nebo náhlý nárůst pacientů s tímto problémem na svém oddělení?“

Hanson se ani nepotřeboval podívat do svých záznamů.

Okamžitě mu odpověděl: „Ne, ani jeden případ za celý rok.“

Stejnou odpověď dostal z ostatních nemocnic, z Corku v jižní oblasti, z Galway na západním pobřeží a z Belfastu v Severním Irsku. Pro úplnost zavolal Clancy do hematologického centra v Londýně a v Edinburghu. Nikde neměli abnormální výskyt tohoto vzácného krevního onemocnění.

Clancy si ihned tyto informace zanesl do počítače pod heslo Granny.

V půl šesté si musel Clancy usmířit sestru na oddělení, která už nervózně přecházela před jeho kanceláří a netrpělivě čekala na jeho rozhodnutí o další léčbě pacientů pro tento víkend. Pověřil svého zástupce, aby pečoval o některé jeho pacienty, a pak zavolal své ženě, aby jí řekl, že se dnes vrátí o něco později než obvykle. Spěšně zavěsil, aby se vyhnul jejím protestům. Pak opět zvedl sluchátko a vytočil číslo.

„Drogové informační oddělení.“ Byl to tentýž protáhlý středozápadní přízvuk, sestra v Chicagu byla opět připravená mu zodpovědět jeho otázky týkající se léčiv.

„Dobrý den,“ řekl Clancy. „To jsem zas já. Doktor Frank Clancy z Dublinu v Irsku.“ Jeho hlas zněl rozpačitě.

„Dobrý den, doktore Clancy. Stává se z vás náš pravidelný zákazník. Co pro vás mohu tentokrát udělat?“

Její hlas byl stejně příjemný jako dříve a Clancy si ulehčeně vydechl. Jeho pátrání ho zcela zaměstnávalo.

„Nebudete tomu věřit,“ začal Clancy, „ale můj pacient, o kterém jsem vám minule říkal, mi přinesl další tablety, které nemohu identifikovat. Doufal jsem, že byste mohla zjistit, o co se jedná.“

„Jistě, doktore Clancy. Jen mi dejte všechny informace, které máte.“

„Dobře, ale moc toho není,“ omlouval se Clancy.

„Řekněte mi, co víte, pak uvidíme, co se dá dělat.“

„Dobře,“ Clancy se zhluboka nadechl. „Malá, modrá, hranatá tableta. Velká písmena na obou stranách.“

„Počkejte chvíli,“ přerušila ho sestra. „Začnu hledat hned, jak mi to říkáte.“

„Na jedné straně jsou písmena CYN. Na druhé straně jsou písmena o trochu menší.“ Clancy měl před sebou jednu z těch tablet, které včera večer dostal od Neda Hylanda.

„Jaká jsou to písmena?“ zeptala se sestra v Chicagu.

„X a P.“

„Ještě něco?“

„Ne, to je vše, co mám.“

„Malý moment.“ Z velké vzdálenosti slyšel ťukání klávesnice.

Pauza.

„Podle barvy a popisu tu nic takového nemám. Zkusím písmena.“

„Děkuji,“ Clancy si začal okusovat palec, dělal to vždy, když byl nervózní, už od svého dospívání.

Další pauza.

„No, věřil byste tomu, nic tu o tomhle výrobku nemám.

Jste si jistý, že jsou vyrobené v USA?“

„Ano, jsem si tím naprosto jistý,“ řekl Clancy.

„Určitě to není farmaceutický výrobek s povolením k výrobě v této zemi.“

Clancy držel pero nad prázdným papírem, připravený zapsat si informace.

„Jste tam ještě, doktore Clancy?“

„Ano. Jsem stále tady. Přemýšlím.“

Pauza.

„Mohu se vám podívat na loga farmaceutických společností,“ snažila se mu pomoci sestra v Chicagu.

„Možná je to jen zkušební výrobek a ještě nezískal licenci k veřejnému použití.“

Clancyho myslí proběhla nepatrná myšlenka. „To bude ono,“ řekl rozrušeně. „Tak to určitě bude. Podívejte se na to, prosím.“

„Dobře,“ zasmála se sestra. „Jen malou chvíli strpení.“

Opět uslyšel vzdálené ťukání klávesnice.

„Něco tu je.“

Clancy pevně zabodl pero do připraveného papíru.

„Není tu nic přímo o výrobku, jen podnik, který ho vyrábí.“

„Řekněte mi vše, co máte.“

„Velká písmena CYN na modré tabletě používá jen jediný podnik. Je to jejich výrobní známka. V jiné barvě tablety nevyrábějí.“

„Kdo je to?“

„Farmaceutická společnost Cynx.“

„Víte o nich něco?“

„Telefon, fax a e-mail do jejich hlavní kanceláře. Mají také zvláštní asistenční linku pro případ nenadálých problémů s jejich výrobky.“

„Kde má Cynx ústředí?“

„V Bostonu. Chcete jejich přesnou adresu?“

Tak Boston. Clancy se zaklonil i se židlí tak daleko dozadu, že málem přepadl. Pak se spěšně naklonil nad svůj stůl a zapsal si všechny nové informace.

„Chcete, abych zavolala přímo do Cynxu a zeptala se na vaše tablety?“ nabídla mu ochotně.

Clancymu málem zaskočilo. „Ne, ne, ne. Určitě ne.“

Stěží ovládal své vzrušení. Zalhal. „Zavolám jim sám.

Děkuji vám za vaši pomoc, jste poklad.“

„Vždy se snažíme pomoci, doktore Clancy. Proto tady jsme.“

Spojení mezi Dublinem a Chicagem bylo přerušeno, Clancy zůstal sedět a zíral na sluchátko v ruce. Byl ohromený.

Otočil se k počítači. Za chvíli měl všechny informace z Chicaga zaznamenány pod heslem Granny. Clancy vložil do počítače disketu a zálohoval si nový soubor informací. Pak si nechal vše vytisknout a vložil si oba archy papíru do kapsy. Pak celý soubor informací pod heslem Granny vymazal. Nechtěl ani trochu riskovat.

Podíval se na hodinky, bylo krátce po šesté. Musí se podívat ještě na několik pacientů, než půjde domů. Vzal na

stole několik chorobopisů a odešel na své oddělení. Právě vyšetřoval mladého muže ležícího asi v polovině dlouhé řady postelí, když zřetelně zaslechl hlas Johna Regana.

Prudce se otočil a pak vydechl úlevou, když zjistil, že jeho hlas přichází z televize. Přistoupil blíž a poslouchal. Byla to krátká reportáž z dnešní tiskové konference. To, že opět viděl a slyšel Regana, ho rozrušilo a Clancy se rychle vrátil ke svému pacientovi, aby unikl své představě.

Na rozdíl od Clancyho byl Jim Clarke dnes spokojený.

Seděl doma ve svém křesle, v ruce měl sklenici vína a do úst si vidličkou vkládal velká sousta zapečených těstovin.

Dálkovým ovládáním přepínal programy na televizi až opět narazil na Regana, na Sky a BBC byly záběry z tiskové konference. Reportér zdůrazňoval mezinárodní zájem o události v Dublinu. Maeve přišla z kuchyně a zvedla jeho prázdnou sklenici.

„Náš doktor Regan je velice odhodlaný.“ Maeve neměla tuto vládu příliš v lásce.

„Já si myslím, že vypadá senzačně,“ řekla se smíchem Katy. Seděla na zemi u nohou svého otce. „Všechny holky u nás ve třídě si myslí, že je to výstavní kus.“

Clarke se opět podíval na Regana, teď si ho prohlížel jakoby jinýma očima. „Co ty si myslíš, Maeve? Taky si myslíš, že je výstavní kus?“

Maeve se zastavila na své cestě zpět do kuchyně a utírala si ruce do utěrky. Podívala se na obrazovku, viděla

jen několik posledních vteřin tiskové konference. „Já si myslím, že by s tebou dovedl pěkně zatočit, kdybys mu někdy zkřížil jeho plány. Mladé dívky si určitě dovede otočit kolem prstu.“

Clarke mrkl na Katy, všiml si, jak se zamračila.

„Myslím, že máš pravdu. Nevidím výstavní kus, ale jen obyčejného žvanila.“

Katy vstala. „Jen na něj žárlíš. Má hodně vlasů a ty už skoro žádné. Je to tak, je a je.“ Jen na poslední chvíli se stačila vyhnout jeho napřažené berli.

25 kapitola

10:26

sobota 16. května

„Něco jsme zjistili. Může to být důležité, také to nemusí být k ničemu.“ Tony Molloy měl opět zažívací potíže po těžké snídani. Žvýkal svou obvyklou tabletu antacidu.

Clarke, Molloy a Kavanagh byli na sandymountské policejní stanici. Na stěnách visely lesklé fotografie formátu A4. Byly jich tři řady, po deseti fotografiích v jedné řadě. Byli na nich lidé, kteří se shromáždili za plotem Sandymountskeho parku toho rána, kdy bylo objeveno tělo Jennifer Marksové. Clarke postupoval podle stěny, každou fotografii si pečlivě prohlížel. „Jeden z téhle skupinky nám dal falešné jméno a adresu,“ vysvětloval Molloy. Sklonil se k dalším fotografiím ležícím na stole a zkoumavě se na ně zahleděl.

„Jak s tím pokračujete?“ zeptal se Clarke.

„Jo, všichni jsou na ulici, mají tři sady fotografií a hledají jméno ke každé tváři.“

Clarke se posadil. „Něco nového o Kellym?“ zeptal se s nadějí.

„Nic,“ Molloy se zašklebil, vlna bolesti projela jeho nafouklým břichem. „Dnes jsem mluvil s Dillonem a ten říká, že Kelly je stále nedostižný, jak ten pták v oblacích.“

„Takhle přesně to řekl?“ zeptal se Clarke překvapeně.

„Možná, že to tak přesně necituju,“ přiznal Molloy, „ale asi tak to v jádru myslel.“

Moss Kavanagh se usmál. Byl opřený o stěnu místnosti.

„Neozval se nikdo z Marksovic rodiny?“

„Ne.“ Molloy si dal do úst další tabletu. „Volal jsem k nim domů a do nemocnice dnes celé dopoledne. Nikdo to nebere ani nereagují na moje vzkazy. Dan Marks operuje.

Sestra mi řekla, že se snaží dohonit teď všechnu práci, kterou zanedbal, když se našlo tělo Jennifer. Řekla, že musí všechnu nahromaděnou práci dokončit do zahájení tiskové konference.“

„Jaké tiskové konference?“ zeptal se Clarke.

„Příští středu, bude se na ní předávat tučný šek od EEC,“ vysvětloval Molloy. „Dvacet milionů liber bude předáno do rukou Johna Regana, jestliže výsledky Nadace Srdce budou uspokojivé.“

Clarke vstal. „Je na čase, abychom je navštívili.“ Vzal ze stolu dvě zprávy z toxikologické laboratoře, které právě přišly faxem. Týkaly se Jennifer Marksové. „Tak pojďme.“

Cesta přeplněnými dublinskými ulicemi do Nemocnice Milosrdenství jim trvala necelou hodinu. Po celou tu dobu se Kavanagh mračil nad výfukovými plyny z velkého nákladního auta jedoucího před nimi, vezlo těžké náhradní díly z dublinského přístavu. Krátce před polednem vyšli Clarke a Molloy po několika schodech před hlavním

vchodem do nemocnice. Kavanagh zůstal ve voze a obdivoval ladné křivky kolemjdoucích sester. Všude kolem byl čilý ruch. Sanity s kvílícími sirénami přijížděly na úrazové oddělení, jejich sirény ztichly, až když z budovy vyběhly zeleně oděné postavy s nosítky. Laborantky v bílých pláštích a sestry v modrých uniformách spěchaly kolem, některé nesly krevní vzorky a jiný laboratorní materiál. Vzduch v nemocničních chodbách byl prosycený dezinfekcí. Na lavičkách podle stěn seděli, semknutí v ustaraných hloučcích, příbuzní a přátelé pacientů čekající na ujištění od lékařů, že vše je na dobré cestě, nebo v horším případě, že došlo ke zhoršení. Pacienti oblečeni v pyžamech občas vystrčili hlavy z pokojů, rozhlédli se chodbou na obě strany a pak se vrátili do svých postelí v depresi a odevzdaní svému osudu.

Občas narušilo chmurnou atmosféru nervózní zasmání dítěte znuděného čekáním.

Když Clarke zamířil k výtahům, snažil se vypudit z mysli vzpomínky na týdny, které sám musel strávit v této nemocnici přede dvěma lety. Všiml si mnoha pohledů zírajících jeho směrem. „Nenávidím tyhle zatracené nemocnice.“

Molloy se ušklíbl a přivolal výtah. Světelná šipka signalizovala, že výtah jede dolů. Když se dveře výtahu otevřely, Clarke si okamžitě všiml nápadného zlatého písma na tabulce se jménem Nadace Srdce. Byla umístěna stranou

od názvů ostatních oddělení. Starší muž s nimi vešel do výtahu. Na sobě měl starý obnošený župan. Měl bledou přepadlou tvář, lícní kosti mu zřetelně vystupovaly pod kůží.

Povídal si sám se sebou.

Clarke měl pocit, že zná tuto nemocnici víc, než je mu milé. Ale když se dveře výtahu v posledním patře otevřely, zatajil se mu dech. Připadal si jako v hale luxusního, pětihvězdičkového hotelu. Chodby byly široké a světlé, měkké linoleum na podlaze bylo barevné s pestrými vzory.

Tapety na stěnách měly zlatavý odstín s tmavě modrým proužkovým vzorem. Sestry na sobě měly jiné uniformy.

Místo vybledlých modrých uniforem s naškrobenými čepci měly tyto dívky na sobě těsně padnoucí bílé šaty, které se vepředu zapínaly na velké červené knoflíky. Po chvíli Clarka napadlo, že tyto dívky nebyly vybírány jen podle svých odborných znalostí, ale také podle toho, jak vypadaly.

Dobrý dojem tady byl nade vše důležitý.

Zeptali se na kancelář Dana Markse, prošli dlouhou chodbou až na konec k místu, kde měli specialisté z Bostonu své kanceláře. Prošli kolem několika otevřených oddělení, na některých byly čtyři postele, na jiných jen tři. Pacienti tam byli připojeni na monitory, přes které běžela zelená pípající křivka. Jiní měli napojené hadičky do svých žil, další měli intubovány své měchýře. Clarke ucítil slabý zápach moči a spěchal dál.

Pak prošli kolem nové laboratoře, byla blízko operačních sálů a oddělení intenzivní péče. Všechny stěny tady byly ze silného průhledného skla zakrytého žaluziemi.

Clarke nahlédl dovnitř, ale viděl jen mikroskopy, Petriho misky a dlouhou řadu zkumavek s krevními vzorky, se vzorky moči a ostatním materiálem čekajícím na rozbor.

Jeden stůl byl celý pokrytý papíry, počítač na něm jemně zavrčel a po chvíli přestal, když z něj vyšel další papír hustě popsaný výsledky. Napočítal tu sedm laborantů v bílých pláštích. Když minuli laboratoř, varoval je velký nápis, aby se chovali tiše, právě vstupují na pooperační oddělení.

Molloy žvýkal svou poslední tabletu antacidu. Oba muži byli překvapeni, jak hlučné je toto oddělení. Hlasité instrukce byly udělovány nad pípáním srdečních monitorů.

Za rohem prošli kolem oddělení intenzivní péče, kde byly čtyři

obsazené

postele.

Pacienti

byli

obklopeni

nejmodernější lékařskou technologií. Do hrudníku měli zavedené různé hadičky a bylo vidět, jak jimi proudí světle červená krev. Tenké kabely byly připojeny na EKG

monitory. Na obličejích měli kyslíkové masky. Barevně rozlišené vodiče přenášely informace o pacientově nasycení kyslíkem a jeho rytmu dýchání a též o srdečním rytmu. Tato špičková technologie léčby na ně působila ohromujícím dojmem.

Každý pacient měl svou vlastní sestru, která o něj pečovala, dvě z nich byly právě na oddělení, zvedly hlavy

od své práce a uviděly dva detektivy, jak na ně zírají. Jedna z nich na ně beze slova mávla rukou, aby pokračovali dál.

Oba provinile pokračovali v chůzi a nezastavili se až před kancelářemi „pohádkového týmu“. Tady také byly všechny stěny ze silného průhledného skla, byly zacloněné tenkými horizontálními žaluziemi. Na konci chodby byly troje dveře z bukového dřeva, na každých byla naleštěná mosazná jmenovka. Doktor Stone Colman, doktorka Linda Speerová a doktor Dan Marks.

Clarke nahlédl dovnitř mezerou v žaluziích a všiml si, že všechny tři kanceláře mají spojovací dveře. Molloy na sebe převzal iniciativu a zaklepal na první dveře.

„Pojďte dál.“ Hlas měl výrazný novoanglický přízvuk.

Clarke si povšiml, že Dan Marks je mnohem vyšší, než jak mu připadal v televizi. Také jeho ramena jsou mnohem širší a má velké ruce s dlouhými, jemnými prsty. Na sobě měl modrý operační oděv, na hlavě plátěnou čapku, roušku měl uvázanou vzadu za krkem, ale teď ji měl staženou z obličeje a visela mu volně kolem krku. Zapisoval poznámky do otevřeného chorobopisu na svém stole, vstal, když oba muži vešli do jeho kanceláře.

„Ano? Co pro vás mohu udělat?“

„Vy jste Dan Marks?“ začal Clarke.

„Kdo jste vy?“

„Já jsem inspektor Clarke a tohle je seržant Molloy.

Vyšetřujeme vraždu vaší dcery.“

Marks klesl zpátky do své židle a Clarke vycítil, že z jejich návštěvy nemá velkou radost. „Co chcete?“

Clarke si přitáhl židli blíže ke stolu a posadil se. Molloy se opřel o stěnu.

„Marně jsme se vás snažili dostihnout,“ řekl Clarke, „ale nezavolal jste nám ani jste neodpověděl na naše vzkazy.“

Dan Marks si trhnutím uvolnil roušku a těžce se opřel o svůj psací stůl. Sundal si čapku a odhodil ji stranou, rukou si prohrábl své šedivé vlnité vlasy.

„K čemu teď potřebujete mě nebo Annu?“ Jeho hlas byl tichý a kontrolovaný. „Už jsme trpěli dost. Slyšel jsem, že už jste zatkli vraha, že byl celý pokrytý její krví.“ Lehce zvýšil hlas. „Je to dobře známý a nebezpečný kriminálník, jak jsem slyšel.“ Podíval se přímo na Clarka. „K čemu vám to bude, mluvit s námi? Teď potřebujeme klid, čas vyrovnat se svým zármutkem.“ Těžce se rukama opřel o stůl, až několik chorobopisů spadlo na zem. Nikdo z nich se nepohnul, aby je zvedl.

„Pane Marksi,“ přerušil ho Clarke, „výsledky z toxikologie ukazují, že Jennifer brala heroin a cannabis.“ V

ruce držel podrobné výsledky rozboru. Odmlčel se. Nedostal žádnou odpověď. „Nemáte ponětí, kde na ně brala peníze?“

Jestliže tyto otázky Dana Markse překvapily, nedal to na sobě znát. Podepřel si bradu dlaněmi a díval se střídavě z Molloye na Clarka. „Bohužel, nemám ponětí. Nemohu ani

pořádně přemýšlet od té doby, co se to stalo, ale opravdu nevím, kde ty peníze brala.“

Clarke otevřel svůj poznámkový blok a listoval jeho stránkami. „Jedna osoba, se kterou jsme mluvili, naznačila, že Jennifer měla všechny peníze od vás, z rodiny.

Předpokládám, že od vás a od paní Marksové. Otázka zněla: Kde brala peníze na drogy? Odpověď: „Od svých rodičů.

Jsou strašně bohatý, no, vždyť víte, ne. Je to fakt divný, protože jí dali všechno, co chtěla. To je přesná citace.“

„Kdo vám tohle řekl?“ zeptal se Marks.

„Je mi líto, ale nemohu vám říci její jméno.“

Klidný výraz Dana Markse vystřídal hněvivý. Naklonil se přes stůl a pohlédl na Clarka. „Něco vám řeknu. Nebylo lehké vychovávat Jennifer, to připouštím. Jako ostatní děti jejího věku experimentovala s drogami, vždy jen s měkkými. Na to jsem přišel už v Bostonu.“ Napolo se otočil se židlí směrem k Molloyovi. „Moje žena je odkázaná na kolečkové křeslo, má roztroušenou sklerózu. Anna ztratila schopnost být řádnou matkou ten den, kdy se Jennifer narodila. Od té doby jsem se o všechno musel starat já.

Měnil jsem každou její plenu. Nosil jsem ji v náručí, když měla koliku nebo zánět ucha. Kupoval jsem jí šaty, boty, česal jí vlasy. Dokonce jsem jí sám kupoval vložky, když dosáhla tohoto věku. Vím všechno o své dceři.“ Odmlčel se, citové pohnutí mu stáhlo hrdlo, když opět promluvil, jeho

hlas byl tvrdý. „Jennifer ode mne nikdy nic nedostala, ani od Anny ne, aniž by o tom ten druhý nevěděl.“

Molloy ho přerušil. „Nenapadá vás, kde jinde mohla brát peníze?“ Vypadalo to, že ho Marks nepřesvědčil.

„Nenapadá, ale můj instinkt mi říká, že se zapletla s někým, kdo ji svedl na špatnou cestu.“ Marks se otočil ke Clarkovi. „Měla jednu kamarádku, hodně se s ní přátelila, Jane nebo June jak dál… Armstrongová. Neměl jsem to děvče rád, neměl jsem rád tu jejich rodinu ze střední třídy.

Proč se nezeptáte jí?“

Clarke otočil stránku ve svém zápisníku.

„Už jsme mluvili s Joan Armstrongovou.“

„A?“

„Snažila se nám pomoci. Ale nevěřím, že měla dost peněz, aby si mohla kupovat heroin a cannabis. Dokonce ani tady v Dublinu to není levná záležitost.“

Dveře kanceláře se otevřely a vešla sestra. Ihned se začala omlouvat, že vyrušuje. Dan Marks ji přerušil.

„To je v pořádku, sestro, tito pánové jsou právě na odchodu. Stalo se něco?“

Sestra vycítila napětí v místnosti a nervózně se zasmála.

„Na druhém operačním sále jsou všichni připraveni.

Hrudník je otevřený a vše je připravené. Čeká se jen na vás, abyste začal s operací.“

„Hned tam budu.“ Marksův hlas byl opět klidný. Vstal, nasadil si plátěnou čepici opět na hlavu a zastrčil pod ní

rozcuchané vlasy. „Omluvte mě, pánové, musím teď odejít.

Dokonce i v tomto těžkém období musí moje práce pokračovat. Nebyl jsem tu celé tři dny a jeden z pacientů čekajících na operaci zemřel. Musím pokračovat.“

Clarke byl překvapený, jak lehce tento muž vklouzl do své soustředěnosti a klidu za těchto okolností. „Držíte se dobře, doufám?“ zeptal se.

Dan Marks si upravil svou plátěnou čapku a škubal uzlem na tkanicích své roušky. „Během let jsem se naučil oddělovat od sebe různé části svého života. Potýkám se jen s tím, co mohu nějak změnit. Věci, které se vymykají mé kontrole, prostě nechám plavat. Nejsem ten typ, že bych hned sáhl po láhvi a nebo plakal, když uslyším smutnou píseň. Nikdy bych nemohl dosáhnout takovéto pozice v medicíně, kdybych měl měkké srdce. Smrt Jennifer ve mně zanechala hlubokou prázdnotu. Ale nečekejte ode mne, že svou bolest budu vystavovat celému světu.“

Když Clarke a Molloy šli zpět k výtahům, spojovací dveře mezi kancelářemi Dana Markse a Lindy Speerové se tiše zavřely. Speerová se ve své vlastní kanceláři rozrušením třásla. Zapálila si mentolovou cigaretu s filtrem a nalila si do sklenice slušnou dávku „Jižního komfortu“ a jedním lokem vypila polovinu. S úzkostí si hryzala palec a přecházela po kanceláři. Pevně zatáhla žaluzie na stěně kanceláře a podívala se na hodiny na svém stole. Pak se přesvědčila, že

všechny dveře jsou zamčené, zvedla sluchátko a vytočila číslo.

26 kapitola

15:17

Clancyho dům navštívili zloději odpoledne někdy mezi půl jednou a třetí hodinou. V poledne odešel se svými dvěma dětmi a s manželkou do parku, snažil se strávit alespoň nějaký čas se svou rodinou. Hrál si s dětmi s míčem, honil se s nimi po trávníku, houpal svou čtyřletou dceru na houpačce, posadil si ji na klín a sjížděl s ní dolů po skluzavce, až si utrhl zadní kapsu u kalhot. Také se snažil se svou ženou Annou prodiskutovat všední starosti rodinného života. Jak se synovi vedlo ve škole a jak drahá jsou dnes rovnátka. Také je třeba koupit nové oblečení do školy.

Zlepšila se mu nálada, cítil se spokojený. Dokonce na chvíli zapomněl, že se v nemocnici děje něco nekalého.

Na oběd se zastavili u McDonalda a Clancy se musel nutit, aby do sebe dostal pár kousků kuřete McNuggets.

Přísahal, že to bylo naposledy. Na zpáteční cestě domů si nadšeně plánovali, kam pojedou na společnou dovolenou v srpnu.

„Do Disneylandu,“ pištěla Laura na zadním sedadle.

„Ano, tati, do Disneylandu,“ přidal se osmiletý Martin.

Seděl vedle své sestry a listoval si v malé fotbalové knize, která byla věnována Manchesteru United.

„Ne,“ řekla Anna pevně. Vždy seděla vzadu se svými dětmi, aby na ně dohlédla, že si opravdu zapnou své bezpečnostní pásy. „Na Floridě je moc horko. Možná, až budete trochu starší.“

To se dětem nelíbilo. Ještě stále reptaly, když Clancy vjížděl na Greenlea Road v Clontarfu, jižní okrajové čtvrti Dublinu, kde bydleli. Před jejich domem byl policejní vůz a malý hlouček jejich sousedů. Bezpečnostní alarm ještě stále hlasitě houkal.

„Zůstaňte ve voze,“ nařídil jim Clancy. V ústech mu vyschlo a žaludek se mu stáhl v křeči.

Když děti uviděly modré policejní uniformy, začaly plakat. Anna je k sobě přivinula, snažila se je uklidnit.

„No tak,“ konejšila je, „pojďme si zazpívat.“ Začali písničkou „Rudolf, sob s červeným nosem“. Jeden z policistů, velký muž s knírkem a s čepicí posunutou hodně do týla, vedl Clancyho do domu.

„Přestřihli dráty poplašného zařízení vzadu za domem,“

řekl policista. „Pak rozbili okno. Zdá se, že toho moc neodnesli. Někdo je musel vyrušit.“

Clancy rychle prošel všechny pokoje. V kuchyni se ničeho nedotkli. Obývací pokoj, kde bylo nejvíce cenných věcí, které rodina vlastnila, se zdál být také v pořádku.

Skleněné karafy z waterfordského skla, svícny, stříbrná jídelní souprava, svatební dar od kolegů z nemocnice, kde dříve pracoval, měla dost vysokou cenu, ale to všechno bylo

nedotčené. Tři obrazy, dva akvarely a jeden velmi drahý olej, na kterém byla venkovská krajina, stále visely na stěně.

Pak si všiml, že svatební fotografie, fotografie z jeho promoce a zarámované fotky dětí chybějí. Utíkal nahoru po schodech a zkontroloval ložnice, vypadalo to, že tam také nikdo nebyl. Srdce mu divoce bušilo, když běžel posledních deset schodů do své studovny v mansardě. Tam bylo vše vzhůru nohama. Monitor počítače ležel rozbitý v jednom rohu, malá skřínka na písemnosti byla převržená a papíry byly rozházené po podlaze. Jeho počítač byl zcela rozbitý, zbyly z něj jen kousky plastiku, všechny informace, které obsahoval, byly zničené. Zásuvky u jeho stolu byly vytažené a jejich obsah vysypán na podlahu. Prohrábl papíry na zemi, odkopl několik rozbitých kusů, natáhl se pro pár knih shozených z police. Chyběla jeho náprsní taška. Granny také zmizela. A také dvě modré tablety, které dostal od Neda Hylanda.

„Chybí vám něco?“ zeptal se policista. Stál ve dveřích a škrábal se na hlavě. „Tenhle pokoj opravdu pečlivě prohledali. Měl jste tady nějaké peníze nebo cennosti?“

Clancy klečel na kolenou, urovnával knihy a papíry na stranu, odhadoval situaci. „Ne, jen své poznámky o výzkumu a nemocniční informace. To nemá pro nikoho cenu.“

Policista odsunul špičkou boty na stranu jednu z knih.

„Takže nic cenného vám nechybí?“

Clancy vstal, teď si všiml fotografií. Byly opřeny o dřevěné obložení v rohu, částečně přikryté rozházenými papíry. Sklo bylo rozbité a fotografie byly napůl přeseknuté.

Věděl, že nebyly přetržené, ale přeseknuté něčím ostrým, řez byl čistý a rovný jako od žiletky.

„Ne,“ řekl tiše, „nic cenného. Vůbec nic.“

Policista pomalu scházel po schodech. „Je to divný, to vám řeknu. Vplížil se zadem a potom, co přestřihl dráty poplašného zařízení u zadních dveří, vyšel ven předními dveřmi, a tím spustil alarm.“

Clancy ho neposlouchal. Hlavou mu vířily myšlenky.

Ještě stále měl dvě stránky vytisknuté počítačem, na kterých měl zaznamenán celý svůj soubor Granny a tři modré tablety, tohle vše měl schované v nemocnici. Posledních dvacet čtyři hodin měl pocit, že ho někdo sleduje, cítil, jak ho někdo neustále pozoruje. Teď si byl jistý. A oni, kdokoliv to byl, se ho teď snažili zastrašit. Teď také věděli, jaké informace už získal a co se snaží odhalit. Co se stane, když bude dál pokračovat? Pokusí se o něco horšího než mu jen rozbít pracovnu? Jak daleko až půjdou, aby mě zastavili?

16:33

„To chceš ale zatraceně riskovat.“ Tony Molloy seděl na předním sedadle policejního neoznačeného vozu a otočil se dozadu

na

Clarka.

Parkovali

před

Marksovým

viktoriánským domem ve výstavní čtvrti dublinského čtvrtého obvodu. Kavanagh poklepával prsty nervózně na volant. „Dan Marks je zadobře s většinou vlády. Může ti pěkně znepříjemnit život.“

Clarke zíral na pečlivě zastřižený trávník a keře obalené zelenými listy na zahradě před domem. Reakce Dana Markse ho znepokojila. Takhle se nechová truchlící otec.

Rodiče obyčejně zaplaví vyšetřovatele informacemi, většinou bezvýznamnými a nepoužitelnými. Ale Marks jim toho mnoho neřekl. A to málo, co jim řekl, se vůbec neshodovalo s tím, co se dověděli o jeho dceři Jennifer.

„Jdu dovnitř.“ Clarke vystoupil a přibouchl za sebou dveře. Molloy se na něj překvapeně podíval. „Půjdu sám.“

Když Clarke kráčel po příjezdové cestě, všiml si, že se v přízemí lehce pohnula záclona na okně.

Anna Marksová mu otevřela dveře dálkovým ovládáním připevněným na bočním opěradle svého kolečkového křesla.

„Proč vám to tak dlouho trvalo?“

To Clarka popletlo. Otočil se k ženě zády a pomalu za sebou zavíral dveře, aby měl čas přemýšlet. „Co tím myslíte?“

„Vy jste ten policista, se kterým jsem mluvila v márnici?“

„Ano.“

Clarke si všiml, že Anna Marksová vypadala o moc hůř, než když ji viděl poprvé. Její vlasy teď byly úplně šedivé a

rozcuchané, jako by o ně přestala pečovat. Tvář měla oteklou, krví podlité oči zapadlé. Na sobě měla černé šaty ke krku, černé punčochy a černé boty. Její prsty si nervózně pohrávaly s dálkovým ovladačem na opěradle křesla. Silně z ní byla cítit whisky. Pomocí elektronického ovládání manipulovala s křeslem, udělala široký půloblouk a s jemným předením motoru odjela do velkého pokoje v přední části domu. Aniž ho vyzvala, Clarke ji následoval. V pokoji bylo málo nábytku, dvě křesla, jedna pohovka a malý stolek z imitace ořechového dřeva a na něm leželo několik starších lékařských časopisů. Nebyly tu žádné obrazy na stěnách, žádné skříňky se sklem nebo fotografie v rámečcích. Bylo toho velice málo na to, aby se tu někdo mohl cítit jako doma. Závěsy byly napolo zatažené a paprsky slabého slunečního světla se jen stěží dostaly dovnitř. Celkový dojem byl skličující. Pokoj byl zatuchlý a nepoužívaný.

Clarke se posadil na pohovku.

„Paní Marksová,“ začal, „proč jste řekla, proč vám to tak dlouho trvalo? Už několik dní vám neustále telefonuji a snažím se vás kontaktovat.“

„Mluvil jste s ním?“

„S vaším manželem?“

„Ano.“

„Mluvil jsem s ním dnes ráno v nemocnici.“

„Co vám řekl?“ Novoanglický nosový přízvuk Anny Marksové zněl jakoby nevzdělaně. Clarke vycítil, že za to může alkohol a její vztek.

„Nic nového, nic, co bychom už nevěděli.“

Prstem stiskla ovládání na svém křesle a pomalu odjela do druhého rohu pokoje. Clarke se chvíli díval na záda Anny Marksové. Najednou se její křeslo otočilo a rychle se k němu přibližovalo, zastavila těsně před Clarkem. Její oči se do něj zabodly.

„Snaží se všechno skrýt.“ Její skřípavý hlas mu najednou připadal jako hlas čarodějnice, její černé šaty tuto představu ještě umocňovaly. Clarke téměř očekával, že začne krákorat. „To on dělá už léta, všechno zapře, jeho oči nechtějí vidět, když se mu to hodí. Ale já všechno vím.“

Opět stiskla ovládání a její křeslo začalo couvat. „V

tomhle,“ Marksová uhodila rukou do křesla, „jsem zaživa pohřbená už celých osmnáct let. Ode dne, kdy se narodila.

Jsem jako živá mrtvola.“ Odmlčela se, zrychleně dýchala.

Clarke začínal pomalu rozumět, proč se Dan Marks snažil svou ženu chránit před očima veřejnosti. Byla velice nervově labilní.

„Řeknu vám několik faktů.“ Jako by ta slova plivala.

„Jednu nebo dvě věci, které byste nikdy neuslyšeli od mého talentovaného a hezkého muže.“ Odmlčela se a pokřiveně se usmála. „Je talentovaný a hezký, že?“

Clarke zachmuřeně přikývl.

„Docela pohledný muž?“ Znělo to velice jedovatě.

Clarke pokrčil rameny.

„Můj manžel nevěděl nic o své rozkošné dceři. Vůbec si neuvědomoval, co provádí. Nikdy tu nebyl. Byl příliš zaměstnán záchranou životů nebo si to rozdával s hezkými praktikantkami v nemocnici. Jako by neexistovala.“ Přerušil ji záchvat kašle. „Někdy si ani neuvědomoval, že má dceru, natož manželku. Byly jsme pro něj jen přítěží, jen jakýmsi doplňkem. Chtěl se dostat až na samý vrchol, byl ambiciózní. Ale toho dne, kdy jsem se na něm stala závislou, mě opustil.“ Její dýchání teď bylo velice rychlé a krátké. „Ne fyzicky, to ne,“ trochu zvýšila hlas, „to by bylo moc riskantní v bostonských lékařských kruzích. Ale citově už jsem pro něj neexistovala.“ Odmlčela se, byla rozrušená a celá se třásla. Clarke si všiml neovladatelných záškubů její levé paže. Jedna strana její tváře byla strnulá. „Zanedbával to dítě. Znamenala pro něj tvrdou práci. Zatímco byl venku a bavil se, zůstala jsem s ní sama, abych ji vychovávala.“

Clarke byl popletený. Oba si protiřečili. „Paní Marksová,“ přerušil ji, „Jennifer brala heroin a cannabis.

Nevíte, kde brala peníze na tyto drogy?“

To, čeho se Clarke obával, pomalu přišlo. Jakoby z hloubi jejího těla vyšlo podivné zakdákání, napůl udušené záchvatem kašle, a po chvíli se změnilo v křečovitý smích.

„Každou libru si vydělala na zádech.“ Její kašel se zhoršil a Clarke vstal, aby jí nějak pomohl, ale odmítla ho

mávnutím ruky. „Věděla jsem, že jednoho dne skončí mrtvá ve stoce.“ Anna Marksová s potěšením zakdákala, že se může podělit o tak hrozné tajemství. „Dostala se tam na svých zádech.“

19:55

Joan Armstrongová měla jasně červenou stuhu ve vlasech. Stála před vysokým zrcadlem ve své ložnici a obdivovala svou postavu. Na sobě měla těsně obepínající jeansy a červenou blůzu s dlouhými rukávy. Oči měla podmalované černou tužkou, na rtech měla rtěnku. Slyšela své rodiče, jak se pohybují dole po bytě. Chystali se na večeři s bankovními úředníky. Určitě se domů nevrátí před půlnocí. Nedávno Harold Armstrong oznámil Joan, že bude dodržovat přísná pravidla. Dokud nerozhodne jinak, bylo Joan povoleno jít ven pouze dva večery v týdnu, v sobotu a v neděli. Bez jeho dovolení nesmí odejít z domu. „Teď budeš mít ve škole důležité zkoušky,“ vysvětloval vzdorovitě dceři. „Měla by ses učit.“ Joan se na něj usmála.

„Ano, tati.“ Ale otec jí neuvěřil. „A neříkej mi, ano, tati,“

obořil se na ni otec. „To nic neznamená, mladá dámo, já tě znám.“ Řekla opět: „Ano, tati,“ tentokrát bez falešného úsměvu. „Tvoje matka a já jdeme dnes večer ven.“ Z

vedlejšího pokoje se ozval hlas paní Armstrongové, nervózně si otírala ústa hedvábným kapesníčkem. „Požádala

jsem Andrewa, aby tu s tebou počkal.“ Andrew byl jeden z jejích milovaných synů. Joan ho nemohla vystát. „Počká tu s tebou, dokud se nevrátíme domů. Jestliže budeš chtít jít ven, Andrew půjde s tebou.“ Joanin vzdorovitý výraz se změnil ve zlostný. „Tak to bude, mladá dámo, dokud konečně nedostaneš rozum.“ Joan okamžitě začala protestovat.

Harold Armstrong ji umlčel pohybem ruky: „Taková jsou teď pravidla.“

Andrew přišel, právě když rodiče odcházeli. V podpaží měl učebnici bankovnictví, což jeho otce velmi potěšilo.

Andrew byl vysoký a štíhlý, bylo mu málo přes třicet let. Za dva týdny měl skládat zkoušky z bankovnictví. Nevadilo mu, že musel dnes večer hlídat mladší sestru, měl tak šanci utéci na chvíli před stereotypem svého manželství a získat pár hodin na nerušené studium. Proto se mu nelíbilo, když mu Joan oznámila, že chce v devět hodin jít ven.

„Tak pozdě?“ stěžoval si. Joan se ušklíbla. „Kam chceš jít?“

„Jen do hospody kousek odtud, mám se tam setkat s přáteli.“

Andrew si založil knihu v místě, kde právě četl. „Dobře, ale jenom na chvíli.“

„Jistě.“

Joan ho vzala do hospody u Černého ptáka na pobřeží v Sandymount. Byla to hlučná a zakouřená hospoda, hrála tam

malá kapela. Andrew tam dlouho nezůstal. Hluk tady byl ohlušující, kouř mu dráždil oči a jeho astma.

„Nemohli bychom jít někam jinam?“ stěžoval si. Piva před sebou se ani nedotkl.

„Ne, tady je to dobrý.“

Andrew se na ni podíval přes kouřovou clonu. „Kde jsou tvoji přátelé, se kterými jsi se tu měla sejít?“

„Dej pokoj, Andrewe,“ posmívala se mu Joan. Obrátila do sebe svou sklenici. „Neobjeví se tu dřív než po jedenáctý.“

Andrew se podíval na hodinky a zaklel. „Nezůstanu v téhle díře ještě další hodinu.“

Joan se na něj výsměšně podívala. „Ale, no tak, Andrewe, jsi opravdu divnej, fakt. Ještě domů nejdu. Je sobota.“

„Zatraceně, tak si tu zůstaň sama,“ utrhl se na ni její bratr. „Já jdu domů. A dej si pozor, ať jsi za hodinu doma, jasný?“

„Už za hodinu?“ protestovala Joan.

„Tak za hodinu a půl, v krajním případě. Když se nevrátíš do půl dvanáctý, budeš mít problém.“ Andrew se k ní naklonil blíž a zvýšil hlas, aby překřičel okolní hluk.

„Teď si nemůžeš dovolit dělat problémy.“ Než odešel, otočil se ve dveřích hospody a významně si poklepal rukou na hodinky.

Joan počkala pět minut. V půl jedenácté a sedm minut už byla zpátky na ulici. Spěchala. Často se zastavovala, předstírala, že si zavazuje tkaničky, a rozhlížela se, jestli ji někdo nesleduje. Pak uviděla Goona, jak pomalu přijíždí.

Podívala se na hodinky. Přesně tři čtvrtě na jedenáct, jak to bylo naplánováno. Goon zajel k chodníku a počkal, až ho auta za ním předjedou. Byla tmavá noc, nad dublinským zálivem se nakupily těžké tmavé mraky. Goon zablikal světly. Joan si sundala červenou stuhu z vlasů, pak si vlasy prohrábla oběma rukama a stuhu schovala do kapsy svých jeansů. Světla u auta opět zablikala. To bylo jejich smluvené znamení.

„Mo říká, že už mu nemáš volat.“ Goon seděl za volantem, Joan se krčila na zadním sedadle, aby ji nikdo neviděl. Goon byl Joanin dodavatel. Byl to vysoký, rozložitý muž kolem padesátky, měl hrubou pleť a jeho knír byl žlutý od nikotinu. Na sobě měl černé kožené kalhoty a bundu.

Dokonce i jeho tričko bylo černé. Na levém zápěstí měl stříbrný náramek, teď mu visel volně dolů, když si ruku opřel o opěradlo sedadla vedle sebe a otočil se dozadu.

Upustil malý balíček v průhledné fólii směrem k Joan.

Dopadl na podlahu a Joan Armstrongová se pro něj rychle sehnula. Goon se usmál. „Tak hladová?“

„Trhni si.“

„Mo by rád věděl, co se stalo s brašnou Jennifer?“

Na zadním sedadle si Joan utahovala červenou stuhu kolem své paže. Dlaní si poklepávala na žíly.

„Vykašli se na Moa,“ zavrčela Joan. Nemohla se dočkat, až si drogu píchne do žíly.

„S tím se Mo nespokojí, chce to vědět.“ Goon se k ní otočil. V ruce držel injekční stříkačku.

„Dej mi jen minutku.“ Její hlas zněl zoufale.

Podal jí ampuli se sterilní vodou a za chvíli už měla jehlu zapíchnutou v paži.

„Pomalu, Joan,“ varoval ji Goon. „Nespěchej.“ Natáhl se k ní a uvolnil jí škrtidlo na paži. Sledoval, jak oči mladé dívky dostávají skelný lesk. „Kde je brašna, Joan?“ Jeho hlas byl jemný, uklidňující.

„Počkej ještě chvíli.“ Polovina heroinu už zmizela v její paži.

„Kde je ta zatracená brašna?“ Goon se naklonil dozadu a položil ruku na injekční stříkačku. „Co se stalo s tou brašnou?“

„Má ji policie,“ křičela Joan Armstrongová, v očích měla slzy. „Nedali pokoj, musela jsem jim to říct.“

„Zatraceně,“ zavrčel Goon. Joan třesoucími se prsty vpravila zbytek heroinu do svého těla. Goon nastartoval motor. „Mo nebude rád, až to uslyší, Joan.“ Podíval se na ni do zpětného zrcátka, klátila se na sedadle jako hadrová panenka. Sáhl do kapsy a vyndal malou láhev vodky, polil jí dívčinu blůzu.

Joan Armstrongová byla doma přesně v půl dvanácté.

Zavolala na svého bratra a rychle vyběhla po schodech nahoru. Hlava se jí točila, musela se přidržet zábradlí, aby neupadla. Ve své ložnici se rychle svlékla a zůstala nahá.

Byl to její starý trik, aby nikdo z rodiny nechodil do její ložnice. Na červené blůze nebyly kapičky krve vidět. Proto si ji vybrala. Přetřela si červenou stuhou do vlasů místo vpichu. Cítila se jako v jiném světě, cítila příjemné teplo a pohodu, byla nevýslovně šťastná. Vklouzla do postele pod přikrývku a položila se na záda, vychutnávala ten příjemný pocit. Dokonce zapomněla na Goonovy výhrůžky.

27 kapitola

neděle, 17. května

Prudký déšť dopadal na zem. Těžké šedivé mraky visely nízko nad Dublinem, vytlačily mlhu do kopců a do výše položené krajiny. Teplota klesla a velký teploměr na módní Graftonské ulici ukazoval 12 stupňů Celsia. Neobvykle studené počasí všem pokazilo náladu a ti, kteří měli právě dovolenou, litovali, že zůstali v Irsku. Zimní svetry byly opět vytaženy ze skříní. Policie měla plné ruce práce s dalšími stále se množícími případy těsně spojenými s drogami. Ti, kteří si nemohli koupit svou dávku, přepadávali a obírali lidi o peníze. Ti, kteří byli silnější, se okrást nenechali a feťáci skončili v lepším případě jen se zlomenými žebry. Ti, kteří kontrovali nabídku a poptávku, ztloukli ty, kteří byli pozadu s placením, a vyhrožovali těm, kterým hrozilo, že na včasné zaplacení nebudou mít. Na ulicích překupníci hledali nové kontakty a nové obchody byly uzavírány. Nejčastěji se prodával heroin smíchaný s jedlou sodou, který si vpichovali do žil muži, ženy, hodně mladí muži a hodně mladé ženy, dokonce i děti, schováni před zraky druhých v temných alejích. Drogoví baroni večeřeli v nejvybranějších restauracích, vydělávali na lidském neštěstí, na ubohých postavičkách ploužících se po

chodníku a toužících po své dávce. Obchod je obchod, poptávka a nabídka. Jestliže tahle lidská spodina chce drogy, oni jim je ochotně dodají. Kdyby to neudělali, udělá to někdo jiný, a proč přenechávat prosperující obchod někomu jinému?

**********

V Rockdaleské nemocnici pro duševně choré se Micko Kelly pomalu dostával ze své drogou způsobené psychózy.

Příznivě na něj působily uklidňující a antipsychotické léky, byl méně pomatený. Hlasy v jeho hlavě mu stále něco našeptávaly, ale už nebyly tak mocné, tak pronikavé a zlostné, byly teď méně vyžadující. Stále byl ke všem podezřívavý, ležel ve své cele a hodiny jen zíral na strop.

Nevěděl nic o tom, že venku, za stěnami zabezpečenými ostnatým drátem, vyslovovala většina obyvatel jeho jméno.

„Šílený pes Kelly,“ načmáral někdo na stěny Hillcourt Mansions. Všechny noviny přinesly zprávy o jeho zatčení a následném převezení do nemocnice pro duševně choré, také, že je jediným podezřelým z vraždy Jennifer Marksové.

Získal přezdívku „Feťácký zabiják“ a všechny jeho minulé prohřešky i pobyt ve vězení byly podrobně popisovány pro ty, kdo měli zájem o něm číst. Celý národ teď věděl koho nenávidět, vláda věděla, koho může vinit. Micko Kelly byl vyřízený. Byl zavřený pod zámkem, i když to byla jen

nemocnice. Pomatenec, který se nemohl obhajovat.

Násilnický feťák v minulosti trestaný. Pro mnohé ta nejhorší lidská spodina na zemi. Nikomu by nevadilo, kdyby už navždy zůstal zavřený za mřížemi.

**********

Novináři a televizní štáby následovali pohřební vůz, který vyjel od vily Marksových v dublinské čtvrti, kde měla svá přepychová sídla většina velvyslanectví. Projeli už ne tak výstavními obvody města do krematoria v Glasnevinu v severní časti. Ve tři hodiny bylo tělo Jennifer Marksové vloženo do pece, aby mohlo být spáleno. Do malé budovy krematoria byla vpuštěna jen rodina a malý okruh blízkých přátel. Venku v neustávajícím dešti čekaly televizní štáby nejen z Irska, ale i z celého světa. Neustále si chránily kamery před deštěm pláštěnkami, aby nepřišli ani o jeden záběr. Fotografové vyfotili všechny, kdo na sobě měli černé oblečení, zatímco novináři z podřadnějších plátků se snažili podplatit řidiče pohřební limuzíny, aby získali nějaké klepy.

Opodál stál a vše bedlivě sledoval deštěm zmáčený Joe Harrison, soudní fotograf přidělený k vyšetřování tohoto případu. Ani v neděli ho Jim Clarke nenechal odpočívat a nařídil mu vyfotografovat všechny, kdo se dostaví na kremaci.

17:17

Frank Clancy se snažil vymyslet si nějakou lež. Lékaři často lžou. Někdy lžou pacientům o jejich nemoci. Lžou také právníkům, aby ochránili svou pověst, když se nějaká operace nepodaří. Příležitostně lžou svým kolegům o výsledcích léčby, o lhostejnosti k bohatství, o svých golfových výsledcích, o výši svých dluhů. Většina lékařů lže svým manželským partnerům. V zásobě mají dost lží, aby si mohli vybrat tu pravou. Neodkladná operace pozdě v noci bude s největší pravděpodobností blonďatá studentka medicíny, doufající, že dosáhne kariéry na svých zádech.

Konference, která je nezajímavá a nudná a pro děti tam bude nesnesitelné vedro, znamená, že ona blondýna jede s ním.

Byla mnohem lepší v posteli, než očekával.

Za Clancyho lží nebyl skryt ani jeden z těchto důvodů.

Chtěl jen ochránit svou ženu a děti. Odvezl je do domu své tchyně. Její dům byl vzdálený dvacet mil od města a jelo se k němu úzkou venkovskou silnicí. Clancy si byl jistý, že tam je nikdo hledat nebude.

„Podívej,“ zalhal, „je to jen na pár dní. V úterý mám v nemocnici důležitou přednášku a do té doby budu jen bručet jako medvěd, budu se snažit dát vše dohromady. Proč neodjedeš i s dětmi ke své matce a já vás ve středu vyzvednu. Pak si na zbytek týdne vezmu volno a strávíme pár dní jen spolu.“

Tohle se stalo v minulosti už několikrát a Anna jeho podvod neprohlédla. Sbalila věci pro sebe i pro děti. Clancy odvezl svou rodinu nejdříve k nemocnici a zaparkoval vůz na osamělém parkovišti. Po celou cestu se často díval do zpětného zrcátka. Všiml si, že ho sleduje velký černý vůz, ale nerozeznal značku vozu. Musel si vymyslet několik dalších lží a pak nechal Annu a děti odvézt taxíkem od zadního vchodu nemocnice. Chvíli se za nimi díval, aby se ujistil, že taxi nikdo nesleduje. Sledoval je z okna své kanceláře ve třetím patře, dokud mu nezmizelo na úzkém mostě přes řeku Liffey. Ulevilo se mu, když se přesvědčil, že je nikdo nesledoval. V kartotéce v přízemní laboratoři si vyzvedl tři modré tablety a dva listy se svým počítačovým záznamem Granny. Od každého listu si udělal dvě kopie a ty pak vložil do silné hnědé obálky. Pak do každé obálky vložil jednu modrou tabletu, obálky zalepil a ještě je pro jistotu přelepil lepicí páskou. Jednu z obálek adresoval správci nemocnice, na druhou napsal jméno svého právního zástupce. Pak všechny tři obálky vložil do náprsní kapsy svého saka.

Podíval se na nástěnné hodiny. Bylo téměř půl sedmé.

Pak zkontroloval své kapsy. Kreditní karta, drobné mince, klíče od vozu. Klíče zanechal v kartotéce v laboratoři. Už měl připravenou cestovní brašnu a v ní nutné oblečení. Pak se nepozorovaně dostal nahoru do patra, kde bylo několik pokojů rezervovaných pro lékaře, kteří museli přes noc

zůstat v nemocnici. Byla neděle, a proto bez problémů našel jeden prázdný pokoj. Byl to malý pokojík s jednoduchou postelí a umyvadlem. Koupelna byla na chodbě společná pro více pokojů.

Clancy zatelefonoval Anně, aby se ujistil, že v pořádku dojeli. „Nenamáhej se mi telefonovat určitě až do úterka,“

radil jí, „budu nepřetržitě pracovat na své přednášce a víš, že tady v nemocnici nemají rádi soukromé telefonní hovory.“

Lhal s lehkostí, ale srdce ho přitom bolelo. Ale, neustále se utěšoval, až získám všechny informace, půjdu s tím ven.

Potřebuji už jen několik málo informací. Ještě dva dny.

Musím to stihnout do středeční tiskové konference.

20:30

Jim Clarke byl zklamaný a rozzlobený. Také otrávený.

Seděl doma v obývacím pokoji, televizi měl zapnutou, ale zvuk měl ztlumený. Maeve vycítila jeho náladu a vyhýbala se mu. Katy byla celý den pryč a na noc měla zůstat u přítelkyně. Clarke ji mučil svými otázkami, zatímco se připravovala k odchodu. Kam jdeš? Proč radši nezůstaneš doma? Kdo je ta tvá přítelkyně? Zná ji tvá matka? Jací jsou její rodiče? Neměla by ses přece jen vrátit domů? Katy odešla z domu v slzách, ulevilo se jí, že unikla tomu skličujícímu rozhovoru s otcem. Jedl svou večeři a upíjel už ze šesté sklenice vína za poslední hodinu a půl a jeho špatná

nálada se prohlubovala. Na vraždě Jennifer Marksové bylo něco neobvyklého a on nemohl přijít na to, co by to mohlo být. Snažil se teď jen odpočívat a nemyslet na práci, ale jeho rozhovor s Danem a Annou Marksovými mu stále nešel z hlavy. Jejich rodina už dávno nefungovala tak, jak by rodina fungovat měla.

„Máš telefon,“ Maeve stála ve dveřích. Udělala na něj obličej, aby mu dala znát svou nespokojenost. „Je to komisař.“ Clarke udiveně pozvedl obočí.

„Jime, omlouvám se, že vás vyrušuji.“

Clarke ho ujistil, že ho vůbec nevyrušuje.

„Musím s vámi mluvit.“

Clarke vycítil z tónu hlasu Donalda Murphyho, že jeho volná neděle je zřejmě u konce. Opřel se o kuchyňský stůl, nad kterým byl na stěně připevněn telefon. Maeve se na něj ode dveří zamračila, ale on ji mávnutím ruky poslal pryč.

„Tenhle případ Marksové se nám vymyká z rukou.“

Clarke ztuhl. „Co máte na mysli?“

„Náš ministr zdravotnictví John Regan a jeho hrbatý kolega Dempsey dávají novinářům utajené informace z vyšetřování.“ Bylo veřejné tajemství, že Murphy nemá rád ministra spravedlnosti. „Podle nich toho máme na Kellyho dost. Prošpikovali ho jako krůtu na vánoční pečínku.“

„Například?“

„Že měl na sobě dívčinu krev. Že jsme ho našli v pokoji plném nožů a všechny na sobě měly krev. Že je šílený a že si nepamatuje, co tu noc dělal.“

Clarke počkal, až se odmlčí. „Nejsou tak moc daleko od pravdy.“

„To je jedno. Až o tom uslyší někdo z těch lidí, co neustále obhajují lidská práva, bude z toho pořádná mela.“

Clarke znal Murphyho jako spravedlivého a odvážného muže, muže, který se dokázal postavit i předešlým ministrům, když se snažili zasahovat do vyšetřování.

„Pro Kellyho to nevypadá dobře,“ pokračoval. „Jeho tričko bylo celé od krve, měl nože ve svém pokoji a je naprosto jasné, že se úplně zbláznil. Slyšel jste o tom, jak napadl dozorce?“

„Ano.“

„No, v tomhle případě se vsadím, že bude obviněn a usvědčen.“

„To já také, ale rád bych se nejdříve přesvědčil, že je to naprosto jasný případ.“

„Souhlasím,“ řekl Clarke. Natáhl se a zapnul konvici s vodou.

„Kdy si myslíte, že dostanete úplnou zprávu z laboratoře?“

„Leeson řekl, že doufá, že zítra už něco bude mít.“

„Doufá, jen doufá?“ Murphy zvýšil hlas.

„Jsou zavaleni prací. Vím, že dělá, co může.“ Clarke se na něj pohotově snažil zapůsobit. Povedlo se.

„Dám jim příkaz, aby na tom pracovali i v noci.“

„Výborně.“

„Rád bych si to všechno probral zítra v deset hodin. Ať se všichni dostaví.“

„Dobře.“

„Potřebujeme si ujasnit, kam se dostaneme. Amerika má veliký zájem o tenhle případ. Dnes byl v televizi agent cestovní kanceláře, stěžoval si na zrušené rezervace od zákazníků ze Severní Ameriky, protože teď tam máme špatnou pověst. Chci, aby tenhle případ byl brzy vyřešen.“

Spojení se přerušilo.

Clarke si do sklenice ze silného skla nalil štědře whisky a zalil ji vroucí vodou. Hodil do ní pár kousků hřebíčku a zamíchal si nápoj obrácenou stranou vidličky. Napil se a zíral oknem do zahrady. Kapky deště dopadaly na okenní sklo. Netrap se tím, pomyslel si. Kelly to udělal. Tak to je.

28 kapitola

pondělí, 18. května

Frank Clancy vstal v půl sedmé. Osprchoval se, ale neoholil. Pod horkou sprchou si ostříhal své vlnité černé vlasy ostrými chirurgickými nůžkami. Lekl se, když se pak na sebe podíval do zrcadla. Vpředu měl ve vlasech velké vykousnuté zuby, vzadu mu zas nepoddajné trčely. Bylo mu to jedno. Chtěl alespoň trochu změnit svou podobu, aby nebyl tak snadno k poznání. Chtěl setřást svůj stín. V sedm hodin byl ve své kanceláři ve třetím patře, nepoznán a nevyrušován. Na sobě měl jeansy a bílé tričko pod silným pleteným svetrem a bílé tenisky. Na svetr si oblékl volné plátěné sako. Vypadal spíš jako popová hvězda než jako hematolog. Hlavně svým účesem. Pak poslal fax, přímý a jednoduchý.

„Musím se s vámi sejít, jak nejdříve to bude možné, chtěl bych s vámi prodiskutovat společný lékařský problém.

Navštívím vás ve vaší kanceláři dnes odpoledne.

Neposílejte, opakuji, neposílejte odpověď na tento fax.“

Dvakrát zkontroloval adresu, než fax odeslal. Pak zvedl sluchátko a zavolal na rezervace na dublinské letiště. Po pěti minutách dohadování si rezervoval přímý let do Bostonu u letecké společnosti Delta na dvě hodiny odpoledne. Zavěsil,

ale ihned zas sluchátko zvedl a zavolal vrchní sestru ze svého oddělení, druhou rukou si ucpal nos. Louisin hlas byl ospalý, Clancyho hlas zněl, jako by měl rýmu. „Omlouvám se, že vás vyrušuji, ale potřeboval bych vám sdělit několik informací.“ Mluvil nosem, zněl přesně tak, jak to potřeboval. Louisa ho pobídla, ať pokračuje. „Mám hroznou chřipku,“ hlasitě zafuněl a zakašlal, „a proto pár dní nebudu moci přijít.“ Louisa mu řekla, že ji to moc mrzí. „To je od vás hezké. Vyvěsím telefon a vlezu si do postele, nerad bych někoho v nemocnici nakazil. Řekněte, prosím, v nemocnici, že nebudu k zastižení.“ Louisa řekla, že to vyřídí. „Ve vašem stole ve spodním šuplíku jsem nechal dvě velké hnědé obálky. Jestliže se vám neozvu do středy do rána, mohla byste ty obálky odeslat?“ Louisa po něm opakovala jeho instrukce, aby si byla jistá, že dobře rozuměla. „Jednu pošlu po poslíčkovi, tu druhou vnitřní poštou.“

Clancy zavěsil a vykoukl mezi žaluziemi na chodbu.

Právě byla doba snídaně, všichni pacienti už byli vzhůru.

Sestry si předávaly službu, dívky s odpočatými tvářemi vystřídaly ty unavené po noční směně. Co to vlastně dělám?

Tohle oddělení je plné nemocných pacientů a já si hraju na soukromého detektiva. Jsem lékař, ne detektiv. Moje práce je tady na tomto oddělení. Náhle se cítil osamělý a zranitelný. Vlastně chci jít proti vládě. Jeden podezřívavý doktor proti celému systému. To je pitomost, naprostá pitomost.

Klesl zpět do židle, fyzicky unavený a duševně vyčerpaný. Pak si všiml vzkazu přilepeného na monitoru jeho počítače. HAROLD MORELL VČERA V NOCI ZEMŘEL. Před očima se mu objevila arogantní a usmívající se tvář Lindy Speerové. Musím to dotáhnout až do konce, je to moc důležité.

Zvedl svou cestovní brašnu a opatrně vyhlédl na chodbu. V okamžiku, kdy si byl jistý, že si ho nikdo nevšimne, otevřel dveře špičkou tenisky a vyklouzl na chodbu. Dolů seběhl po nouzovém schodišti, aby se vyhnul setkání s některým ze svých kolegů, pak proklouzl kuchyní a přes garáž sanitních vozů se dostal na ulici, tam si stopl jednu ze sanit a nechal se odvést do centra Dublinu. Řidič sanity se neovládl a zasmál se jeho účesu. Na O’Connellově ulici Clancy vyskočil, když sanita zastavila na křižovatce na červené světlo.

„Odvezte mě na letiště.“

Řidič taxíku se na něj podezřívavě podíval, když otáčel vůz na silnici. „Co jste si to udělal s vlasama?“

Clancy se naklonil dopředu a podíval se na sebe do zpětného zrcátka. Vypadal tak směšně, až se musel smát.

10:00

Pracovní schůzka byla svolána do místnosti číslo 23 ve čtvrtém patře na policejním ústředí na Harcourtské ulici dvě

míle od středu města. Venku nepřetržitě pršelo z olověných mraků, zatímco uvnitř sedělo šest mužů u kulatého stolu a setřásali si kapky ze svých sak a promočených vlasů.

Komisař Murphy měl na sobě uniformu, bílou košili a modrou kravatu, modré kalhoty a sako se zlatými prýmky.

Seděl u stolu zády k oknu. V jednom rohu byla připevněná velká tabule s otočnými listy, na kterých bylo zaznamenáno vše, co se až dosud zjistilo o vraždě Jennifer Marksové. Byl tu také Arnold Leeson, ředitel Soudní vědecké laboratoře.

Na sobě měl volné kalhoty a svetr. Po jeho pravé straně seděl doktor Patrick Dillon, soudní psychiatr z Rockdaleské nemocnice pro duševně choré. Na sobě měl šedé proužkované šaty a bílou košili s tvrdým límečkem a kravatu v barvách své univerzity. Z jeho náprsní kapsy vykukoval bělostně bílý kapesníček. Jim Clarke seděl vedle komisaře a Tony Molloy se svou ustaranou tváří seděl po jeho pravici. Moss Kavanagh se opřel o stěnu. Jen krátce se představili, většina z nich už spolu v minulosti pracovala.

„V tomto případě máme velice dobré výsledky,“ začal Murphy. „V neuvěřitelně krátkém čase se nám podařilo zatknout hlavního podezřelého. Kdybychom měli takové výsledky i v ostatních případech, byl bych velice potěšen.“

Nikdo z přítomných na jeho slova nereagoval. „Ale jistí vládní ministři se snaží předejít nepříjemné publicitě a dávají tisku informace takového rázu, jako že je tento případ už téměř uzavřen. Rozhlašují, že Kelly je nepochybně vinen

a že zešílel a je bezpečně pod zámkem v nemocnici pro nebezpečné šílence.“ Odmlčel se. „Tak předpokládám, že bychom všichni mohli jít domů a uvařit si kafe.“ Na tvářích všech přítomných se objevil pobavený úsměv.

Murphy položil své ruce s dlouhými prsty na stůl a přejel dlaněmi po naleštěné desce stolu. Zdálo se, že si prohlíží smítko prachu na rukávu od saka, pak ho smetl na zem.

„No, ale já z toho radost nemám. Co je dobré pro vládu, většinou policii nestačí. Jestliže v tom budou pokračovat, prožijeme si pak před soudem peklo. Kelly nemůže být označen za vinného, aniž bychom prokázali, co a jak vlastně udělal.“

Ozvalo se souhlasné zamručení.

„Stane se centrem zájmu všech médií z celého světa. Od té doby, co napadl dozorce, je označován jako Hannibal Lecter křížený s Attilou Hunem.“ Ozval se smích. „Doktor Dillon,“ pokračoval Murphy, „mi včera večer řekl, že Rockdaleská nemocnice byla včera celý den obležena kameramany a reportéry.“

Dillon ho přerušil. „Včera jsme tam měli tři televizní štáby s helikoptérami. Když nechám stranou porušení bezpečnosti, jejich hluk rozrušil mnoho mých pacientů.“

Murphy pokračoval: „A to se nám ani trochu nelíbí, nechceme žádné výtržnosti v Rockdale.“

Dillon si poposedl na židli a opět promluvil. „Už dva z mých spolupracovníků byli kontaktováni reportéry z podřadnějších plátků, chtěli od nich informace. Jednomu z nich bylo nabídnuto 5000 liber, když vyfotí Kellyho v jeho cele.“

Ozvalo se hlasité reptání. Murphy zvedl ruku, aby je utišil. „Než se nám to úplně vymkne z rukou, chci přesně vědět, o co tady jde. Rád bych v noci klidně spal místo toho, abych měl zlé sny o tom, že nemohu v soudní síni předložit dostatek důkazů.“ Všechny hlavy souhlasně přikyvovaly.

Spokojený Murphy od sebe začal oddělovat jednotlivé stránky faxu. „Všichni jste četli zprávu z toxikologie?“

Všech pět hlav souhlasně přikývlo.

„Dobře, měla v krvi heroin, cannabis a alkohol.

Vaginální, rektální a orální stěry jsou negativní.“ Murphy vzal do ruky další list papíru. „Modřiny na jejím krku byly staršího data, nejsou tedy pro nás důležité.“ Zvedl hlavu.

„To jsou všechny nové informace, co mám.“ Opřel se ve své židli a pravou rukou si masíroval čelo. „A teď, Arnie, co máš ty?“

Arnold Leeson se probíral svými papíry, měl před sebou soudní zprávy a různé faxy. „Dobře,“ řekl, „začneme tím, co chcete nejvíc slyšet. Krev na Kellyho tričku, jeho teplácích a teniskách patří Jennifer Marksové. PCR test to potvrdil nade vši pochybnost.“

Komisař s úlevou vydechl. „To je dobrá zpráva.“

Leeson zvedl ruku. „Zbytek není ještě hotový,“ odmlčel se a srovnal si papíry před sebou. „To, co tu mám, nás může spíš zavést do slepé uličky, než aby nám to situaci objasnilo.“

Murphy se naklonil dopředu a oči se mu zúžily, když Leeson dále pokračoval.

„Vzorek půdy odebraný z Kellyho tenisek se neshoduje se vzorky půdy odebranými v místě, kde leželo tělo Jennifer.

To místo bylo v zeleném porostu a jíl tam byl smíchaný s rašelinou. Stopy hlíny na jeho teniskách nejsou takové, jaké by byly, kdyby jimi nahrnoval hlínu na své původní stopy.“

Vstal, aby to předvedl, a postavil se do kouta, aby všichni viděli na jeho nohy. Pět hlav ho se zájmem sledovalo.

„Jestliže chcete rychle zahrnout svou stopu, většinou použijete vnitřní stranu své boty, v tomto případě tenisky, a tou nahrnete potřebnou hlínu.“ Leeson ten pohyb předvedl svou pravou nohou na koberci. „Stopy hlíny by se měly zachytit na vnitřní straně tenisky a kolem šněrování. Na Kellyho teniskách jsme žádnou hlínu nenašli.“ Posadil se a rychle se probíral svými papíry. „Tam, kde bylo tělo nalezeno, bylo také hodně pavučin. Vzorky větviček, které jsme dostali, měly na sobě pavučiny a také vlákna, která jsme ještě neidentifikovali. Na Kellyho oblečení nebyla ani jedna pavučina a bavlněná vlákna z jeho trička a z jeho

tepláků se neshodují s těmi, která jsme našli zachycená na větvích v zeleném porostu.“

Molloy se pohnul na své židli a sundal si sako, jeho pohyby na okamžik Leesona přerušily.

„Z nože se nám nepodařilo sejmout jediný otisk,“

pokračoval Leeson. „Otisky nalezené na těle byly příliš rozmazané a nejdou identifikovat. Na černé sukni, kterou měla dívka na sobě, byly skvrny od semene, ale ještě není hotový rozbor. Očekávám, že ho dostanu během dnešního dne.“

Murphy opět začal přejíždět dlaněmi po desce stolu.

„To pro nás znamená komplikace, Arnie?“

„Ano, vypadá to tak,“ souhlasil Leeson.

Náhle bylo v místnosti ticho, ozývalo se jen skřípání pera na papíře.

„A co vy, doktore Dillone, můžete nám k tomu něco říci?“ Murphy si odsunul židli stranou a opřel se v ní.

„Opravdu by byl Kelly schopný zavraždit tu dívku?“

Po celou dobu předešlého rozhovoru měl Patrick Dillon skloněnou hlavu, poťukával perem na čistou stranu bloku před sebou, občas si udělal těsnopisnou poznámku. Když ho Murphy oslovil, podtrhl si nejdůležitější bod ve svých poznámkách.

„Za prvé, komisaři, já jsem lékař, a ne soudní vyšetřovatel. Mou povinností je pomoci Kellymu získat zpět jeho příčetnost.“

„My všichni oceňujeme…,“ Dillon Murphyho okamžitě přerušil. „To, co vám řeknu, je jen mimo zápis,“ pokračoval, „a zřejmě také neetické, protože mi Kelly nedal souhlas, abych mluvil o jeho zdravotním stavu.“ Muži si mezi sebou vyměnili několik tázavých pohledů.

„Nicméně vám řeknu, co je pro vás důležité. Kelly je těžký narkoman. Jeho zpráva z toxikologie je velmi znepokojující. V krvi, kterou jsme mu odebrali v Rockdaleské nemocnici, byl zjištěn alkohol, cannabis, heroin, methadon, flunitrazepam, diazepam, kokain a LSD.

Co je ale více znepokojující, je to, že měl vysokou hladinu ketaminů, to je anestetikum pro zvířata, na ulicích je známé jako „speciální K“, nebo LA coca-cola. Ketamin bývá obyčejně smíchán s ephedrinem a prodáván jako extáze. Má velice neblahý efekt na srdce a plíce.“ Jeden z mužů krátce hvízdl. „Vedlejší účinky ketaminu, i když vynechám všechny ostatní drogy, co bral, způsobují dezorientací, halucinace a zvýšené podráždění.“ Dillon otočil stranu ve svém bloku a pokračoval. „Kellymu také selhávají játra, má velmi zvýšenou hladinu enzymů. Byla u něj zjištěna žloutenka.“

Moss Kavanagh se posadil na židli.

„Po psychické stránce,“ pokračoval Dillon, „je na tom ještě hůř. Při přijetí u něj byla diagnostikována rozsáhlá a násilná schizofrenie, slyšel hlasy a měl halucinace. Měl výrazné paranoidní rysy, které nás velmi znepokojují, měl

pocit, že ho někdo chce napadnout. Myslel si, že vidí a slyší samotného ďábla.“

„Bože,“ zašeptal Kavanagh.

„A tyto, eh…,“ Donal Murphy chvíli hledal správná slova, „tyhle poruchy mysli byly následkem toho, že bral drogy?“

„Mohu s určitostí říci, že ano.“

„Nemohl mít tedy takové myšlenky, které by ho donutily zabít tu dívku?“

„Mohl, ano.“

„Mohl jeho stav vyvolat nějaké další nepřirozené chování?“ Murphy si opřel bradu o složené ruce.

„Ano. Jakékoliv si jen vzpomenete,“ odpověděl Dillon.

„Nedávno jsem byl na konferenci, kde byly předneseny dva případy metamorfózy.“

„Metamorfózy?“

„Ano,“ vysvětloval Dillon. „Je to stav, kdy je pacient v zajetí přeludů, věří, že se přeměňuje ve zvíře. V obou případech se jednalo o mladé muže se schizoidní citovou poruchou, jeden si myslel, že se mění ve vepře, druhý ve vlka.“

„Bože,“ opět zašeptal Kavanagh.

„Když už mluvíme o bizarních myšlenkových pochodech, může se stát cokoliv.“ Dillon skončil. Zamračil se, až se mu kůže na čele složila do hlubokých vrásek, a začal si potichu pro sebe pobroukávat.

Murphy na něj udiveně zíral.

„Omlouvám se,“ Dillon se rozpačitě usmál, když si všiml komisařova výrazu. „Jen jsem přemýšlel.“

„Řeknete nám o čem?“ zeptal se Murphy.

„Ano. Něco mi na tomhle případě vadí.“ Dillon se opřel ve své židli, sklopil oči, tvář měl zachmuřenou. Levou rukou si podepřel bradu. „To, co jsem slyšel, mi prostě nejde dohromady.“

„Co vám nejde dohromady?“ Murphy se teď těžce opřel o stůl a rozepnul si límeček u košile. Pak si rukou přejel po krku a uvolnil si límeček, jak nejvíce to šlo. V místnosti bylo horko a také ostatní muži si uvolnili své kravaty.

Dillon vysvětloval: „Jisté známky chování v tomto případě nám napovídají o určitém stupni kontroly, o rozumném myšlení. Dívka byla ubodána. Pak byla odtažena do nízkého porostu, aby její tělo nebylo vidět.“ Podepřel si teď bradu druhou rukou. „Vrah také prohledával záložku u sukně a zdá se, že nenašel to, co hledal, pak otočil tělo a vypáral záložku u sukně vzadu. Co je důležité, je to, že něco aktivně hledal a šel na to přímou cestou.“

Chvíli bylo ticho, všichni přemýšleli o Dillonově hypotéze.

„A co ty modré tablety?“ Clarke přerušil zamyšlené ticho. „Zjistil jste něco, Arnie?“

Leeson začal opět listovat ve svých poznámkách. „Nic.

Na to si budeme muset pár dní počkat.“

„Mohl to Kelly udělat?“ zeptal se Murphy.

„Měl všude na sobě její krev, to teď s jistotou víme. A co sexuální motiv?“

Dillon mu ihned odpověděl: „Mohl ji pobodat.“ Díval se přímo před sebe, hlas měl pevný, díval se upřeně Murphymu do očí. „Ale na to, aby ji znásilnil, náš přítel neměl, nemohl vyvíjet žádnou sexuální aktivitu. Pochybuji, že za poslední rok měl Kelly erekci, natož aby se mohl sexuálně vzrušit a udělat něco takového.“ V místnosti bylo ticho. „Důležitější je pokus o ukrytí těla a zničení stop, to ukazuje na normálně myslící osobu.“

„A Kelly není normálně myslící osoba?“ podivil se Murphy nahlas.

„Kellyho mozek je jako kaše. Je to typický příklad toho, kam až vede užívání drog, postrádá logické myšlení, je schopný jen základních pocitů a je neustále hnán potřebou sehnat si další drogu. Mohl jí zasadit první dvě rány, ale už nebyl schopen udělat to, co se stalo potom. To mě dovedlo k závěru, že ještě někdo další do toho musí být zapletený.“

Ozvaly se vzrušené hlasy a pak promluvil Molloy, jeho obvyklý ustaraný výraz se rozrostl do velikosti pohoří Rushmore. „Máme tady co dělat s nějakým psychopatem?“

Dillon si povytáhl manžety a urovnal si kravatu.

„Psychopatické chování je víceméně zvláštní fenomén.

Mnoho psychopatů se nikdy nedostane do konfliktu s policií, vedou zdánlivě normální životy. Naopak, někteří z

nich mohou použít své mazanosti a zrádnosti k tomu, aby dosáhli vysokého postavení ve společnosti.“ Rozhlédl se po přítomných, všichni ho napjatě poslouchali. „Mají přehnaný pocit o své ceně a povrchní šarm. Jsou to většinou patologičtí lháři, kteří nemají žádné svědomí. Nemají dostatek sebekritiky, nejsou schopni se poučit ze svých chyb.“

„Takoví by to dotáhli daleko v politice,“ řekl Arnold Leeson a všichni se uvolněně zasmáli.

Dillon zastrčil své poznámky do vnitřní kapsy saka.

Vstal, byl připraven k odchodu. „Jak já to vidím, jen jeden muž nám tohle všechno může vysvětlit.“

Murphy zvedl hlavu: „Kdo?“

„Kelly, je jediný, kdo ví, co se tu noc opravdu stalo.“

23:37

V Rockdaleské nemocnici pro duševně choré delikventy, na oddělení s maximální ostrahou, seděl Micko Kelly na zemi před svou celou. S intenzivní pozorností sledoval všechno, co se hnulo. Na sobě měl bílé nemocniční pyžamo. Na pyžamu nebyly ani knoflíky, ani stahovací tkalouny, jen na kabátku byly patentky a kalhoty měly v pase elastickou gumu. To vylučovalo pokus o sebevraždu.

Kelly už nebyl tak rozrušený a byl už mnohem silnější, teď, když dostával pravidelně najíst. Jeho nervy už nebyly

napjaté jako struny, antipsychotické léky a léky snižující chuť na drogu mu pomáhaly pomalu vracet jeho mysl zpět.

„Dej si pozor na malé prasátko, roch, roch, roch, malé prasátko.“ Stále ještě slyšel hlasy a měl halucinace.

„Proč sedíš na zemi?“

Malý zrzavý pacient, který bydlel o dvě cely dál, se s ním snažil navázat kontakt, ale Kelly nereagoval. Neviděl malého zrzavého muže, ale viděl malé tlusté prasátko.

Pokaždé, když se k němu muž přiblížil, Kelly cítil a slyšel vepře. Jednou, když se k němu vepř přiblížil na dosah, Kelly se bojácně stočil do klubíčka a díval se, jak se vepř pomalu přeměňuje na ďábla s rohy na hlavě a pekelný oheň mu šlehá z tlamy. Kelly se stočil ještě těsněji a začal pofňukávat.

„Proč sedíš na zemi?“ nechtěl to vzdát malý zrzavý muž. „Proč nevstaneš?“

„Neodpovídej mu, Michaele, nemluv s tím malým tlustým prasátkem.“

Kelly stočený do klubíčka se odkutálel chodbou do své cely. Přestal se kutálet, až když tvrdě narazil do stěny.

„Ty zatracenej blázne,“ zaskřehotal malý zrzavý muž, který ho sledoval ode dveří. Pomalu se vracel do své vlastní cely, něco si mumlal a potřásal hlavou.

Kelly se narovnal, sedl si a opřel se zády o postel. Náhle ucítil něco teplého mezi nohama, podíval se dolů a viděl kaluž své vlastní moči, jak se pomalu rozlévá po dlaždicích.

Fascinovaně na ni zíral. Na několik vteřin se mu kaluž před očima přeměnila na jasně rudou krev a on s hrůzou odskočil, pak se tekutina opět zbarvila na medově zlatou.

„Včelí med, Michaele, včelí med. Bzz, bzz, bzz. Včelí med, bzz.“

Natáhl prst a namočil ho do kaluže, pak si prst olízl a vychutnával sladkou chuť medu, chutnal přesně tak, jak mu jeho mysl napověděla, že med chutná.

„Včely dělají bzz, bzz, bzz.“

„Ach bože, ty jsi se zase pomočil.“ Jeden z ošetřovatelů našel Kellyho sedět v mokrém pyžamu. „Proboha, nepij to.

Vyndej ten prst z pusy. Už takhle jsi dost nemocný.“ Stáhl mokré kalhoty z jeho pohublého těla a položil ho na záda na postel „Teď tady počkej,“ přikázal mu. „Vrátím se, abych tě umyl.“

„Umyj také to malé tlusté prasátko. Umyj tomu zatracenýmu praseti tu jeho špinavou hubu.“

Když se vrátil zpět na své stanoviště, ošetřovatel vytočil číslo a čekal. Po šestém zazvonění se ohlásil ženský hlas.

„To je sekretářka doktora Dillona?“

„Ano.“

„Volám z Rockdaleské nemocnice. Týká se to vzkazu, který tu dnes zanechal.“

„Ano?“

„Můžete mu vyřídit, že Michael Leo Kelly není ještě zdaleka v takovém zdravotním stavu, aby mohl podstoupit výslech na policii.“

„Jistě. To je všechno?“

Ošetřovatel si povzdechl, když pokládal sluchátko. „Jo, to je všechno.“

14:45

„Přejete si něco k pití, pane?“

Frank Clancy sledoval vzdálené mraky z okna letadla společnosti Delta Airlines. Rozhlédl se kolem sebe. V uličce stála usmívající se letuška a před sebou měla pojízdný vozík s nápoji.

„Ne, děkuji. Počkám, až se bude servírovat oběd.“

„Ovšem, pane.“

Jeho pohled se vrátil zpět k mrakům.

„Měl jste hádku se svým holičem?“

Clancy by si nejraději přikryl své vlasy oběma rukama.

Otočil se zpět a cítil, jak mu rudnou tváře. „To jsem si udělal sám, věřila byste tomu?“

Letuška se k němu naklonila blíž: „To bych klidně uvěřila.“ Tlačila vozík s nápoji dál uličkou. Clancy začal listovat v irských Timesech, které našel na svém sedadle. Na straně pět se zastavil a pozorně četl. Pak si tu stránku vytrhl,

zbytek novin zastrčil pod své sedadlo a četl článek ještě jednou. Byly to dva sloupce a několik fotografií.

REGANŮV NEJŠŤASTNĚJŠÍ OKAMŽIK

Příští středu v šest hodin večer se bude John Regan, ministr zdravotnictví, cítit jako velmi bohatý muž. V kapse svého saka bude mít šek na 20 milionů liber, toužebně očekávaný šek od EEC. Šek bude předán německým ministrem, doktorem Hansem Otto Mayerem, na tiskové konferenci ve vládní budově. Doktor Mayer je předsedou fondu EURO MEDICAL a tohle je největší dotace, jaká kdy byla komu udělena. Bude to Reganův nejšťastnější okamžik, bude to ocenění jeho námahy za poslední dva roky. Vydání šeku je podmíněno výsledky práce Nadace Srdce za posledních šest měsíců. Zdroje blízké vládě uvádějí, že nadace už má své peníze jisté, Reganovi bostonští specialisté odvedli dobrou práci. Výsledky jejich práce jsou označovány jako „veliký zlom v medicíně“. V minulosti byly i takové dny, kdy si Regan myslel, že nadace nevydrží.

Bylo tu počáteční nepřátelství celé lékařské profese, boj o peníze z fondu EEC, žárlivost a nedostatečná spolupráce některých zaměstnanců nemocnice. Tohle všechno mohlo nadaci poznamenat. Ale nikdo nebyl připravený na nejhorší pohromu, na vraždu Jennifer, dcery srdečního chirurga Dana Markse. Naše zdroje blízké Reganovi říkají, že ho ta událost

hluboce zasáhla. Nasadil ještě větší úsilí a více rozhodnosti.

Je také velice podrážděný, přestává se ovládat, i když jde jen o nějakou maličkost. Jeden z policistů nám důvěrně sdělil, že Regan chce také rychle skoncovat s nejistotou kolem vraždy mladé studentky. Také nám bylo důvěrně sděleno, že Regan chce svých 20 milionů liber a hlavu Micka Kellyho do středy do šesti hodin večer. Dan Marks nám odmítl k vyšetřování vraždy cokoliv říci. „Po tiskové konferenci,“

řekl Marks zaměstnancům nemocnice, „já a moji kolegové odletíme z Dublinu na zaslouženou dovolenou. Chceme na tuto hroznou záležitost zapomenout.“ Ani slovem se nezmínil o tom, kam „pohádkový tým“ odletí.

Clancy složil celou stranu novin na malý čtvereček a zastrčil si ho do kapsy u kalhot. Je opravdu připravený rozbořit tento domeček z karet? Objednal si gin s tonikem.

17:17

Goon čekal.

Když Joan Armstrongová vystoupila z vlaku na Sydney Parade, okamžitě si ho všimla. Na sobě měl sako a jeansy, opíral se o druhou lampu na ulici Ailesbury Gardens, na místě jejich obvyklých schůzek. Úzká ulice vedla podle trati a jako obyčejně byla velmi tichá. Rozhlédla se, jestli je

někdo nesleduje, a přešla přes kovový most na druhou stranu kolejí.

Dnes byl Goon více popudlivý než obyčejně, jeho hnědé oči byly pichlavé. Nervózně se kousal do svého knírku.

Přešla kolem něj, předstírala, že upustila školní brašnu a sbírala pomalu rozsypané knihy.

„Teď nemůžu, čekají na mě doma.“

Goon ji pevně chytil za paži a táhl ji zpět po silnici.

„Nech mě jít, ty bastarde, pusť mě.“

Goon ji držel pevně. „Mo na tebe čeká,“ zavrčel na ni.

„Chce s tebou mluvit.“

Joan Armstrongová se mu vší silou vytrhla, zapotácela se a zády se opřela o vratký plot. Náhle zaslechli kroky a Goon se držel zpátky. Přešel kolem nich starší muž a oba si je prohlédl. Zastavil se a podíval se na dívku, oči měla vyděšené.

„Jsi v pořádku?“

Goon se na ni varovně podíval. Joan Armstrongová zvedla svou brašnu a rychle odcházela.

„Jsem v pořádku, děkuji. Právě jdu domů.“ Starší muž počkal, dokud nebude bezpečně na druhé straně kovového mostu pro chodce, ušklíbl se na Goona a odešel. Když už byla na druhé straně, slyšela Joan Goona, jak za ní volá.

„Já se vrátím. Mo s tebou chce mluvit.“

Utíkala celou cestu domů.

29 kapitola

18:10

Jim Clarke oslovil vyšetřovací skupinu v jedné z vyšetřovacích místností Sandymountského policejního oddělení. Těžké dešťové mraky se přesunuly nad moře a zanechaly dublinské ulice mokré a prosluněné.

„Je tady možnost, že někdo další je zapleten do vraždy Jennifer Marksové.“ Jeho tvář byla napjatá a přepadlá; vypadal rozzlobeně. „Na soudním si myslí, že Kelly nemohl jednat sám. Chci vás vidět zpátky na ulicích. Někdo tam venku sleduje každý náš pohyb, nepochybně má radost z toho, že podezříváme jen šíleného Kellyho.“ Ukázal koncem své berle na tabuli, kde bylo připsáno několik poznámek.

„Přečtěte si ty body, které jsem tam dopsal. Nejvíce zločinů se stává mezi lidmi, kteří se znají.“ Na chvíli se odmlčel.

„Vyhledejte všechny, s kterými se dívka stýkala, a položte jim stejné otázky jako poprvé. Jenže tentokrát se ptejte hlasitěji.“ Otočil list na velké tabuli. „Co se stalo té noci?

Kdo mohl tento zločin spáchat? Co bylo tak důležité, že musela být zavražděna? Byl to jen nějaký zatracený psychopat, kterému dělá radost zabíjení, a ona jen byla na špatném místě a v nevhodný čas?“

Clarke sledoval, jak si všichni horlivě zapisují poznámky do notesů. „Soudní psychiatr říká, že Kellyho mozek není schopný toho, aby ho napadlo dívku po činu odtáhnout a ukrýt a pak zničit své stopy.“ Ozval se smích, ale okamžitě ustal. „Promluvte si znovu s těmi samými lidmi, s těmi z hloučku za plotem, s jejími spolužačkami ze školy a s těmi, kteří chodí pravidelně do hospody u Balfa.

Ptejte se, jestli neviděli ještě někoho jiného poblíž.

Provětrejte jim trochu mozky.“

Když se všichni vytratili ven, Clarke si zavolal Molloye stranou. Poslal ho zpět k Joan Armstrongové.

„Zjisti, kdo další byl v té hospodě. Kdo byl její dodavatel? Zeptej se jí na ty modré tablety. Zjisti, kde brala peníze na drogy. Zjisti co nejvíce podrobností.“ Molloy si vložil do úst tabletu antacidu a zamračeně vyšel ze dveří.

Clarke se otočil ke Kavanaghovi. „Zvedej se, Mossi, jedeme zpět do parku.“

**********

V tichých ulicích přilehlých k Sandymountskému parku byl podvečerní provoz slabý. Kočky se nenechaly vyrušit a psi očichávali vše pro ně zajímavé na pěšinách a u telefonních sloupů. Na slunci rychle vysychala voda a tvořily se obláčky bílé páry, mušky poletovaly nad kalužemi. Byla to oblast, kde se příjemně mísil dobrý vkus,

drahé domy a jemné vychování. Jediným rušivým elementem tu byla neustálá přítomnost policie. Clarke si nevšímal nesouhlasných pohledů, když byli z parku vyháněni všichni, kdo si sem přišli zaběhat nebo jen na večerní procházku. Clarke seděl na zadním sedadle neoznačeného policejného vozu. Když byl poslední protestující běžec vyveden z parku, vrátil se zpátky na místo vraždy. Kavanagh šel s odstupem za ním. Uniformovaní policisté se strategicky rozestavili kolem a se znuděnými výrazy ve tvářích čekali. Clarke se zastavil na travnaté pěšině, kde byla před sedmi dny brutálně zavražděna mladá dívka. Zabořil konec své berle do vlhké země a těžce se o ni opřel. Ve tváři měl zamračený výraz.

Lehký vánek čechral jeho rozcuchané vlasy. Snažil se představit si poslední chvíle dívčina života. Křičela? Jak nahlas a jak dlouho? Slyšel ji někdo? Jak mohlo být Kellyho oblečení celé umazané od její krve? Otočil se a zahleděl se na dřevěnou boudu pokrytou graffiti asi devět metrů vzdálenou. Schovával se někdo uvnitř a pak ji napadl? Ne.

Kam ta druhá osoba potom šla? Nikdo neviděl, že by dvě osoby opouštěly park. Clarke si zapamatoval, jak Molloy popisoval pěšinu na vzdáleném konci parku. Na té straně byly vysoké stromy a husté křoví. Jak vítr pohupoval korunami stromů, všiml si domů z červených cihel, které byly schované za nimi. Červené cihly náhle zmizely, když

se koruny stromu narovnaly, a za chvíli se znovu objevily s dalším závanem větru.

„Mossi.“

Kavanagh se k němu otočil. „Prohlédni tohle místo.“

Clarke uvolnil svou berli ze země a přešel směrem k zelenému porostu, kde dříve leželo tělo Jennifer Marksové.

V neposečené trávě zanechával úzké stopy po svých botách.

Sehnul se a prohlížel si křoví a hemžení hmyzu. Zhluboka se nadechl a pak nabral plnou hrst vlhké země. Pavouci už utkali nové pavučiny. Kapky deště se zachytily v jejich síti.

Náhlý pohyb upoutal jeho pozornost a Clarke se otočil.

Stromy se pohnuly v dalším náporu větru a on opět uviděl cihlové stěny domů. Déšť přeměnil zaprášenou zem v bláto a kapky z listů padaly na Clarkova ramena, když procházel po vyšlapané pěšině spojující Sandymountský park se silnicí za ním.

Za pár minut stál před žulovými balvany před komplexem bytů Palmový háj. Kavanagh se postavil vedle něj, snažil se vzbudit dojem, že má zájem o Clarkovo počínání. „Zjistil jste něco, šéfe?“

Clarke potřásl hlavou. Pomalu se belhal ztichlou ulicí, prošel kolem opuštěných parkovacích hodin, které v sobě ukrývaly školní brašnu Jennifer Marksové. Prohlížel si dveře a okna, snažil se zjistit, který dům zahlédl z parku. Všechny vypadaly stejně a asi po pěti minutách se Clarke zastavil.

„Chci, abyste zkontrolovali všechny větve a křoví podle téhle pěšiny.“

Kavanagh vzal do ruky mobilní telefon a dal se do práce.

„Neřekla mi nic nového a její otec mě varoval, že jestli se ještě jednou objevím, chce u toho mít svého právníka.“

Tony Molloy seděl na zadním sedadle vedle Clarka v neoznačeném policejním voze.

Kavanagh na předním sedadle se mračil, byl otrávený, že se zas nedostane včas domů ke své ženě, která už každým dnem očekává narození jejich dítěte. Bylo půl jedenácté a noc pro něj teprve začínala. Policejní vůz se zhasnutými světly byl zaparkován za Sandymountským parkem. Světla projíždějících aut prodlužovala jejich stíny.

„Přísahá, že neví nic o dalším muži, je si jistá, že s Jennifer Marksovou viděla jen Kellyho.“ Molloy vyprávěl o svém posledním rozhovoru s Joan Armstrongovou. „Byla ztuhlá strachem,“ dodal a pošilhával ven zadním oknem. V

žaludku mu kručelo a masíroval si své nafouklé břicho.

„Ztuhlá strachem z čeho?“ zeptal se Clarke.

„Nevím. Možná jen z vyšetřování, možná se jen bojí, že řekneme jejím rodičům, v jaké společnosti se pohybuje a že bere drogy. Možná,“ odmlčel se a otevřel okno, aby mohl dovnitř čerstvý vzduch, „ví ještě něco a neví, jestli nám to má říci.“

„Zjistil si něco o jejich dodavateli od Balfa?“

„Ne,“ zavrčel Molloy. „Řekla, že ho nezná.“

„Kde braly peníze na drogy?“

„Od rodičů Marksové. Pokaždé mi říká, že to byli rodiče, kdo dával Jennifer všechny ty peníze.“

Kavanagh se k nim otočil. „To by jí museli dávat zatraceně hodně peněz, aby jí to stačilo na uspokojení heroinového návyku.“

„Co říkáš?“ Molloy napodobil, jak nejlépe to uměl, brooklynský přízvuk.

„Zjistil jsi, jestli neměla chlapce?“ naléhal Clarke.

„Starou lásku, kluka, s kterým spala?“

Molloy potřásl hlavou. „Ne říká, že nic neví.“

„A co ty tablety?“

„O nich také nic neví. Vypadala opravdu překvapeně, když jsem se zeptal.“

Clarke pootevřel dveře vozu. „Tady nám to nevychází.“

Nechal čerstvý vzduch, aby mu ochladil tvář.

„Semeno, které se našlo na její sukni, se neshoduje s Kellyho DNA, dnes to přišlo z laboratoře. Takže, s kým si to rozdávala?“

„Se mnou určitě ne,“ zamumlal Moss Kavanagh toužebně.

Všichni tři teď kráčeli tmou po mokré trávě. Clarke neustále sledoval stromy oddělující Sandymountský park od vedlejší silnice. Světla z domů z červených cihel se míhala za větvemi. Došel až k nízkému porostu a čekal. Cítil, jak

mu vítr čechrá vlasy. Poslouchal šumění listů v korunách stromů.

„Mám to, zatraceně, mám to,“ Molloy a Kavanagh se na něj tázavě podívali. „Počkejte chvíli,“ Clarke šeptal, jako by nechtěl, aby tento okamžik pominul. „Nehýbejte se.“ Vítr opět pohnul větvemi a objevilo se osvětlené okno. „Dnes odpoledne jsem si přečetl předpověď počasí z minulého týdne. Tu noc byl vítr, asi takový jako dnes. Ten, kdo bydlí v tom domě, mohl něco slyšet. Byl to teplý večer, mohli mít otevřená okna.“ V jeho hlase bylo znát vzrušení. „Jdeme tam hned teď.“

„Ah, bože, šéfe. Je skoro jedenáct,“ stěžoval si Kavanagh.

30 kapitola

17:17 místního času Boston, Massachusetts

Letadlo společnosti Delta Airlines přistálo na bostonském Loganově letišti s hodinovým zpožděním, díky provozním problémům na řídící věži. Paprsky slunečního světla se odrážely od kontrolní věže, když se Frank Clancy díval z okna letadla a snažil se zahlédnout alespoň kousek města. Uvnitř letištní haly nejdříve zavolal do Springtonské nemocnice, ale už nezastihl toho, koho hledal. Domluvil si tedy s jeho sekretářkou schůzku na příští ráno. Pak šel do agentury hotelových rezervací, odmítl pokoj v hotelu Ritz Carlton a vybral si pokoj ve skromnějším hotelu John Jeffries. „Je to nádherný dům z přelomu století ve chvalně známé části Beacon Hillu,“ vysvětloval zaměstnanec agentury, „byl moderně zrenovován, aniž tím utrpěla jeho originální architektura.“ Clancymu by bylo jedno, i kdyby to bylo moderní skleněné a ocelové monstrum, potřeboval se jen jednu noc vyspat, aniž by přitom přišel na mizinu.

Jel podzemní dráhou, vystoupil ve stanici Government Centre a tam si zastavil žluté taxi. Byl teplý, vlahý den a jemu se okamžitě orosilo čelo. Hotel John Jeffries byl více než pohodlný. Chlubil se půvabnou hotelovou halou dekorovanou ve federálním novoanglickém stylu.

„Jak dlouho u nás zůstanete, doktore Clancy?“ zeptala se ho tmavovlasá recepční.

„Jen jednu noc.“

„To je velmi krátká doba po tak dlouhé cestě.“ Recepční si opsala jeho osobní údaje.

Clancy se pousmál. „To je příběh mého života, všude přijdu na poslední chvíli, vždy pozdě, vždy ve spěchu.“

Dívka se na něj usmála a vrátila mu zpět jeho pas. „Ať se vám u nás líbí.“ Všiml si, že se upřeně dívá na jeho vlasy.

„Snažím se o nový styl,“ řekl spěšně.

Dívka se naklonila přes recepční pult, prohlédla si ho od hlavy k patě a pak mu řekla: „Moc se vám to nepovedlo.“

Clancy se začervenal.

Když vešel do svého pokoje s výhledem na řeku Charles, byl příjemně překvapen. Pokoj byl zařízený venkovským francouzským nábytkem, první minuty strávil tím, že obdivoval jeho detaily. Ale únava z dlouhého letu ho brzy přemohla, klesl do hlubokého křesla a díval se ven na hustý provoz na silnici podél řeky. Mladé, svalnaté paže svíraly úzká dlouhá vesla, která rytmicky mizela ve vodě a zanechávala za sebou spršky vody, na kterých slunce vytvořilo duhu. Bílé plachetnice líně klouzaly po mírných vlnách, každou chvíli byly rozhoupány vlnami projíždějících motorových

člunů.

Budovy

massachusettského

Technologického institutu na druhé straně řeky se pyšně

tyčily proti obloze. Clancy se natáhl na dvojitou postel a vyčerpán únavou brzy usnul.

Probudilo ho zvonění telefonu, hotelová služba chtěla vědět, přeje-li si připravit postel na noc. Popletený a rozespalý se podíval na hodinky, bylo už šero. Zjistil, že je osm hodin místního času. Zavrčel odpověď, vysprchoval se a vzal si na sebe čisté prádlo. Za hodinu už pohodlně seděl v malé italské restauraci blízko Commonwelth Avenue a upíjel ze sklenice temně rudé Barolo. Měl hlad a ihned se pustil do čerstvého chleba připraveného na stole, pomalu přežvykoval a četl si jídelní lístek. Objednal si rybí předkrm a špagety po italsku, pak se pohodlně opřel v židli a díval se oknem na ulici.

Stoly byly obsazené studenty univerzity a sebejistými, nedbale oblečenými mladými muži obchodnického typu, kteří neustále mluvili do svých mobilních telefonů mezi sousty italských špaget. Ženy byly lépe oblečené než muži, dokonce i více sebejisté. Cítil, že sem nepatří.

„Dám si ještě půl láhve,“ přivolal číšníka. „Dánský zvyk.“

Číšník se usmál: „Proč ne, máme celou noc před sebou.“

To mám, pomyslel si Clancy, když číšník vytáhl korkovou zátku a naplnil mu sklenici. Uvolnil se, víno mu pomohlo zmírnit jeho napětí. Přál bych si, aby tu byla Anna a děti. Kdyby jen věděla, kde právě teď jsem, spakovala by

si věci a odešla by. Ani bych se jí nemohl divit. Do myšlenek se mu pomalu vracela nejistota. Stále je čas, může si to ještě rozmyslet a vrátit se zpátky. Zítra by stihl první ranní let a pozdě odpoledne by byl zpět na svém oddělení.

Nikdo by se nic nedověděl. Najednou si uvědomil, že večeří zcela osamocen, a zaplavil ho pocit opuštěnosti. Přál si, aby měl s sebou alespoň fotku svých dětí. Ve spěchu a soustředěný na to, aby ho nikdo nesledoval, na ni zapomněl.

Všiml si opuštěného výtisku bostonského Globu a začal v něm listovat, aby odvedl svou mysl od domova. Mezi sousty špaget četl o životě a událostech tady v Massachusetts, které pro něj nic neznamenaly, až ho upoutal jeden článek.

BOSTONSKÁ FARMACEUTICKÁ SPOLEČNOST

NA VZESTUPU

Zdá se, že tento rok přinese podobné výsledky jako ten loňský v silném zastoupení několika velkých akciových skupin a distribučních sektorů NYSE. Na druhém místě je farmaceutický sektor hned za bankovním investičním zastoupením. Od ledna byl Dow Jonesův akciový ukazatel oceněn přibližně 14 procenty, zatímco farmaceutické akcie vyskočily nahoru o působivých 28 procent. Spojuje se tu vhodné politické klima, silně se zvyšující poptávka a příznivý výrobní rozvoj doprovázený slučováním průmyslu a dravostí ovládat světový trh. Klienti by měli udržovat rozumné rozložení v sektoru přes klíčové společnosti:

Smith-Kline Beecham, Glaxo, Zeneca a místní bostonskou společnost Cynx. Proslýchá se, že Cynx se právě chystá provést poslední klinické testy s novým zázračným lékem na choroby srdce, a dobře promyšlené pronikání zpráv vyhnalo cenu akcií na 19 dolarů a 59 centů. Analytici z Wall Streetu odmítají spekulace o případném spojení Cynx s jedním mezinárodním farmaceutickým gigantem.

Clancy pomalu odložil vidličku a přečetl si článek ještě jednou. Náhle ztratil chuť k jídlu. Jeho pochybnosti také náhle zmizely. Poslední kousky skládanky přesně zapadly na své místo. Vytrhl stranu s článkem z novin, složil ji a schoval do kapsy. Začínám si zakládat sbírku novinových výstřižků, pomyslel si.

Když byl zpět v hotelovém pokoji, vzal si telefonní seznam a hledal v jeho žlutých stránkách, až našel seznam všech nemocnic. Na mapě si vyhledal Springton, tato oblast ležela mezi Brooklineskou a Huntingdonskou ulicí a bylo tam více nemocnic. Nemocnice Beth Israel, Brighamská zemská nemocnice, dětská nemocnice, Massachusettské centrum mentálního zdraví a Harvardská lékařská univerzita. Podle jeho odhadu byl Springton asi dva bloky od Wentworthského institutu za Ruggleskou ulicí.

Lehl si do postele, ale nemohl spát, znepokojeně se převaloval. Jednou nebo dvakrát na chvíli usnul, ale ihned

ho probudilo jeho divoce bušící srdce. Už jsem velmi blízko, pomyslel si.

23:37, Dublin

„Kdo je tam?“

Clarke, Molloy a Kavanagh stáli na schodech domu číslo 17 na Mercers Road, byl to pátý dům od křižovatky a od bytového komplexu Palmový háj. Dvě patra nad nimi zářilo do noci osvětlené okno pokoje.

„Kdo jste?“

Dveře otevřel starší muž, podíval se na neočekávané návštěvníky a okamžitě zas přibouchl dveře. Molloy znovu zazvonil, nadzvedl poklop nad otvorem pro noviny na dveřích a zakřičel dovnitř. „To je policie, nebojte se, to je jen policie.“

Ozvalo se cvaknutí zámku a tentokrát se dveře otevřely jen na několik centimetrů. Nad bezpečnostním řetězem vykukoval pár podezřívavých očí. „Jak to mám poznat?

Můžete se identifikovat?“

Jeho hlas zněl podrážděně. Muži mu ukázali své odznaky.

Jeho podezřívavé oči se ještě více zúžily. „Proč přicházíte tak pozdě?“

Molloy si povzdechl: „Vyšetřujeme vraždu dívky, která byla nalezena minulý týden v parku. Zřejmě jste o tom slyšel? Jennifer Marksová? Dcera toho srdečního chirurga?“

Podezřívavé oči ho upřeně sledovaly.

„Právě jsme byli v parku a všimli jsme si světla z toho pokoje nahoře.“ Molloy se podíval nahoru a podezřívavé oči následovaly jeho pohled. „Rádi bychom věděli, jestli v tom pokoji byl někdo ten večer, kdy se to stalo, a jestli náhodou něco nezaslechl? Ani nemusíme jít dovnitř. Můžete nám k tomu něco říci?“

Muž sundal bezpečnostní řetěz a otevřel dveře.

„Omlouvám se,“ zabručel, „od vraždy té maličké se tady v okolí nikdo necítí bezpečně.“

Všichni tři muži s pochopením přikyvovali. Byl to malý plešatý muž a lehce kulhal. Na sobě měl župan se skotským vzorem a na nohou bačkory z ovčí vlny. Dýmka mu vyčuhovala z jedné kapsy županu, potřísněné tabákovými skvrnami. Zatímco jeho gesto do široka otevřených dveří naznačovalo, že se jich nebojí, byl opatrný. „Světlo v tom pokoji svítí každý večer. To kvůli zlodějům. Nikdo ten pokoj nepoužívá, je prázdný.“

Molloy měl na tváři stále přívětivý výraz, ale Clarke za ním nevybíravě klel.

„Bydlím tady sám a ten večer jsem nic neslyšel ani neviděl. Dokonce jsem ani nevěděl, že se tu něco stalo, až jsem si o tom přečetl druhý den v novinách.“

Molloy se stále usmíval. „Omlouvám se, že jsme vás tak pozdě vyrušili. Jestliže si na něco vzpomenete, dejte nám vědět.“

Dveře se před nimi zabouchly.

Zklamaně se vraceli zpět ke křižovatce, když uslyšeli, že na ně starý muž volá. Stál v zahradní brance a přidržoval si župan těsně u krku, mával na ně rukou.

„Tady v bytovém komplexu bydlí jeden mladík, možná by vám mohl pomoci. Je trochu opožděný, ale píše si spoustu deníků, všechno, co se děje tady kolem, si zaznamenává. Mohl by něco vědět.“

„Který byt?“ volal na něj Clarke.

„Myslím, že 7. Jo, určitě 7. Je to hned ten zkraje, kde se ještě svítí. Zkuste číslo 7.“

„Podívejte, v tuhle hodinu ho nechci vyrušovat.“

Molloy i ostatní dva muži se legitimovali, pak se omluvili, že přicházejí tak pozdě, a zeptali se na mladíka, který tráví svůj čas koukáním z okna. Nejprve zvonili u zamčené brány bytového komplexu Palmový háj. Ženský hlas nejdříve Molloye podrobně zpovídal asi pět minut. Pak museli jít všichni doprostřed ulice, aby si je žena mohla prohlédnout z okna v prvním patře. Pak byli po jednom vpuštěni dovnitř, zatímco si je tělnatá, prošedivělá žena v tmavě modré teplákové soupravě ještě jednou zblízka prohlédla. Pak se nad nimi slitovala a pustila Clarka dovnitř. Molloy a Kavanagh sledovali z přítmí, jak jeho prověřování

pokračuje. Přidal se k nim asi šedesátiletý muž z přízemí.

Vykoukl dveřmi na ty dva venku a pak trval na tom, aby Clarke zatelefonoval na ústředí (trval na tom, že sám vytočí číslo), poslouchal, jak Clarke hovoří do telefonu, pak mu vzal sluchátko z ruky a položil sám několik kontrolních otázek. Konečně byl spokojen a pustil Molloye a Kavanagha dovnitř a pak všichni vyšli nahoru po schodech k číslu 7.

„On v noci nespí,“ žena sípavě dýchala. Z jejího oblečení byl silně cítit cigaretový kouř.

„Nikdy?“ zeptal se Clarke, dychtivý dovědět se víc.

„Velice zřídka. Po té své nehodě má narušené spánkové návyky. Spí celý den a celou noc je vzhůru.“

„To musí být náročné,“ řekl Clarke.

„Je to jako noční můra,“ žena těžce oddychovala, když je vedla do obývacího pokoje. Byla tu malá pohovka, dvě křesla s vysokými opěradly a velká a široká televizní obrazovka, která stála v jednom rohu. Malý konferenční stolek byl téměř schovaný pod kupou časopisů a novin.

Vzorovaný modrý koberec byl propálený od oharků cigaret a cigaretový kouř tu těžce visel ve vzduchu.

„Nechcete cigaretu?“ Tři muži odmítavě potřásli hlavou.

„Nebude vám vadit, když si zapálím? Jmenuju se Anna, Anna Cartonová.“ Ne, nebude jim vadit, když si zapálí. „Je mu dvacet pět let, ale na klinice říkají, že je na úrovni asi dvanáctiletého chlapce.“

Anna Cartonová dlouze potáhla z cigarety bez filtru, zakašlala a těžce dosedla do jednoho z křesel s vysokým opěradlem a vyfoukla před sebe oblak cigaretového kouře.

Všichni tři muži si sedli na malou pohovku, ale ihned toho litovali, byli namačkáni těsně k sobě. Kavanagh se za Clarkovými zády ušklíbl na Molloye.

„Také má potíže s řečí a někdy špatně koordinuje pohyby končetin. Ale dobře chápe, to vám říkám,“ dodala smutně. „Nic mu neunikne.“ Uhasila cigaretu v popelníku.

„Co se mu stalo?“ zeptal se Clarke.

„Stalo se to, čeho se děsí všichni rodiče. Vracel se domů ze školy na kole a porazilo ho auto. Nejdříve jsme si mysleli, že zemře, protože jeho hlava byla tak strašně rozbitá. Ale doktoři odvedli dobrou práci a on se z toho dostal.“ Odmlčela se, opět se jí v mysli vybavila ona nešťastná událost, pak si zapálila cigaretu a zhluboka potáhla. „Pak následovaly měsíce rehabilitace, úplně ztratil paměť.“ Zvýšila hlas. „Dokonce si nepamatoval ani na vlastního otce a matku. Tak nám ho vrátili zpátky. Někdy si myslím, že by bylo lepší, kdyby tenkrát zemřel.“ Podepřela si dlaní čelo, pohled měla upřený na podlahu, unavená a odevzdaná osudu.

Clarke ji přerušil: „Tráví většinu nocí u okna?“

Anna se na něj podívala. „Jo. A všechno si zapisuje do školních sešitů. Dělá to od té doby, co se vrátil z nemocnice.

V tom pokoji má všechny jízdní řády vlaků, autobusů a letadel z celého světa.“

„Mohli bychom s ním pár minut mluvit?“

„Předpokládám, že uvítá vyrušení z každodenní rutiny.

Běžte. Ale moc ho neunavte.“

Clarke jí to slíbil.

Anna Cartonová sáhla po další cigaretě, pak si to však rozmyslela a položila krabičku zpět na konferenční stolek.

„Jmenuje se Danny.“

Danny Carton seděl na posteli a záda měl podepřená polštáři. Postel byla těsně u stěny hned vedle okna. Clarke to ihned zaznamenal. Byl to malý pokoj, měl asi 5 metrů čtverečních, nábytek byl rozmístěn tak, aby bylo maximálně využito každé volné místo. Na stěně byly police, na jedné z nich byla přenosná televize, CD přehrávač a počítač. Stěnu vlevo zakrývaly police od podlahy až ke stropu, byly plné knih, většinou to byly příručky k počítači nebo výroční fotbalové brožury. V dalším rohu byly na sebe vzorně naskládány vlakové, autobusové, lodní a letadlové jízdní řády. Na stěnách byly plakáty liverpoolského fotbalového týmu.

Když jeho matka vstoupila do pokoje, Danny Carton se na ni usmál, pak když za ní uviděl tři detektivy, jeho tvář se zamračila.

„To je v pořádku, Danny,“ promluvila na něj matka.

„Tohle jsou policisté. Jen si s tebou přišli promluvit o tvých zálibách.“

Na tváři Dannyho Cartona se objevil nechápavý výraz.

„Víš, co myslím, všechny ty statistiky tady v okolí.“

Anna Cartonová spiklenecky mrkla na Molloye. „Danny říká své práci statistický rozbor.“ S úsměvem se otočila zpátky a tvář jejího syna se rozjasnila.

Clarke dokulhal k posteli a těžce na ni dosedl, matrace se pod ním prohnula a postel zavrzala.

„Opatrně,“ varoval ho Danny. „Sestra z nemocnice si na to místo jednou sedla a upadla noha u postele.“

Mluvil pomalým namáhavým hlasem s výraznou nosovou výslovností. Muž-chlapec měl nakrátko ostříhané zrzavé vlasy ve stylu, který by Clarke nazval podle kastrolu, jeho obličej byl samá piha. Jeho oči byly jasné a ostražité a na malou chvíli, jako by Clarke vycítil muže, nejen malého chlapce, a zabolelo ho pro něj srdce. Na jedné straně obličeje měl povolené svaly a v koutku úst měl nahromaděné sliny. Clarke si povšiml plného odpadkového koše použitých papírových kapesníčků. Danny měl na sobě denimové kalhoty, které mu sahaly jen ke kotníkům, a černé tričko. V levé ruce držel pero. Na háčkovaném přehozu na posteli ležel obyčejný linkovaný sešit. Sešit byl otevřený a Clarke do něj koutkem oka nahlédl, přečetl si datum. Zápis byl proveden opatrným dětským písmem velkými písmeny,

na pravé straně stránky bylo několik zápisů. Clarke pokývl hlavou směrem k sešitu.

„Jsme tam taky?“

Danny Carton sklopil oči a ťukal nervózně perem do knihy, přitom jím v prstech otáčel dokola. Pak sešit zvedl a podíval se na svůj zápis, přidržoval si ho těsně u obličeje.

„Jeho zrak také není v pořádku,“ vysvětlovala Anna a rozsvítila stojací lampu. Svítila jen slabým světlem, které vrhalo groteskní stíny po stěnách pokoje.

„Jo,“ usmál se Danny a otřel si sliny z koutku úst. „Vás jsem si zaznamenal těsně před půlnocí.“ Kavanagh mezi dveřmi tiše zaklel. „Kdyby vás matka pustila dovnitř o chvíli později, musel bych začít novou stránku.“ Zasmál se, byl to hlasitý, nervózní smích.

„Ty si zapisuješ úplně všechno, Danny?“ naléhavě se zeptal Clarke.

„Jen to, co sám vidím. Matka mi taky někdy říká, co viděla, ale to se nepočítá.“

„Mohu se do toho sešitu podívat, Danny?“

„No,“ řekl Danny nerozhodně.

„Ah, Danny,“ přimlouvala se jeho matka, „ukaž jim ten sešit, jsou to policisti. Pamatuješ, jak jsi po mně vždycky chtěl, abych ukázala policii tvůj sešit se zaznamenanými čísly aut? Pamatuješ? Ještě když jsme bydleli v Rathmines?“

Anna jim vysvětlila, že Danny trávil dlouhé hodiny tím, že si zapisoval čísla všech vozů, které zastavily na červenou

před starým kinem v Rathmines, v jedné okrajové čtvrti Dublinu. Tehdy tam měli jen jednu místnost.

„To bylo předtím, než můj manžel zemřel,“ dodala na vysvětlenou. „Zůstalo po něm trochu peněz a také od pojišťovny jsme něco dostali, a tak jsme se mohli přestěhovat sem.“

Molloy potlačil zívnutí a přikývl.

„Chci se podívat jen na jeden zápis,“ ujišťoval ho Clarke, když si všiml chlapcovy ustarané tváře.

Danny Carton se na něj podíval. „Jde o tu noc, co byla zavražděna ta americká dívka?“

Všichni ztuhli. Anna Cartonová chtěla promluvit, ale Molloy ji zadržel pevným stiskem paže. Clarke se snažil nejednat ukvapeně, pomalu zvedl smítko z háčkovaného přehozu.

„No, to by nám mohlo velice pomoci, kdybys věděl něco o té určité noci.“

„O tom muži, který utíkal z parku?“ Danny si setřel další sliny z koutku svých úst a položil sešit na postel. Pak pomalými nejistými pohyby otáčel stránky. Nikdo nepromluvil. Venku projelo auto, jeho světla osvětlila skupinku v pokoji. Danny se podíval z okna ven a sledoval ho, dokud nezmizelo. „To byla Toyota Corolla,“ oznámil triumfálně a otáčel zas strany ve svém sešitě dopředu. Pak začal své pozorování namáhavě zapisovat na levou stranu listu.

Anna Cartonová přešla k posteli a začala na ní urovnávat přehoz. „Danny,“ řekla, „ukaž jim tu stranu, kterou chtějí vidět.“

Danny otáčel stránky zpět. „Pondělí, 18. května,“

odříkával si, když sešitem listoval. „Neděle, 17. května, sobota, 16. května… Ten den jsem viděl tři různé typy vozu Datsun,“ namáhavě pokračoval v hledání. „Čtvrtek, 14.

května… 18:13 velký muž a mladá dívka byli u parkovacích hodin na Mercers Road.“

Molloy ho přerušil: „To je pravda Danny. To jsem byl já se svou přítelkyní. Něco jsme hledali.“

Danny si poklepával perem na ret. „Tam si ty dívky schovávají školní brašny.“

Clarke se podíval na Molloye. Na tváři druhého muže bylo jasně patrné vzrušení. Teď se sami přesvědčili o tom, že deníky Dannyho Cartona byly přesné a detailní.

Konečně. „Pondělí, 11. května.“ Danny se odmlčel a přidržel si popsanou stranu blíž k tváři, oči se mu pohybovaly ze strany na stranu, jak četl svůj vlastní zápis.

„21:47 křik ze Sandymountského parku. 22:11 dívčí výkřiky.“ Clarke cítil, jak mu srdce silně buší. „22:33 muž utíká ze Sandymountského parku do Mercers Road.“

Molloy ho přerušil: „Jsi si tím jistý, Danny? Je to důležité. Viděl jsi muže, který utíkal z parku tímhle směrem a dál touhle ulicí?“

Danny si stále poklepával na ústa, pak mrkl na svůj zápis, pak sešit odložil. Vypadal velmi unaveně. „Tak jsem to zapsal.“

Clarke se k němu přisunul blíž a vzal ho za ruku.

„Vedeš si výborně, Danny. Pamatuješ si, jestli ta dívka pak ještě křičela? Slyšel jsi ještě potom nějaký křik?“

Danny se nepodíval do svých poznámek. „Ne, pak už bylo ticho. Dobře si to pamatuju.“ Znovu se podíval na sešit.

„Ten muž hodně pospíchal. Slyšel jsem, jak mu pískaly pneumatiky.“

Molloy položil ruku Anně Cartonové na rameno a pevně stiskl. „Dobře se vyznáš v autech, Danny,“ řekl. „Vypadá to, že je znáš všechny. Zapsal jsi, jaké to bylo auto?“

Opět zvedl svůj sešit a rychle mluvil. „Nepoznal jsem ho. Řekl bych, že byl vyrobený v Americe. Byl veliký a těžký. A velmi silný.“

Molloy se zamračil. „Proč myslíš, že byl vyrobený v Americe?“ Danny odhodil do koše malý papírový kapesník a podíval se na něj, byl vzrušený. „Díval jsem se ven. Měl volant na levé straně.“

31 kapitola

20:37

úterý, 19. května

Goon opět čekal.

Joan Armstrongová seděla na lavičce na zastávce Sydney Parade Avenue v Sandymountu. Ranní slunce zářilo na obloze za vysokými stromy, ale bylo ještě chladno.

Provoz na silnicích byl hustý a ve vzduchu byly cítit výfukové plyny. Vlak přijel přesně na čas a vystoupila z něj skupinka sekretářek a obchodníků. Dívky na sobě měly letní blůzy, muži proužkované obleky, snažili se vypadat důležitě se svými mobilními telefony.

Joan Armstrongová nastoupila společně se svými třemi spolužačkami. Vesele se bavily o škole, o chlapcích a o zkouškách, opět o chlapcích a o letních prázdninách. Jedna z dívek si stěžovala na své akné, ostatní si ji prohlížely a dávaly jí rady, jak se ho nejlépe zbavit. Měly dobrou náladu.

I Joan Armstrongová. Dokud nezpozorovala Goona. Přešel do stejného vagonu a zíral na ni, jeho tělo se rytmicky pohybovalo s výkyvy vlaku. Jazykem si přejížděl po svém knírku. Joan se snažila na něj nedívat. Přesedla si na druhé sedadlo zády k němu. Náhle ji začal zajímat rozhovor o hokeji, který neměla ráda. Goon přešel na druhou stranu,

otočil se a díval se jí do tváře. Lehce se usmíval jen jednou stranou úst, to byla jedna z věcí, kterou u něj Joan nesnášela.

Vlak zastavil ve stanici Blackrock, tady dívky z klášterní školy vystupovaly. Joan Armstrongová se prodírala ven mezi vystupujícími, ale náhle ji někdo pevně uchopil za ruku. Snažila se ruku setřást, ale ta ji pevně držela. Když už byli z vlaku venku na nástupišti, Goon ji odtáhl stranou.

„Mo s tebou chce mluvit, Joan. Poslal mě pro tebe.“

Náhle si povšiml, že se ostatní dívky na něj zvědavě dívají, a pustil její paži. Joan Armstrongová odběhla, na tváři se jí objevil nucený úsměv, kterým chtěla zakrýt svůj strach.

„Nedají mi pokoj,“ řekla, když byla bezpečně z jeho dosahu. „To byl jen reportér a snažil se ze mě dostat něco o Jennifer.“

Dívky se pohoršeně dívaly za odcházejícím Goonem.

Naštěstí nemohly vidět jeho zlostí zaťaté pěsti.

10:12

„Na to ještě není připravený.“

„Musím s ním mluvit.“

„Můžete mluvit, jak chcete, nemohu vám zaručit, že vám odpoví.“

Jim Clarke se telefonicky spojil s Patrickem Dillonem.

„Máme důvěryhodného svědka, který viděl ještě druhého muže,“ vysvětloval Clarke, snažil se ovládnout své

vzrušení. „Někdo utíkal z parku na druhou stranu a odjel v silném voze. To podporuje vaši teorii.“

„To jsem rád, že to slyším.“

„Je to náš jediný podezřelý, kterého máme. Jak to tak vypadá, nikdy už se z vězení nedostane.“

„Nikdy už se nedostane z nemocnice,“ ihned ho opravil Dillon.

„Nemohli bychom s ním promluvit?“ Clarkovo podráždění rostlo.

„Ale jedině přese mě,“ Dillon mu řekl, za jakých podmínek by to bylo možné, „jeden z vás může být přítomen.“

„Dobře.“

„Žádná pera a bloky. Jestliže chcete zaznamenat, co bude říkat, použijte diktafon.“

„Souhlasím.“

„Ještě lepší bude,“ dodal Dillon po krátké pauze, „když použijete skrytý mikrofon. Je tak paranoidní, že by před vámi utekl, kdyby věděl, že si budete nahrávat to, co bude říkat.“

Clarke si vše poznamenal na papír. „Ještě něco?“

„Uvidíme, co se dá vybrat z toho, co řekne. Je stále popletený a rozrušený. Možná si bude něco pamatovat, možná že ne.“

„Dobře.“

**********

Provoz na severní straně Dublinu byl pomalejší než obvykle, ulice byly rozkopané, protože tu pokládali nové plynové vedení. Před vjezdem na dálnici ven z města byl velký autojeřáb postavený napříč ulicí, přemísťoval štěrk z jedné díry v silnici do druhé. Ze zadního sedadla vozu je sledovali Clarke a Molloy, snažili se ovládat svou netrpělivost.

„Přísahám, že s tím čekali až na dnešek, aby nás tu mohli zdržovat.“ Molloy dnes neměl dobrou náladu.

„Alespoň že je dnes sucho,“ odpověděl mu Kavanagh přes rameno, musel překřikovat ohlušující rachot těžkého stroje.

Ráno bylo jasné a slunečné. Příjemné teplo vystřídalo noční chlad. Vypadalo to, že dnes bude příjemný den.

Ve své cele v Rockdaleské nemocnici pro duševně choré seděl Micko Kelly na své posteli a díval se ven přes hustě zamřížované okno. Pravou rukou si prohrábl své trčící vlasy a pak si dlaní přejel po bradě, kde měl strniště vousů.

Měl hlad a žízeň, to bylo dobré znamení, začínal se uzdravovat. Na sobě měl nemocniční pyžamo, bylo čisté a cítil se v něm pohodlně. Postavil se na postel, aby lépe viděl ven, a zhluboka se nadýchl. Chtěl se dostat ven z této malé cely. Chtělo se mu čurat a starý návyk ho zavedl k umyvadlu, i když v druhém rohu byla toaleta. Zíral na sebe

do zrcadla nad umyvadlem, byl překvapený tím, jak se změnil. Stěží sám sebe poznal. Jeho dlouhé mastné vlasy zmizely, jeho tvář byla oholená, nepatrné strniště na bradě nebylo vidět. Jeho oči byly stále propadlé a žluté. Prohlížel si své ruce, udivilo ho, jak krátké a čisté byly jeho nehty.

Chvíli z toho měl radost, pak z toho byl popletený, nakonec mu to bylo podezřelé. Co se stalo s jeho nehty a vlasy? Kdo mu je vzal? Proč mu je vzali? Přecházel po malé cele ode dveří ke stěně, zastavil se a otočil. Klíč zarachotil v zámku a on si rychle sedl na postel.

„Tady máš snídani,“ ošetřovatel mohutné postavy vjel s pojízdným vozíkem do cely a položil podnos se snídaní na postel.

„Nechám dveře otevřené. Můžeš jít ven, když budeš chtít. A nebudeš tu dělat žádnej zatracenej rozruch jako včera,“ dodal ještě.

Kelly se na něj nepodíval. Ošetřovatel odjel s vozíkem k dalšímu pacientovi, Kelly se podíval na podnos. Snídaně bývala většinou každý den stejná. Kukuřičné lupínky v misce z umělé hmoty a plastiková lžíce. Konvička z umělé hmoty plná mléka. Toast namazaný máslem na talířku z umělé hmoty a k němu marmeláda v kelímku a plastikový nůž na její namazání.

Kelly byl hladový, ale měl strach jíst. Minulé ráno to bylo učiněné peklo. Když se podíval na kukuřičné lupínky, uviděl tváře. Nejen jednu tvář, ale mnoho tváří. Všechny

byly stejné. Na každém lupínku byla tvář, tvář mladé dívky.

Dívka měla otevřená ústa, jako by chtěla křičet. Měla tmavé vlasy. Nebyla to tvář, kterou by znal, ale byla mu něčím povědomá. To ho ještě více rozrušilo. Nevšímal si misky s lupínky, dokud ho hlad nedonutil jíst. Odvrátil od lupínků oči a nalil na ně mléko. Ale z konvičky z umělé hmoty tekla krev. Teplá, bublající, hustá, lepkavá krev. Chtěl křičet, ale nemohl ze sebe vydat ani hlásku. Krev zalila všechny ty drobné tváře, až se začaly v misce pohybovat. Ty malé křičící tváře s otevřenými ústy a tmavými vlasy se pomalu pokrývaly krví. Kelly vzal do ruky lžíci a chtěl jíst.

„Ochutnej její krev.“

Kelly zařval a upustil misku s kukuřičnými lupínky a s mlékem na své pyžamo. „Mám ji všude na sobě.“ Vyběhl na chodbu a zuřivě se snažil dostat mokrou kašovitou hmotu ze svého pyžama. „Mám všude na sobě její krev.“ Strhal ze sebe pyžamo a nahý se stočil v rohu do klubíčka.

Ošetřovatelům trvalo plných čtyřicet minut, než se jim ho podařilo zklidnit.

Kelly si teď opatrně prohlížel kukuřičné lupínky, očekával, že opět uvidí malé tváře. Ale v misce byly jen nevinně vypadající žluté lupínky. Přemohl se a nahlédl do konvičky s mlékem, uklidnil se, když uviděl jen bílé mléko.

Pak začal hltat svou snídani, vychutnával každé sousto, úplně se zklidnil. Hlasy v jeho hlavě už mu nenaháněly tolik strachu, nebyly tak časté, už ho neděsily. Jeho halucinace se

zmírnily, ale stále byl silně paranoidní. Když opouštěl svou celu, odvracel oči, neustále se ohlížel přes rameno.

Vyhýbal se jakékoliv konverzaci, odpovídal jen jednoslabičně: „ano“ nebo „ne“ nebo „odpal“. Jeho spolupacienti se ani nesnažili na něj mluvit a vyměňovali si své pomatené myšlenky jen mezi sebou. Ošetřovatelé zaznamenali, že se jeho stav zlepšuje a své antipsychotické a odvykací léky bere už bez otázek a bez odporu. Pomalu se stabilizoval. Vypadal už lépe.

„Potřebuji s tebou mluvit.“ Patrick Dillon si sedl na kraj postele a snažil se zachytit jeho pohled. Kellyho oči jezdily ze strany na stranu, nahoru a dolů, všude, jen ne směrem k muži vedle něj.

„On není tvůj přítel, Michaele. Chce získat tvé myšlenky.“

Dillon si k němu přisedl blíž a Kelly ihned uskočil, jako by se ho dotkl rozpáleným železem. Odplazil se do rohu a tam si sedl, kolena pevně objal oběma rukama. Snažil se stočit do klubíčka. „Vypadni.“

Dillon chvíli počkal. „Michaele, potřebuji s tebou mluvit. Něco strašného se stalo a ty jsi u toho byl.“

„Vypadni.“

Dillon počkal ještě pět minut. Podíval se na hodinky.

Blížilo se poledne. Navrhl Clarkovi, že se setkají v poledne v zahradě, předpokládal, že tam se Kelly nebude cítit tak vystrašený. Ošetřovatelé ho varovali, aby od něj neočekával

spolupráci. Neměli radost z toho, že se Kellyho výslech takto uspěchal. Sluneční paprsky zaplnily celu. Venku byl slunečný den a po obloze pluly nadýchané bílé mraky. Bylo velmi teplo.

„Chtěl bys jít na chvíli ven? Trochu se projít na sluníčku?“

Poprvé k němu Kelly zvedl oči a Dillon v nich mohl číst směs očekávání a podezření. Stále mlčel. Psychiatr se postavil, protáhl se a zívl. Přešel k zamřížovanému oknu a vyhlédl ven. „Tam venku je veliká zahrada. Proč bychom si nemohli vyjít na procházku? Trochu si protáhnout nohy a vyhřát se na sluníčku. Je tam i několik laviček.“ Dillon pomalu vyšel z cely a dal se do řeči s jedním z ošetřovatelů.

Kelly se rozhlédl, jestli ho někdo nesleduje, pak přešel k zamřížovanému oknu a zíral dolů do zelené zahrady.

Rockdaleská nemocnice byla postavena kolem velké zahrady, její oddělení byla umístěna ve čtyřech křídlech, v severním a jižním, ve východním a západním. Jednotlivé cely měly výhled do zahrady, spojovací chodby byly vystaveny souběžně s obvodovou zdi. Zahrada byla veliká, téměř 900 metrů čtverečních ze zeleného trávníku, okrasných keřů a byly tu také elektricky poháněné vodotrysky a malé umělé vodopády. Přes potůček vedl most natřený jasně červenou barvou. Zahrada byla upravená tak, aby působila uklidňujícím dojmem. Ti pacienti, u kterých se dalo předpokládat, že je bezpečné dát jim do ruky nářadí,

udržovali trávník. Dříve, v padesátých letech, se kvůli špatnému odhadu pacienta stalo neštěstí, pacient, který byl tehdy pokládán za zcela neškodného, propíchl vidlemi hrdlo druhému pacientovi. Od té doby nesmělo mít žádné nářadí ostré hroty. Když se Kelly díval do zelené zahrady, jeho nechuť jít ven ho pomalu opouštěla. Najednou zatoužil po tom být pryč z tohoto oddělení, z téhle malé cely a také od ostatních nenáviděných pacientů. Přitiskl obličej až těsně na mříže, aby lépe viděl do zahrady, až ho slunce oslnilo. Měl zlost a byl popletený, nevěděl, proč se dostal na takové místo, a nebyl si jistý, jestli se odsud kdy dostane. Trávil dost času tím, že se snažil vzpomenout na to, co se stalo, snažil se pochopit svou situaci. Občas mu myslí probleskávaly útržky vzpomínek, ale většinou byly jeho myšlenky zahaleny tmou a on prožíval hluboký pocit marnosti. Nemohl si vzpomenout. Pokaždé, když si vzpomněl na krev, jako by se jeho mysl zablokovala. Byla to hustá, lepkavá, prosakující jasně červená krev. Také ji dokonce i cítil.

„Půjdeš se mnou?“ Dillon stál opět ve dveřích jeho cely.

„Ukradl tvé vlasy a nehty. Ukradne i tvou mysl.“

Kelly na něj jen vzdorovitě zíral.

„Nestane se tak často, abych někoho z tohoto oddělení vzal na procházku,“ řekl Dillon. „Tohle může být tvá jediná a poslední šance.“ Odcházel pomalu chodbou, odemkl

mřížová vrata. Micko Kelly pomalu vyšel z cely, měl zlost a Dillonovi ještě nedůvěřoval.

„Počkej na mě, zatraceně,“ volal na něj, „už jdu.“

Za Kellym šel ošetřovatel, držel se asi deset kroků za ním. Takto za sebou všichni tři prošli vysokými chodbami, museli projít několika zamčenými dveřmi, kolem izolace a léčebného oddělení. Zmatené tváře je sledovaly téměř na každém kroku. Když přišli až do přízemí a Dillon vyšel ven na trávník, Kelly se zastavil, byl vyděšený, ani se nepohnul.

Jeho podezřívavé oči si důkladně prohlížely zahradu. Po chvíli vyšel opatrně ven. Teplý, provoněný vzduch ho na chvíli překvapil, kýchl a vychutnával si tuhle pro něj novou vůni. Kdesi vzadu v jeho hlavě se mu začaly opět ozývat hlasy, ale měl tak povznesenou náladu, že potlačil jejich zlost.

Dillon pomalu přešel k místu, kde byly dřevěné lavičky seřazené do velkého čtverce a půda tam byla posypaná drobným štěrkem. Posadil se na jednu z laviček a s rozkoší se protáhl, jeho paže vrhaly slabé, třepetavé stíny na trávník za ním. Pak obě ruce sepjal za hlavou. Potěšeně si povzdychl, zavřel oči a nastavil tvář slunečním paprskům.

Paranoidní a podezřívavý Kelly ho ode dveří pozoroval.

„Pojď sem, sluníčko pěkně hřeje.“ Dillon měl všechny smysly napjaté, aby stačil zaznamenat jakýkoliv neobvyklý pohyb za svými zády. Musel být opatrný, nemohl dát

Kellymu šanci, aby provedl něco unáhleného. Stále ho označoval za nebezpečného a nepředvídatelného.

Kelly šel pomalu přes trávník, líbilo se mu chodit po měkké orosené trávě. Stále měl na sobě nemocniční pyžamo a sešlapané pantofle, příliš velké pro jeho nohy. Po každém třetím nebo čtvrtém kroku se zastavil a naklonil hlavu, jako by naslouchal nějakému vzdálenému zvuku. Pak si oběma rukama uhladil trčící vlasy, přejel si dlaní po bradě a pokračoval dál. Šel nesnesitelně pomalu a jeho kroky byly nejisté. Náhle znehybněl, nastražil uši, jako by něco zaslechl. Pravou nohou podupával do země, jako býk dupající před útokem. Pak rychle vyrazil k lavičce a sedl si naproti Dillonovi. Ten náhlý pohyb psychiatra překvapil a on sebou znepokojeně trhl, pak se ale opět uklidnil a sledoval Kellyho, jak zavřel oči a nastavil tvář slunečním paprskům.

Slyšeli kroky Jima Clarka ještě dříve, než se před nimi objevil. Zvuk jeho zraněné nohy, kterou táhl za sebou, a tupé údery jeho berle Kellyho poplašily. Podezřívavě se na něj podíval. Clarke si sedl vedle Dillona a natáhl nohu před sebe. „Dej si pozor na toho bastarda, Michaele. Ten sem nepatří.“ Jeho paranoia se ho opět zmocnila. Hlas v Kellyho hlavě byl naléhavý. Vstal a podrážděně obcházel kolem lavičky, pak se zastavil a naslouchal. Dlaněmi obou rukou si třel vlasy na hlavě. Tyto směšné pohyby vydržel dělat celých pět minut.

„Michaele,“ promluvil na něj Dillon. Kelly se pomalu vrátil k lavičce. „Tento muž si s tebou potřebuje promluvit.

Tento muž,“ ukázal na Clarka, „je tady proto, aby ti pomohl.“ Kelly nehnutě zíral na štěrk před sebou.

„Než jsi sem přišel, tak se stalo něco strašného. Všichni z toho viní tebe.“ Dillon se k němu naklonil, lokty si opřel o kolena, bradu si podepřel dlaní a snažil se zachytit Kellyho pohled. „Ale my si tím nejsme jistí. Nevíme, jestli jsi něco udělal. Ale byl jsi tam, určitě jsi tam byl. Potřebujeme, abys nám řekl, co se tam stalo.“

Kellyho pohled byl stále upřený na štěrk před ním na zemi. Vyskočil a podrážděně se motal kolem lavičky, pak si zas rychle sedl. Podíval se na Dillona: „Zmiz,“ jeho hlas postrádal sílu, řekl to nepřesvědčivě. Znělo to velmi nejistě.

Dillon si zkřížil nohu přes nohu a pohodlně se opřel.

Náhle se ozval vzdálený motor traktoru, vyplašil hejno vran a ty s křikem vzlétly k obloze. Tváře pomatených žen a mužů vykukovaly z oken nad nimi.

„Vzpomeneš si na něco, co se stalo, než jsi přišel sem?“

naléhal Dillon. „Byla zavražděna mladá dívka. Osmnáctiletá dívka byla ubodána k smrti v parku.“ Kelly se začal třást.

„Ty jsi v té době byl také v parku. Všichni z toho viní tebe. Potřebujeme, abys nám pomohl. Potřebujeme, abys nám to vysvětlil.“ Dillon se posunul na lavičce. „Co se té noci stalo?“ Naklonil se k němu blíž: „Co se stalo Jennifer Marksové?“

„Jennifer, Jennifer. Ona křičela.“

Kellymu na čele vyrazil pot. Ruce a nohy se mu roztřásly. Pevně rukama uchopil obě své nohy, zoufale se snažil ovládnout své rozrušení.

„Kdo ji pobodal? Kdo další tam byl? Musíš si vzpomenout. Je to tvá jediná šance, jak se odtud dostat.“

Dillon se rozhlédl kolem. „Zůstaneš už na věky zavřený v téhle nemocnici. Už nikdy se odtud nedostaneš.“

Kelly opět začal chodit kolem lavičky. Začal si brumlat sám pro sebe, byla to směs nervózního smíchu a zlostných zavrčení. Jeho oči jezdily ze strany na stranu. Dillon ho posadil zpět na lavičku.

„Co se stalo tu noc?“ Pevně ho uchopil za ramena. „Kdo tam s tebou byl? Kdo zabil Jennifer Marksovou?“

Kelly se díval na své ruce. Byly celé od krve. Krev odkapávala z každého jeho prstu, zuřivě se snažil očistit krev ze svého pyžama. Jeho mysl mu nedopřála klidu.

„Kdo zabil Jennifer Marksovou?“ křičel Clarke.

Kelly měl teď v hlavě zmatek, jeho tělo se celé třáslo.

„Kdo zabil Jennifer Marksovou?“ Jeho křik se s ozvěnou odrážel od žulových stěn a ještě více hlav se objevilo za zamřížovanými okny a se zájmem naslouchalo.

„Kdo jiný tam ještě byl?“

„Dej mi ten zatracenej nůž, ty bastarde.“ Ve zlomku vteřiny si Micko Kelly na všechno vzpomněl. Viděl tvář mladé dívky a slyšel její křik. Slyšel také zlostný mužský

hlas. „Dej mi ten zatracenej nůž, ty bastarde.“ Viděl, jak se na noži odrazilo světlo měsíce. Pak začal utíkat. Utíkal až na konec zahrady, ale tam ho zastavila žulová zeď, otočil se a utíkal zpátky. Doběhl až na konec trávníku a tam se snažil přelézt zeď, chtěl utéci do bezpečí. Ošetřovatelům trvalo celých třicet minut, než ho chytili a trochu zklidnili.

Ale Clarkovi trvalo jen krátkou chvíli, než poznal, že má problém. Velký problém.

12:27

Patnáct mil od Rockdaleské nemocnice si ve svém bytě v okrajové části Dublinu blízko Nemocnice Milosrdenství sbalila Linda Speerová svá zavazadla a postavila je do rohu u dveří. Zkontrolovala si svou letenku z Dublinu do Amsterodamu vystavenou na falešné jméno. Nechala si také převést peníze ihned, jak bylo dosaženo jejich cíle, 22

dolarů a 50 centů za akcii. Teď zbývalo prodat. Akcie Cynx se teď budou prodávat jako bonbony. Všechno měla pečlivě vypracované až do nejmenšího detailu. Kromě Franka Clancyho. Nemohla zjistit, kde je. To jí dělalo starosti. Už toho příliš mnoho věděl. Ale pilně na tom pracovali, už měli jeho stopu. Speerová se podívala na hodinky, pak si zapálila už šestou mentolovou cigaretu za poslední hodinu. V sedm hodin zítra večer už bude mít všechno za sebou. Sbohem

Dubline, kašlu na tebe. A ty, Franku Clancy, už budeš brzy mrtvý.

14:32

„Ze všech, co připadali v úvahu, jsme vybrali tohoto muže.“

Byli opět v malé místnosti na sandymountské policejní stanici. Kavanagh a Clarke se posadili na židli. Dnes měli celou místnost jen pro sebe, prohlíželi si tři zvětšené lesklé fotografie připíchnuté ke stěně. Byla to zvětšenina skupiny diváků přihlížejících za plotem parku to ráno, kdy bylo nalezeno tělo Jennifer Marksové. „Dvakrát jsme si zkontrolovali tváře a jména. Tenhle muž,“ ukázal prstem na nezřetelnou postavu, „je jediný, kdo nemá jméno.“ Molloy zvedl list papíru ležící před ním na stole a krátce se na něj podíval. „Dva lidé, třiatřicetiletý učitel a osmnáctiletá sekretářka, stáli za ním a vedle něj. Oba jsou si jistí, že měl na sobě černou paruku a sluneční brýle. Nikdo jiný je neměl, nebylo zas tak jasno.“

„Musíme ho najít,“ řekl Clarke. Roztržitě ťukal svou berlí do židle. „Ať o něm všichni vědí. Udělejte dalších padesát kopií té fotografie a rozdejte je strážníkům. Musíme ho najít.“ Poklepal Kavanaghovi na rameno. „Jak se jmenuje tvůj přítel z Postu, ten kriminální reportér?“

„Barry Nolan.“

„Zavolej mu. Řekni mu, že hledáme druhého muže.

Naznač mu, že Kelly není jediný podezřelý.“

„Proboha, šéfe,“ varoval ho Kavanagh, „to bude stejný, jako byste chtěl píchnout do vosího hnízda. Noviny to pěkně rozmáznou.“

Clarke si nevšímal pochybností druhého muže. Pomalu kulhal ke stěně a pak si pečlivě prohlížel mužovu zvětšeninu. Velkým zvětšením se stala fotografie nejasná, ale stále mohl rozpoznat dost detailů. Vzal si lupu a prohlížel s ní fotografii, přecházel od jedné zvětšeniny ke druhé, prohlížel si skupinku z různých úhlů. Molloy ho sledoval s užaslým pohledem na tváři.

Clarke mu pokynul, aby přišel blíž.

„Všiml sis, jak je vysoký v porovnání s druhými?“

Molloy se naklonil blíž: „Jo.“

„Vidíš ten přímý pohled?“ Ukazoval mu prstem detaily na všech třech zvětšeninách. „Podívej se na ostatní tváře.

Všimni si, že všichni se pohybovali, rozhlíželi se kolem sebe.“

Molloy opět pečlivě zkoumal zvětšeniny a bylo mu jasné, co má Clarke na mysli. Každá fotografie zachytila skupinku lidí v různém čase, byl na nich jasně patrný pohyb přihlížejících, místo, na kterém stáli, se měnilo, na každé fotografii měli hlavy otočené jiným směrem, někdo zvedl ruku k tváři. Až na jednoho. Na všech třech zvětšeninách byl

muž v paruce a se slunečními brýlemi stále ve stejné pozici.

Stál zpříma a díval se přímo před sebe.

„Musíme zjistit, kdo ten bastard je.“

32 kapitola

10:00 místního času Boston, Massachusetts

V šestém patře Springtonské nemocnice čekal Frank Clancy na doktora Harryho Walterse. Na celém patře bylo jen hematologické oddělení, to Clancy bezpečně poznal, hned jak vystoupil z výtahu. Měli tu velkou laboratoř těsně vedle lůžkového oddělení. Pacienti mezi sebou rozmlouvali tlumenými hlasy, někteří se jen tak bezcílně procházeli, jiní zas před sebou tlačili stojany, na kterých měli připevněné plastikové sáčky plné červené krve, která jim pomalu kapala do žil. Ihned pocítil závist, nenáviděl, když musel několikrát denně spěchat do laboratoře v přízemí Nemocnice Milosrdenství.

„Doktor Walters se vám bude věnovat za pár minut.“

Drobná tmavovlasá sekretářka mu nabízela židli. „Dáte si kávu?“

„Ne, děkuji, jsem právě po snídani. Možná trochu studené vody.“ Clancy se ve svých jeansech a tričku cítil nevhodně oblečen.

Springtonská nemocnice ho šokovala, myslel si, že už dávno ví o nemocnicích všechno. Bylo to tu úplně jiné, než jak si pamatoval z nemocnice v Chicagu. Byla to obrovská nemocnice, tři desetipatrové budovy ze skla a železobetonu

byly k sobě těsně přimknuté na dvouakrovém pozemku.

Energie zaměstnanců a jejich neustálá aktivita ho téměř znervózňovaly. Nikdo z nich normálně nešel, buď spěchali, nebo přímo utíkali. Všichni zaměstnanci, i ženy, měli na sobě dlouhé bílé kalhoty a přes ně volné bílé haleny. Všichni měli na svých uniformách připevněnou laminátovou identifikační kartu. Jejich tváře byly zachmuřené a všichni měli strnulý výraz, jako by právě slyšeli špatné zprávy. Dvě dvojice mužů z ostrahy procházely chodbou a Clancy si všiml, že dvakrát během pěti minut hlídka kontrolovala návštěvníky. Na sobě měli tmavě šedé uniformy, černé čepice s kšiltem a černé brýle. Ti s červenými proužky na rukávu měli u pasu pouzdro s pistolí.

Jeho pokusy zastavit někoho z těchto pilně pracujících a zeptat se na cestu do Waltersovy kanceláře byly odbyty překvapenými a uspěchanými odpověďmi. Několikrát se ztratil a dorazil na oddělení hematologie tři minuty před desátou, udýchaný a zpocený. V ruce měl velkou hnědou obálku. Zatímco čekal, tmavovlasá sekretářka právě říkala někomu do telefonu, že doktor Walters bude mít na schůzku s ním čas až někdy příští týden. Clancy si pomyslel, že jeho návštěva může být velmi krátká.

„Dobré ráno, doktore Clancy, jsem rád, že vás poznávám.“

Harry Walters, vedoucí lékař hematologického oddělení ve Springtonské nemocnici, byl velice pohledný muž. Byl

vysoký, měl příjemné vystupování, ocelově šedé vlasy a stejně ocelově šedou bradku a huňaté obočí nad svýma jasně modrýma očima. Jeho nos měl cibulovitý tvar a byl protkaný červenými žilkami. Na sobě měl šaty v barvě námořnické modři, košili s jemnými červenými proužky a modrou kravatu. Z jeho náprsní kapsy vykukoval bělostně bílý kapesníček. Jako všichni ostatní měl na svém obleku připevněnou identifikační kartu. Clancy odhadl jeho věk na šedesát, ale pak si na jeho identifikační kartě přečetl rok jeho narození, byl mnohem mladší. Byl také velice příjemný a neustále se usmíval, ale jeho oči neklidně těkaly z místa na místo.

„Dostal jste můj fax?“ zeptal se ho Clancy.

„Ano. Nemohu ale říci, že bych z něj byl moudrý.“ Jeho výslovnost připomněla Clancymu Dana Markse. Hluboký hlas, novoanglická nosová výslovnost. Silně zvýrazňoval své „i“. Walters se posadil do křesla s vysokým opěradlem za svým psacím stolem. Jeho kancelář byla vkusně zařízená, byla tichá, velmi diskrétní. Převládala tu pastelová zelená a žlutá barva. Kytice červených růží ve vysoké váze příjemně ladila se svým okolím. Clancy se posadil naproti Waltersovi do menšího čalouněného křesla.

„Ne. Předpokládám, že ne,“ řekl. Položil hnědou obálku před sebe na stůl a začal z ní vyndavat různé písemnosti.

Walters ho sledoval, jeho široký úsměv teď nahradilo rozpačité zamračení.

„Nejdříve,“ řekl Clancy, „vám potvrdím svou identitu.“

Waltersův zamračený výraz se ještě víc prohloubil.

„Tady je moje registrace v Irské lékařské komoře.“

Podal mu dokument pokrytý hluboce vytlačenými znaky.

Walters na něj zběžně pohlédl. „Tohle je moje licence na provozování lékařské praxe, potvrzuje také mé pojištění pro případy zanedbání péče.“ Podal mu malou laminátovou kartu. „Tohle je má smlouva s dublinskou Nemocnicí Milosrdenství, potvrzuje, že tam pracuji na plný úvazek jako konzultant-hematolog.“ Opět mu podal dva listy papíru s oficiálním nemocničním znakem a razítky, jaká používá Nemocnice Milosrdenství. „A tohle je můj pas.“

Walters si ho pečlivé prohlížel, pak se jeho pohled vrátil k fotografii. Všiml si Clancyho vlasů a opět se zkoumavě podíval do pasu.

„A konečně,“ pokračoval Clancy a teprve teď si povšiml úžasu na tváři druhého muže, „tady je moje registrace ze Sdružení amerických hematologů a onkologů.“ Odmlčel se a po chvíli dodal: „Svou atestaci jsem dělal v Chicagu.“

Walters zvedl ruku. Houpal se ve svém křesle ze strany na stranu. „Doktore Clancy, vy nehledáte práci. Co vás přivedlo až sem a v takovém spěchu?“

Frank Clancy si zkoušel řeč celé dopoledne. Nechtěl hned zpočátku prozradit všechno, co věděl, ale chtěl se dostat k jádru věci, jak nejdříve to bude možné. Nejdříve chtěl slyšet Waltersovu reakci.

„Mohl byste mi říci, jestli se na vašem oddělení v posledních několika letech nevyskytl neobvyklý nárůst pacientů s agranulocytózou?“

Walters se opřel ve svém křesle a pozorně si prohlížel mladšího muže před sebou. „To jste sem přiletěl z takové dálky, jen abyste se mě zeptal na tohle?“

„Na tohle a také ještě na další věci.“

„A nedalo by se tohle všechno vyřídit obvyklou cestou?

Telefonem, faxem, elektronickou poštou? A studiem příslušné literatury?“ Walters se opět začal kývat ze strany na stranu. „Kdybych si já chtěl promluvit o podmínkách ve vaší nemocnici v Dublinu, myslíte si, že bych se objevil ve vaší kanceláři během rušného pracovního dne a chtěl bych po vás, abych mohl nahlédnout do záznamů vašich pacientů?“

„Ne,“ řekl Clancy, „ale tohle je velice neobvyklý případ.“

„Naprosto s vámi souhlasím,“ řekl Walters.

„Nemohl jsem riskovat, aby o tom ještě někdo další věděl,“ Clancy se mu vše snažil vysvětlit, ale byl si vědom toho, že to zní velice směšně. „Musím mít všechny ty informace zpět v Dublinu do šesti hodin zítra večer.“

Na Waltersově stole se na telefonu rozsvítilo červené světlo. Walters zvedl sluchátko a naslouchal. „Řekněte doktoru Goldsteinovi, že už to nebude dlouho trvat.

Nabídněte mu kávu. Děkuji, Marlene.“ Odložil sluchátko a

nuceně se usmál. „Máte pět minut na to, abyste mi všechno vysvětlil.“

„Dobře,“ řekl Clancy, sklopil oči a snažil se co nejlépe koncentrovat. Bože, jen ať mám pravdu. Ať ze sebe neudělám naprostého hlupáka. „Na mém oddělení se objeví agranulocytóza tak nanejvýš jednou do roka. Vždy se mi podařilo zjistit příčinu. Znáte spouštěcí mechanismy této nemoci, nebudu vám je tu tedy vyjmenovávat.“

„Děkuji vám, že mě toho ušetříte,“ řekl Walters. Jeho prsty si pohrávaly se šňůrou od telefonu.

„V několika posledních měsících jsem měl tři nové případy. Všichni tři pacienti zemřeli. Nepodařilo se mi zjistit, proč. To je důvod, proč jsem tady.“

Walters se na něj ostře podíval. „Přiletěl jste do Bostonu, jen abyste se mnou prodiskutoval, jak nejlépe postupovat u případů agranulocytózy?“

„Ne,“ řekl Clancy klidně. „Přijel jsem do Bostonu, abych zjistil, jestli jste tu neměli podobný náhlý výskyt této nemoci.“ Naklonil se přes stůl a díval se druhému muži zpříma do očí. „A také bych rád věděl, jestli tento neobvyklý výskyt náhle ustal.“

Walters zkřížil ruce a třel si klouby prstů o bradu.

Narovnal si kravatu a pak zmáčkl tlačítko interkomu.

„Marlene, dejte nám dalších pět minut. Omlouvám se.“

Otočil se zpět. „Doktore Clancy,“ řekl, „neznám přesný postup v Irsku, nikdy jsem tam nepracoval. Ale vy jste také

studoval ve Spojených státech, a tak určitě víte, že se musí dodržovat určitá pravidla, než se mohou sdělit důvěrné informace.“

Clancy mu ihned odpověděl. „To vím. Ale tentokrát musím obejít obvyklý postup a všechna pravidla, abych získal potřebná fakta. Vše, co potřebuji vědět, je, zdali se ve vaší nemocnici neobjevil náhlý nárůst agranulocytózy a jestli náhle nepřestal, stejně tak záhadně, jako se objevil.“

„Proč Boston?“ zeptal se Walters. Jeho odmítavý tón už nezněl tak tvrdě. Seděl teď úplně zpříma. „Proč ne Chicago, už jste tam pracoval? Proč ne New York, Los Angeles nebo Denver?“ Opět si narovnal kravatu. „Proč Boston?“

Dobře, pomyslel si Clancy, teď jsme u toho. Až na samém konci. Teď musím skočit. „Snažím se zjistit možné spojení mezi těmito případy agranulocytózy a příchodem Dana Markse, Lindy Speerové a Stona Colmana do naší nemocnice.“

Výraz Waltersovy tváře se náhle změnil. „Tady jste na nesprávném místě, doktore Clancy. Na velmi nesprávném místě.“ Opět použil interkom. „Už jsem skončil, Marlene.

Omluvte se doktoru Goldsteinovi za zdržení. Udělejte doktorovi Clancymu kávu a zavolejte mu taxi.“ Odmlčel se.

„Ve kterém hotelu jste se ubytoval? Možná byste radši jel městskou dopravou?“

Frank Clancy se natáhl přes stůl a vypnul mu interkom.

Walters se na něj ohromeně podíval. Jeho tvář zbělela

vztekem. Chtěl znovu zmáčknout tlačítko interkomu, ale Clancy na něm stále držel ruku.

„Doktore Clancy,“ řekl rozhořčeně, „mohl byste…“

Clancy zatlačil Walterse zpět do jeho křesla. Otočil s ním ke straně. „Neodejdu z téhle kanceláře, dokud nedostanu informaci, kterou potřebuji, jinak zveřejním vše, co jsem doposud zjistil. Letadlo mi letí až dnes odpoledne.

Do té doby stačím hodně rozhovorů s novináři.“

Walters se na něj vztekle podíval. „O čem to, k čertu, mluvíte? Mohl bych vás žalovat pro napadení za to, co jste teď udělal.“

„Na tom mi nezáleží,“ Clancy byl nakloněný přes stůl mezi nimi, ze všech sil se snažil ovládat. „Neletěl jsem tak daleko, abych se vrátil zpět bez odpovědí na své otázky.

Potřebuji, abyste mi odpověděl.“

Walters na něj zíral. „Vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Možná, že tohle vám trochu osvěží paměť.“ Clancy otevřel svou hnědou obálku a vysypal na stůl malou modrou tabletu. „Poznáváte to?“ zeptal se.

Walters si upravil sako, pak vzal tabletu do ruky a prohlížel si ji. Všiml si písmen CYN na jedné straně a XP na druhé straně tablety. Položil ji zpět na stůl. „Ne. Máte jednu minutu na to, abyste opustil mou kancelář, nebo zavolám někoho z ostrahy, aby vás vyvedli.“

Clancy už si dříve představil všechny možnosti toho, jakým směrem se bude jejich rozhovor ubírat. Připravil si

řeč pro všechny varianty. Teď došli ke scénáři číslo tři.

Waltersovo odmítnutí. Je na čase, aby se do toho dal.

„Doktore Waltersi,“ řekl, když se opět posadil.

„Nejednejte se mnou jako s idiotem. Myslíte si, že jsem přiletěl až z Dublinu jen z náhlého popudu? Uvědomuji si stejně jako vy, jaké následky může mít to, co vám naznačuji.

Ale potřebuji více informací, více faktů, neřekl jsem vám zatím úplně všechno, co vím.“ To nebyla pravda. Proto přiletěl do Bostonu, pro informace. „A teď mě někdo sleduje, prohledal můj dům, ukradl důležité dokumenty.

Obávám se, že i můj život je v sázce. Nemluvím tady o lékařské chybě, špatném odhadu nebo špatné klinické léčbě.

Mluvím o vraždě.“ Odmlčel se, náhle si uvědomil, že křičí.

Walters si položil bradu do dlaní. Jeho rty se lehce pohybovaly, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Natáhl ruku k interkomu, ale pohyb nedokončil.

„V kolik hodin vám to letí zpět?“ zeptal se úsečně.

Clancy se zamračil. Nebyl si jistý, co teď přijde. Podíval se na hodinky. Bylo půl dvanácté. „Mám rezervovaný let přesně na tři hodiny.“

„Bude lepší, když poletíte později,“ radil mu Walters.

Zvedl sluchátko telefonu a vyťukal číslo. „Jestliže chcete odpovědi, navrhuji vám, abyste se sem vrátil dnes odpoledne.“ Na druhé straně linky se ozval ženský hlas.

„Spojte mě s Kenem Fossem, prosím. Řekněte mu, že volá doktor Harry Walters ze Springtonu. Řekněte mu, že je to

naléhavé.“ Zatímco čekal, zakryl dlaní mikrofon sluchátka.

„Kennethe, jak se daří? Dobře. Podívej, Kene, dověděl jsem se něco velice zajímavého o našem společném lékařském problému… jo, úplně stejný… přesně, přesně.“ Podíval se přes stůl na Clancyho. „Právě teď je u mě v kanceláři jeden člověk, byl bych rád, kdybys s ním promluvil.“ Pauza. „V

pět hodin odpoledne, dobře.“ Walters zavěsil a okamžitě zmáčkl tlačítko interkomu. „Marlene, doktor Clancy má letenku na let společnosti Delta z Loganova letiště na tři hodiny dnes odpoledne,“ tázavě se na Clancyho podíval a ten přikývl. „Zajistěte mu let na dnes večer, dobře? Ne dříve než, řekněme, v osm hodin.“ Z interkomu byl slyšet rozčilený hlas. Walters ho ignoroval. „A Marlene, zrušte všechny schůzky na odpoledne. Ano, na celé odpoledne. Pak mi sežeňte k telefonu Sama Bawdena, jak nejdříve to půjde.

Děkuji, Marlene.“ Vypnul interkom a postavil se. „Mám hodně práce a náš rozhovor už mě dost zdržel.“ Došel ke dveřím a otočil se. „Vaše výhrůžky mě znepokojily, doktore Clancy. Než spolu budeme opět mluvit, potřebuji se poradit se svým právníkem.“ Otevřel dveře. „Vám bych to také doporučoval.“

33 kapitola

19:10

Dublin

Byl to exkluzivní článek Barryho Nolana ve večerním Postu, který uspíšil krizi ve vyšetřováni vraždy Jennifer Marksové. Článek na přední straně listu byl doplněn fotografiemi a policejními zprávami a také informacemi z nemocnice, o dalších „nových, překvapivých odhaleních“ se dočtete na straně 5, 6 a 7. Tam bylo několik neoficiálních vyjádření. Palcové titulky zajišťovaly zvýšený prodej.

JENNY: JE TU JEŠTĚ JEDEN MUŽ?

Nolan popisoval, jak nastal ve vyšetřování vraždy „mladé studentky“ dramatický obrat. Byla tu popisována trvající mentální nestabilita Micka Kellyho, byla tu i jeho stará fotografie. Nejmenovaný ošetřovatel z Rockdaleské nemocnice potvrdil, že byl Micko vyslýchán kvůli druhému muži. Další nejmenovaný zdroj přilil olej do ohně prohlášením, že mají dalšího svědka, někoho, kdo viděl utíkat muže ze Sandymountského parku, a nebyl to Micko Kelly. Nejpůsobivější pro všechny čtenáře byla poslední věta: JE KELLY NEVINNÝ?

Nolan dodal, že všechny tiskové kanceláře z celého světa sledují tento případ s velikým zájmem. Televizní štáby

Sky, CNN a dva hlavní zpravodajské štáby ze Spojených států se přesunuly do Dublinu a vysílají pravidelně své zprávy a napjatě čekají na další vývoj vyšetřování. Tři reportéři z bostonského Globu neustále chodí po ulicích a pátrají po nových podrobnostech. „Amerika volá po spravedlnosti,“ tak začal jeden televizní reportér své zpravodajství.

Jim Clarke byl zavolán k naléhavému rozhovoru s policejním komisařem. Zůstal trčet v dopravní zácpě blízko centra, nepřítomně se díval skrz špinavé zadní okno a sledoval lidi na chodníku.

Kolemjdoucí jedli hamburgery nebo krotili své bujné děti. To, že nemusel řídit, mu dovolovalo sledovat život na ulicích kolem sebe, to, co viděl, se mu ale nelíbilo.

Uvědomoval si, že neustálá bolest z jeho zmrzačené nohy ho dělá zatrpklým a také zlostným. Dříve rád říkal, že nikdy neodejde do penze ze zdravotních důvodů, to by jen dalo kriminálnímu podsvětí pocit vítězství. Ale v poslední době o tom stále častěji přemýšlel. Až bude tenhle případ u konce, sliboval si, když vůz vjížděl do dvora policejního ředitelství, tak už toho určitě nechám. Budu trávit hodně času s rodinou, hlavně s Katy. V poslední době ji moc nevídá. Tak rychle dospívá. To je přesně to, co udělám, až tohle skončí, odejdu.

Dnes večer jim o tom řeknu.

Komisař Murphy neměl náladu na dlouhé diskuse.

„Posaďte se, Jime. Vyřídíme to velmi rychle.“

Clarke se posadil na židli u kulatého velkého dřevěného stolu v kanceláři číslo 11. Už tam čekal oslňující ministr zdravotnictví John Regan a jeho kolega Paddy Dempsey, ministr spravedlnosti. Donal Murphy měl na sobě modré kalhoty a u krku rozepnutou košili s krátkým rukávem.

Tvářil se nepřístupně a vyhýbal se pohledu do Clarkových očí. Dempsey měl na sobě špatně padnoucí tvídový oblek, jeho býčí šíje byla upnutá v příliš těsném límečku. V

kontrastu k němu vypadalo vypracované tělo Johna Regana oblečené do volných kalhot a žlutého saka velice působivě.

„Mám na vás stížnost, na to, jak vedete vyšetřování vraždy Jennifer Marksové,“ začal Murphy. Zvedl ruku na znamení, že nechce být přerušován. „Potom, co jste vyslýchal Annu Marksovou, byla velmi rozrušená a její manžel musel být odvolán z operačního sálu. Musela jí být podána sedativa.“

Clarke vycítil, že nastanou problémy.

„Dan Marks tím byl tak rozčilen, že podal na oddělení oficiální stížnost.“ Teď k němu Murphy zvedl oči. „Ministr Dempsey mi zavolal dnes ráno a musím přiznat, že jeho kritika byla oprávněná.“

Clarke si všiml samolibého, spokojeného úsměvu na druhé straně stolu. John Regan na něj upřeně zíral.

„Souhlasil jsem s tímto setkáním, abychom si zopakovali celou situaci,“ pokračoval Murphy, ignoroval výraz strachu na Clarkově tváři. Přerovnal si několik papírů

na stole před sebou. „Ujistil jsem oba ministry, že vyšetřování zdárně pokračuje. Michael Leo Kelly je stále náš hlavní podezřelý a chceme proti němu vznést obvinění, hned jak dostaneme povolení od lékařů z Rockdaleské nemocnice.“

Clarke mu naslouchal a potlačoval svou zuřivost. Pevně se chytil stolu, jeho nehty se zaryly do dřeva. Chtělo se mu křičet, aby zastavil slova, která slyšel.

„Protože celé vyšetřování je víceméně u konce, myslím si, že by bylo moudré, Jime, kdybyste si vzal dovolenou.“

Murphy se mu podíval přímo do očí. „Vysvětlil jsem, jak velice těžký je pro vás život od té doby, co vybuchla bomba ve vašem voze, a ministr Dempsey souhlasil s mimořádnou měsíční placenou dovolenou.“

Dempsey teď také promluvil. Těžce se opřel o stůl, těkal očima sem a tam, ale na Clarka se nepodíval. Jeho tenké rty vypouštěly mumlavá slova.

„Myslím si, že tohle vyšetřování vám zamlžilo úsudek.

Ten článek v dnešní večerním Postu je směšný. Kdo jim dává všechny ty informace? Teorie o druhém muži není nic víc než blouznění pomateného mladíka. Už máme svého muže.“ Posadil se zpět na židli. Ta pod jeho váhou těžce zapraskala. „Dublin je plný reportérů stojících vedle satelitních vysílačů a omílajících tyto vaše nesmysly. Bude-li to tak pokračovat, budeme brzy vypadat jako blázni.

Kellyho viděli utíkat z místa činu, byl celý pokrytý dívčinou krví. To nám stačí.“

John Regan ho přerušil. „To jeho takzvané šílenství na mě nedělá žádný dojem. Přišel s tím velice rychle. V

žádném případě z toho nebude snížená odpovědnost, jestli do toho mám co mluvit.“ Podíval se na Clarka. „A žádný psychiatr s měkkým srdcem ho v tom nebude podporovat.“

Odmlčel se, naklonil se přes stůl, v jeho tváři se náhle objevila účast. „Jaké léky užíváte k utlumení bolesti?

Možná, že berete takové léky, které ovlivňují váš úsudek?“

Clarke se málem přestal ovládat, ale komisař rychle promluvil, než stačil cokoliv říci. „Děkuji vám, pánové, myslím, že už jste řekli dost. Inspektor Clarke si nezaslouží vaše jízlivé poznámky.“

Na to Regan zavrčel: „Inspektor Clarke jen poškodil pověst Nadace Srdce. Její zaměstnanci byli velice podrážděni neustálým vyptáváním a obviňováním Anny Marksové.“ Pohlédl na Clarka. „Zítra večer mám velice důležitou tiskovou konferenci. Bude na ní předána dotace od EEC, 20 milionů liber pro náš nový projekt v Nemocnici Milosrdenství. Budou u toho novináři z celého světa.

Nezahodím tohle všechno jen kvůli činu nějakého bezvýznamného individua s nožem. Mám také v plánu na konferenci oznámit, že bude proti němu vzneseno obvinění.“

Prudce se postavil. „Tohle vyšetřování je skončeno, případ

je uzavřen.“ Rychle vyšel ven a práskl za sebou dveřmi.

Nesrozumitelně mumlající Dempsey ho následoval.

Donal Murphy si pomalu skládal papíry do své aktovky.

Po chvíli Clarke promluvil. Měl dost času na to, aby si urovnal myšlenky. „Komisaři, podávám rezignaci. Do půl hodiny ji budete mít písemně na svém stole.“ Jeho tvář byla bílá, měl protichůdné pocity. Byl ponížený bez příležitosti se bránit. Cítil se podvedený, potupený. Podpora jeho nadřízeného byla velmi slabá. Chtěl být rychle pryč z této místnosti, někde, kde by byl sám.

Murphy položil svou aktovku na zem. „Nechci vaši rezignaci. Chci vraha té dívky. Když si myslíte, že je do toho zapletený ještě někdo další, měl byste to dokázat do zítřejší tiskové konference.“ Vstal a chystal se odejít. „Kelly je jediný, kdo vám může říci, co se té noci stalo. Oficiálně už na případu nepracujete, jděte za tím psychiatrem Dillonem, je na čase, aby s tím trochu pohnul.“

20:12

V Rockdaleské nemocnici pro duševně choré se Patrick Dillon snažil s tím trochu pohnout. Z policejního ústředí už ho informovali o Reganově tiskové konferenci. To mu dělalo starosti. Komentoval to jako velmi nevhodné. Věděl, jak velice vrtkavé jsou novinové reportáže. Vyšetřování vraždy mladé studentky bylo stále na prvních stranách všech

novin. Mezinárodní zájem o tento případ se neustále zvětšoval. Byl do toho zatažen víc, než mu bylo milé, psychiatři z celého světa ho podrobné analyzovali a nabízeli své vlastní názory. Byl teď stejně důležitý jako jeho svěřenec. Psychopatův cvokař, tak ho nazval jeden americký plátek. Smál se tomu. Ale už se nesmál, když ho v televizi jeden právník obvinil z toho, že jeho jediným zájmem je, aby Kelly nebyl obžalován z vraždy pro sníženou odpovědnost za svůj čin. Po něm následovali další. V

televizi byl rozhovor s americkým soudním psychiatrem, který již dříve spolupracoval s policií při vyšetřování vražd.

Ten obvinil Dillona z toho, že bude držet Kellyho v nemocnici déle, než je nezbytné, aby mohl později napsat o celém případu knihu. „Přesně tak jsem to jednou udělal já,“

přiznal se otevřeně. To se Dillona dotklo. Neměl rád novinové články, které se týkaly tohoto případu, nenáviděl televizní vědátory, kteří se snažili uhodnout jeho další kroky. Rozhodl se, že bude muset Kellyho trochu postrčit.

Seděl naproti Kellymu u velkého stolu odýhovaného napodobeninou dubového dřeva. Venku na chodbě v oddělení s maximální ostrahou zářila bezpečnostní halogenová světla. Místnost byla asi tři metry dlouhá a tři a půl metru široká, sloužila k nerušeným rozhovorům a ke zklidnění agresivních pacientů. Byla strategicky umístěna hned vedle vypolstrované cely. Místnost byla osvětlená jedinou čtyřicetiwattovou žárovkou a na stole stála otočná

lampa. Dillon rozložil na stůl novinové výstřižky. Týkaly se vraždy Jennifer Marksové, na některých byly také fotografie. Přistrčil před Kellyho jeden z výstřižků. „To je Sandymountský park. Pamatuješ se, že jsi tam byl?“

Kelly si chvíli prohlížel výstřižek, pak potřásl hlavou.

Tetovanou rukou si přejel přes své krátké vlasy na hlavě, pak se jeho ruka přesunula na strniště na jeho bradě. „Ne.“

Dillon chvíli hledal mezi výstřižky, pak před něj přisunul další. Byla to první strana Daily Postu, na které byla zřetelně vidět tvář Jennifer Marksové. Titulek byl odstřižen. Kelly se zřejmým nezájmem hleděl na její tvář, pak se náhle naklonil blíž.

„Dej mi ten zatracenej nůž, ty bastarde.“ Ten hlas jen prolétl jeho hlavou a hned zase zmizel. Na chvíli byl Kelly jako omráčený. Pak vzal výstřižek do ruky a podrobně si ho prohlížel.

„Víš, kdo to je?“ zeptal se Dillon.

Kelly odložil výstřižek zpět na stůl. „Ne.“

Dillon ale stačil zaznamenat jeho reakci. „Přemýšlej. Je to pro tebe důležité. Snaž se a přemýšlej. Tu noc byla s tebou v parku. Stalo se jí něco strašného.“

Kelly divoce potřásal hlavou ze strany na stranu. „Ne, ne. Nevzpomínám si. Říkám vám, nemůžu si vzpomenout.“

Odstrčil židli a vstal, nervózně chodil kolem stolu.

Dillon ho pozorně sledoval.

„Všichni si myslíte, že jsem blázen.“ Kellyho hlas byl podbarven vztekem. „No, tak vám říkám, že nejsem.“

Prstem zažloutlým od nikotinu si ukázal na čelo. „Byl jsem v pořádku, dokud jsem se nedostal do týhle díry. Tady jsou všude kolem mě jen samý blázni.“ Jeho pohyby byly trhané, oči mu divoce jezdily ze strany na stranu. Jeho rty se rychle a beze slov pohybovaly. Posadil se zpět ke stolu. „Dostaňte mě ven z toho zatracenýho místa.“ Vztekal se.

Dillon se opřel ve své židli a začal si potichu broukat „Pustil bych tě hned dnes, kdybych si nemyslel, že jsi nebezpečný.“

„Zatraceně, nic jsem neudělal.“ Kelly se přikrčil.

„Slyšíte mě? Neměl bych tady být s těmi zatracenými blázny.“

Později Dillon zaznamenal výsledky svého pozorování do jeho chorobopisu. „Michael Leo Kelly se jen pomalu zlepšuje, halucinace ustupují, fyzicky je na tom podstatně lépe díky pravidelné stravě a přerušenému přísunu tvrdé drogy. Pomalu se mu vrací paměť, ale na poslední události si stále nemůže vzpomenout. To ho silně znepokojuje. Stále má záchvaty agresivní podrážděnosti. Stále jsou u něj patrné paranoidní i schizoidní symptomy. Závěr: zlepšení není dostatečné na to, aby byl přemístěn z oddělení s maximální ostrahou na jiné oddělení.“

Když byl hotov, Dillon zůstal sedět u stolu a přemýšlel.

Kellyho stav, v jakém je dnes, by se nemusel změnit ještě po

celé týdny. Ztráta paměti, která se týkala jen posledních událostí, byl jeho největší problém, to ho nejvíc rozrušovalo.

Kdyby se nám podařilo ho něčím vyburcovat, aby si vzpomněl, pomyslel si Dillon, konečně bychom znali pravdu. Je to psychotický vrah, nebo muž, kterého jen někdo použil jako nástroj pro svůj hrůzný čin? Je jen jedna možnost, jak se to dá zjistit. Je to riskantní. Mohlo by to zničit celou mou kariéru, jestliže se to nepodaří. Zaslechl zlostný křik. Micko Kelly byl odváděn na noc do své cely.

Udělám to zítra. Ještě před tiskovou konferencí.

34 kapitola

15:07 místního času Boston

Frank Clancy byl znepokojený. Seděl na kovové židli v malé kavárně v západním křídle Muzea moderního umění na Huntington Avenue a před sebou měl sendvič z tuňáka, byl udělaný ze žitného chleba. Neměl chuť k jídlu, měl pocit, jako by přežvykoval piliny.

Před dvaceti minutami telefonoval své ženě Anně z telefonní budky v rušné hale.

„Kde jsi Franku?“ křičela na něj. „Všichni tě hledají.“

„Co tím myslíš?“

„Správce nemocnice už mi několikrát volal a ptal se, kde jsi. Je rozzlobený, že sis vzal tak dlouhé volno.“

„Kde zjistil tvoje číslo?“

„Telefonovala jsem do nemocnice, hledala jsem tě.

Řekli mi, že jsi doma.“

Clancy teď také křičel. „Říkal jsem ti, aby ses se mnou nesnažila spojit.“

„Musela jsem, děti chtějí jít domů. Já chci jít také domů.

Chceme se vrátit zpět do našeho domu.“

„Oh bože,“ zasténal Clancy. Dlaní se udeřil do čela.

„Kde jsi, Franku? Co se děje? Dělám si o tebe starosti, děti se o tebe také bojí.“

Myšlenky divoce vířily Clancyho hlavou. „Jsi teď doma?“

„Ne. Jsme stále u mé matky.“

Ulevilo se mu. „Anno, teď ti nemohu nic vysvětlovat.

Jen mi slib, že zůstaneš tam, kde jsi, a nebudeš se vracet domů.“

Na druhé straně linky bylo ticho. „Franku, co se děje?

Kde jsi?“

Dobře, chceš to slyšet. „Jsem v Bostonu.“

Opět nastala pauza.

„Franku.“ Její hlas se teď změnil, zněl podezřívavě. „Co děláš v Bostonu? Kdo je tam s tebou?“

Clancy se přestal ovládat. „Zatraceně, nikdo tu se mnou není. Jsem na hematologickém oddělení ve Springtonské nemocnici a snažím se něco zjistit.“ Už když to říkal, tak věděl, že to nezní moc přesvědčivě.

„Co se snažíš zjistit, Franku? Proč jsi mi lhal?“

Oh bože, kdy tohle už skončí? Jestliže jí řeknu pravdu, zavolá policii. Mohla by to dokonce říci i v nemocnici.

Ihned bych přišel o práci. Speerová by se okamžitě všechno dověděla. Stačí zničit všechno, co by ji mohlo usvědčit.

Nemohu jí nic říci.

„Anno,“ rozhlédl se kolem, jestli ho někdo nemůže slyšet. „Mám tě rád a děti taky. Jen mi teď musíš důvěřovat.

Vím, že ti to všechno připadá velmi podezřelé.“

„To si piš, že připadá.“ Opět zvýšila hlas.

„Všechno ti vysvětlím, až se zítra vrátím domů. Jen nikomu neříkej, kde jsem. Slib mi to.“

Pauza.

„Anno, jsi tam ještě?“

Stále ticho.

„Anno, vím, že tam ještě jsi. Nikomu nic neříkej. Ještě se nevracej zpátky domů. Slyšíš mě? Nevracej se zpět domů.“

Ticho.

„Mám tě rád, Anno. Řekni dětem, že na ně myslím.

Zítra, až se vrátím, se všechno vysvětlí.“

Anna na druhém konci linky zavěsila.

Vyšel ven a procházel se v jasném slunci. Bylo teplo a vzduch byl vlhký, cítil, jak se mu košile lepí na záda. Už bylo na čase vrátit se domů.

17:03 Boston

„Doktore Clancy, rád bych vám představil Kena Fosse.“

Dveře mu otevřel sám Harry Walters, tmavovlasá sekretářka nebyla nikde vidět, Clancy byl rád, nechtěl čekat, chtěl raději mluvit. V kanceláři byli dva muži, šeptem spolu rozmlouvali.

„A tohle je Sam Bawden.“

Jen krátce si potřásli rukama, byli dychtiví se ihned pustit do rozhovoru. Clancy si všiml, že ani Foss, ani Bawden nemají připnuté laminátové jmenovky.

„Ken je právním zástupcem Springtonské nemocnice,“

vysvětloval Walters. Foss byl vysoký a velice štíhlý, na sobě měl dvouřadový oblek, vlasy nad čelem měl značně prořídlé.

Krátce se usmál a posadil se do židle u okna s výhledem na nemocniční budovy. „Sam má na starosti naši bezpečnostní službu.“ Bawden byl snědý a podsaditý. Vypadal, jako by byl doslova nacpán do svého špatně padnoucího plátěného saka a tmavých kalhot. Košili měl u krku rozhalenou a na nohou měl pohodlné mokasíny. Posadil se do volné židle u stěny. Další jedinou volnou židli vytáhl Walters zpoza věšáku na kabáty a nabídl ji Clancymu, sám si pak sedl do svého otáčecího křesla. Chvíli bylo rozpačité ticho, jako by nevěděli, kde začít. Walters se významně podíval na své dva společníky. „Doktor Clancy…“

„Říkejte mi Franku,“ navrhl Clancy.

„Dobře,“ souhlasil Walters, „tedy Franku.“ Uvolnil si kravatu. „Už jsem vysvětlil, proč jste přijel do Bostonu.“

Clancy na sobě cítil jejich zvědavé pohledy. Se svým neobvyklým účesem a ve sportovním oblečení se začal cítit trochu nesvůj.

„Moji přátelé by si rádi vyslechli váš příběh. Nicméně vaše vyptávání dnes ráno mě velice překvapilo. Nemám ponětí o tom, jak se to dělá u vás v Dublinu, ale mohu vás

ujistit, že tady u nás dbáme poněkud více na právní stránku.

Nikdo vám tu nedá žádné informace, aniž se napřed poradil s právníkem.“

Ken Foss ho přerušil. Jeho hlas byl tenký, stejně jako jeho postava. „Franku, to, co jste tu řekl, je vážné obvinění…“

„Ne obvinění,“ opravil ho Clancy. „Jen jsem naznačil určité věci. Ale jsem velmi blízko tomu, abych mohl vznést obvinění a informovat policii. Jen si potřebuji potvrdit své podezření.“

„To je v pořádku,“ řekl Foss. „Ale dopad těchto naznačených věcí může být dalekosáhlý. Jestliže se mýlíte, můžete strávit hodně času tím, že se budete muset obhajovat v soudní síni. Nechceme být zapleteni, ani jen malým náznakem, do takovéto situace.“

„To si uvědomuji,“ řekl Clancy. V ruce pevně svíral hnědou obálku. Jako by přitahovala pohledy ostatních tří mužů.

„Takže,“ pokračoval Foss, „než budeme dále pokračovat v našem rozhovoru, možná byste se s námi chtěl podělit o důkazy, o kterých jste se dnes ráno zmínil Harrymu.“

Clancy pevněji sevřel hnědou obálku. „Ne.“ Znělo to neoblomně.

Foss pohlédl na Walterse a na Bawdena. „V tom případě, Franku, myslím, že tu všichni ztrácíme čas.“

Podíval se na hodinky. „Možná byste ještě stihl svůj let.“

Harry Walters ho přerušil. „No, je na čase, abychom kolem sebe přestali kroužit jako supi nad svou kořistí.“

Posadil se zpříma ve svém otáčecím křesle. „Chcete od nás informace, Franku. Dobře, ale my chceme také informace od vás.“

V tu chvíli Clancy věděl, že vyhrál. „Tak se do toho dejte.“

Walters se ho zeptal: „Co spojuje vaše pacienty s agranulocytózou s Markem, Speerovou a Stonem Colmanem?“

„Všichni

pacienti

byli

hospitalizováni

na

kardiologickém oddělení a pak se u nich tato nemoc projevila.“

Walters pozvedl obočí: „To je velmi slabá souvislost.“

„Je toho víc,“ naznačil Clancy.

„Například?“ přerušil je Foss. Sam Bawden si zapisoval poznámky do bloku.

Clancy pokrčil rameny a řekl s předstíraným klidem.

„Už vám neřeknu nic, dokud se nedovím něco od vás.“

Walters se napůl usmál, napůl zašklebil: „Tak dobře.“

Clancy se zeptal: „Setkali jste se s neobvyklým výskytem agranulocytózy v posledních letech?“

„Ne,“ řekl Walters rozhodně. Clancy tím byl ohromen.

Foss a Bawden měli sklopené hlavy.

„Ne?“ opakoval mdle Clancy. „Co se tu vlastně děje?“

„Ne, Franku,“ opakoval Walters. „Neměli jsme neobvyklý výskyt agranulocytózy. Ale měli jsme zvýšený výskyt různých krevních onemocnění. Agranulocytóza byla jen jedna. Ale měli jsme neobvykle mnoho případů hemolytické anémie.“

Clancy rychle přemýšlel. U hemolytické anémie se rozpadají krvinky, pacient pak bývá velmi slabý. Stejně jako u agranulocytózy měla hemolytická anémie hned několik příčin. Nejčastější byla neobvyklá reakce na předepsané léky. Clancy se snažil zakrýt svůj zmatek, zeptal se: „Zdál se vám výskyt těchto krevních onemocnění neobvyklý?“

„Ano, velmi,“ přiznal Walters. Přitáhl si otáčecí křeslo blíž ke stolu, podepřel si rukama bradu a upřeně se díval na Clancyho. Připadal si, jako by seděl na svědecké lavici.

„Neměli jste podezření, že tato onemocnění by mohla mít něco společného s kardiologickým týmem, který tu v té době pracoval?“

„Neodpovídej na to, Harry,“ radil mu Foss. Stál teď u okna a opíral se o parapet. „Jaké další informace máte?“

podíval se Clancymu přímo do očí.

„Upravené chorobopisy pacientů.“ Clancy otevřel hnědou obálku a ukázal jim kaštanově hnědé desky

„Experimentální droga nemá licenci na volné použití v Irsku.“

Foss se zamračil. „Máte ještě něco?“ Jeho tenký hlas teď zněl silněji.

„Informace za informace,“ řekl Clancy. Podíval se na hodinky. Bylo téměř šest hodin. Musel stihnout letadlo v osm. Brzy bude muset odejít. Stále ještě neměl dost informací. „Co se děje tady, ve Springtonu? Jak víte, máme podobnou situaci v naší nemocnici. Nebylo by lepší, kdybychom přestali chodit kolem horké kaše a řekli si všechno, co víme?“

„To není tak jednoduché, Franku,“ řekl Foss. „Musíme dát na šéfa naší bezpečnostní služby Bawdena. Musíme…“

Clancy ho zlostně přerušil: „Určitě všichni v tomto městě znáte jistého reportéra Chucka Henninga?“

V místnosti bylo náhle ticho. Chuck Henning byl velice schopný reportér z bostonského Globu. Clancy si pamatoval jeho jméno z ranních novin, kde četl jeho článek o podvodných praktikách ve vyšších finančních kruzích.

„Jak chcete,“ vymýšlel si Clancy. „Mluvil jsem s panem Henningem přede dvěma hodinami a mohu vám říci, že má velký zájem se se mnou ještě jednou sejít. Vycítil, že to pro něj bude dobrý úlovek.“

Ken Foss se chystal promluvit, ale Harry Walters ho předešel. „Nemyslím si, že by někdo z nás stál o to, aby se náš společný problém probíral v tisku.“ Vstal, přešel k oknu

a díval se ven. „Máte rád svou práci, Franku? Pociťujete při ní osobní uspokojení?“

Clancy mu neodpověděl.

„Musím se přiznat, že já mám rád tuhle nemocnici,“

pokračoval Walters. Pootevřel trochu okno a dovnitř vnikl zvuk sanitní sirény mizející v dálce. „Pracuji tady už více než dvacet let.“ Otočil se zpět do místnosti, ramena měl pokleslá, náhle vypadal unaveně. „Vím, že to není žádný architektonický unikát a má také své chyby. Ostatně jako každá velká nemocnice a viděl jsem jich už mnoho.“ Přešel zpět ke svému stolu a posadil se na jeho okraj. Clancy se snažil rozpoznat, jestli opravdu jen ulevuje své duši, nebo je to pečlivě promyšlený tah. „Ale je to moje nemocnice a já jsem tady odvedl kus práce. Moji pacienti mě potřebují, aby se cítili lépe, abych řekl pravdu, já je potřebuji také. Jejich naděje a sny, jejich životy a rodiny jsou pro mě stejně důležité jako můj vlastní život a moje rodina. Cítím s nimi, když onemocní, raduji se, když se uzdraví.“ Odložil kravatu a prstem si přejel po krku kolem límečku. „Jestliže onemocní z vůle boží nebo mají nehodu nebo nějakou neobvyklou infekci, s tím se mohu vyrovnat. Ale když někdo vyvolá nemoc jen proto, aby měl finanční zisk, to nemohu jen tak snášet.“ Odmlčel se a otočil se k Bawdenovi. „Řekni mu všechno, Same. Je na čase, abychom skončili s touto smutnou záležitostí.“

Bawden odložil svůj notes a začal. „Doktore Clancy, právě jsme v této nemocnici zahájili vyšetřování týkající se náhlého úmrtí několika pacientů.“ Měl zastřený hluboký hlas. „Už jsme tak daleko, že to přesahuje pouhý lékařský problém a uvažujeme o tom, že celou věc oznámíme na policii.“ Clancy nervózně poposedl na své židli. Jeho podezření se potvrdilo.

Ken Foss ho přerušil. „Omlouvám se, jestli to bude znít domýšlivě. Ale nabádal jsem vás, abyste byli opatrní ve všem, co tady řeknete.“

Bawden pokračoval. „Na naši nemocnici bylo podáno osm závažných žalob. Ale po tom, co víme, jich může být daleko víc.“

Konečně se dozvím pravdu, pomyslel si Clancy. Stáhl si hodinky ze zápěstí a držel je v ruce. Bylo deset minut po šesté. Pospěšte si, nebo nestihnu svůj let.

„Někdo tu zkoušel nová léčiva na pacientech bez jejich souhlasu a vědomí.“ Teď Bawden četl ze svých poznámek.

„Od dubna 1996 do ledna 1997 jsme tu měli osm úmrtí pro různá krevní onemocnění, hlavně agranulocytózu. Každý z těchto pacientů, bez jeho vědomí a bez vědomí nemocnice, byl léčen experimentálním lékem. Každý z nich zemřel na následnou reakci na tento lék.“ Teď se podíval upřeně na Clancyho. „Ta modrá tableta, kterou máte, není shodná s těmi, které byly použity tady. Nicméně, velká písmena CYN

dokazují, že pocházejí ze stejné společnosti.“

„Cynx Pharmaceutikals?“ zeptal se Clancy. Další kousky skládanky do sebe zapadaly.

Foss si odkašlal: „Jak to víte?“

Clancy si jeho otázky nevšímal. „Co všechno víte o společnosti Cynx?“ Tato otázka patřila Bawdenovi.

„Cynx je malá farmaceutická společnost se sídlem tady v Bostonu,“ vysvětloval Bawden. „Nebyla nijak významná ani se moc nerozvíjela, byla to taková popelka mezi ostatními společnostmi. Asi před pěti lety ji koupilo významné konsorcium z New Yorku a naplánovalo si pro tuto společnost významnou změnu výroby.“ Odmlčel se a pohlédl na Fosse. Ten souhlasně přikývl. „Doktorka Linda Speerová byla jedním z investorů.“

To jsem si mohl myslet, říkal si potichu, zatraceně, to jsem věděl. Rozčileně poposedl na své židli a poslouchal.

„Myslíme si, že se Cynx zaměřil na nová kardiologická léčiva,“ pokračoval Bawden. „Tam se dají vydělat velké peníze. Společnost zaměřila veškerý výzkum tímto směrem a také většina peněz šla na tento projekt. Ale neměli dost finančních prostředků na to, aby zahájili standardní klinické testování.“

„A pak se na scéně objevila Speerová,“ hádal Clancy.

„To nemohu s určitostí říci,“ řekl Bawden. „Začali jsme prověřovat všechny tři specialisty, když náhle všichni odešli z Bostonu.“

„Myslíme si, že odtud utekli, když jim tu hořela půda pod nohama,“ řekl Walters, seděl teď už zase ve svém otáčecím křesle. „Naše vyšetřování je muselo velmi vyděsit, byli jsme jim už velice blízko, už jsem dokonce informoval naše právní zástupce. Věřím tomu, že měli pocit, že Springtonská nemocnice už pro ně není bezpečná.“

„Takže klidně pokračovali dál se zkoušením léku,“ řekl Clancy rozzlobeně, „i když si byli plně vědomi toho, že jejich pacienti umírají na vedlejší účinky tohoto léku.“

„Z toho, co jste nám řekl, se dá usoudit, že ano,“

odpověděl mu Walters. „Myslím si, že neustále pozměňovali molekulární strukturu chemických sloučenin léku, snažili se najít účinný lék, ale nezjistili, co přesně způsobuje tak smrtelné vedlejší účinky.“

„Kolik pacientů bude muset ještě zemřít, než to zjistí?“

Walters se houpal ve svém křesle. „Na to neznám odpověď, Franku. Ale váš příjezd sem mi napovídá, že se jim to zatím nedaří.“

„A také,“ dodal Ken Foss, „se proslýchá, že Cynx nemá dostatek finančních prostředků. Proslýchá se, že je chce koupit velká mezinárodní farmaceutická společnost. Můj osobní názor je, že zveřejňují falešné výsledky svého výzkumu, aby zvýšili cenu svých akcií. V poslední době jejich cena vyletěla prudce nahoru.“

Clancy se nervózně podíval na hodinky. Bylo tři čtvrtě na sedm. Bude mít co dělat, aby stihl svůj let. Otočil se na

Walterse. „Nemáte ponětí, proč Speerová asistuje u určitých srdečních operací? Jaké by mohlo být spojení mezi těmito operacemi a zkoušením těchto léků?“

„Jak já tomu rozumím,“ vysvětloval Walters, „byl tento lék zkoušen na postižených arteriích jak v laboratoři, tak u pacientů na oddělení. Věřím tomu, že Speerová si chtěla sama zkontrolovat postižené arterie. Proto asistovala u těchto operací. Mohla si je prohlédnout, když byly odstraňovány, a zajistila si tak patologický vzorek, se kterým mohli pracovat. Vzala si je z výlevky na operačním sále, zmrazila je a odeslala do laboratoře Cynx na další testy.“

„Dan Marks s tím vším souhlasil?“ zeptal se Clancy.

Walters potřásl hlavou. „To nemohu s jistotou říci, Franku. Určitě vím jen to, že Marks a Speerová spolu měli bouřlivý intimní vztah, když byli ještě tady v Bostonu.“

Clancy udiveně pozvedl obočí.

„Víte, jak to chodí, Franku.“ Walters se pousmál. „Tihle chirurgové jsou velmi silní muži. Velké ego, silný sexuální pud. Jeho žena je invalidní. Je pochopitelné, že se rád nechal svést.“

Všechno to bylo moc komplikované. Frank Clancy si uvědomil, že se silně potí, a otřel si čelo rukávem svého trička. „Co Stone Colman?“

„Na něj nemáme nic určitého,“ řekl Bawden. „Že je Speerová do toho zapletená, je zcela bez pochyb. Ale už si

nejsme tak jistí s těmi dvěma.“ Odložil opět svůj zápisník.

„Linda Speerová se snažila už několik let vybudovat si pevnou pozici mezi muži kardiology. Bylo to pro ni hořké, když byla několikrát předběhnuta v postupu. Tak proto se možná rozhodla pro jinou cestu k vrcholu. Myslela si, že dokáže vyrobit srdeční lék budoucnosti.“

Ken Foss promluvil: „Jak vidíte, Franku, na rozdíl od vás máme jen málo důkazů, abychom jimi mohli podpořit naše podezření. Záznamy těchto pacientů byly vyměněny, tím jsme si jisti, ale nemáme jejich originály, abychom to mohli dokázat. Také jsou tu nějaké nejasnosti kolem tablet.

Získali jsme jen jedinou a ta je právě teď podrobně zkoumána v biochemické laboratoři.“ Pečlivě si začal urovnávat záhyby na svém saku. „Ale co nás nejvíce znepokojuje, je to, že se někdo dostal k našim záznamům v počítači. Naše nemocniční databáze je pro nemocnici velice důležitá. Jestliže tam někdo něco pozmění, důležité výsledky, léčbu, reakci na léky, nikdy už nezjistíme, jak to doopravdy bylo.“

Clancymu se hlavou honily myšlenky. Nestalo se tohle už také v Dublinu?

„Bude to velmi těžká práce, abyste dokázal, že máte pravdu, když všechny důkazy budou pečlivé uklizené,“

dodal ještě Foss.

Sam Bawden si sundal sako a odložil ho na opěradlo své židle. Pak se otočil ke Clancymu. „Také jsme sledovali

vyšetřování vraždy dcery Dana Markse.“ Pronesl ta slova klidným hlasem, ale v místnosti bylo náhle tíživé ticho.

Clancy se podíval z jednoho na druhého, upřeně ho pozorovali.

„A?“

„Je to hrozná věc,“ řekl Bawden.

„Ano,“ řekl Clancy pomalu. Co ještě, k čertu, přijde teď? „Opravdu hrozná.“

„Nemyslíte si, že by to spolu mohlo souviset?“ Bawden vypadal rozpačitě, když mu tuto otázku položil.

Clancyho to pomyšlení překvapilo. „A vy?“

„Ne, ne, ne.“ Ujišťoval ho kvapně Bawden, ale znělo to dost nepřesvědčivě. „To je ta moje podezřívavá povaha.“

Zasmál se, aby zakryl své rozpaky. Nepodařilo se mu to.

„Zapomeňte, že jsem něco řekl.“ Pak se podíval na hodinky.

„Zmeškáte svůj let.“

Frank Clancy se zvedl ze židle. Bylo za tři minuty sedm.

Modlil se, aby jeho letadlo mělo zpoždění. Bylo mu jasné, že musí konfrontovat Lindu Speerovou, ještě než začne tisková konference. Věděl, že dotace od EEC je závislá na výsledcích práce Nadace Srdce. Ale Clancy měl teď pocit, že všechno, co pochází z této hýčkané nadace, není v pořádku. Jejich výsledkům se už nedalo věřit. Všechno bylo poznamenáno hrabivostí a zmanipulováno. A teď možná i vražda.

Harry Walters zavolal nemocniční sanitu, aby rychle dopravila Clancyho na letiště. „Buďte opatrný, Franku,“

varoval ho, když se za nimi zavřely dveře. „V téhle hře se hraje vysoko. Ten, kdo je za to všechno zodpovědný, teď už nemůže couvnout. Je v tom příliš hluboko. Jednejte s velkou opatrností.“

Clancy byl opatrný a ohlížel se celou cestu na Loganovo letiště. Byl si téměř jistý, že ho nikdo nesleduje.

„Kde všichni jsou?“ křičel rozrušeně na svoji tchyni.

Byl v telefonní budce na letišti. Zmeškal své letadlo, ale stihne další let do Londýna se společností Virgin Atlantic a tam přestoupí na přímý let do Dublinu.

„Franku Clancy,“ ihned byl ostře pokárán, „už nikdy na mě takhle nekřič. Víš, kolik je teď hodin?“

Clancy zamumlal omluvu. Neuvědomil si, že v Dublinu je teď jiný čas. Srdce mu divoce bušilo, nevěděl, jestli je to z toho, jak spěchal na letiště, nebo z rozrušení, nebo obojí dohromady. Měl pocit, že mu srdce každou chvíli vyskočí z hrudi.

„Vrátili se zpět domů.“

Ale ne, pomyslel si Clancy. „Kdy?“ Nemohl si pomoci, už zase křičel.

„Hned potom, co jsi telefonoval.“ Jeho tchyně byla rozhořčená. „A mohu ti říci, Franku, podle toho, jak se v poslední době chováš, možná, že už ti nedovolí…“

Clancy zavěsil a ihned vyťukal své telefonní číslo, tak rychle, jak jen to bylo možné. Slyšel, jak ohlašují jeho let do Londýna. Bylo třináct minut po deváté.

„Právě jste se dovolali k Frankovi a Anně. Je nám líto, že…“ Zavěsil hned, jak uslyšel záznamník, rychle přemýšlel, pak vyťukal číslo ještě jednou.

„Právě jste se dovolali k Frankovi a Anně…“

„Anno, Anno,“ Clancy rozčileně křičel. Paní, která čekala vedle telefonní budky pohoršeně poodešla. Pak zpovzdálí pozorovala křičícího muže.

„Anno, jestli jsi tam, prosím tě, zvedni sluchátko!

Prosím!“

„… Zanechte svoje číslo a jméno…“

Pak Frank uslyšel hlášení: „Cestující Frank Clancy, dostavte se okamžitě k východu číslo 17. Letadlo do Londýna je připraveno k odletu. Tohle je poslední upozornění pro Franka Clancyho. Prosím, ihned se dostavte k východu číslo 17.“

Ještě jeden poslední pokus. Clancy vyťukal číslo správce Nemocnice Milosrdenství. Dívčí hlas na ústředně mu trpělivě vysvětloval: „Je mi líto, ale nikdo tu ještě není.

Jak jistě víte, je ještě velmi brzo.“

Jeho srdce pokleslo.

„Vy jste Frank Clancy?“ Clancy se otočil. Před ním stála dívka ze společnosti Virgin Atlantic. Její výraz prozrazoval, že si myslí, že Clancy musí být šílený. Clancy

se zoufale snažil zklidnit, snažil se naladit svou tvář do normálního výrazu.

„Už jdu,“ řekl a rozběhl se k východu číslo 17.

35 kapitola

2:37

středa 20. května

Zatímco Frank Clancy nastupoval do letadla, v Dublinu vše spělo k vyvrcholení. Dvě míle směrem na jih od Nemocnice Milosrdenství, za černou vodou řeky Liffey, Goon pracoval do pozdních ranních hodin v zamčené garáži.

Poškrábal si lak na svém černém lincolnu, když vztekle couval z parkoviště po nepodařeném setkání s Joan Armstrongovou. To ho rozzuřilo. Když se vrátil bez dívky, byl Mo velmi znepokojený. Mo varoval Goona, aby byl opatrný, Joan Armstrongová mu dělala starosti. Goon nerad viděl, když měl Mo špatnou náladu. A Frank Clancy jim to všechno ještě více zkomplikoval. Goon ho nikde nemohl najít. To se mu nelíbilo. Mo z toho také neměl radost. Ani trochu. Goon se rozhodl, že už toho bylo dost. Je na čase něco s tím udělat.

Dokončil svou práci na černém lincolnu. Ve světle dvěstěwattové žárovky visící ze stropu obdivoval své dílo.

Perfektní, pomyslel si. Otevřel zavazadlový prostor a zkontroloval své vybavení. Lepicí páska: černá, pevná a silná. Měl jí čtyři role. Spočítal si, že mu to bude stačit, aby pevně zajistil zmítající se ruce a nohy a také aby s ní přelepil

ústa. Černé kožené rukavice, těsné a přiléhavé. Měl dvoje, pro případ, že by jedny ztratil při akci. Dále tu byla pistole ráže 38, Walther PPK, s plným zásobníkem. Vysunul zásobník a zkontroloval, je-li plný, pak ho zas zasunul zpět.

Lehce zatlačil na postranní panel v zavazadlovém prostoru a objevilo se skryté zákoutí. Tam ukryl pistoli a čtyři role černé pásky. Z náprsní kapsy vytáhl vystřelovací nůž a vysunul jeho ostří. Objevila se úzká, jako žiletka ostrá čepel asi 12 centimetrů dlouhá. Goon obdivoval její ostří. Pak spokojeně zasunul ostří zpět. Už se rozhodl, že použije pistoli jen v krajním případě. Byla příliš hlučná. Goon dával přednost tiché práci s nožem. Podíval se na hodinky. Mo mu slíbil, že už zakrátko bude po všem. Mo mu řekl, aby se postaral o vše potřebné. O Joan Armstrongovou. O Franka Clancyho. O Clancyho rodinu, když to bude nezbytné. Goon s tím radostně souhlasil, bylo to jednoduché. Jako sebrat dítěti hračku. Až na to, že neví, kde je Clancy a jeho rodina.

Ale před pár hodinami si všiml světla v jejich domě. Vše mu vycházelo. Je čas se do toho dát. Odtočil si z role velký, zvlášť široký plastikový pytel a opatrně ho rozprostřel v úložném prostoru. Goon neměl rád, když se potahy umazaly od krve. Také si uvolnil zadní sedadlo, aby ho mohl později odsunout. Dlouhá těla nebylo snadné složit do zavazadlového prostoru. Nakonec ukryl baseballovou pálku a dvě plechovky benzinu pod spolujezdcovo sedadlo. Goon byl připravený ke své poslední akci.

3:02

Joan Armstrongová měla celé tělo pokryté potem.

Ležela ve svém pokoji na posteli, zírala střídavě do stropu a na digitální hodiny na nočním stolku a odpočítávala minuty.

Bolelo ji celé tělo a silně se třásla. Přikryla se propoceným prostěradlem a snažila se usnout. Ale spánek stále nepřicházel. Převalovala se sem a tam, pak se stočila do klubíčka a rukama si objala kolena. Potřebovala svou dávku.

Škrábala si paži, kde měla vpichy po jehlách, snažila si představit, jak se cítí, když jehla mizí v její kůži a pak ji celou prostupuje ten nádherný pocit. Potřebovala Moa. Mo ji vždycky dal, cokoliv chtěla. Ona mu zas dá, cokoliv si bude přát on. Ve svém zoufalství si dokonce přála, aby se Goon opět objevil.

4:47

Goon přestřihl telefonní dráty u domu Franka Clancyho.

Zaparkoval svého lincolna za další dva vozy zaparkované na příjezdové cestě. Bylo to velmi těsné, asi metr jeho černého vozu přesahoval na chodník. No co, říkal si pro sebe, je to jen na dvacet minut. Přerušil vedení poplašného zařízení u zadních dveří, pak vyřízl jejich sklo a odsunul zástrčku. Za čtyři minuty už byl uvnitř domu. Tiše stál a naslouchal.

Všude bylo ticho. Potichu se vplížil do přední haly, zastavil se a naslouchal, opět nic.

Odtočil kus černé pásky a odřízl si tři kusy. Dva byly stejně dlouhé, jeden kratší. Po špičkách vešel do první ložnice a zvedl z postele první dítě, osmiletého Martina.

Jeho spící tělo se ani nepohnulo, když mu upevňoval černou pásku kolem kotníků. Až když chtěl vzít Goon chlapci z rukou malou knížku s fotbalisty z Manchesteru, tak se probudil. Tloukl rukama kolem sebe a snažil se zbavit pásky, až ho nakonec Goon uhodil pěstí do hlavy. Za padesát vteřin už ležel dole na zemi pod schody, ruce a nohy svázané, ústa pevně zalepená. Knížka s fotbalisty zůstala napůl přilepená na pásce u jeho ruky. O několik minut později vedle něj položil i čtyřletou Lauru. Vyděšené dívčiny oči jezdily ze strany na stranu, jak se zoufale snažila pohybovat hlavou, aby se zbavila těsné pásky.

Děti s hrůzou pozorovaly, jak vysoká postava míří k ložnici jejich matky. Slzy jim volně plynuly z očí, ale jejich vzlyky tlumila těsná páska. Anna Clancyová právě vstávala z postele, když Goon otevřel dveře. Začala křičet. Udeřil ji zavřenou pěstí do hlavy a její křik ihned ustal. Vytáhl vystřelovací nůž, jeho čepel se slabě zableskla v šeru. Goon se nad ni naklonil. Odřízl si tři kusy pásky. Pevně jí svázal ruce a nohy. Omámeně k němu zvedla oči a viděla černou pásku, jak se blíží k jejím ústům. Chtěla začít křičet, ale už bylo pozdě. Přitiskl jí černou pásku pevně přes ústa.

5:06

Anna Clancyová a její děti ležely na podlaze v kuchyni, svíjely se v marném pokusu se osvobodit. Goon prohledával dům, hledal jejího manžela.

„Kde je ten bastard?“ křičel přímo do tváře mladé ženy a výhružně přidržoval svůj nůž na Lauřině hrdle. Pak jí z úst uvolnil pásku, aby mohla mluvit.

„Je v práci,“ lhala Anna a vystrašeně vzlykala. „Je v nemocnici.“

Goon vztekle kopl do dveří, až se vysypalo sklo.

„Dobře, tak si tě vezmu s sebou, dokud se neobjeví.“

Šel ven, aby zjistil, jestli se kolem nepotuluje nějaký zvědavý soused. Ulice byla opuštěná, žaluzie v okolních domech byly stále zatažené. Otevřel si zavazadlový prostor a vešel zpět do domu.

5:09

Jako první položil do vozu Lauru. Odstrčil dopředu zadní sedadlo. Jako další byl na řadě zmítající se Martin.

Pohrozil mu pěstí a chlapec se zklidnil. Jeho vystrašené oči sledovaly, jak se zavazadlový prostor za ním uzavřel.

5:11

Svíjející se tělo Anny Clancyová uložil na podlahu mezi sedadla. Zběsile kopala do dveří, ale podařilo se jí jen zlomit si levý palec u nohy. Bolest ji na chvíli omráčila.

Goon nastartoval a pomalu vyjel s lincolnem na ulici.

Rozhlížel se, jestli ho nikdo nevidí. Nikdo nebyl v dohledu.

Díval se do oken okolních domů. Nikde se nic nepohnulo.

Spokojeně se usmál a přitáhl ještě víc pásku na kopajících nohách. O sedm minut později už byl na jedné z hlavních dublinských ulic. Ulice byly relativně tiché. Goon zastavil u každého červeného světla, snažil se pečlivě dodržovat předpisy. Když přejížděl most přes řeku Liffey, kolem prvních ranních prodavačů novin, Goon měl dobrý pocit.

Zatím všechno vyšlo, jak to bylo naplánováno. Mo bude mít radost. A už brzy bude po všem. Na budově Finančního centra, z oceli a železobetonu, se odrážely ranní paprsky slunce. Dnes bude hezký den. Půjde-li všechno dobře, bude to velmi pěkný den.

6:07

Anna Clancyová, její syn a dcera byli jeden po druhém vyzvednuti z vozu a položeni na podlahu sklepa v domě, kde bydlel Mo. Goon námahou lapal po dechu a pot se mu objevil na obočí a v huňatém knírku. Postavil na podlahu blízko ležících těl dvanáct plastikových láhví s pramenitou

vodou. Z každé láhve trčelo dlouhé brčko. Pak se ještě přesvědčil, že na podlaze neleží nic, čím by si mohli uvolnit pevně svázané končetiny. Pak odtrhl pásku z úst dětí, nevšímal si jejich vyděšených tváří.

„Můžete křičet, jak se vám zachce.“ Sklonil svou zpocenou tvář těsně k Anně. „Nikdo vás tu neuslyší.“

Pomalu jí odstranil pásku z úst. Anna Clancyová na něj plivla. Goona to překvapilo, udělal krok zpátky, pak se na ni zašklebil. „Měla bys být opatrnější,“ varoval ji. „Nebo ti zlomím vaz přímo tady před tvýma dětma.“

U dveří se zastavil. Byly vyrobeny z kvalitní oceli.

Pevně za sebou dveře zavřel a malá místnost se ponořila do tmy. „Uvidíme se později,“ řekl.

9:00

Soudní psychiatr Dillon informoval Jima Clarka, že je připraven k rozhodnému kroku. „Jinak by se to vleklo ještě celé týdny,“ vysvětloval mu situaci po telefonu. Clarke už byl na cestě z domu, když mu Dillon zavolal. Maeve se zpovzdálí snažila tajně poslouchat, chtěla přesvědčit svého manžela, aby dnes nechodil do práce potom, co slyšela o jeho střetu s komisařem minulého dne. Ale Clarke o tom nechtěl ani slyšet. „Tenhle případ musím dokončit,“ bručel u snídaně. Nevšímal si nesouhlasného zamručení své ženy.

„Musí být rozhodnuto do šesti dnes večer. Buď z toho bude Kelly venku, nebo to na něm zůstane.“

Telefon z Rockdaleské nemocnice ho překvapil.

„Zařídil jsem rekonstrukci v Sandymountském parku,“

informoval ho Dillon. „Ve tři hodiny dnes odpoledne.“

Clarke souhlasil. „Ale možná, že to k ničemu nepovede,“

varoval ho psychiatr. „Nemohu nic zaručit. Je to jen pokus, ale zkusíme to.“

Clarke nejistě přisvědčil.

„Máme jinou možnost?“ zeptal se Dillon. Na to Clarke nic neřekl. „Regan dnes večer obviní Kellyho před celým světem. Tohle je naše poslední šance, jak zjistit pravdu.“

Deset minut po deváté už měli hotový plán.

Clarke zůstal dopoledne doma, rozhodl se, že bude odpočívat. Teď už nad tím nemám kontrolu, pomyslel si.

Teď je to na Dillonovi. A samozřejmě na Kellym. Posadil se v kuchyni ke stolu a nalil si šálek čaje. Maeve se na něj usmála a on jí úsměv vrátil. „Dnes večer už bude po všem,“

slíbil jí. Odepnul si své pouzdro s revolverem a schoval ho do plechovky na sušenky. Pomyslel si, že ho dnes nebude potřebovat.

36 kapitola

10:17

Frank Clancy měl pocit, že se dnes bohové proti němu spikli.

„Mluví k vám váš kapitán.“

Na palubě letadla se ozvalo zklamané mručení.

Předpokládaný čas příletu na londýnské letiště Heathrow byl v deset hodin ráno. Během poslední hodiny letu se zhoršilo počasí a letecký provoz byl odkloněn ze své obvyklé trasy.

Hustá mlha visela nad jižní Anglií. Ve Španělsku na všech hlavních letištích dnes vyhlásili letištní zaměstnanci stávku.

Kombinace těchto dvou věcí způsobila chaos v leteckém provozu, piloti byli nuceni k neplánovaným mezipřistáním na letištích Heathrow, Gatwick a Stansted. Celá řada letadel čekala, až jim bude povoleno přistát.

„Obávám se, že zpráva z Heathrow, kterou jsem právě obdržel, není dobrá. Mlha je stále hustší a nevypadá to na to, že by se to mělo brzy zlepšit. Musíme zatím zůstat ve vzduchu. Budu vás ihned informovat, až budu vědět něco nového. Zatím odpočívejte. Požádal jsem letušku, aby vám pustila ještě jeden film.“

Zvedla se vlna hlasitých protestů. Všichni měli pocit, že zdržení bude mnohem delší, než jim bylo naznačeno. Na svém sedadle v zadní části letadla se Frank Clancy vztekal.

Nervózně si okusoval nehty. Všechno bude v pořádku, neustále si to opakoval. Hned, jak přistaneme, zavolám domů. Vím, že všechno dobře dopadne. Jedna část jeho mysli byla optimistická, ale ve větší části jeho mysli

převládal pesimismus. Něco zlého se stalo, to vím. Pil svůj pátý šálek kávy v posledních čtyřiceti minutách. Teď ho tlačil močový měchýř. Zařadil se do fronty před toaletou.

Oknem viděl ranní slunce, jak nesměle vykukuje za velkými mraky. Uvnitř těsné toalety se zevrubně prohlížel. Vlasy měl urousané a neposlušně mu trčely na všechny strany, tváře měl propadlé z nevyspání a vypadal ustaraně. Tričko měl propocené, cítil se špinavý. Tmavé strniště na jeho bradě mu na atraktivnosti moc nepřidalo. Vypadám jako šílenec.

Vrátil se na své sedadlo a netrpělivě čekal.

Po třiceti minutách bylo další hlášení. „Mluví k vám váš kapitán.“ Hlavy se naklonily dopředu, aby slyšely každé slovo. „Musím vám oznámit nemilou zprávu. Musíme přistát na bristolském letišti.“ Ozvala se vlna hlasitého nesouhlasu. „Na letišti Heathrow nám nemohou zaručit přistání dříve než za dvě hodiny, na tak dlouho už nemáme palivo. Navedou nás na přistání v Bristolu. Na bristolském letišti už o nás vědí. Také se vám všem omlouvám jménem společnosti Virgin Airlines za toto nepříjemné zdržení, které nebylo způsobeno naší vinou a je zcela mimo naši kontrolu.“

Tak jako v mém životě, pomyslel si Frank Clancy. Vždy se najdou situace, které jsou mimo mojí kontrolu. Bože, doufám, že Anna a děti jsou v pořádku.

10:58

V tmavém sklepě se Anna Clancyová snažila pozvednout náladu svých dětí. Po počáteční panice se uklidnila, snažila se ovládat.

„No tak, Martine, už jsi velký chlapec,“ mluvila na syna. „Musíš být statečný za nás za všechny. Nechci, aby Laura slyšela, že pláčeš, tak přestaň.“

Takhle ho často zklidnila při jeho špatných náladách.

Opět se jí to povedlo. Laura nemohla vidět strach svého bratra, na to tu bylo velké šero. Ale vycítila ho. A vycítila, že její matka se také bojí. Zoufale se rozplakala.

„Já chci tatínka,“ její slova jen zvětšila její hrůzu.

„Tatínek tu brzy bude, aby nás zachránil.“ Anna statečně lhala. „A pak ten špatný muž dostane co proto.

Tatínek ho praští přímo do nosu.“ Děti se zasmály té představě. „Pojďme si zazpívat.“ Začali všichni společně zpívat písničku.

Jen Laura nezpívala tak hlasitě jako její bratr.

„Mami, je mi hrozné horko.“

12:37

„Nejlepší by bylo, kdybyste jel vlakem. Stihnete spojení na expresní vlak do Holyheadu. Pak můžete jet trajektem do Dublinu.“ Na bristolském letišti byl zmatek. Clancymu připadalo, že všechny lety do Londýna byly odkloněny na malé letiště v západní Anglii. Lidé se tlačili, aby získali

informace o své další cestě. Stál na začátku dlouhé fronty před informačním centrem a vysvětloval své potíže unavené černovlasé dívce v modré uniformě.

„V kolik hodin se tam dostanu?“

Černovláska nahlédla do jízdního řádu. „Vypadá to, že ne dříve než v sedm nebo v osm dnes večer.“

Clancy zaklel. „Ale to nejde,“ protestoval. Udělal krok zpět, aby si pro sebe vydobyl více místa v těsném hloučku lidí.

Dívka odložila jízdní řády a otočila se k počítači. Za pár minut mu nabídla jiné spojení.

„Za padesát minut odlétá letadlo do Paříže. Mohu vás na něj dostat. Pak byste mohl…,“ chvíli ťukala do klávesnice, „… stihnout let Air France do Dublinu z letiště Orly ve čtyři a deset minut. Do Dublinu přiletíte po páté hodině.“

Clancy se nerozmýšlel. „To vezmu.“

Dívka mu vypsala novou letenku a zanesla jeho jméno do počítače. Pospíchal k telefonu a čekal v další dlouhé frontě spolu s dalšími unavenými cestujícími z Evropy a ze Severní Ameriky, kteří se snažili spojit se svými přáteli a příbuznými, ti, kteří cestovali obchodně, se snažili vysvětlit své zdržení. Po mučivých deseti minutách čekání za divoce gestikulujícím Italem, který zmeškal spojení na svůj let, ztratil svá zavazadla a také několikamilionový obchod, se konečně Clancy dostal k telefonu. Vložil kartu do telefonního přístroje a vyťukal své dublinské číslo. Linka

byla hluchá. Neslyšel žádný vyzváněcí tón. Zpanikařil, opět vyťukal stejné číslo. Žádný tón. Zkusil to ještě jednou.

Neslyšel nic, jen ticho. Vyťukal teď číslo informací a snažil se nevšímat si zlostného mručení za sebou.

„Je mi líto, pane. Vypadá to, že linka je mimo provoz.

Jste si jistý, že máte správné číslo?“

Clancy náhle pocítil silný strach, jako ještě nikdy předtím. „Ano, ano, je to moje vlastní číslo.“

Operátor to zkusil ještě jednou. „Je mi líto, pane, linka je přerušená. Zkusím to přes vaši místní ústřednu.“

Clancy si tričkem otřel zpocené čelo. „Ano, výborně, děkuji.“

Lidé ve frontě za ním byli stále víc podráždění. Mručení se pomalu měnilo ve zlostné výkřiky. Clancy se snažil je nevnímat.

„Je mi líto, pane, ale ani vaše místní ústředna neuspěla.

Říkají, že na tom čísle nemají hlášenou poruchu. Pošlou tam někoho později dnes odpoledne. Chcete zkusit ještě jiné číslo?“

Podrážděný hlas mu zakřičel do ucha. „Hele, člověče.“

Clancy se otočil a hleděl přímo do rozzlobené tváře.

Vysoký, snědý mladý muž s krátce zastřiženými vlasy toho měl právě dost. Vyšel z fronty, aby Clancyho trochu popohnal.

„Všichni jsme tu zůstali trčet, tak nevolejte do celého světa. Každý má maximálně dva hovory. Už jste skončil, kamaráde.“

Vzal z Clancyho třesoucí se ruky sluchátko a podal ho ženě za ním. Ostatní ve frontě to přijali s radostným pokřikem.

Clancy ustoupil stranou. Byl v pokušení udeřit mladíka do tváře, ale ovládl se. Musí rychle najít jiný telefon.

Pospíchal k odletové hale. Jeho letadlo odlétalo za 28

minut.

12:59

„Lauro, jsi v pořádku?“

V tmavém sklepě vycítila Anna Clancyová, že s její dcerou není něco v pořádku. Přisunula se k ní blíž, černou pásku měla stále ovinutou kolem kotníků a zápěstí. Plížila se po podlaze jako had, přiložila svou tvář na tvář své dcery, ihned ucítila sálavé teplo z jejího těla.

„Lauro, co je ti? Mluv na mě, Lauro.“ Hlas se jí zlomil.

Malý Martin ihned tu změnu zaznamenal.

„Mami, to tady teď umřeme?“ Začal plakat.

„Ne, Martine, určitě neumřeme. Tatínek už brzy přijde, já to vím.“

Anna se přisunula k láhvím s vodou, jednu z nich vzala do zubů a vracela se zpátky. Voda se při každém jejím pohybu vylévala. To, co zbylo, převrhla na Lauřinu tvář.

„Nedělej to, mami,“ fňukala dívka. „Jsem unavená, nech mě být.“

Anna Clancyová si lehla vedle své dcery a začala polohlasem zpívat. Cítila, jak její malé srdce bije, připadalo jí, že zrychleně dýchá. Moc rychle.

„Martine,“ přikázala. Její hlas zněl opět klidně, pevně.

„Zkus vzít jednu z těch láhví do zubů a přisuň se s ní opatrně ke mně.“ I ve tmě vycítila, že ji chlapec poslechl.

„Pak tu vodu převrhni Lauře na obličej, svedeš to?“

Martin se nadzvedl. „Ano, mami.“

Pomalu se začal plazit. Anna Clancyová se začala modlit.

13:04

Frank Clancy se opět dostal k telefonu. Byl v odletové hale bristolského letiště hned vedle východu, za kterým bylo připraveno k odletu jeho letadlo do Paříže. Nejdříve zavolal svou tchyni. Nezvedala telefon. Zuřivě se snažil vzpomenout na jména svých sousedů v ulici Greenlea Road, kde s Annou bydleli. Nemohl si vzpomenout. V mysli se mu ozval výsměšný hlas jeho ženy.

„Franku, jsi tak zabrán do své práce, že by sis nevšiml, ani kdyby dům hořel. Ani se nesnažíš seznámit se s našimi sousedy. Jen stále pracuješ. Nemáš kromě nemocnice jiný zájem. Vsadím se, že ani neznáš jména našich sousedů.“

Teď na to doplatil. Ještě jednou zavolal na informace a zapsal si číslo místní policejní stanice v Clontarfu.

„Policejní stanice Clontarf. Co pro vás mohu udělat?“

Clancy se zhluboka nadechl. Vysvětlil, kde je a že se nemůže dovolat domů. „Jste si jistý, že voláte na správné číslo? Neměl byste raději volat telefonní společnost?“

Navrhl mu policista na druhém konci linky.

„To už jsem udělal,“ řekl Clancy. Zoufale se snažil ovládat svůj hlas. Nechtěl, aby si o něm mysleli, že je potrhlý. „Ale mám obavu, že se něco stalo mé ženě a dětem.

Nemohl byste někoho poslat, aby se porozhlédl okolo domu?“

Policista se odmlčel. Po chvíli se zeptal: „A co si myslíte, že se jim stalo?“

Clancy vycítil, že mluví s mužem, který nemá nejmenší zájem o jeho neuvěřitelný příběh. „Nevím,“ řekl nejistě.

„Jen si o ně dělám starosti, to je všechno.“ Právě ohlašovali jeho let. Musí si pospíšit.

„Řekněte mi ještě jednou, kdo jste,“ řekl policista.

Clancy mu řekl své jméno, adresu, telefonní číslo do nemocnice a předpokládaný čas příletu jeho letadla do Dublinu.

„Přiletíte z Paříže?“

„Ano.“

„Ale teď voláte z Bristolu.“

Oh bože. Nemůže jen zvednout svůj zadek a jít se tam podívat? Jaký je v tom rozdíl, jestliže přiletím třeba z Měsíce?

„Jo, byli jsme sem odkloněni z Heathrow. Mají tam na letišti velké problémy. Jediná cesta, jak se rychle dostat domů, je přes Paříž.“

To policistu zaujalo. „Nepomyslel jste na to jet vlakem a pak trajektem? Teď je dobré spojení k té nové lodi Seacat, víte. Z Holyheadu to trvá jen hodinu.“

Clancymu se chtělo křičet. Přes sevřené zuby mu vysvětloval všechny potíže spojené s tímto druhem cestování. Opět uslyšel z amplionu své jméno. „Poslední upozornění pro cestujícího Franka Clancyho, letadlo British Airways je připraveno k odletu.“

„Podívejte,“ křičel Clancy, „už musím jít. Mohl byste se podívat k tomu domu?“

„To uděláme, doktore Clancy. Zavolejte nám během svého příštího mezipřistání. Možná už pro vás něco budeme mít.“

„Díky.“ Clancy popadl svou cestovní brašnu a rozběhl se.

37 kapitola

13:27

Micko Kelly byl vyveden ze své cely hned po obědě, ve středu 20. května. Na sobě měl čisté oblečení, tmavě modré tepláky, bílé tričko a jasně červenou teplákovou bundu. Jeho vlasy na hlavě povyrostly a tvořily slušný účes, byl dnes také hladce vyholen. Jeho vysoká, štíhlá postava byla o mnoho plnější, než byla první den, kdy byl přijat do Rockdaleské nemocnice. Jeho oči byly jasnější, a dokonce se i občas usmál na své spolupacienty.

„Kam jdeš, Micko?“ zeptal se muž se zrzavými vlasy, trojnásobný vrah ze sousední cely.

Kelly jen potřásl hlavou: „Zatraceně, to kdybych věděl.“

Dillon velel celé akci a uděloval příkazy. Na sobě měl plátěné kalhoty, rozhalenou košili s krátkým rukávem a pohodlné boty. Dva ošetřovatelé v modrých teplákových soupravách byli připraveni, v rukou měli připravené řetězy a náramky ke spoutání rukou. Kelly dobře věděl, co to znamená, a sám pozvedl svá zápěstí, za několik vteřin byl spoután. Další řetězy mu byly připevněny kolem kotníků, takže sotva mohl udělat delší krok. Sluneční paprsky zářily zamřížovanými okny do dlouhé chodby.

„Ty máš sakra štěstí,“ zabručel další pacient. „Jdeš ven na procházku.“ Kelly se na něj jen beze slova zašklebil.

Malá skupinka šla podle otevřených cel směrem k ocelovým vratům, která oddělovala oddělení s maximální ostrahou od dalších částí nemocnice. Klíče zvonily a zámky cvakaly, jak byly jedny dveře za druhými odemykány a zamykány.

„Bože,“ zamumlal Kelly, když to viděl, „není asi šance dostat se z týhle díry.“

Dillon se pousmál. „Ne, dokud nebudeš úplně zdravý.“

Kelly se zastavil a otočil se zpět. „Nevím, co jsem udělal, že jste mě sem zavřeli, ale musím se odtud dostat, než se tu zblázním.“ Ošetřovatelé se zasmáli.

„Už se sem nechci vrátit, do tý zatracený díry.“

Dillon si ho dál nevšímal. Při Kellyho chůzi řetězy jemně cinkaly. Skupinka se zastavila před dalšími zamčenými dveřmi. Klíč zazvonil, zámek jemně cvakl.

Kelly byl popostrčen do vstupní haly s bílými dlaždicemi.

Jeden z ošetřovatelů vybral ze svazku jeden zvlášť velký klíč a vsunul ho do zámku vstupních dveří. Dvakrát klíčem otočil a otevřel dveře, halu zaplavilo sluneční světlo. Kelly se snažil zakrýt si oči před jasným světlem, ale krátké řetězy na rukou mu to nedovolily. Sklopil hlavu a klopýtal ven.

Venku se zastavil a slastně vdechoval teplý voňavý vzduch, naslouchal bzučení hmyzu, nechával se zaplavit slastným

pocitem. Po chvíli ho ruka ošetřovatele postrčila. „Jdeme.“

Řetězy opět zazvonily.

Nedaleko hlavního vchodu byly zaparkované tři neoznačené policejní vozy, v každém byl řidič a ozbrojený detektiv. Všechny oči byly upřeny na osamělou postavičku v teplákové soupravě. Přijela černá dodávka a její boční dveře byly otevřeny. Uvnitř byla dlouhá lavice s úchyty na řetězy.

Kelly ztuhl. Podezřívavě si dodávku prohlížel.

„Teď tě odvezou navždycky. Vzali ti tvé vlasy, tvé nehty a tvé oblečení. Chtějí tě dostat, Michaele.“

Ten hlas mu proběhl myslí jako vyplašená krysa. Jen na zlomek vteřiny ho Kelly slyšel, pak byl pryč. To ho podráždilo a znervóznilo. Nechtěl nastoupit do dodávky.

Měl dnes špatný den, velice špatný den.

„Ne, tam nejdu,“ křičel a pomalu ustupoval. Dva páry silných rukou ho pevně držely.

Dillon k němu přišel a snažil se ho zklidnit. „Uklidni se.

Všechno je v pořádku, nic se ti nestane.“

Kelly zavrčel na přibližující se policisty. V poledním horku se potili a ovívali si tváře svými čepicemi. Dveře u všech vozů byly otevřené, aby mohl dovnitř proudit vzduch, všechna okna byla stažena dolů. Útržky hovoru se nesly těžkým vzduchem. Dillon počkal celých deset minut, pak se podíval na hodinky. Za dvanáct minut dvě hodiny. Kelly měl být v Sandymountském parku ve tři hodiny. I když nebude velký provoz, cesta bude trvat alespoň hodinu.

„Michaele,“ řekl, „jestliže se chceš odtud dostat, musíš nastoupit do té dodávky.“ Kelly se nepohnul. Dillon se postavil těsně vedle svého pacienta. „Dávám ti tři minuty.

Potom tě odvedu zpět dovnitř.“ Otočil ho směrem k budově, aby viděl šedé žulové stěny a špičatou střechu nemocnice.

Kelly se na to vše díval jen jednu minutu. Ruce se mu třásly, když nastupoval do dodávky. Jeho řetězy byly upevněné na příchytky na podlaze. Oba ošetřovatelé se vedle něj posadili, každý z jedné strany. Dillon nastoupil do přední kabiny. Naposledy se kolem sebe rozhlédl.

„Dobře, pojedeme.“ Kostky byly vrženy.

14:08

Dva uniformovaní policisté stáli před domem Franka Clancyho na Greenlea Road v Clontarfu v severním Dublinu. Měli jen krátké rukávy a košile rozepnuté u krku, své čepice měli v ruce. Oba byli ještě mladí, vysocí, s krátkými vlasy pečlivě učesanými a rozdělenými pěšinkou.

Slunce stálo vysoko na obloze bez mráčku. Z nedalekých stromů se ozývali ptáci. Ti dva měli dobrou náladu. Služba byla klidná, kriminální aktivita klesla pod obvyklý průměr.

Neměli toho moc na práci a byli rádi, že mohou odjet z policejní stanice na projížďku do klidné okrajové čtvrti. Na chvíli to rozptýlí jejich nudu.

Greenlea Road byla široká, tříproudová ulice, po obou jejích stranách byly domy z červených cihel se širokými terasami. Byla to klidná ulice, bezpečná i pro děti hrající si venku. Teď tu žádné děti nebylo vidět, všechny byly ještě ve škole.

Jeden z policistů zazvonil, druhý se zády opřel o parapet okna. Líně sledovali ulici a čekali. Nikdo jim nepřišel otevřít. V domě se nic nedělo. Jeden z nich nadzvedl poklop u otvoru na poštu a zavolal dovnitř. Odpovědi se nedočkal.

Obešli dům dozadu a objevili rozbité sklo. Všimli si, že zadní dveře jsou pootevřené, dveřní závěsy byly napůl vyvrácené.

Jeden z nich opatrně pootevřel dveře a nahlédl dovnitř.

Nic podezřelého neviděl. Zavolal. Žádná odpověď. Rychle prohlédli přízemí domu. Nic nenašli. Nikde známky sebemenšího narušení. Jeden vyběhl nahoru a tam našel neustlané postele. Zavolal. Opět žádná odpověď. Z poličky vzal rodinnou fotografii a prohlížel si rozesmáté tváře. Pak šel do pracovny v mansardě. Byla prázdná. Naposledy zavolal. Opět žádná odpověď.

Vyndal z kapsy svůj mobilní telefon. Věděl, že jejich klidný den skončil.

14:58

Jim Clarke pokulhával sem a tam podél plotu Sandymountského parku. Tony Moloy seděl v neoznačeném policejním voze zaparkovaném poblíž. Na rtech měl bílý povlak po antacidu a masíroval si své bolavé břicho. Molloy naslouchal hlášení z policejního rádia o pohřešované rodině.

Jednalo se o Annu Clancyovou a její dvě děti ve věku čtyř a osmi let. Opakovaně následoval jejich popis, byl vysílán do všech oblastí Dublinu. Molloy okamžitě vycítil zvýšený zájem o pohřešovanou rodinu. Uložil si do paměti jejich popis a podrobnosti hlášení.

Ulice vedoucí podél Sandymountského parku byla uzavřena na obou stranách napříč zaparkovanými policejními vozy. Tam se také hlouček reportérů, fotografů a televizních kameramanů postrkoval o místa s lepším výhledem. Obvodový plot a vzdálené rohy parku byly pod dohledem uniformovaných policistů s vysílačkami. Zdáli se být podráždění, jako by očekávali bezprostřední napadení.

Tři vozy parkovaly u otevřené brány do parku. Všechny byly prázdné, jejich dveře byly do široka otevřené.

Ozbrojení detektivové s pistolemi ukrytými pod saky chodili neustále sem a tam. V odpoledním horku si utírali pot z čela.

Nastalo jen krátké vyrušení, když byl Moss Kavanagh kontrolován a pak vpuštěn do střeženého prostoru. Stočil dolů okno na své straně a jeho tvář se zářivě usmívala na Clarka.

„Karolíně se právě narodilo dítě,“ oznámil radostně.

Clarke mu potřásl rukou. „Oh, Mossi, gratuluju.“ Měl z toho radost, ale po chvíli se zamračil. Byl tak zaměstnán přemýšlením o jiných věcech, že se zapomněl zeptat, jak se vede Kavanaghově ženě. „Kdy se to stalo?“

Kavanagh se stále usmíval. Překotně začal vyprávět.

„Ve tři hodiny dnes ráno. Včera večer v šest hodin měla první bolesti. Voda jí odešla těsně před jedenáctou a malý Alexandr se narodil přesně ve tři hodiny. Bylo to velmi rychlé, jak řekl doktor.“

Clarke mu ještě jednou s radostí potřásl rukou. „Mossi, mám z toho radost. Vím, že jste na něj dlouho čekali, ale stálo to za to.“

Jeho radost se přenesla i na Clarka a oba muži se stále usmívali. Kavanagh lehce pokrčil rameny. „Ano, až potřetí to dopadlo dobře. Když dříve dvakrát potratila, málem nám to zlomilo srdce. Je šťastná, že má konečně své dítě.“

„To věřím, že je, Mossi, určitě,“ přikyvoval Clarke a vzpomněl si na den, kdy poprvé přivezl domů Katy. „Kolik vážil?“

„Čtyři kila.“

„Oh,“ zděsil se Clarke, „to jsem rád, že se narodil jí a ne mně.“

Molloy jejich rozhovor přerušil. „Měli bychom pomalu jít, představení už brzy začne.“

Černá dodávka zastavila na silnici před zátarasem.

Hlava vykukovala na místě spolujezdce a hned po ní se

objevily gestikulující ruce. Vůz, který blokoval cestu, poodjel a černá dodávka pokračovala v cestě. Clarke, Molloy a Kavanagh ji sledovali. Bylo tu úplné ticho, jen z dálky se ozýval hluk dublinského provozu. Dveře dodávky se otevřely. Patrick Dillon vystoupil z přední kabiny a protahoval se. Podíval se na hlouček reportérů a potřásl hlavou. Také doprovod Micka Kellyho vystoupil, protahovali se a upravovali si své propocené šaty. Až sem bylo slyšet tiché předení kamer.

Dillon se naklonil dovnitř dodávky, pak ustoupil zpět.

Nejdříve se objevily bílé tenisky, pak modročervená tepláková souprava, Micko Kelly měl jen spoutaná zápěstí, jeho nohy byly volné.

Po celou dobu bylo slyšet tiché předení kamer. Jeden z drzejších fotografů zavolal na Kellyho, chtěl, aby se podíval jeho směrem. Kelly se chystal otočit, ale byl postrčen dopředu a klopýtavě prošel otevřenou bránou do Sandymountského parku. Obloha se náhle zatáhla. Ve vzduchu byl cítit déšť. Zvedl se vítr. Ochlazovalo se, vzduch už nebyl tak vlhký.

„Moment zúčtování,“ zamumlal Molloy.

Dillon svolal všechny k sobě, některé z přítomných chtěl mít blíž u sebe, ostatní poslal stranou. Kelly stál mezi svými ošetřovateli, trhaně pohyboval hlavou, jak se rozhlížel kolem. Snažil se poškrábat loktem na čele, jen tak vysoko mohl pozvednout spoutané ruce. Během několika minut tu

byla už jen čtyřčlenná skupinka. Dillon, Kelly, Clarke a Molloy.

„Až mu sundám řetězy, všichni odejdete k tomu plotu,“

oznámil Dillon. Na čele mu vyrazily krůpěje potu.

„Nikdo se nepřiblíží, dokud k tomu nedám svolení.“

Odmlčel se. „Je stále oficiálně v mé péči. Je to pacient, ne vězeň. Je vám to jasné?“ Jeho hlas byl rozhodný, pevný.

Clarke se podíval na postavu v modročervené teplákové soupravě. „Jistě.“

Dillon si otřel čelo bílým kapesníkem. „Až bude po všem,“ dodal, „chci ho odvézt zpět do nemocnice bez jakéhokoliv obtěžování fotografů.“

Clarke k sobě ihned zavolal Mosse Kavanagha. „To vám mohu slíbit,“ řekl.

Dillon si připevnil pod sako miniaturní magnetofon a teď ho zkontroloval, je-li v pořádku. „Mám u sebe svůj vlastní magnetofon, abych mohl později napsat zprávu.

Mám také u sebe mikrofon pro větší vzdálenost,“ ukázal na svou kapsu, ze které vedly tenké červené dráty. „Mám pro vás sluchátka, abyste mohli také poslouchat.“

Podal jim dvě malá sluchátka na zastrčení do ucha.

Clarke si jedno vsunul do pravého ucha a chvíli s ním točil, než byl spokojený. Molloy ho následoval. Ze sluchátka vedl tenký kabel do malé krabičky, kterou si připevnili k pasu.

Dillon si zastrčil tenký kabel pod svou bílou košili a

mikrofon připevnil do knoflíkové dírky tak, aby nebyl vidět.

Kabel zapojil do malého magnetofonu a pustil nahrávání.

„Dobře,“ řekl, „můžeme začít.“

Clarke a Molloy ustoupili zpět o třicet metrů. Řetězy a pouta byly sundány z Kellyho zápěstí a odepnuty z jeho opasku. Třel si rukama odřená zápěstí a pak se kolem sebe rozhlédl. Vypadal nejistě, udiveně. Dillon naposledy zkontroloval magnetofon a odvedl svého pacienta k dřevěné boudě.

„Tak to bychom měli,“ řekl, „tohle je naše poslední šance, jak zjistit pravdu.“

Molloy a Clarke si upravili hlasitost ve svých sluchátkách.

Dřevěná bouda byla připravená podle Dillonových instrukcí. Uvnitř vše vypadalo stejně jako v úterý v noci, 12.

května. Shnilé dřevo, graffiti, odlupující se lak, to vše bylo stejné. Prázdné plechovky od piva a cigaretové nedopalky byly rozhozeny po zemi. Injekční stříkačka od krve byla strategicky umístěna pod otlučenou starou lavici.

„Posaď se,“ přikázal mu Dillon. Kelly se opatrně posadil na okraj půlkruhové lavice. Dillon chvíli počkal, pak se posadil na druhou stranu.

„Chceš cigaretu?“

Kelly ožil. „Zatraceně, jistěže jo.“

Dillon mu podal připravenou, ručně ubalenou cigaretu.

Kelly si ji vložil mezi rty a Dillon mu připálil. Zhluboka do sebe vtáhl kouř.

„Zatraceně dobrá.“ Opřel se a spokojeně pokuřoval.

„Pamatuješ si na tohle místo?“ zeptal se Dillon, když Kelly dokouřil. Nabídl mu další. Kelly zhluboka potáhl, na jazyku mu zůstal kousek tabáku, vyplivl ho na zem. Bez zájmu se rozhlédl kolem. „Ne.“

„Už jsi tu dříve byl. Tu noc, kdy byla Jennifer Marksová zavražděna, byl jsi tu s ní.“

Kelly se na něj udiveně podíval. Prstem si poklepal na hruď. „Já? Tady?“ Vyndal si z úst prstem další kousek tabáku a prohlížel si ho. „S Jennifer Marksovou?“

„Tak se jmenovala.“

Venku si Jim Clarke upravoval sluchátko. Natočil se na druhou stranu, aby lépe slyšel.

„Se mnou? Tady? Jste si jistý?“ Jeho hlas zněl lhostejně.

„Jsem si jistý, viděli tě s ní.“ Dillon si upravil mikrofon v knoflíkové dírce. Pak se podíval ven.

Policisté přecházeli sem a tam a potichu se mezi sebou bavili.

Náhle vyšlo slunce za velkým mrakem, oslňovalo svou září a vrhalo dlouhé stíny. „Vy dva jste spolu udělali obchod a pak jste šli sem. Tady jste pili a možná jste si vzali i drogu.“

„Byl jsem zfetovanej?“

„To je to, co chceme zjistit. Jak moc zfetovaný jsi tu noc byl.“

Kelly potáhl z cigarety a rozhlédl se kolem.

„Dej mi ten zatracenej nůž, ty bastarde.“

Hlas zmizel tak rychle, jako se objevil.

„Jennifer Marksová? To je ta dívka, co jste mi ukazoval na obrázku?“

„Ano.“

„Ne, Mo, ne. Ne. Nechtěla jsem nic udělat.“

Hlasy se opět vrátily. Kelly mohl rozeznat dva různé hlasy. Někdo rozčileně křičel. Zle a zlostně.

„Měla černé vlasy, že? Řekl jste mi, že měla černé vlasy?“

„Ano, měla. Dlouhé černé vlasy. Byla to hezká dívka.“

„Dejte mi ještě cigaretu.“ Kellymu se třásly ruce. Potáhl z cigarety a rozkašlal se. „Co se jí stalo?“ I přes sluchátka byla změna jeho hlasu patrná. Kelly začínal být podrážděný.

„Byla ubodána.“ Dillon si k němu přisedl blíž. „Byla s tebou tady v té boudě. Co se stalo? Pohádali jste se? Možná řekla něco, co se ti nelíbilo? Je to tak?“

Kelly pokrčil rameny. Na čele mu vyrazil pot a on si ho nervózními pohyby utíral rukávem.

„Dej mi ten zatracenej nůž, ty bastarde.“

„Snažil jsem se jí pomoct, zatraceně, to je pravda, chtěl jsem jí pomoct.“ Hlava mu klesla na prsa, sliny s kousky tabáku mu stékaly z koutku úst.

„Řekni mi, co se stalo?“ Dillonův hlas byl klidný, kontrolovaný. Podíval se na hodinky. Bylo půl čtvrté a pět minut. Už byli uvnitř boudy téměř čtvrt hodiny.

„Nevzpomínám si,“ Kelly začal náhle křičet.

„Zatraceně, nevzpomínám si. Přestaňte mě otravovat.“

„Byl tu ještě někdo další? Je to tak? Byl to někdo z tvých známých?“ Dillon si k němu přisedl ještě blíž. Cítil Kellyho horký dech. „Kdo tu ještě byl?“

„Dej mi ten zatracenej nůž, ty bastarde.“

Ta slova se vracela, zlostná, výhrůžná slova. Zlá slova.

Kelly vstal a nervózně chodil sem a tam. Od plotu parku vykročil jeden z ošetřovatelů směrem k nim, pak se zastavil, když Dillon zvedl ruku s uklidňujícím gestem.

„Proč jsi ji bodl? Podvedla tě?“ Dillonův hlas byl teď hlasitější. „Proč jsi ji zabil?“

Kelly se k němu otočil. Kolem úst měl pěnu. „Nechtěl jsem jí nic udělat. To ten velký bastard s tím začal.“

Clarke a Molloy se na sebe podívali. Vzrušeně si přidržovali sluchátka.

„Dej mi ten zatracenej nůž.“

Ta slova se mu stále vracela.

Kelly se zastavil. Sklonil hlavu a zasténal, pak si obě ruce ovinul kolem těla a pevně stiskl. Pot mu stékal z tváře na jeho tričko, vyrážel mu po celém těle. Strhl ze sebe červenou teplákovou bundu a hodil ji na zem. „Odveďte mě

odtud pryč.“ Vyšel z boudy do parku, jako by chtěl začít utíkat.

Pak to uviděl.

„Pane bože,“ zasténal. „Co jste jí udělal?“

Na zelené trávě Sandymountského parku leželo zkrvavené tělo. Bylo oblečené do černé sukně a zkrvaveného trička. Nohy byly obuty v bílých teniskách a v modrých ponožkách. Tělo leželo obličejem nahoru, černé vlasy byly rozhozeny kolem, tělo bylo upraveno tak, jak Jennifer Marksová ležela před deseti dny po první bodné ráně. Byla to figurína upravená podle Dillonových instrukcí.

Kelly chtěl couvat zpět do boudy, ale byl zezadu postrčen Dillonem.

„Co se stalo té dívce? Kdo ji zabil?“

Kelly byl ochromen strachem. Snažil se nedívat se na tělo.

„Proč jsi ji zabil?“ Dillon teď křičel. „Od začátku lžeš.

Zabil jsi dívku. Je to tak?“

„Dej mi ten zatracenej nůž, ty bastarde.“

Ten hlas zazněl v Kellyho mysli jako výstřel. „Nechtěl jsem jí ublížit.“ Hlas se mu zlomil, jen šeptal. „Nechtěl jsem to.“

„Co se stalo?“ naléhal Dillon. Ukázal směrem k figuríně. „Co se to stalo Jennifer Marksové?“

Hlasy se vracely jako zmatený blábol. Směs zlostného klení a výkřiků zaplavila Kellyho mozek.

„Mo, Mo. Nechtěla jsem nic udělat.“

Náhle si na vše vzpomněl. Kellyho mysl se vyjasnila, viděl před sebou celou tu hroznou scénu. „Byli dva.“ Klesl na kolena. Daleko za ním Tony Molloy pohlédl na své hodinky. Bylo čtvrt na pět. Věděl, že po čtvrté hodině ve většině škol končí vyučování. Věděl, že mnoho studentů chodívá ze školy po ulici vedoucí souběžně s parkem a že teď jich bude mnoho shromážděných u policejního zátarasu.

Dělal si starosti, aby nezačali křičet a nevyrušili Kellyho.

Musí si pospíšit.

„Kdo to byl?“ naléhal Dillon.

„Ne, Mo, ne. Prosím, ne.“

„Nevím, nikdy předtím jsem je neviděl. Ona je znala, zatraceně dobře je znala.“ Bylo to, jako kdyby nějaký těžký závoj byl odstraněn z Kellyho mysli. Těžký, krvavý závoj.

Byl teď mnohem klidnější. „Byli jsme v té boudě a oni přišli dovnitř. Ona je znala.“

„Co se pak stalo?“

„Zůstal jsem tam. Nevěděl jsem, co jsou zač, a ani trochu mě to nezajímalo. Šla s nimi ven a tam spolu mluvili.“

„A potom?“

Kelly potřásl hlavou. „Nevím. Slyšel jsem ji křičet, volala mě.“

„Pokračuj,“ povzbudil ho Dillon.

„No, tak jsem šel ven, abych viděl, co se tam, k čertu, děje.“ Odmlčel se, ten okamžik se mu na chvíli vytratil z mysli, ale hned se zas vrátil. „Jeden z nich mi řek, abych zmizel. Ten velkej parchant, to byl on. I v tý tmě vypadal zatraceně velkej.“

„Co dělali?“

„Kvůli něčemu se hádali.“ Kelly udělal pohyb, jako by se chystal boxovat. „Křičela na ně, aby ji nechali být.

Říkala: Nechtěla jsem tím nikomu ublížit, něco takovýho.“

„Ne, Mo, ne, nechtěla jsem nic udělat. Opravdu.“

„Co jsi udělal ty?“

Kelly si prohrábl rukou své trčící vlasy, cítil, jak jsou vlhké. Otřel si pot z ruky o své tričko. „Měl jsem nůž.“

Dillon ztuhl. Třicet metrů od nich Clarke a Molloy ztuhli také.

„Co jsi s tím nožem udělal?“ Dillon se snažil pokládat jasné a srozumitelné otázky. Vycítil, že Kellyho šílenství ustupuje.

„Šel jsem na toho velkýho parchanta.“

„Ne, Micko, ne.“

„Co se stalo pak?“

„Snažila se mě zastavit.“ Kelly vztekle potřásl hlavou ze strany na stranu. „Ta zatracená pitomá děvka.“

„A co potom? Potřebuju vědět všechno.“

Kelly viděl pohyby ve tmě, nastalo strkání, paže létaly vzduchem. „Ona do mě začala bušit. Chtěl jsem dostat toho

velkýho parchanta, ale ona mi stála v cestě. Chtěla mi vzít nůž.“ Kelly se začal třást. „Ztratil jsem kontrolu a bodnul jsem ji. Několikrát.“ Začal lapat po vzduchu a chytil se za žaludek. „Nechtěl jsem ublížit tý malý děvce. Zatraceně, jen se mi připletla do cesty.“ Stíral si z obličeje pot. „Chtěl jsem ji zvednout, ale byla celá od krve a vyklouzla mi.“ Klesl na trávu, třásl se po celém těle.

Dillon se posadil vedle něj: „Co udělali ti dva?“

Kelly si přitáhl kolena k bradě. „Odnesli ji. Chtěli její tělo. Ten parchant se ke mně vrátil.“

„Dej mi ten zatracenej nůž, ty bastarde.“

„Co jsi udělal?“

„Utekl jsem. Zatraceně, odhodil jsem ten nůž a utíkal jsem.“ Jasně si vzpomínal na poslední okamžiky. Jak klopýtal kolem plotu, rukama od krve se ho přidržoval. Pak se otočil. Viděl jejich nejasné obrysy ve tmě, jak táhnou pryč tělo mladé dívky. Slyšel hlasité vzteklé výkřiky a klení.

Pak uviděl, jak se zableskla čepel jeho vlastního nože.

Opsala velký oblouk směrem dolů. „Bodli ji, zatímco ležela na zemi.“

Dillon si otřel čelo. Pak si také jako Kelly rukama objal kolena.

„Kdo byli ti muži?“

„Ne, Mo. Už to neudělám.“

Kelly si opět otřel tvář. „Volala na něj Mo, to je všechno, co si pamatuju. Mo, Mo, zatracený Mo.“ Vysmrkal se do trička. „Ta druhá děvka by to měla vědět.“

Dillon se k němu otočil. „Jaká druhá děvka?“

„Ta druhá, co s ní byla v hospodě. Mluvila s tím velkým parchantem. Ona ho zná.“

Molloy rychle odvedl Clarka stranou. „To je Joan Armstrongová. To o ní mluví. Je v té hospodě známá.“

Clarke zuřivě mával na Mosse Kavanagha. „Kde by teď mohla být?“

Molloy se podíval na hodinky. „Teď vystupuje z vlaku na Sydney Parade Avenue.“

Clarke pokulhával naproti Kavanaghovi, vedl ho zpět k bráně. „Zařiď to s Kellym a pak mě následuj.“ Křikl na Molloye přes rameno. „Jestliže Armstrongová něco ví, chci to z ní okamžitě dostat.“

Když Molloy rychle dával příkazy týkající se Kellyho, měl nejasný pocit, že se mu vybavuje nějaká zasunutá myšlenka.

Prohledal si kapsy u kalhot, našel pomačkaný kus papíru. Bylo to pár poznámek načmáraných jeho rukou, dnes ráno mu je telefonicky sdělili ze Soudní vědecké laboratoře.

Vlákna nalezená na místě činu byla konečně identifikována.

MOHÉR.

Mo. Mohér. Netroufal si věřit tomu, co si myslel. Mo.

Mohér. Ne, nikdy. To je nemožné. A nebezpečné. Utíkal ke svému vozu, aby dohonil Clarka.

38 kapitola

16:34

Goon už čekal.

Joan Armstrongová vystoupila z vlaku na Sydney Parade Avenue. Otevřela svou školní brašnu, pak upustila knihy, pomalu je sbírala, chtěla získat čas. Počkala, až její spolužačky opustily nástupiště. Po celou tu dobu se rozhlížela po Goonovi, modlila se, aby přijel. Jen s přemáháním dnes vydržela ve škole. Mrazilo ji a třásla se při každé hodině, byla podrážděná. Její mysl byla upnutá jen k bílému prášku, skleněné ampuli a čisté jehle. Tak strašně toužila po dávce. Pak uviděla Goona. Byl celý v černém.

Měl černé sako a jeansy, černé tričko a tenisky. Vlasy měl sčesané dozadu. Jako obyčejně se opíral o druhou lampu na Ailesbury Gardens.

Rozhlédla se, aby se přesvědčila, že ji nikdo nesleduje, pak přešla po železném mostě na druhou stranu kolejí, snažila se jít volně a nenuceně. Takhle se obvykle scházely s Mo. Goon čekal u lampy, pak obě dívky, ona a Jennifer, kráčely k zaparkovanému vozu, ve kterém čekal Mo.

Věděly, že se Mo s nimi nemůže nikde ukazovat, byl to moc důležitý muž.

„Kde je Mo?“ Přešla kolem Goona, zjevně ho ignorovala. Nechal ji, aby ho přešla o pár metrů, pak se přesvědčil, že je nikdo nesleduje, a následoval ji.

„Nemohl přijít. Mám tě odvézt přímo do domu.“

Joan Armstrongová se k němu otočila. „To nemohu, říkám ti, že nemohu. Musím být nejpozději do šesti doma.“

Goon se podíval na své hodinky. „Žádný problém.

Budeš sto metrů od svého domu ještě hodně před šestou.“

„Kde je auto?“

„Za rohem.“

Joan Armstrongová z něj dnes neměla dobrý pocit.

Černý vůz s matovými, neprůhlednými okny byl obvykle zaparkován někde poblíž.

„Kde za rohem?“

Goon ji surově chytil za paži. „Za tímhle rohem.

Zatraceně pohni sebou.“

Černý lincoln byl zaparkován na konci slepé ulice, takže kufr auta směřoval na opuštěnou stranu. Goon postrkoval Joan Armstrongovou před sebou, zbývalo jim už jen šedesát metrů, stisk na její paži byl stále silnější.

„To bolí,“ protestovala Joan.

„Pospěš si, nemáme moc času. Říkala jsi, že musíš být do šesti doma.“ V dálce zaslechl policejní sirénu. „Pohni sebou.“

Goon použil své dálkové ovládání a u vozu dvakrát zablikala všechna světla. Zámky u dveří se odemkly, kapota

nad úložným prostorem se lehce otevřela. Chytil dívku za obě paže a otočil ji k sobě, zády k vozu.

„Dej si sem svou školní brašnu.“

Joan Armstrongová se na něj podívala, v očích měla strach. „Proč bych měla svou brašnu dávat do kufru?“ Hlas se jí třásl.

Jednou rukou zvedl Goon kapotu nad úložným prostorem. Joan se otočila. Pak uviděla připravenou černou plastikovou pásku a chtěla křičet. Goon ji tvrdě uhodil, napolo klesla do úložného prostoru. Jedním rychlým pohybem ji chytil za kotníky a strčil ji dovnitř. Rozhlédl se kolem. Ulice byla prázdná, nikde se nic nepohnulo. Očima přelétl po okolních oknech. Nic. Policejní siréna se neustále přibližovala. Vzal do ruky černou pásku. Během pár vteřin byly kotníky mladé dívky svázané. Slabě zasténala, byla omráčená, nevěděla, co se s ní děje. Odřezával pásku svým vystřelovacím nožem. Svázal pevně i její ruce. Goon přilepil konec silné lepicí pásky na kapotu vozu, odměřil a uřízl kratší kus. Pak ho přilepil přes její sténající ústa. Zavřel nůž a uklidil pásku. Ještě jednou se rozhlédl po ulici. Nikoho neviděl. Podíval se do vyděšených očí Joan Armstrongové.

Ušklíbl se na ni a zavřel zavazadlový prostor.

Goon si sedl do vozu, řízení měl na levé straně. Zvuk sirény náhle ustal. Hodiny na přístrojové desce ukazovaly za deset minut pět. Měl dost času. Teď pojede do opuštěného podzemního parkoviště, které si už dříve vytipoval, a tam

dívce podřízne hrdlo. Pak poleje auto zvenku i zevnitř benzinem a zapálí.

Jednoduché.

Jako vzít dítěti hračku.

16:57

Z Franka Clancyho se stala nervózní troska. Zíral z okna svého letadla společnosti Air France z Paříže do Dublinu.

Srdce mu divoce bušilo. Silně se potil. Cítil až fyzickou bolest. Nejedl nic od snídaně na palubě letadla z Bostonu do Bristolu. Vlasy mu neukázněné trčely na všechny strany, tričko měl už dávno propocené. Teď už byl přesvědčený o tom, že se něco špatného stalo jeho rodině.

„V kolik hodin přiletíte do Dublinu?“ Clancy telefonoval z pařížského letiště Orly. Policista na clontarfské policejní stanici se snažil mluvit lhostejným hlasem.

„Deset minut po páté, proč?“

„Rádi bychom se s vámi spojili, hned jak přiletíte.“

„Proč? Co se stalo?“

„Nejsme si vůbec jisti, jestli se něco skutečně stalo, doktore Clancy.“ Neznělo to moc přesvědčivě. „Jen to, že vaše žena a děti nejsou doma.“

Clancymu se zatočila hlava. Pevně v ruce sevřel sluchátko. „Vy ještě něco víte, je to tak?“ křičel. „Vy jste mi neřekl všechno.“

„Nedělejte teď žádné ukvapené závěry,“ poradil mu policista. „Zcela určitě tu existuje nějaké jednoduché vysvětlení.“

„Jsou nezvěstní, je to tak?“

„No, určitě nejsou doma.“

„Oh bože, oni je dostali. Přece je dostali.“

Na druhé straně linky nastala pauza. „Řekněte mi, kdo přesně by to měl být, doktore Clancy? Kdo si myslíte, že je dostal?“

Clancy se zoufale uhodil dlaní do čela. Jak jen to všechno vysvětlím? Jestliže začnu mluvit o spiknutí, nechají mě odvést ve svěrací kazajce. Určitě už teď si o mně myslí, že jsem blázen, možná, že mě i podezřívá. Zločinnost mezi členy rodiny je velice častá.

„Bude jednodušší, když vám to vysvětlím, až budu v Dublinu.“ řekl Clancy. „Teď už musím běžet, než zmeškám svůj let.“

„Dobře tedy, doktore Clancy. Pošlu pro vás policejní vůz na letiště. Naši muži si vás vyzvednou hned u letadla.

Nemusíte ani přes pasovou kontrolu.“

To mu přidělalo ještě více starostí. Buď mě chtějí zadržet a vyslechnout, nebo toho vědí mnohem víc, než mi řekli. Bože. Vybavila se mu v mysli slova doktora Walterse, když se loučili v Bostonu: „Buďte opatrný, Franku. V téhle hře se hraje vysoko. Ten, kdo je za to všechno zodpovědný, teď už nemůže couvnout. Je v tom příliš hluboko. Jednejte s

velkou opatrností.“ Byl jsem opatrný. Ale ne se svou rodinou. Jestliže se něco stane Anně a dětem, tak zabiju tu děvku Speerovou. Zabiju ji holýma rukama, zakroutím jí krkem, až uslyším, jak jí kosti praskají. Rychle ještě zavolal na dvě čísla. První bylo jeho tchyně, neměla z toho velkou radost.

„Ne, nejsou tady, Franku. Pokouším se k nim dovolat celý den. Ale linka je hluchá. Anna byla velice rozčilená, když odtud odjížděla, a děti plakaly.“ Ano, pokračuj, otáčej ten nůž v ráně. „Nevím, co to provádíš, ale…“ Zavěsil.

Druhé číslo bylo do Nemocnice Milosrdenství.

„Ne, obávám se, že tu nikdo není, doktore Clancy,“ bylo mu řečeno. „Téměř polovina lidí z nemocnice si dnes vzala volno kvůli té tiskové konferenci dnes večer. Všichni tam chtějí být, aby si poslechli ministra.“

Clancy nahlas zaklel, pak se omluvil.

„Ale mám tu pro vás zprávu.“ Jeho nálada se náhle zvedla. To bude od Anny. Odvezla děti a tady mu o tom nechala zprávu.

„Opravdu? Jakou? Řekněte mi ji, rychle.“

Dívka na druhé straně linky si nervózně odkašlala.

„Máte se dostavit zítra ráno k disciplinárnímu řízení.

Přesně v devět hodin. Máte si také s sebou přivést svého právního zástupce. Bude to v zasedacím sále.“

Svět Franka Clancyho se rozpadl na malé kousky.

Ztratím svou práci. Moje žena a děti jsou nezvěstné. Blesklo

mu hlavou, že mu nezbude nic jiného, než aby skočil z mostu. Všechno to naráz skončit. Pak zatnul zuby. Ještě ne.

Ještě nejsem poražený. Rychle běžel do letadla, které ho mělo odvézt domů. Nejdřív tě pošlu do pekla, Lindo Speerová.

39 kapitola

17:15

Jako první uviděl lincolna Jim Clarke. Moss Kavanagh s kvílením pneumatik vyjel od Sandymountského parku, řítil se ulicemi vysokou rychlostí, zapnul sirénu i světelný maják.

Křižovatkami projížděl na červenou, občas přejel přes obrubník chodníku, způsobil chaos v dopravě, jak přejížděl z jednoho jízdního pruhu do druhého. Konečně prudce zabrzdil před zastávkou Sydney Parade Avenue. Clarke ihned věděl, že přijeli pozdě. Nástupiště bylo prázdné, okolní ulice tiché. Právě se chystal vystoupit, aby se zeptal kontrolora jízdenek, jestli tu neviděl Joan, když si všiml velikého černého vozu, jak zajíždí za roh na konci ulice.

Vůz rychle a nebezpečně odbočil na hlavní ulici, málem přitom porazil muže jedoucího na motorce. Vůz odpovídal popisu Dannyho Cartona. Clarke věděl, že konečně našel svého muže. „Rychle, Mossi, jeď.“

Dohonili lincolna na světelné křižovatce na Merrion Road v jižním Dublinu. Bylo mezi nimi asi deset jiných

vozů, lincoln spěchal, přejížděl z jednoho jízdního pruhu do druhého. Pobouření řidiči na něj troubili a hrozili pěstmi.

Kavanagh se spojil s ústředím a popsal jim sledovaný vůz.

„Dostaneme ho, šéfe. Někde teď určitě zůstane trčet v dopravní špičce.“

Náhle lincoln prudce odbočil do vedlejší ulice.

Kavanagh stiskl plyn až k podlaze a opět spustil sirénu, provoz před nimi se uvolnil. Za chvíli vjeli do vedlejší ulice za ním a viděli, jak jede přes malý obloukový most. Za mostem odbočil doleva k velkému fotbalovému stadionu na Landsdowne Road a zmizel jim z očí.

„Támhle je,“ Clarke se naklonil do přední části vozu a zatřásl Kavanaghovým ramenem. „Podívej se doleva.“

Lincoln jel v souběžné ulici stejným směrem jako oni, předjížděl ostatní vozy a tlačil je ze silnice.

„Proboha, odboč doleva. Už si nás všiml.“

Kavanagh zrychlil a se řvoucí sirénou odbočil doleva těsně před nákladním vozem vezoucím uhlí. Nevšímal si vyděšených řidičových široce otevřených očí, jejichž bělmo zářilo v jeho černé tváři. Do cesty jejich vozu se připletla stará toyota, z jejíhož výfuku se valil černý dým. „Zatraceně, ztratili jsme ho.“

Když byla opět silnice před nimi volná, lincoln nebylo nikde vidět. Kavanagh prudce zastavil. Clarke otevřel zadní dveře vozu a vystoupil. Kavanagh chtěl něco říci, ale Clarke ho zlostným pohybem ruky umlčel. Byli na tiché vedlejší

ulici. Byla tady nová zástavba, nové drahé komplexy bytů zde vyrůstaly mezi starými domy z červených cihel a s širokými terasami. Ošklivá, mnohapatrová parkovací budova stála po jejich pravé straně, nabízela celodenní levné parkování.

Clarke naslouchal, všechny smysly měl vybičované k největší koncentraci. Pak uslyšel kvílení pneumatik a zvuk silného motoru. „Je v tom parkovišti.“

Kavanagh nastartoval motor a vyjel na příjezdovou rampu. Červenobílá závora bránila vjezdu, dokud nebyl z přístroje vedle závory vytažen označený lístek. Za závorou stála zelená přenosná budka. Uvnitř znuděný mladík sledoval bez zájmu několik televizních obrazovek.

Kavanagh se smykem zastavil a vystoupil z vozu.

„Policie,“ zavolal na mladíka a ukázal mu svůj odznak.

Mladík okamžitě zvedl ruce nad hlavu. „To velké americké auto, které právě přijelo?“ Mladík jen potřásl hlavou. „Kam jelo? Rychle, do kterého patra?“

Mladík se otočil k řadě obrazovek a zmáčkl několik knoflíků. Ruce se mu třásly, byl tak vyděšený, že nemohl ani promluvit. Na obrazovkách se objevila různá patra.

Kavanagh mladíka odstrčil a začal rychleji přepínat jednotlivé obrazovky. Clarke, bez dechu a podrážděný, ho sledoval. Další patro se objevilo na obrazovce a rychle zmizelo.

„Vrať se zpět.“ Na zrnitém černomodrém obraze se objevila řada zaparkovaných vozů. Jinak se nikde nic nepohnulo. „Můžeme si některé z těch aut přiblížit?“ zeptal se rychle Kavanagh.

Mladík ukázal na malý joystick, Kavanagh s ním tak dlouho točil a kroutil, až byl na obrazovce jen jediný vůz, nakřivo zaparkovaný na konci jedné řady. Kavanagh si ho přiblížil, jak nejvíc to šlo, pak zaostřil obraz. Nic neobvyklého neviděl, kolem vozu se nepohnul ani stín. Už chtěl pokračovat dál, když zahlédl náhlý pohyb, který ihned ustal. Clarke položil prst na obrazovku a Kavanagh si přiblížil ještě víc detailní záběr. Vůz se nepatrně zhoupl a stín v něm se opět pohnul.

„Máme ho.“ Kavanagh si vzal do ruky svou pistoli a utíkal k rampě. „Které je to patro?“

„Je to druhé patro pod zemí.“ Mladík je sledoval vystrašenýma očima.

Clarke zatelefonoval pro posily a následoval ho. Ale zatímco mluvil s ústředím, zmizel mu Kavanagh z dohledu.

Clarke dokulhal k rampě a všiml si černobílého nápisu, PODZEMÍ. Zastavil se a naslouchal. Slyšel jen svoje divoce bušící srdce. Pomalu pokračoval na spodní rampu a sáhl si pro svůj revolver. Jeho ruka přejela po pásku na jeho boku.

Náhle si vzpomněl, že ho nechal doma v plechové krabici na sušenky. Zatraceně. Opřel se o jeden z vozů. Počkám na

posily. Nemá cenu riskovat život beze zbraně. Za několik minut tu budou. Počkám.

Otřel si čelo. Pak uslyšel náraz. Bez rozmýšlení šel směrem, odkud ránu uslyšel. Nohu táhl za sebou, svou berlí zvonivě ťukal do betonu. Zastavil se naslouchal. Nic. Udělal dalších pár kroků po rampě. Opět se zastavil a naslouchal.

Nic. Chtěl pokračovat v chůzi, ale náhle uslyšel další ránu, při které mu vstávaly vlasy na hlavě. Přikrčil se až k podlaze a v šeru namáhal oči. Pak uviděl americký vůz. Chtělo se mu zavolat: „Mossi“, ale věděl, že je to zbytečné. Kavanagh je vždycky rychlejší. Půjdu zpátky. Ten mladík musel všechno vidět na obrazovce, bude vědět, co se stalo. Chtěl se postavit, když uslyšel další náraz. Byl to jediný zvuk v celém podzemí, jinak nebylo nic slyšet. Opět se přikrčil, podíval se na vůz. Nic. Náhle „bláznivá melodie“

Kavanaghova mobilního telefonu přerušila ticho kolem.

Vyzváněl a vyzváněl. Clarke si sundal sako, aby se mohl volněji pohybovat. Pak přejel rukou po rukojeti berle, až nahmatal dva malé svorníky, zmáčkl a otočil. Rukojeť se pohnula. Otáčel s ní tak dlouho, až mu zbývalo jen čtvrt centimetru, než se rukojeť zcela oddělí od berle, pak chvíli naslouchal. Mobilní telefon se odmlčel a kolem něj bylo ničím nerušené ticho.

Clarke zatajil dech. Nic neslyšel. Zbývalo mu několik kroků a byl dole. Rozhlédl se doleva i doprava, měl pocit, jako by cítil útočníka někde blízko. Nic. Pomalu přejel

očima po řadě vozů, pak si všiml toho velkého, černého.

Právě se chtěl otočit, když se hluk opět ozval. Otočil se zpět a viděl, jak se lincoln pomalu pohupuje. Pot mu vyrazil na tvářích a na čele, stékal mu do očí a rozmazal jeho vidění.

Protřel si oči. Zaslechl neurčitý škrábavý zvuk. Šel pomalu tím směrem, ohlížel se přes rameno. Byl deset metrů od vozu, když si všiml čerstvé kaluže krve. Věděl, že je to čerstvá krev, ještě se nestačila srazit. Kaluž se pomalu zvětšovala. Stočila se kolem pneumatiky černého mercedesu. Když nahlédl za mercedes, našel Clarke Mosse Kavanagha. Velký muž ležel zhroucený mezi dvěma vozy, nohy měl pokrčené, hlavu měl skloněnou na hruď, nehýbal se.

Lincoln se opět pohnul, tentokrát se ozvalo i silné žuchnuti. Clarke se díval přímo na vůz se zatajeným dechem. Pomalu kulhal blíž, v ruce pevně svíral rukojeť své berle. Ještě dva kroky a stál přímo za tím černým monstrem.

Prohlédl si ho z obou stran. Nic neviděl. Ze zavazadlového prostoru se ozvaly dva tlumené údery. Zaslechl sténání.

Protáhl se uličkou po pravé straně vozu, kde bylo více místa.

Zavazadlový prostor byl uzavřen. Zadek vozu se lehce pohupoval. Vycítil pohyb za zadním sedadlem.

Sehnul se a snažil se nahlédnout dovnitř oknem. Náhle zpozorněl, ucítil slabý závan vzduchu, otočil hlavu doprava.

Okno vozu se roztříštilo a na Clarkovo rameno dopadla

těžká, omračující rána. Pod silou rány zavrávoral, snažil se udržet na nohou.

Těžká bota dopadla na jeho zmrzačenu nohu, projela jím palčivá bolest. Snažil se otočit tváří k útočníkovi, ale nemohl se pohnout. Pomalu se sunul dolů, jednou rukou se snažil něčeho zachytit, druhou pevně uchopil rukojeť berle.

„Tak ty toho nenecháš.“ Goon stál nad Clarkem a v ruce měl baseballovou pálku se stopami krve. Rozmáchl se a nechal ji těžce dopadnout na Clarkovu nohu, bolest mu vystřelila až ke kyčli. „Ty zatracenej čmuchale.“ Clarke se snažil odsunout stranou, ale cítil, jak mu pomalu ubývá síla.

Goon ho opět zlostně nakopl. „Chceš mi pokazit můj velký den…“ Další kopanec. „Ty sketo…“ Jeho bota znovu dopadla. „Ty bastarde.“

Náhle Clark přestal cítit bolest ve své noze, cítil jen lepkavou vlhkost. Byl napůl v bezvědomí. Otočil rukojeť berle o poslední čtvrt centimetr a oddělil ji od berle.

Goon se ze široka rozmáchl baseballovou pálkou a vší silou uhodil. Clarke posunul hlavu stranou a pálka zaduněla o podlahu jen pár centimetrů od jeho pravého ucha, ucítil vibrace studeného betonu.

„Tentokrát jsem minul.“ Goon si plivl do dlaní, aby mohl pálku lépe uchopit. „Ale podruhý už tě neminu.“ Opět zvedl pálku nad hlavu.

Napůl v bezvědomí a ochromený bolestí Clarke stále před sebou viděl mohutnou postavu. Baseballová pálka opět

udeřila do Clarkovy nohy. Jeho kosti a chrupavky se roztříštily. Opět jím projela palčivá bolest. Pálka už ale byla opět ve vzduchu. Goonova tvář byla pokřivená vztekem.

Pálka znovu dopadla na Clarkovu nohu.

„Můžeš jít k čertu, ty bastarde.“ Clarke zmáčkl perko na rukojeti od berle a prudce před sebe máchl rukou směrem nahoru. Slyšel charakteristický zvuk, jak se ocelová čepel vysunula ven, pak uslyšel udivené zasténání, když se čepel zabořila do těla. Náhle ucítil vlhkost, jako by mu pršelo na tvář. Clarke pomalu upadal do blahodárné temnoty, ale ještě otočil nožem v těle, poslední silou, která mu zbývala, se snažil zatlačit nůž hlouběji do těla. Pak klesl zpět a nechal se obestřít černou tmou bezvědomí.

40 kapitola

17:37

Parkoviště bylo plné ozbrojených detektivů. Plížili se po rampách, mezi auty, pod velkými nákladními vozy, prolézali větracími šachtami. Tony Molloy byl vpředu, pistoli měl v ruce a námahou těžce dýchal. Věděli přesně, kam mají jít, vyděšený mladík v budce všechno sledoval na televizní obrazovce. Clarka našli sténajícího a napůl v bezvědomí.

Vedle něj nehybně leželo Goonovo velké tělo. Pod sebou měl velkou kaluž krve. Moss Kavanagh byl v komatu.

Položili ho na podlahu a uvolnili jeho oblečení. Všichni byli z té krvavé scény omráčeni a rozrušeně na sebe pokřikovali.

Molloy se proklínal, že přišel pozdě. V dálce uslyšeli sanitní sirénu. Mladík v budce měl tolik rozumu, že ji sám zavolal.

Na místě byl značný hluk, všichni na sebe pokřikovali, málem by přeslechli tlumené výkřiky ze zavazadlového prostoru lincolnu. Molloy zvedl varovně ruku. Náhle bylo v garáži naprosté ticho. Velký černý vůz se pomalu pohupoval. Ze zavazadlového prostoru se ozývaly tlumené rány. Pak tlumené sténání. Čtyři automatické pistole a čtyři revolvery Smith&Wesson, ráže 45 mířily na zadní část vozu.

Molloy prohledal Goonovy krví nasáklé kapsy a našel klíče od vozu. Zmáčkl dálkové ovládání a zámky vozu se

odemkly. Kapota nad zavazadlovým prostorem se uvolnila.

Přišel blíž, pistoli držel oběma rukama, loktem nadzvedl kapotu. Upřeně se na něj dívaly vyděšené oči Joan Armstrongové. Molloy ustoupil od vozu. „Proboha.“

Hned, jak byla černá páska odstraněna z dívčích úst, začala hystericky křičet. Trvalo jim celých pět minut, než ji zklidnili. Sanita přijela dolů po rampě a se skřípěním brzd zastavila. Čtyři bíle oblečení muži vystoupili a rychle se dali do práce. Molloy zabalil Joan Armstrongovou do přikrývky a odvedl ji pryč. Celé její tělo se otřásalo, stále plakala.

Když Molloy pečlivě prohlížel zavazadlový prostor lincolnu, našel malou knihu fotbalového klubu Manchester United. Byla zastrčená v jednom rohu. I při špatném osvětlení garáže mohl přečíst dětský rukopis.

Martin Clancy, věk 8 let

14 Greenlea Road

Clontarf

Irsko

Evropa

Svět

nedotýkati se pod hrozbou smrti Arsenal smrdí

Zastavil se a přemýšlel. Rozhlédl se kolem. Goonovo tělo stále leželo tam, kde bylo objeveno. Žlutá policejní

páska byla natažená kolem celého prostoru. Clarke a Kavanagh už byli oba v sanitě a byly jim zaváděny kapačky.

Joan Armstrongovou, zabalenou do přikrývky, převzal jeden z detektivů. Stále se neovladatelně třásla. Molloy si ještě jednou přečetl adresu, vzpomněl si na policejní hlášení o pohřešované rodině. Bylo to stejné jméno.

„Kam tě chtěl odvézt?“ zastavil se před třesoucí se dívkou.

Zvedla k němu hlavu. „Mo na mě čekal.“

Molloy si ji pozorně prohlížel. Vypadala, jako by prošla opravdovým peklem.

„Kde bydlí Mo?“ Ale už to věděl. Jen potřeboval, aby mu to potvrdila.

Rty Joan Armstrongové se chvěly, její oči se naplnily slzami. Začala se opět třást.

„Kde bydlí Mo?“ Sanitní siréna ohlušila všechny přítomné v garáži.

„Kde bydlí Mo?“ křičel Molloy.

Dal jí do ruky pero a zápisník. Třesoucími se prsty popsala tři řádky. Molloy si přečetl adresu, pak se opět podíval na dívku. Opět plakala. Molloy se nemohl rozhodnout, jestli ty slzy byly za ni nebo za Moa.

17:48

Frank Clancy byl na zadním sedadle policejního vozu jedoucího na clontarfskou policejní stanici. Byl odvezen okamžitě potom, co sestoupil po schodech z letadla Air France na dublinském letišti. Tři policisté, kteří s ním jeli ve voze, mu nic neřekli. „Máme vás odvézt přímo na stanici,“

řekl jeden z nich. „Chtějí s vámi mluvit.“ Clancy se od nich snažil získat více informací. „Víte už něco o mé rodině?

Jsou stále nezvěstní?“ Odpovědí na jeho otázky bylo jen ticho. Vůz se dostal do dlouhé fronty za autobusem blokujícím dva jízdní pruhy. Náhle se ozvalo služební rádio.

Clancy nerozuměl, statické praskání mu rozmazalo slova.

Jeden z policistů si nasadil sluchátka a pozorně naslouchal.

Muž si sluchátka pevně tiskl k uším. Pak poklepal řidiči na rameno a vůz se prudce zastavil. Policista z předního sedadla vyskočil z vozu a okamžitě zastavil veškerý provoz na silnici. Řidič spěšně otočil vůz do protisměru. Policista rychle nasedl zpět do vozu. Rozjeli se s kvílením pneumatik a se zapnutou policejní sirénou. „Co se stalo?“ zeptal se Clancy. Byl vyděšený. „Co se to děje?“

Nikdo mu neodpověděl. Vůz předjížděl všechna auta a autobusy, dvěma koly jel po cyklistické cestě, přejížděl z jednoho jízdního pruhu do druhého a křižovatky projížděl na červenou. Frank Clancy měl zlou předtuchu. Žaludek se mu svíral strachem, stočil dolů postranní okno, aby měl více vzduchu. Už dlouho nejedl a teď se cítil slabý. Opřel si tvář o okno a zastřeným zrakem se díval ven. Jako každý den

lidé vedli své obyčejné životy, zametali ulice, prodávali noviny, prohlíželi si výlohy. Život běžel dál pro všechny ostatní, jen ne pro Franka Clancyho.

Jsou mrtví, vím to, Anna, Michael a malá Laura. Zabili ji. A jen kvůli mně. Zvedl hlavu, všiml si, že jedou přes řeku Liffey a směřují na východ podél nábřeží. „Kam jedeme?“

křičel. Jeden z policistů se k němu otočil. Jeho tvář byla zachmuřená. „Za minutu se to dozvíte, už tam téměř jsme.“

18:02

Tony Molloy stál před dvoupatrovým domem se zvýšeným přízemím a s velkou terasou na Fitzhillském náměstí. Náměstí bylo jen kousek od jižního módního centra Dublinu a hned vedle hlavního obchodního centra. Byla to malá skupina georgiánských domů namačkaných kolem zeleného parku. Byly tu soukromé byty i kanceláře. Podél chodníku byla řada listnatých stromů, park uprostřed byl oddělen od silnice plotem s ornamenty. Na ulici směli parkovat jen obyvatelé domů. Molloy nedočkavě čekal před číslem pět. Dům byl jasně žlutý a georgiánské dveře byly natřeny červenou barvou. Klematis v plném květu se pnul kolem jednoho rohu domu.

Molloy zvonil a klepal. Nikdo nevyšel. Pak se spojil s policejním komisařem Donalem Murphym a vysvětlil mu, kde je a proč. Komisař byl ohromený. Už věděl o krvavé

lázni v podzemním parkovišti. Tato informace jím otřásla.

„Jděte dovnitř,“ přikázal mu nakonec. „Beru na sebe veškerou odpovědnost.“

Ale všechna sklepní okna i ta ve zvýšeném přízemí byla zamřížovaná. Dovnitř se mohl dostat jen předními dveřmi a ty byly masivní. Byly i dobře zabezpečené. Musel zavolat odborníky, aby dveře otevřeli. Přijeli těsně za policejním vozem, ve kterém byl Frank Clancy. Clancy vystoupil z vozu a přidal se ke skupince shromážděné u předních dveří.

„Kdo je to?“ zeptal se Molloy. Clancy se mu představil.

Molloy si ho prohlédl od hlavy až k patám. „Tak to jste vy, vám se ztratila rodina?“ Clancy přikývl. Měl sucho v ústech, že mohl stěží mluvit. „Počkejte ve voze. Držte si oba palce.

Myslím, že je najdeme tady.“ Clancy byl ohromený. Udělal několik kroků zpět, aby si mohl prohlédnout dům.

Dodávka zastavila u chodníku a vystoupili z ní čtyři svalnatí muži v černých kombinézách. Nesli těžké beranidlo.

Obyvatelé a sekretářky z okolních domů je zvědavě sledovali z oken. Muži museli těžkým beranidlem pětkrát udeřit do dveří, než červené georgiánské dveře povolily. Pět ozbrojených detektivů okamžitě vniklo do domu. Molloy šel jako první. Během několika minut objevili dveře do sklepa.

Byla na nich zástrčka, ale nebyly zamčené. Uvnitř našli Annu Clancyovou, jak k sobě tiskne své dvě děti. Všichni tři se třásli zimou. Děti pofňukávaly. Všude kolem na podlaze ležely láhve a byly tu kaluže vody.

Molloy s nimi zanechal své muže a spěchal do patra.

Prohledal každý pokoj, až došel úplně nahoru. Tam byly další zamčené dveře. Molloy si všiml, že jsou na nich tři zámky značky Chubb. Stačily čtyři údery beranidlem a dveře byly otevřené. Molloy překročil rozbité dřevo, pistoli měl připravenou v ruce. Naznačil rukou, aby za ním nikdo nevstupoval, a všichni zůstali na chodbě domu a nakukovali do pokoje.

Byl to velký pokoj, téměř šedesát metrů čtverečních.

Uprostřed pokoje, přisunutá k jedné stěně, byla veliká dvojitá postel. Celá postel byla z mosazi ve starém módním stylu. V nohách postele byl stativ s videokamerou. V obou rozích naproti posteli byly obloukové lampy. U čela postele byly přichycené kovové náramky, tenké černé řemínky byly přivázány v nohách postele k mosazným trubkám. V dalším rohu byla televize s velikou obrazovkou a pod ní byl videorekordér. Vedle na polici byla celá řada videokazet.

Molloy otevřel několik zásuvek a našel velkou zásobu injekčních stříkaček a jehel na jedno použití. Našel krabici ampulí se sterilní vodou a laboratorní kahan. Nakonec našel dvacet jednotlivě zabalených dávek heroinu.

Těžce dosedl na postel, byl tímto odhalením ohromený a šokovaný. Pak se opět podíval na videokazety a začal se jimi probírat. Všiml si, že na jedné jsou iniciály J. M.

napsané červeným fixem. Vložil kazetu do videorekordéru a zapnul televizi. Nejdříve se objevilo šedočerné zrnění. Pak

se na obrazovce objevila ložnice. Kamera zabírala postel, na které seděl Molloy. Otočil se a podíval se na čelo postele, jestli je stejné jako v televizi. Bylo. Ozval se smích mladé dívky. Na posteli bylo nahé tělo mladé černovlasé dívky.

Pohybovala se velmi pomalu, jako by byla pod vlivem drogy. Zvedla ruku a zamávala do kamery. Molloy si všiml, že měla náplast v ohybu své paže. Dívka se podívala přímo do kamery a šibalsky mrkla okem. Molloy celý ztuhl. Byla to Jennifer Marksová. Náhle se u ní objevilo mužské tělo, vysoké a štíhlé. Byl otočen zády ke kameře, na sobě měl jen modré jeansy. Muž se posadil na postel, vzal dívčinu ruku a táhl ji nahoru ke kovovému náramku připevněnému u čela postele. Zacvakl jí náramek kolem zápěstí. Pak jí na druhé straně připevnil i druhou ruku. Muž přejel rukou po jejím nahém těle až ke kotníkům a roztáhl její nohy od sebe.

Těsně předtím, než odešel ze záběru kamery, otočil se přímo do ní. Molloy zastavil obraz a díval se na jeho tvář. Nebylo pochyb, byl to on.

Vytáhl kazetu z videorekordéru a vzal do ruky mobilní telefon. Za chvíli už mluvil s policejním komisařem.

„Je to on,“ řekl zachmuřeně. „Je to John Regan.

Dokonce ho mám na videokazetě.“

18:15

Frank Clancy objímal svou ženu a děti. Držel je tak pevně, až si na to jeho osmiletý syn postěžoval. Jeho žena Anna se mu pověsila na krk a pokrývala jeho hlavu polibky.

Laura mu napolo ležela na klíně, byla unavená a potila se.

Zdála se být úplně bez zájmu o své okolí, ale když uviděla svého otce, tvář se jí rozjasnila. Seděli všichni na pohovce v pokoji v přízemí domu Johna Regana. Anna s dětmi byla zabalená do přikrývek. Anna měla stále na sobě svou noční košili a děti byly v pyžamech. Dveře do pokoje byly zavřené, aby měli spolu pár nerušených minut. Pak měli být odvezeni do nemocnice na prohlídku. Otázky se sypaly na Clancyho hlavu, ale na všechny nemohl odpovědět. Tak moc se mu ulevilo, když viděl, že je jeho rodina v pořádku, že se nemohl soustředit na nic jiného. Chtěl jen zůstat s nimi a držet je v náručí.

„Co se stalo s tvými vlasy, tati?“ zeptala se ho Laura.

Navzdory tomu, že měla teplotu, trpěla nedostatkem jídla a měla omezený pohyb, rychle se vzpamatovávala. Dívala se na svého otce, jako by byl z jiné planety.

Martin se postavil a prohlížel si ho. „Jo, co se s nimi stalo?“

Anna se opřela a pozorně se na něj podívala, teprve teď si všimla jeho trčících, nepravidelně ostříhaných vlasů, tmavého strniště na jeho bradě a jeho propadlých tváří. „A co ty jsi kde prováděl?“

Clancyho oči zářily spokojeností. Podíval se z jednoho na druhého. „Popral jsem se s drakem.“

Jeho žena se na něj ušklíbla. „No, můžeš jí říkat, jak chceš, zdá se ale, že vyhrála.“

Ozvalo se zaťukání na dveře a vstoupil Tony Molloy, jeho tvář byla popelavě šedá. Vzal Clancyho stranou a vysvětlil mu, co všechno zjistili. „Teď si pro něj pojedeme.“

Clancy se nerozmýšlel. „Jedu s vámi.“

Jeho žena proti tomu ale protestovala. „Ne, Franku, ne.“

Prosila ho. „To už není tvoje věc. Už to nech jen na policii.“

Frank Clancy pevně objal svou rodinu. Políbil je jednoho po druhém, pak k sobě otočil tvář své ženy. „Tohle je moje věc, Anno. Byli to moji pacienti. Když už jsem došel takhle daleko, teď se nezastavím.“

Laura se snažila postavit, jednou rukou se přidržela noční košile své matky. „Mami,“ řekla hlasitě, „ty jsi říkala, že tatínek uhodí toho ošklivého muže do nosu. No, já si myslím, že by teď měl jít a udělat to.“

Frank Clancy se podíval na hodinky. Bylo téměř půl sedmé. Tisková konference už začala.

„Pak pojedeme do Disneylandu,“ slíbil. „Do Disneylandu. Hned jak skončím s tím ošklivým mužem, půjdu a zamluvím nám letenky.“

Děti radostně pokřikovaly. Anna Clancyová si jen rezignovaně povzdechla.

41 kapitola

18:57

„Dobrý večer, dámy a pánové, děkuji vám, že jste se dnes dostavili.“

John Regan promlouval z pódia ke shromážděným novinářům a televizním reportérům. Veliká hala ve vládní budově byla do posledního místa obsazená. Regan se rozhlédl, byl spokojený. Bylo tady šest televizních štábů, z toho dva byly ze Spojených států. Veřejná televizní stanice RTE vysílá tiskovou konferenci v přímém přenosu, věděl také, že tato televizní společnost má smlouvy s ostatními společnostmi jako Sky, CNN, BBC a ještě s několika evropskými společnostmi na záznam z tohoto vysílání.

Televizní štáb z Bostonu byl nejblíž u pódia. Tisk a radioreportéři byli ve vzdálenějších řadách. Přední řady sálu byly obsazeny zaměstnanci Nemocnice Milosrdenství, nejvíce jich bylo z Nadace Srdce. Všichni měli pro tuto příležitost na sobě své nejlepší obleky a šaty. Správce nemocnice, vysoký, neohrabaný muž s vlnitými šedivými vlasy, seděl uprostřed první řady. Na tváři mu pohrával spokojený úsměv.

Vládní propagační plakáty byly umístěny zpět na pódiu.

Nová vláda pro nové lidi. Plakáty s Johnem Reganem, jak si

potřásá rukama se svými voliči, na jeho tváři byl vidět zájem, jejich tváře byly rozesmáté, někteří z nich si utírali slzy dojetí. Silná pozitivní koncepce. Za Reganem seděl opět „pohádkový tým“. Linda Speerová vypadala úchvatně v plátěném kalhotovém kostýmu. Stone Colman měl na sobě jednoduché tmavě modré sako a šedivé manšestrové kalhoty, košili měl u krku rozhalenou. Dan Marks měl na sobě jen kalhoty a košili s krátkým rukávem, sako měl pověšené na opěradle své židle. Marks rozmlouval s doktorem Hansem Otto Mayerem, německým ministrem odpovědným za předání dotace od EEC. Doktor Mayer byl malý, podsaditý muž ve špatně padnoucím obleku. Měl řídké vlasy sčesané z jedné strany hlavy na druhou, aby zakryl svou počínající pleš, měl brýle se silnými kostěnými obroučkami. Spokojeně se usmíval. Občas si sáhl do kapsy, aby se přesvědčil, že tam stále má šek na dvacet milionů liber.

Během poslední půlhodiny si musel on a všichni ostatní v sále vyslechnout podrobný popis práce Nadace Srdce.

Byla to nudná čísla a grafy, diskuse o úmrtnosti na ischemické choroby srdce. Nakonec John Regan všechny omráčil oslnivými výsledky práce Nadace Srdce za posledních šest měsíců. Dokonce těm, kteří neměli s medicínou nic společného, se výsledky zdály být pozoruhodné. Úmrtí na srdeční selhání byla snížena na polovinu, zato srdeční operace s provedením bypassu se

téměř zdvojnásobily. Dříve musely malé děti, které ještě nedosáhly jednoho roku, čekat na svou operaci deset měsíců, dnes už jen dva měsíce. Ale největší úspěch mělo oznámení nového složení a vyvinutí léku pro srdeční choroby.

„Zatím vám nemohu o tomto léku mnoho prozradit,“

říkal Regan. „Ale nebudu přehánět, když řeknu, že to bude znamenat zlom v léčení srdečních onemocnění.“

Posluchači v sále mu zatleskali, jako první opět začal Reganův poradce Louis Flanagan. Uprostřed velkého sálu se opřel o stěnu a sledoval, s jakým zájmem Reganův projev sledují místní novináři.

„Teď bych vám rád představil našeho velmi důležitého hosta,“ oznámil Regan, „který nám přivezl něco, co si všichni určitě zasloužíme, není to pravda?“ Regan se otočil k německému ministrovi a k jeho rozzářené tváři.

Blesky fotoaparátů je na chvíli oslnily. Doktor Mayer se postavil. Právě v té chvíli se zadní dveře sálu hlasitě otevřely.

„Pane Regane,“ začal Mayer, „nejdříve vám chci gratulovat k tak úžasným výsledkům vaší Nadace Srdce, pro kterou jste ze sebe vydal tolik úsilí, aby mohla být včas otevřena.“ Mayerova angličtina byla perfektní, měl jen slabý cizí přízvuk. „Sám jsem lékař…“

Po obou stranách sálu kráčeli uličkou zachmuření uniformovaní policisté. Kdo jim stál v cestě, toho odstrčili.

Mayer se odmlčel. Na chvíli se na jeho tváři objevilo zděšení. Pak pokračoval. „… mohu potvrdit, že výsledky, které jste tu dnes přednesl…“

Policisté vystoupili až na pódium a tam se zastavili.

John Regan je přejel zlostným pohledem, rukou jim naznačoval, aby zmizeli.

„… ukazují na vysokou lékařskou mezinárodní úroveň…“

Uličkou uprostřed sálu přicházel policejní komisař Donal Murphy. Na sobě měl uniformu, čepici měl staženou do čela. Hned za ním šel Tony Molloy. V ruce měl pistoli.

Za ním šel Frank Clancy. Natahoval se na špičky, aby viděl přes dvě postavy jdoucí před ním, kdo je na pódiu. Všiml si, že se dveře na pódium otevřely, ale ihned se opět zavřely.

Trochu se natahoval, aby lépe viděl. Židle, na které před chvílí seděla Linda Speerová, byla prázdná.

Doktor Mayer sledoval, jak se policisté zastavili těsně před nimi. Nervózně se podíval na Regana a chystal se z kapsy vyndat šek od EEC. „Dobře,“ řekl nejistě, „bez dalších okolků vám teď mohu předat…“

„Počkejte, prosím,“ komisař Murphy už byl na pódiu, postavil se těsně k Reganovi. Čtyři policisté se postavili za židle Stona Colmana a Dana Markse. Oba srdeční specialisté se kolem sebe udiveně rozhlíželi, chtěli vstát, ale policisté je vtlačili zpět do jejich židlí.

Donal Murphy uchopil Regana za jeho levé rameno, ten vypadal zdrceně. „Johne Regane,“ oznámil Murphy nahlas.

Kameramani pod pódiem se strkali, aby získali lepší záběr.

„Zatýkám vás pro podezření z napomáhání k vraždě Jennifer Marksové 11. května tohoto roku. Musím vás upozornit, že nemusíte teď hned vypovídat, pokud si to sám nepřejete, ale vše, co od této chvíle řeknete, bude zaznamenáno a může být použito proti vám.“

Za ním se Tony Molloy nemohl ubránit spokojenému úsměvu. V sále propukl chaos. Kameramani a reportéři se snažili prodrat co nejblíže k pódiu, přitom na sebe hlučně pokřikovali. Židle byly převrhnuté, všichni do sebe strkali.

Desítky mobilních telefonů byly najednou zapnuty, jak se novináři snažili dovolat do své redakce.

Jen zaměstnanci Nemocnice Milosrdenství seděli jak zařezaní, bylo to šokující a neuvěřitelné. Jen mysl Franka Clancyho pracovala na plné obrátky. Hledal Lindu Speerovou. Prohledal celou budovu, ale nikde ji nenašel.

Clancy prohledal jednu místnost po druhé. Pak běžel na parkoviště, nahlédl do každého vozu. Nic. Speerová unikla ze zatahující se sítě.

Clancy běžel zpět do sálu. Tam byla neuvěřitelná vřava.

Právě vedli Johna Regana střední uličkou, jeho tvář byla rudá, hlavu měl sklopenou. Na rukou měl kovové náramky.

Stone Colman a Dan Marks byli odváděni postranní uličkou, jeden policista šel před nimi, druhý za nimi. Doktor Hans

Otto Mayer stál stále na pódiu, dvacetimilionový šek měl stále v ruce. Otvíral a zavíral ústa, ale nevydal ze sebe ani hlásku.

Clancy zahlédl správce nemocnice. Seděl zhroucený na své židli, hlavu v dlaních, pohyboval tělem dopředu a dozadu, jako by prožíval hlubokou bolest. Clancy ho uchopil za klopy saka. „Kde je nemocniční databáze?“ zakřičel na něj.

Správce se na něj podíval, jako by byl z jiné planety.

„Vy… vy… vy máte přijít do zasedací…,“ zakoktal se a Clancy s ním divoce zatřásl.

„Tak kde je ta zatracená nemocniční databáze?“ utrhl se na něj. „Mám vám vytrhnout váš zatracený jazyk, nebo co?“

Správce potřásl hlavou, byl vyděšený.

„Ne… ne… ne. Je v tom malém přístavku, hned vedle oddělení s vyřazenými chorobopisy.“

Clancy ho pustil jako horkou bramboru.

19:43

Nemocniční databáze byla umístěna ve velké hale z cihel a z netříštivého průhledného plexiskla, přilepené k další hale, kde se skladovaly chorobopisy. Obě haly byly umístěny vzadu za Nemocnicí Milosrdenství. Hala s databází měla svůj vlastní vchod, ocelové zasouvací dveře,

které se daly otevřít jen speciální kartou vloženou do malé krabičky na dveřích. Stěna haly, v níž byly dveře umístěny, byla celá z průhledného netříštivého plexiskla, takže kdokoliv byl uvnitř, byl zvenku viděn. Místnost osvětlovalo po dvacet čtyři hodin denně sedm halogenových žárovek.

Byly tady skladovány všechny informace z nemocničních počítačů, byly tu informace o všem, co se kdy v nemocnici dělo. Jestliže jste vložili nějaké informace do počítače kdekoliv v nemocnici, mohlo to být o půlnoci nebo během pracovního dne, informace byla odděleně zaznamenána i tady v centrální databázi. Automaticky se také nahrávala na disketu. Takže kdyby někdo chtěl upravit lékařské nebo laboratorní záznamy některého pacienta, byl tu stále originální záznam. Denně přibývaly nové diskety a byly ukládány v oddělených uzavřených zásuvkách. Na každé bylo vyražené datum.

Linda Speerová hledala svou disketu. Použila k otevření dveří kartu, kterou před několika měsíci ukradla v kanceláři správce nemocnice. Už nějakou dobu si plánovala, že to musí udělat, ale neměla k tomu zatím příležitost. Databáze byla pečlivě střežená. Ale dnes byli všichni na tiskové konferenci, dnes to bude jednoduché. Odešla ihned, když se doktor Hans Otto Mayer chystal předat šek. Proto neviděla policisty, kteří přišli do sálu, neviděla ani, jak odvádějí Johna Regana a její dva kolegy z „pohádkového týmu“. Jako obvykle, starala se jen o své vlastní věci. Stála teď uprostřed

haly a rozhlížela se kolem sebe. Ocelové dveře se za ní potichu zavřely. Rychle pohlédla přes stěnu z plexiskla ven, jestli ji nikdo neviděl. Nic. Venku byl klid. Bylo to jednoduché. Za několik minut budou všechny důkazy zničeny.

Šla podél ohromných pořadačů. Byly od podlahy až ke stropu. Byly rozlišené barevnými kódy; na klinické, laboratorní, administrativní a celou řadu dalších. Otevřela klinické oddělení. Nemohla uvěřit svým očím. Bylo to tu úplně jiné, než jak to znala z Bostonu. Tam byly jednoduché číselníky a páčky, lehce se nich vyznala. Tady nebylo nic.

Jen plastiková pouzdra, ze kterých se ozývalo jemné vrčení.

Přemýšlela. Jak se jen k tomu mám dostat?

19:52

Frank Clancy chytil za loket policistu na motorce.

„Odvezte mě do Nemocnice Milosrdenství, a jeďte zatraceně rychle.“

Policista se s ním o tom nechtěl ani bavit, ale Clancy ho přesvědčil, aby zavolal Tonyho Molloye. Pak s rozsvícenými světly a zapnutou sirénou projížděli hustým dublinským provozem. Clancy měl stále na sobě své propocené tričko, jeansy a tenisky. Na motorce mu teď byla zima. Policista zastavil motorku před vchodem do

nemocnice a Clancy sesedl. Chvíli stál a rozhlížel se, aby se zorientoval.

Nemocnice Milosrdenství byla velkým komplexem budov, nechtěl se tu ztratit někde ve slepé uličce. Pak si všiml tabulky s šipkou „SKLAD NEMOCNIČNÍCH

ZÁZNAMŮ“. Rozběhl se tím směrem.

19:58

Linda Speerová zatím přišla na to, jak získat to, co chtěla. Našla uzavřenou zásuvku s disketami, které potřebovala, otevřela ji ukradenou kartou. Překotně se prohrabovala disketami, snažila se najít přesné datum dne, o kterém věděla, že obsahuje kompromitující informace.

Třásly se jí ruce, jak probírala disketu po disketě. Začala se potit.

Začínalo tu být nesnesitelné horko. Teplo vycházelo z mnoha počítačů, uzavřený prostor a těžký vzduch, to vše dolehlo na Lindu Speerovou, zakašlala. Konečně je našla.

Pět disket s daty, která ji nejvíce zajímala. Pět disket, které by mohly všechno dokázat. Pět disket, které by jí mohly zničit život. Schovala je do kapsy. Hotovo. Opět vyhrála.

Vlez mi na záda, Franku Clancy.

Otevřela krabičku mentolových cigaret, náhle měla chuť si zapálit. Rozhlédla se, jestli po sobě nezanechala nějaké

stopy. Otřela své otisky prstů z každé plochy, které se dotkla, pak vložila kartu do dveří. Ocelové dveře se pomalu otevřely.

20:02

Frank Clancy bušil na špatné dveře, dokud ho dva zaměstnanci ostrahy od nich neodtrhli. Myslel si, že databáze je v hale s nemocničními záznamy, tloukl do zamčených dveří, zoufale se snažil vyvrátit je z jejich závěsů. Náhle na sobě ucítil silné paže a v několika vteřinách ležel na zemi, silné paže ho pevně držely za kotníky.

„Pusťte mě, pusťte mě,“ křičel zoufale. „Tohle je důležité“. Muž z ostrahy ho otočil na břicho a snažil se udržet jeho paže. „Jsem lékař, pusťte mě.“

Ale muž z ostrahy viděl jen jeho propocené tričko, ošoupané jeansy a vlasy trčící na všechny strany.

„Zatraceně, pak já jsem mimozemšťan,“ odsekl mu muž.

Pak chtěl použít svou vysílačku.

V té chvíli se Clancy otočil a vší silou se rozmáchl pěstí proti muži. Zasáhl ho do nosu, uslyšel zaklení. Muž na chvíli uvolnil své sevření, Clancy toho využil a podařilo se mu utéci. Když zahýbal za roh, kde byla hlavní databáze, uslyšel hlasitý tón píšťalky.

20:05

Ocelové dveře se otevřely. Venku byla tma. Linda Speerová už měla vše, co potřebovala. Měla v plánu, že teď nenápadně odejde z nemocnice, zastaví si taxi a odjede na letiště. V úschovně na letišti už měla svá zavazadla a falešný pas. Věděla, že za dvě hodiny už bude popíjet šampaňské v první třídě svého letadla. Je z ní několikanásobná milionářka.

Naposledy se rozhlédla, na podlaze uviděla jednu disketu, musela jí upadnout, když se jimi prohrabovala.

Mentolovou cigaretu měla vloženou mezi rty. Vzala disketu do ruky a rozhlížela se, kam by ji mohla schovat. Rozhodla se, že ji radši vezme s sebou, než aby ztrácela čas otevíráním a hledáním místa, kam disketa patřila. Bezmyšlenkovitě škrtla svým zlatým zapalovačem a zhluboka potáhla z cigarety. Náhle nad ocelovými dveřmi začalo blikat červené světlo a ozval se poplašný signál. Speerová úlekem zkameněla. Pak upustila disketu a utíkala k ocelovým dveřím. Ještě než se jich stačila dotknout, dveře se tiše zavřely. Syčení vpouštěného plynu zaplnilo celou halu.

Speerová zoufale bušila do dveří. V ústech cítila štiplavou pachuť, ucítila bodání na plících, přepadl ji záchvat kašle.

Snažila se otevřít dveře, ale ty se ani nepohnuly.

Zavrávorala, plíce měla jako v ohni.

Přitiskla tvář ke stěně z plexiskla a dívala se ven.

Zoufale bušila do skla. „Pomoc. Pomoc.“ Syčení vpouštěného plynu ji ohlušovalo, klesla na kolena. Náhle začal někdo bušit do skleněné stěny z druhé strany. Zvedla hlavu a uviděla tvář Franka Clancyho, jeho oči ji pozorovaly. Připadalo jí, že se utápí ve tmě, opět ji přepadl záchvat kašle. Síla ji opouštěla. Clancy klečel na druhé straně stěny na kolenou, zoufale se snažil rozbít plexisklo.

Speerová klesla na podlahu, toužebně se dívala do tmy venku. Halogenové žárovky jako by se jí před očima zamlžovaly. Zavřela oči. Slyšela další údery na skleněnou stěnu. Linda Speerová naposled otevřela oči. Podívala se do očí Franka Clancyho. Plakal, velké slzy mu stékaly po tváři.

Linda Speerová zvedla ruku a položila ji na stěnu z plexiskla. Náhle všechna světla zhasla. Její ruka bez života klesla dolů. Venku se Frank Clancy opřel o stěnu a plakal.

Další zmařený život. Tak mladý, zmařený život. Jen kvůli chamtivosti.

42 kapitola

O šest dní později.

Tony Molloy si prohlížel hrušku. Zmáčkl ji mezi prsty, řekl si, že je moc měkká, a vrátil ji zpět do mísy na ovoce.

Ulomil si malý hrozen zeleného vína a házel si jeho kuličky po jedné do úst. Seděl na židli, příliš malé pro jeho mohutné tělo, v pokoji číslo 26, na soukromém oddělení Nemocnice Milosrdenství. Byl to velký pokoj, v jednom rohu byla malá barevná televize, dvě skříňky a dveře do koupelny. V jediné posteli tu ležel Jim Clarke. Pahýl jeho nohy byl ovázaný, na sobě měl tenké pyžamo.

Když byl převezen do nemocnice po té krvavé lázni v podzemních garážích, byl ve velmi vážném stavu. Bylo rozhodnuto, že mu bude noha amputována. Okamžitě ho převezli na sál. Zatímco o něj pečoval anesteziolog, na konci chodby

na

neurochirurgickém

oddělení

dávali

neurochirurgové do pořádku prasklou lebku Mosse Kavanagha. Goonova baseballová pálka rozbila jeho lebku, ale naštěstí nedošlo k poškození mozku. Oba, Kavanagh i Clarke, už byli mimo jakékoliv nebezpečí a uzdravovali se.

Na Clarkově posteli byly rozházené noviny. Irské, britské, evropské i ze Spojených států. Byly tu plátky i

respektované noviny. Clarke si nejdříve přečetl všechny titulky.

VLÁDA PADLA!… VLÁDA BY SE MĚLA STYDĚT… IRSKÁ VLÁDA PODALA DEMISI…

Mezinárodní noviny měly rozhodně o čem psát. Podřadnější plátky to pěkně rozmázly: SEXUÁLNÍ SKANDÁL SMETL

VLÁDU… MOJE NOC HRŮZY SE ZRŮDOU

REGANEM. Celá řada mladých dívek se přihlásila a vypovídala o svých zkušenostech s Johnem Reganem.

MINISTR, DROGY A SEX. Dublin byl plný reportérů shánějících podrobnosti pro své články. Ten příběh měl vše, co přitahovalo čtenáře: chamtivost, korupci, sex a drogy.

Palcové titulky zaručovaly zvýšení prodeje.

„Kde mám začít?“ zeptal se Molloy, když sestra opustila pokoj.

Clarke si masíroval pahýl nohy. „Něco ti řeknu, je to dobrý pocit necítit konečně tu hroznou bolest. Bylo by to mnohem lepší, kdyby to udělali už přede dvěma lety.“

Molloy se zasmál. „Také vypadáš mnohem líp, Jime. Už nejsi tak podrážděný a přepadlý. Nikdy ses necítil úplně dobře.“

Clarke přikryl pahýl přikrývkou a pohodlně se usadil.

„Dobře, můžeš vyprávět.“

Molloy si oloupal banán. „Byla to vlastně Linda Speerová, kdo přesvědčil Regana, aby „pohádkový tým“

přišel do Dublinu. V Bostonu už pro ni bylo příliš horko,

potřebovala se dostat pryč. Tajně zkoušela nové léky na pacientech. Někdo v nemocnici si toho ale všiml a oznámil to jejím nadřízeným. Ti se na ni pomalu chystali.“

„A co Marks a Colman?“ zeptal se Clarke.

„Colman o ničem nevěděl. Neměl s tím nic společného,“ řekl Molloy. „Marks a Speerová měli v té době spolu žhavý poměr.“ Vyplivl kousek banánu. „Pevně ho držela za koule, přivedla si ho sem s sebou. Takže věděla o tom, jaké měl problémy s Jennifer.“

Clarke zvedl obočí: „Jaké problémy?“

„Jenny se do toho dala už dřív v Bostonu. Sex a drogy.

Dokonce do toho zatáhla další tři své spolužačky.“

„Bože,“ zamumlal Clarke. Opět odhodil přikrývku, bylo mu horko.

Molloy si prohlížel zelené jablko. „Speerová se seznámila s Reganem na nějaké konferenci ještě předtím, než se dal na politiku. Neustále si stěžovala a fňukala, že ve Státech se nikdy nedostane až nahoru, vždy a všude před ní měli přednost muži. Sváděla své neúspěchy na to, že je žena.

Diskriminace kvůli pohlaví.“

„A nebylo to tak?“

„Ne, ani trochu ne. Speerová nebyla nikdy k postupu vybrána, protože nikdo nevěřil jejím výsledkům z výzkumu.

V jistých kruzích se o ní povídalo, že falšuje výsledky, vždy prohlašovala o své práci, že je výjimečná, i když na ní nic výjimečného nebylo.“

Sestra se vrátila do pokoje a Molloy zmlkl. Změřila Clarkovi teplotu, krevní tlak a puls. Molloy ji pozoroval.

Když odcházela, vstal a zavřel za ní dveře.

„Mně nikdo tlak nezměří,“ stěžoval si. „Co musíš udělat pro to, aby tě tu vyšetřili?“

Clarke se ušklíbl. „Dej si amputovat nohu. Nebo si nech rozbít lebku.“ Molloy se zamračil. „Radši to nechám být.“

Začal otrhávat kuličky hroznového vína. „Ale přesto,“

pokračoval a plival kolem sebe malá zrníčka, „Regan tohle všechno věděl a vyhledal Speerovou. Chtěl udělat velký dojem na mezinárodním lékařském poli, věděl, že ona se chce za každou cenu dostat až na vrchol. Oba věděli, že použijí jakékoliv prostředky, dobré nebo špatné. Byli perfektní dvojice. Speerová mohla, kdyby to bylo nutné, pozměnit výsledky, aby získali peníze od EEC. Regan ji nechal, aby si dál na pacientech zkoušela své léky.“

„Kdy se jim to vlastně vymklo z rukou?“ Clarke se díval, jak se jeho mísa na ovoce pomalu vyprazdňuje.

„Za to mohla Jennifer Marksová. To dítě přitahovala ulice.“ Molloy si prstem stíral šťávu z hroznového vína ze své košile. Jeho břicho se zdálo být ještě víc nafouklé než obvykle. Hledal v kapse tubu s antacidem. „Věděla o Speerové a o svém otci, o tom jejich románku. Pečlivě je sledovala, podle toho, co říká Joan Armstrongová. Jednou v noci Jennifer vyslechla zuřivou hádku svých rodičů. Anna Marksová se pustila do Dana kvůli Speerové. Podle

Armstrongové jí prý Jennifer řekla, že její matka byla ještě víc opilá, než obyčejně bývá. Vylila na něj všechnu špínu, o které věděla, a věděla toho dost. Jennifer všechno slyšela.

Vzala svému otci klíč od bytu Speerové a nechala si udělat kopii. Pak do jejího bytu šla a našla tam všechny ty tablety.“

„Zatraceně, k čemu jí byly?“ divil se Clarke. V pokoji bylo horko, a tak požádal Molloye, aby otevřel okno.

„Pro Jennifer to byla vidina snadného výdělku.“ Molloy se snažil povolit zástrčku u okna. Nakonec se mu to povedlo a do pokoje vnikl hluk provozu z dublinských ulic. „Jennifer chtěla drogy. Velice brzy zjistila, jakou má Regan pověst, věděla, že má rád mladé dívky, věděla, že jim často platil, aby přišly do jeho domu. Zdá se, že všichni o tom věděli.

Ale Regan byl tak mocný a nebezpečný, že nikdo neměl odvahu proti němu něco říci.“

Clarke potřásl hlavou. „Když si pomyslím, že si ten bastard na mě tak dovoloval.“

„Zapomeň na to, Jime,“ řekl Molloy a vložil si další tabletu do úst. „Brzy už mě odtud propustí. Regan se ven hned tak nedostane. Je to včerejší muž.“

„Co vlastně provedla Jennifer Marksová Reganovi?“

„Snažila se ho vydírat,“ odpověděl Molloy. „Vzala hrst tablet, které Speerová testovala v nemocnici. Poslala mu je po jedné, anonymně. Tři dny za sebou mu posílala jednu denně. Čtvrtý den mu poslala dopis, ve kterém mu napsala, že chce milion liber za své mlčení.“

„Jak tohle všechno víš?“ Na Clarka to zapůsobilo.

„Nejvíc toho vím od Joan Armstrongové. Ona a Jennifer byly spřízněné duše, obě braly heroin, byly na něm opravdu závislé. Obě za něj platily jediným způsobem, jakým mohly, svými těly. Chtěly všechno hned a čím dál tím víc.“

„Začaly být chamtivé,“ podotkl Clarke.

„A hloupé.“

„Co se stalo tu noc v Sandymountském parku?“ Clarke si rozepnul kabátek od pyžama a vystavil své břicho vánku z otevřeného okna.

„Regan měl gorilu, říkal mu Goon. Je to ten samý chlap, co málem zničil Reganovu volební kampaň.“

Clarke se posadil na posteli. „Jo, na to se pamatuju.“

„Tak to je on,“ řekl Molloy. Rozepnul si knoflík u kalhot, aby ulevil svému břichu. „Regan poslal Goona do hospody u Balfa, aby tam našel Jennifer Marksovou. Ale Jennifer už byla zdrogovaná a poflakovala se tam s naším Mickem Kellym. Joan Armstrongová mi řekla, že Jennifer poslala Goona k čertu. A ten ubohej blázen Kelly ji v tom podporoval.“

„Velice nebezpečné,“ řekl Clarke.

„Jako dynamit. Regan se svou gorilou sledovali Jennifer a Kellyho do parku. Regan jí chtěl domluvit, aby byla rozumná. Ale ona se s ním začala hádat. Kelly vyšel z boudy ven, aby viděl, co se děje.“

„A pak se strhlo hotové peklo,“ přerušil ho Clarke.

Položil se zpět na postel, byl vyčerpaný. Molloy si řekl, že mu to pro dnešek stačí. Zvedl se k odchodu. „Řekli mi, že jsi věděl, že je to Regan, ještě než jsi šel do toho domu. Jak jsi to věděl?“

Molloy se opět posadil. Sedl si opatrně na kraj židle.

„Ta vlákna na místě činu. Byla to mohérová vlákna. Micko Kelly si z té noci pamatoval jen jedno jméno. Mo.“ Podíval se na Clarka. „Došlo ti to?“

Clarke potřásl hlavou.

„Mo. Mohér. Mo. John Regan. Všichni ho znají jako Mo Regana. Náš socialista, který má rád šampaňské. Nosí jen mohérové obleky a svetry. Na těch větvích v parku byla vlákna z jeho obleku.“

„Ten parchant,“ zamumlal Clarke „Ten zatracenej parchant.“

Molloy opět vstal. „Zítra přijdu zas. Mluvil jsem s Maeve a s Katy. Jsou na válečné stezce, chtějí, abys odstoupil z funkce, a já se jim nechci připlést do cesty.“

Clarke se ušklíbl. Posunul se na posteli do pohodlnější polohy. „Ještě než půjdeš,“ Molloy už měl ruku na klice, „kdo je ten Frank Clancy, o kterém teď píšou ve všech novinách? A co se stalo Speerové?“

Molloy odpověděl. „Ten Clancy by si zasloužil metál.

Dělal svou vlastní detektivní práci v nemocnici. Teď je v celé zemi oslavován jako nějaký válečný hrdina. Novináři

ho neustále pronásledují.“ Zapnul si knoflík a upravil se.

„Speerová se stala obětí nového požárního senzoru instalovaného v hale, kde je nemocniční databáze. Je vysoce citlivý na žár a kouř. Zapálila si cigaretu, a tím to spustila, dveře se neprodyšně zavřely a hala se okamžitě naplnila neonovým plynem.“ Všiml si Clarkova udiveného pohledu.

„Neon okamžitě zbaví halu veškerého kyslíku, tím udusí oheň během několika vteřin. Udusil také Speerovou.“

Clarke pozvedl obočí, pak si dal ještě jeden polštář pod hlavu. „A kde je teď Clancy?“

Molloy se poškrábal na nose. „Tohle je jen pro tvé uši.“

Opět pečlivě zavřel dveře. „Je v Disneylandu.“

Epilog

John Regan byl obviněn z celé řady přečinů

zahrnujících vraždu, prodej narkotik, kuplířství a zpronevěru. Je ve vězení, kde si odbývá dvacetiletý trest.

Necelou hodinu po jeho zatčení a po zprávě o náhlém úmrtí Lindy Speerové bylo obchodování s akciemi Cynx Pharmaceuticals na newyorské burze zastaveno a kriminalisté vyšetřující hospodářské a finanční podvody vzali útokem bostonskou kancelář této firmy.

Jim Clarke odešel ze služby u policie ze zdravotních důvodů. Nyní pracuje jako bezpečnostní poradce pro několik irských farmaceutických společností s mezinárodní účastí.

Při chůzi stále používá svou hůl, na novou protézu si rychle zvykl.

Moss Kavanagh se zcela zotavil ze svého poranění hlavy a pracuje na policejním ústředí.

Tony Molloy byl povýšen na inspektora a dále pracuje na oddělení závažných kriminálních činů.

Když se doktor Frank Clancy vrátil domů z Floridy, čekalo ho bouřlivé přivítání. Vedením Nemocnice Milosrdenství byl zván na opulentní večírky a byla mu nabídnuta značná podpora k tomu, aby mohl vybudovat špičkové hematologické oddělení v nemocnici. Také byl přizván do správní rady. Pro tak mladého muže to byl rychlý

postup v nemocniční politice. On to ale vše s díky odmítl, ani o tom nemusel dlouho přemýšlet. Frank Clancy je hlavně a především lékař. Má rád svou práci a své pacienty. Nechtěl být odstrčen stranou, bylo mu jedno, jak atraktivní jeho pozice mohla být. Je zpět na svém oddělení v Nemocnici Milosrdenství, ale domů už se nikdy nevrací později než v sedm hodin. Se svou ženou Annou očekávají své třetí dítě.

Martin a Laura už se na ně moc těší.

Dan a Anna Marksovi se vrátili zpět do Bostonu. On pracuje v soukromé nemocnici, zcela skončil s veřejnou prací v nemocnici i s prací vědeckou. Zažádal též o rozvod.

Doktor Stone Colman byl očištěn od jakéhokoliv podezření týkajícího se „pohádkového týmu“ a jeho aktivit v Dublinu. Stále pracuje v Nemocnici Milosrdenství.

Patrick Dillon propustil Micka Kellyho z Rockdaleské nemocnice pro duševně choré v červenci 1998 a přeřadil ho na vězeňské oddělení. 30. července byl Kelly formálně obviněn z vraždy Jennifer Marksové. Dillon potvrdil, že je připraven na to, aby byl postaven před soud. Tři dny před prvním soudním přelíčením se Micko Kelly v noci pomočil, pak roztrhal prostěradlo na pruhy. Pak počkal, až dozorci udělají večerní kontrolu.

31. srpna ve 22.37 byl nalezen oběšený na okenních mřížích své cely a za mrtvého prohlášen tři minuty před půlnocí. Hned druhý den byla cela obsazena sedmnáctiletým

mladíkem zatčeným na dublinském letišti, měl u sebe tři kila heroinu. Obchod šel dál jako obvykle.