Carson Paul

Skalpel

Po chodbách dublinské Ústřední porodnice se plíží zákeřný vrah.

Mladou laborantku našli brutálně zavražděnou přímo v porodnici. Jediným vodítkem je krví potřísněný skalpel.

Vyšetřování, které vede detektiv seržant Kate Hamiltonová, naráží na zeď mlčení. Personál nemocnice odmítá vypovídat, zoufale se snaží chránit dobrou pověst nejstarší porodnice v Irsku. Hamiltonová má podezření, že vrahem je někdo ze zaměstnanců. Čím déle jde po stopě vraha, tím méně si uvědomuje, že se z lovce stává štvanou zvěří.

Ten samý týden, kdy došlo k otřesné vraždě, je unesen novorozený syn jednoho z nejvýznamnějších průmyslníků Irska. Dítě, které se narodilo pouhých několik dnů před vraždou v té samé porodnici.

Dopadne Hamiltonová vraha dřív, než jeho rukou zahyne další oběť?

Najdou gardisté dítě dřív, než bude pozdě?

Prolog

pondělí 3. února 1997, 20.45 hod.

telefonní budka, Molesworth Street, Dublin

„Haló?“

„Chtěl bych mluvit s Johnem.“

Odmlka. Bylo jasně slyšet zrychlený dech.

„Ano, John.“ Znělo to ostražitě. Opatrně.

„Ahoj, Johne. Tady Bobby.“

Chápavé zamručení.

„No ahoj, Bobby, máš se?“ Slizký, podlézavý hlas.

Úlisný Londýňan.

„V pátek jedenadvacátého budu v Londýně. Dorazím ve čtvrt na dvanáct dopoledne.“

„To je fajn, Bobby.“

„Chtěl bych, abys mi na ten den připravil pár věcí.“

„Hm, dobrá doba na nákupy, Bobby. Ceny některých věcí šly dolů. Jako obvykle?“

„Jo.“

„Žádný problém, Bobby.“

„Zavolám ti jako obvykle.“

„Jako obvykle.“

Odmlka. Tentokrát na druhém konci drátu.

„Můžeš mi sehnat holku?“

Prudké vydechnutí. Bylo slyšet zaskřípání zubů a nespokojené sykání.

„Nó, víš, Bobby, s tím bude potíž. Ta poslední holka si nám moc stěžovala.“

Žádná odpověď.

„Ublížils jí, Bobby. Hodněs jí ublížil. To víš, ne?“

Ticho.

Potom: „Tak Seženeš mi holku?“ Rozhodný, naléhavý, neoblomný tón.

Zamručení. Další skřípání zubů.

„Budu se po ní muset podívat někde venku, Bobby. To znamená, že tě to bude něco stát.“

„Kolik?“

Bez zaváhání.

„Pět set za noc. A jestli ji pocucháš, tak to bude o to dražší. Bude to naposled. Rozumíš? Uděláš něco téhle a bude to naposled. Jasný?“

Vztek. Úlisnost byla ta tam.

Žádná pauza.

„V pořádku. Pochopil jsem.“

„No nic ve zlém, Bobby. Kšeft je kšeft.“

Už žádný další zlostný sykot. Prostě kšeft. Dohodli se na podmínkách.

„Ozveš se mi jako obvykle?“

„Zavolám ti jako normálně.“

„Brzy se uvidíme, Bobby.“

Cvak.

Sluchátko zavěšoval pomalu. Pára, která mu vycházela od úst, se vysrážela na mluvítku a ojínila skleněné tabule budky. Než vyšel do mrazivé noci, povytáhl si kabát a pevně si zapnul přední klopy límce. Nedíval se nalevo ani napravo, rychle a cílevědomě vyšel do nočního chladu. Cestou zpátky do rušných ulic si sundal ochranné rukavice, co měl na rukou. Jednu z nich zastrčil do použitého sáčku od McDonalda, který měl v kapse, a teprve potom ji odhodil do odpadkového koše. Druhou si nechal dalších skoro deset minut, než ji nacpal do dalšího sáčku od McDonalda a zahodil do jiného koše.

Stejně jako ve všem, co v životě dělal, se choval účelově a precizně.

Chorobně precizně.

Titulek jednoho článku přinášejícího informace o oficiálním vládním vyšetřování událostí, které následovaly, vystihl náladu veřejnosti:

„11 DNŮ, KTERÉ OTŘÁSLY NÁRODEM!“

Vše začalo v pondělí 10. února 1997.

Den první

01 kapitola

pondělí 10, února 1997, 10.45 hod.

severní křídlo Ústřední porodnice, Dublin

Srdeční ozvěny plodu opět zeslábly.

June Morrisonová, službu konající sestra na pokoji číslo tři, se otřásla a rychle přešla k obrazovce monitoru. Stiskla tlačítko. Křivka, znázorňující činnost srdce plodu, zmizela a nahradil ji graf činnosti srdce v předchozích třech minutách.

Srdce pracovalo pravidelně, bez výkyvů. Přepnula zpátky na současný stav a v duchu si oddechla. Puls se opět vyšplhal zpátky do normálu.

„Je všechno v pořádku, sestro?“

Morrisonová se otočila a usmála se na mladou ženu, která ležela na posteli za jejími zády.

„Ano, nebojte se, zlatíčko. Vážně, všechno je v pořádku. Vaše děcko si vede skvěle. Jak je vám?“

Sandra O’Brienová se opřela oběma rukama za zády a pokusila se zaujmout pohodlnější polohu. Olízla si rty a obličej se jí stáhl, když opět ucítila kyselý zápach, který se vznášel ve vzduchu. S hlubokým povzdechem si lehla

zpátky na hromadu polštářů a rukama si pohladila značně vystouplé těhotenské břicho. „Bože, budu ráda, až budu mít tohle všechno za sebou,“ povzdechla si.

Morrisonová se krátce zasmála. „Ještě ani zdaleka není konec. Musíte to vydržet.“ Upravila Sandře CTG pás v místech, kde jí sklouzl. „Musíte ležet klidně, jinak vám ten pás úplně spadne.“

„Musím ho mít celou tu dobu?“ zafňukala Sandra.

„Je mi líto. Díky němu máme přesný přehled o tom, jak O’Brien junior roste a jak se připravuje na příchod na svět.“

To tedy bude příchod na svět, pomyslela si, když se znovu rozhlédla po místnosti. Nenarozené dítě monitorovaly přinejmenším tři přístroje namačkané jeden vedle druhého na zvlášť uzpůsobené polici. Harry O’Brien trval na třech pro případ, že by u prvního nebo dokonce i u druhého vypadly pojistky.

„Pane O’Briene,“ sdělila mu upjatě, když si konečně vybral sadu přístrojů, které měly sledovat příchod jeho dítěte na svět, „nikdy se nám nestalo, že bychom museli vyměňovat přístroje v době, kdy byly v provozu. Jsou pravidelně kontrolovány, abychom se ujistili, že se taková věc nepřihodí.“ Měla dojem, že vystupuje rozhodně a objasňuje mu své stanovisko. Hájila své teritorium. Tohle je můj píseček, pane Chytrý. A platí tady moje pravidla. Tady nejsme v zasedací místnosti O’Brienovy korporace. Harry O’Brien zdvořile naslouchal a z jejího stručného výkladu o

privátním pokoji, kde měla jeho mladá žena ležet, a o lékařském vybavení mu neuniklo ani slovo. Nakonec na sestru Morrisonovou upřel pohled svých vodnatých očí a položil jí ruku kolem ramen.

„Sestro, jsem si jist, že máte pravdu. Jsem přesvědčen o tom, že ve vašem skvělém ústavu nikdy žádný monitorovací přístroj neselhal. Ale dovolte mi, sestro, abych vám řekl něco, co nevíte.“

Vykroutila se z jeho familiárního objetí a otočila se směrem k němu tak, aby si viděli do očí. Jeho pohled byl teď chladný a tvrdý.

„Vyrábíme většinu věcí, na kterých jste vy tady závislí, a vím, jaká je kvalita práce v některých našich provozech.

To jsem vám chtěl říct. Požaduji přinejmenším dva záložní přístroje a také chci, aby se všude, kam se moje žena pohne, používalo pouze nové vybavení. Takže byste mohli vyměnit přístroje, jako je tenhle,“ znechuceně ukázal na odsávačku v rohu místnosti, „a tenhle,“ kývl směrem k mírně nakloněné kapačce přichycené k pelesti postele.

Morrisonová se dlouho a neústupně hádala nejen s O’Brienem, ale i s primářem porodnice Lukem Conwayem.

S Conwayem byli už dlouhá léta dobří přátelé, byla svědkem jeho profesního růstu od mladého lékaře bez praxe přes odborného asistenta až se konečně, po osmi letech zvláštního školení v Kanadě, stal primářem. Conway byl nejspíš jediným člověkem v celé nemocnici, který toho o

porodech a péči o novorozence věděl víc než Morrisonová.

Poslední povýšení, díky němuž se stal primářem a ředitelem porodnice v jedné osobě, bylo jen uznáním jeho schopností a vědomostí.

„Luku,“ stěžovala si roztrpčeně po O’Brienově návštěvě, „ten pacholek se chová, jako kdyby nemocnice byla jeden z jeho závodů. Naprosto vážně chce zabrat…

Ježíši, věřil bys tomu?… chce zabrat trojku a porodnický tým na celý měsíc. Říkal, že chce, aby se celá ta podělaná místnost znovu vymalovala a každý z těch pitomých přístrojů vyměnil!“ Jen stěží přemáhala vztek. „Mám pocit, naprosto vážně, Luku, že to bude blbá televizní estráda, a ne porod.“

Conway seděl naproti ní za stolem ve své pracovně.

Cítil, jak v ní narůstá vztek. Když domluvila, smetl neexistující smítko prachu z rukávu saka a narovnal si motýlka. Vysoký a elegantní muž, který vzbuzuje důvěru a jistotu. Člověk, který je zcela spokojen se svým životním údělem. Vždy se oblékal střízlivě, obvykle měl na sobě oblek s jemným proužkem, zářivě bílou košili a motýlka.

Stejně jako většina gynekologů zjistil, že klasická kravata při podrobném vyšetřování pacientek překáží. Obešel stůl a vzal obě ruce Morrisonové do svých a jemně je stiskl. Chvíli nic neříkal a jen se díval na ty velké, podivně drsné ruce, které držel ve svých. Kolika dětem už tyhle ruce pomohly na

svět, blesklo mu hlavou. Vzhlédl a zjistil, že na něj Morrisonová užasle zírá.

„June,“ řekl, ale nenechal její ruce vyklouznout ze sevření, „June, máš ve všem naprostou pravdu a já jsem na rozpacích z toho, že jsem do takové situace nemocnici dostal. Ale víš přece, co je v pozadí toho všeho a jak to momentálně vypadá s financemi nemocnice.“

Morrisonová si povzdechla a odtáhla se. „Jdi se vycpat s nějakým blbým pozadím a financema,“ zamumlala.

„Tobě se to lehce řekne,“ pokračoval Conway, „ale já si musím s tím vším nějak poradit. Sandra O’Brienová otěhotněla jen díky naší vylepšené terapii umělého oplodnění. Harry O’Brien je blahem bez sebe. Léta doufal, že po té automobilové nehodě bude mít děti. Víš stejně dobře jako já, co pro něj to těhotenství znamená.“ Pozorně sledoval obličej Mormonové, aby zjistil, jaký to na ni udělalo dojem. Nechtěl zavadit o nějakou špatnou strunu.

Nemocniční rada ji vybrala, aby dohlížela na předporodní školení Sandry O’Brienové a péči o novorozence.

Nemocnice měla za bezpečný příchod O’Brienova dítěte na svět získat značný finanční obnos – přesně dva miliony liber.

*****

Když se ani po roce manželství Sandře O’Brienové nepodařilo otěhotnět, rozhodla se vyhledat lékařskou pomoc.

Zjistilo se, že má v důsledku závažné infekce, kterou prodělala krátce po dvacítce, oba vejcovody neprůchodné. I přes řadu chirurgických zákroků, kterými se lékaři snažili její zdravotní problém vyřešit, šance na otěhotnění přirozenou cestou byla téměř nulová. Takže Harry O’Brien zasáhl jediným způsobem, jaký znal – penězi.

„Dejte mi dítě a já se postarám o to, aby to O’Brienova korporace ocenila,“ sdělil jednou dopoledne Luku Conwayovi poté, co vyslechl jeho výklad ohledně možnosti mimotělního oplodnění. Díky této metodě by Sandra a Harry mohli počít dítě vně těla matky, v laboratoři nemocnice, a embryo by pak bylo přeneseno do Sandřiny dělohy.

„To je od vás velmi laskavé, pane O’Briene,“ odpověděl mu Conway a přemýšlel o tom, co tím měl O’Brien na mysli. „Ale do ničeho se teď hned nebudeme hrnout.

Neměla by paní O’Brienová pár měsíců počkat, aby se na to mohla připravit?“

„Jak by se vám líbily dva miliony liber? Dejte mi zdravé dítě a já obstarám dva miliony, není problém.“

Luke Conway se natáhl po telefonu. „Začneme zítra.“

Po třech neúspěšných pokusech se konečně podařilo získat v Petriho misce živé embryo, které bylo úspěšně přeneseno do dělohy Sandry O’Brienové, kde se uchytilo a začal se z něho vyvíjet normální plod.

Proto měl Luke Conway o toto těhotenství mimořádný zájem, ze všech sil se snažil udržet toho mocného muže v dobré náladě a chránit pověst nemocnice. „Neexistuje nikdo lepší ani zkušenější než June Morrisonová,“ řekl jednoho dne Harrymu O’Brienovi, když se ten vlivný muž přišel zeptat, jak těhotenství pokračuje a jaký bude další postup.

„Nikdy… nikdy… jsme nepřišli o žádné dítě, které za ta léta měla v péči, a že měla co dělat s dost komplikovanými případy.“

O’Brien pozorně poslouchal, jeho soukromý lékařský poradce stál vedle něho.

„Pokud je tak dobrá, jak říkáte, tak si ji zamlouvám.

Zbavte ji veškeré ostatní práce a zrušte jí dovolenou.

Nechci, aby se Morrisonová vyvalovala někde na Tenerife, až bude Sandra rodit.“

Conway se zdvořile zasmál O’Brienovu vzácnému pokusu o vtipnou poznámku.

„Dejte jí dvojnásobný plat a řekněte jí, že dostane zvláštní prémii – v hotovosti – až bude po všem.“

Conway předstíral, že to celé zvažuje.

„Takové gesto není nutné, pane O’Briene,“ odpověděl klidně. Celou dobu se díval O’Brienovi do očí. „Zdejší personál plní své povinnosti jak nejlépe umí bez ohledu na to, jestli za pacientku platí pojišťovna, nebo si péči hradí sama, bez ohledu na to, zda je bohatá, nebo chudá. Vím, že

sestra Morrisonová se bude o paní O’Brienovou starat dobře.“

O’Brien se ztěžka opřel do křesla a obě ruce položil na desku stolu před sebou. Jeho hřmotná postava zaplňovala celé křeslo. Zhluboka si povzdechl a potom si rukou prohrábl husté, teď už šedivé vlasy.

„Doktore Conwayi, nechci, aby se sestra Morrisonová starala o mou ženu a dítě dobře.“ Z ničeho nic se naklonil dopředu a slova téměř vyplivoval. „Chci, aby se o ně starala výborně!“ Jeho agresivita zaskočila dokonce i Conwaye.

„Pokud chce nemocnice skutečně získat určitou vysokou finanční částku a postavit to nové křídlo, pak se postarejte, aby se mojí ženě dostalo té nejlepší péče. A mám na mysli té úplně nejlepší, nic horšího.“

Conway neřekl podrobnosti týkající se tohoto rozhovoru nikomu a zejména pak ne June Morrisonové. Ale Morrisonová brzy zjistila, že se termín její dovolené bez vysvětlení přesunul a rozpis služeb se změnil tak, aby měla volno. Byla uvolněna z funkce staniční sestry porodnického oddělení

pro pacientky ve východním křídle, jejichž pobyt hradila pojišťovna, a dostala na starost pouze těhotenství Sandry O’Brienové. Úplně podléhala pokynům doktora Toma Morgana, kterého si Sandra vybrala jako porodníka.

V okamžiku, kdy tyto změny vešly ve známost, Morrisonová pochopila, že souboj s Harrym O’Brienem prohrála.

„Sestro,“ ozval se tlumený hlas, „sestro, mohla byste mi pomoct nahoru? Ta bolest v zádech mě zabije.“ Sandra O’Brienová se ze všech sil snažila trochu si ulevit od stále silnější bolesti, která ji zaplavovala. Morrisonová přešla do záhlaví postele, oběma rukama chytila Sandru v podpaží a posunula ji o kousek výš.

„Bože, co se to děje?“ Ruce Sandry O’Brienové instinktivně svíraly vystouplé břicho. „Co se děje?“

Pohyby plodu uvnitř dělohy byly zřetelně viditelné, choval se jako kočka uzavřená do papírového pytle. Skoro jako by se dítě zoufale snažilo probojovat si cestu ven.

Morrisonová rychle položila svoje zkušené ruce na vystouplé břicho a cítila ten pohyb uvnitř. Zmítání, neobvyklý a zlověstný výbuch obrovské aktivity. Rychle se otočila k monitoru a ucítila, jak jí v žilách tuhne krev.

Činnost srdce plodu opět poklesla, tentokrát na hranici šedesáti úderů za minutu, nebezpečně nízko. Stejně náhle, jako šílený pohyb v Sandřině děloze začal, tak i skončil.

Morrisonová cítila, jak se maličké končetiny zklidňují a uvolňují. Po celou dobu sledovala obrazovku a v duchu přesvědčovala srdíčko plodu, aby znovu začalo normálně pracovat. Pomalu, ale neochvějně, se křivka vracela do normálu. Ze šedesáti přes sedmdesát na osmdesát, kde se

vzestup křivky na jednu dlouhou mučivou minutu zastavil.

Pak během několika vteřin tep vystoupal na sto třicet a ustálil se. Drama skončilo. Otočila se k Sandře a uviděla v jejím obličeji zděšený výraz. Přiměla se nasadit povzbudivý úsměv a odhrnula Sandře z obličeje pramen vlasů.

„Je… je všechno v pořádku, sestro?“

„Všechno jde dobře, Sandro,“ zalhala Morrisonová.

„Junior se připravuje na další kolo.“

„Kdy bude doktor Morgan zpátky?“

Sandřiny oči prozrazovaly neklid. Sestro Morrisonová, křičely, jsem si jistá, že jste skvělá sestra, ale ráda bych tu měla doktora Morgana. Hned.

Morrisonová se demonstrativně zadívala na hodinky.

„Říkal, že se staví ve dvanáct, aby se podíval, jak se situace vyvíjí. Ve skutečnosti nepředpokládáme, že byste měla začít rodit už během několika následujících hodin. Zavolám mu.

Je někde v budově, nejspíš na vizitě.“

Doktor Tom Morgan byl v Irsku něco jako mediální hvězda. Hezký chlapecký vzhled a spolehlivost z něj dělaly vysněného gynekologa všech žen. Každý týden vystupoval v televizi a v rozhlase, kde odpovídal na telefonické dotazy posluchaček, a v nedělních novinách měl vlastní sloupek, kde řešil „ženské problémy“. Obecně se vědělo, že v Irsku je doktor Tom Morgan idolem všech žen od šestnácti do šedesáti. Vyhrál i ve čtenářské soutěži jediného irského gay-

časopisu, kde byl zvolen „mužem, kterého byste ze všech nejraději dostali do postele.“

June Morrisonová upravila pokrývky pod Sandřinými zády a znovu jí narovnala CTG pás. „Teď půjdu a podívám se, kde je. Sestra Rocheová tu zůstane s vámi, dokud se nevrátím.“ Znovu se usmála. „Nemějte strach, Sandro, všechno bude v pořádku.“ Kývla směrem k monitoru.

„Srdíčko dítěte pracuje naprosto perfektně. Jsme na dobré cestě k bezproblémovému porodu.“

Výraz Sandřina obličeje se uvolnil, ale vzápětí se její hezká tvář znovu zkřivila. „Ach bože,“ zamumlala.

„Přichází další stahy.“

Morrisonová rychle přešla do sesterny a zavřela dveře.

Ze sousední místnosti se ozvaly další výkřiky provázející porodní bolesti. Na někoho s takovými zkušenostmi, komu se v minulosti podařilo zdárně překonat tolik krizových situací, si připadala neobvykle roztřesená a nervózní. Zvedla vnitřní telefon a vytočila číslo.

„Pat, tady je June Morrisonová z pokoje tři, severní křídlo. Mohla byste sehnat doktora Morgana a požádat ho, aby sem okamžitě přišel?“

Když uslyšela odpověď, srdce jí sevřel ledový strach.

„Doktor Morgan si asi před půl hodinkou odskočil.

Řekl, že bude k sehnání na mobilním telefonu. Chcete, abych mu zavolala?“

Poprvé za skoro patnáct let, co pracovala v porodnici, si June Morrisonová všimla, že si jí třesou ruce. „Ne, jen mi dejte jeho číslo, spojím se s ním sama.“ Naškrábala číslo na kus papíru tak, že bylo jen stěží čitelné. „Pat, ještě jednu věc, kdo má službu na pohotovosti?“

Na druhém konci telefonu se ozvalo zašustění papírů.

„Doktor Dean Lynch.“

Celou minutu strnule zírala na sluchátko před tím, než zavěsila. V ústech měla sucho a cítila, jak jí buší srdce.

„Sakra, sakra, sakra,“ mumlala si, zatímco vytáčela číslo.

Slyšela, jak se kdesi v satelitní ústředně ozývá cvakání, jak naskakovala jednotlivá čísla. Potom se ozval monotónní hlas: „Probíhá přesměrování hovoru, čekejte prosím.

Probíhá přesměrování hovoru, Čekejte prosím.“ Následovala krátká odmlka, pak vyzváněcí tón.

Nečekaně se ozval ženský hlas. „Haló?“

Morrisonová byla na chvíli zmatená a jen těžko hledala slova. Konečně vybuchla: „Je tam doktor Morgan?“

Vycítila, že telefon přechází z ruky do ruky a potom se ozval známý hlas.

„Doktor Morgan u telefonu.“

Morgane, ty hajzle, zakřičela málem. Ty sráči! Ale to všechno mohlo počkat. Neměl být mimo nemocnici a samozřejmě ne ve společnosti ženy, jejíž hlas rozhodně nepatřil paní Morganové.

Ovládala svůj vztek, její hlas zněl ledově. „Doktore Morgane, tady sestra Morrisonová. Navrhuji, abyste se okamžitě vrátil zpátky. Máme problémy se Sandrou O’Brienovou. Situace možná bude neodkladně vyžadovat císařský řez.“

Zavěsila dřív, než stihl odpovědět, a představovala si paniku na druhém konci linky. Znovu zvedla sluchátko vnitřního telefonu a namačkala tři čísla.

„Mohu mluvit se sestrou Mullanovou, prosím? Řekněte jí, že je to naléhavé. Tady June Morrisonová z trojky.“

Někdo na druhém konci odložil sluchátko. Slyšela, jak kdosi volá jméno Mullanové. Zakřičená odpověď a zvuk rychlých kroků na dlaždičkách. Chňapnutí po sluchátku.

„June? Nazdar, tady Breda, co je?“

„Bredo, připrav mi sál, co nejrychleji můžeš, a upozorni anesteziologa, který má službu. Možná ho budeme potřebovat.“ Z jejího hlasu jasně zaznívala naléhavost.

„Zavolej Paddymu Hollandovi dolů na pediatrii a varuj ho.

Řekni mu, že možná budeme naléhavě potřebovat udělat císařský řez, abychom zachránili dítě.“

„Rozumím.“ Breda Mullanová znala Morrisonovou dost dlouho na to, aby věděla, že takové příkazy nedává pro nic za nic. Z tónu jejího hlasu vyrozuměla, že jde o něco vážného. „Jako kdyby to už bylo.“

„Ještě jednu věc, Bredo. Jde o O’Brienovu ženu.“

Ještě před tím, než zavěsila, June Morrisonová zaslechla „proboha“. Podívala se ven z okna na ulice dole a na hustý provoz. Pršelo. Deštníky se zmítaly sem a tam ve větru. Lidé se mačkali ve vchodech, snažili si chránit hlavy taškami a novinami. V duchu se jí vybavovala stále dokola dvě slova.

Zděsila se sama sebe ve chvíli, kdy se je snažila vypudit z mysli.

Zlý sen.

Zlý sen, zlý sen, zlý sen. Začínalo to vypadat jako zlý sen. Hodně zlý sen.

Tom Morgan se někde miliskuje s milenkou a ji tady nechal s Deanem Lynchem v záloze. Pokud věděla, byl Dean Lynch jediný člověk na světě, který by z toho udělal malér, kdyby pro něj musela poslat. Modlila se, aby k tomu nedošlo.

02 kapitola

10,58 hod. ambulance, východní křídlo

Doktor Dean Lynch, porodník a gynekolog, by z davu právě nevyčníval. Vzrůstem malý, dosahoval alespoň takové hmotnosti, která bránila tomu, aby ho člověk úplně nepřehlédl. Jeho kdysi černé, nyní téměř šedivé vlasy, byly sčesány dozadu, což zdůrazňovalo jeho vysoké čelo a tenké obočí. Oblékal se usedle, až na samou hranici fádnosti, což na druhé straně neodpovídalo tomu, jak se většinou choval.

Jediná věc, která po fyzické strance stála na Deanu Lynchovi za povšimnutí, byly jeho oči. Znepokojovaly ty, kteří s ním pracovali, zdálo se, že se jim očima zavrtává do hloubky duše. Jen několik málo lidí vydrželo jeho pohled delší dobu.

Seděl za stolem, hrál si se svorkami na papír a sledoval scénu před sebou. V čekárně před ordinací seděly zástupy pacientů. Po jeho pravici, asi tři metry od něj, seděl u jiného stolu doktor Ali Sharif, jeho egyptský odborný asistent.

Nalevo od něj stál o něco blíže další stůl, za kterým seděl doktor Donald Armstrong, lékař, na jehož profesní růst měl dohlížet. Za jejich zády se nacházely tři kabiny určené k vyšetřování pacientek, které byly oddělené pouze závěsy.

Dean Lynch měl na starosti nově příchozí pacienty, doktor

Sharif se zabýval méně závažnými případy, jež vyžadovaly chirurgický zásah, a Armstrong sloužil jako holka pro všechno. Odebíral krev, vyplňoval formuláře pro laboratoř a čekal, až ho Lynch k něčemu zajímavému pustí. Ne, že by ho Lynch volal často. Asistent doktora Deana Lynche byl jedním z nejméně vyhledávaných postů v nemocnici.

Všechny pacientky vyšetřoval sám, pokaždé bez přítomnosti sestry bez ohledu na to, že nemocniční řád doporučoval jiný postup, a sám si také vypisoval všechny požadavky na laboratorní vyšetření a rentgeny. Puntičkářsky si vedl záznamy a byl skoro posedlý výběrem chirurgického materiálu. Doktoru Sharifovi trvalo dlouho, než vzdal pokusy dostat se k důležitým chirurgickým případům na Lynchově seznamu. Od té doby, co Dean Lynch převzal ambulanci, všichni věděli, že ze všeho nejhorší je ho rozčílit.

Velel ambulanci jako dráb v cukrárně, kochal se lidským neštěstím, které se k němu dostalo, liboval si v pohledu na ženské masíčko. Všechny méně komplikované případy postupoval svému odbornému asistentovi a sám se věnoval jen těm závažnějším, u kterých se dalo předpokládat, že budou vyžadovat chirurgický zásah.

Dean Lynch byl považován víc za chirurga než za kohokoliv jiného.

Sestry vycítily, že nemá vůbec žádný vztah k pacientkám, nedával najevo ani zájem, ani pochopení pro pocity těch, které měl v péči. June Morrisonová jednou v

soukromí podotkla, že má pocit, že Lynch je šťastný jen tehdy, pokud operuje. „Přísahala bych, že mu dělá nanejvýš dobře, když vidí své pacientky v bezvědomí,“ svěřila se své kolegyni Bredě Mullanové. Morrisonová pokaždé nabádala ostatní sestry, které s ním měly pracovat: „Nikdy si doktora Lynche nesmíte znepřátelit,“ varovala je. „Ať je pořád spokojený, nechte si svůj názor pro sebe, i kdybyste se jím měly zalknout. A ať už budete dělat cokoliv, nesmíte ho naštvat, když operuje.“ Tohle byl její způsob, jak chránit personál východního křídla a zároveň zajistit, aby práce v této části porodnice a v ambulanci probíhala hladce. Bez ohledu na Lynchovu pověst nemohl nikdo v jeho práci najít sebemenší chybu. Byl spolehlivý a puntičkářský, pečlivý a rezervovaný. Nepříjemný a nezajímavý, to ano, ale ne nespolehlivý.

„Můžete zavolat první pacientku,“ nařídil Lynch, aniž by sestru stojící po jeho boku vůbec vzal na vědomí.

Zatímco si masíroval krk, přelétl očima lékařskou zprávu od obvodního lékaře a položil ji na kraj stolu. „Tahle může jít k doktoru Sharifovi.“ Zvedl další zprávu a v rychlosti ji pročetl. „Tuhle mu dáme také.“

Doktor Sharif si se sestrou vyměnili chápavé pohledy.

Konečně Lynch našel jednu, která ho zaujala. „Podívám se na tuhle ženu, děkuji, sestro. Pošlete ji do mé kabiny a požádejte ji, aby si odložila.“ Otočil se ke svému asistentovi.

„Donalde, na patologii jsou nějaké zprávy ze včerejška.

Nevadilo by vám, kdybyste pro ně zaběhl a přinesl je dřív, než půjdeme nahoru na vizitu?“

Don Armstrong skoro vyskočil ze svého místa a zmizel v chodbě, která vedla kolem nemocniční knihovny směrem k laboratořím. Cokoliv bylo lepší než test trpělivosti na ambulanci Deana Lynche.

„V pořádku, sestro,“ prohlásil Lynch, když konečně vzhlédl. Obvykle neupřímný výraz jeho tváře zbrázdil slaboučký úsměv. „Asi bychom měli začít, že?“ Pravou ruku nechal sklouznout do kapsy u kalhot a nahmatal penicilínové tabletky, které si tam už schoval. V okamžiku, kdy se k němu sestra otočila zády, si dvě strčil do úst a rychle je polkl. Už pár dní ho škrábalo v krku, a tak nakonec padělal předpis a na jméno neexistujícího pacienta si vyzvedl antibiotika. Zvláštní, že nezabraly tak rychle, jak očekával.

03 kapitola

11.17 hod. pokoj číslo tři, severní křídlo

June Morrisonová se vrátila k Sandře O’Brienové, a aniž by se na ni jen podívala, okamžitě vytiskla aktuální stav plodového tepu. Znovu trochu poklesl, ne sice nebezpečně, ale pod hranici sto třicet za minutu. Spustila tiskárnu CTG a pozorně si prohlížela graf, pátrala po dalších známkách krize.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se sestry Rocheové, jedné z nejlepších, které kdy pod ní sloužily.

„Ano, sestro.“ Ale cosi v jejích očích Morrisonovou varovalo, že situace má značně daleko k optimálnímu stavu.

„Paní O’Brienová je naprosto v pořádku, krevní tlak sto dvacet na sedmdesát, tep osmdesát čtyři, pravidelný, moč čistá, bez stopy bílkovin. Pravidelné kontrakce, silné, tři do minuty, značné bolesti v zádech, ale zatím žádný únik plodové vody.“ Morrisonová po zralé úvaze sklouzla pohledem dolů na vytištěný graf CTG, který pevně svírala v levé ruce. Celou dobu stála zády k těhotné ženě, která pozorně poslouchala každé jejich slovo. Obličej sestry Rocheové prozrazoval strach.

Morrisonová se otočila k Sandře. Nedokázala se přinutit k povzbuzujícímu úsměvu.

„Sandro, znovu vás vyšetřím, abychom zjistili, jak to pokračuje. Doktor Morgan brzy přijde a já bych pro něho chtěla mít čerstvé zprávy.“

Při zmínce o Tomu Morganovi vypadala Sandra O’Brienová, že se jí ulevilo, a uvolnila se. Opět si položila ruce na břicho. „Dělej, Gordone,“ mumlala. „Tak sebou hoď.“

Sestra Rocheová upravila polštáře pod jejími zády. „Tak se bude jmenovat vaše miminko?“

Sandra vzhlédla, snažila se potlačit bolest, která se jí při dalších stazích zračila ve tváři. „Jo. Jakmile se na ultrazvuku zjistilo, že to bude chlapec, Harry trval na tom, že se bude jmenovat Gordon. Tak se jmenoval jeho syn, který zemřel při té nehodě.“

June Morrisonová si důkladně vydrhla ruce v umyvadle před tím, než si navlékla sterilní chirurgické rukavice. První dva prsty namočila do kelímku s antiseptickým gelem na vyšetřování, který stál na poličce vedle postele. Potom jemně odhrnula bílý hábit rodičky, jenž zlehka zakrýval břicho a horní část nohou Sandry O’Brienové.

„Uvnitř jen slabý náznak,“ zamumlala, když její prsty vnikly do těla mladé ženy.

Sandra se zhluboka nadechla. Sestra Rocheová pevně uchopila jednu ruku těhotné ženy. „Stiskněte mi ruku, pokud by vám to bylo nějak nepříjemné. Za chvíli bude po všem.“

Zkušené prsty June Morrisonové ohmatávaly děložní hrdlo, zjišťovaly, o kolik se od posledního vyšetření před dvěma hodinami roztáhlo. Těsnilo bezchybně, cítila, jak vystouplý, měkký obal plodové vody tlačí na konečky jejích prstů. Když posunula prsty o něco výš, nahmátla tvrdou hlavičku dítěte.

„Děložní hrdlo rozevřené na osm centimetrů, plodová voda před prasknutím,“ hlásila. Sestra Rocheová to zapsala do pracovního diagramu. „Podejte mi Kocherovy kleště.“

Rocheová pověsila tabulku s diagramem do nohou postele a otevřela sterilní tác, jenž ležel vedle na nerezovém jezdícím stolku. Vytáhla dlouhý úzký zapečetěný balíček, otevřela ho, a aniž by se nástroje dotkla, upustila ho do volné ruky June Morrisonové.

Sandra O’Brienová začala s dechovým cvičením, vtlačovala plnou silou hlavu zpátky do polštářů. Pevně svírala držadla umístěná v hlavě postele.

„Nebudete vůbec nic cítit, Sandro,“ ujišťovala ji Morrisonová, když jemně vsunula volnou rukou kleště do těla mladé ženy. „Chci teď nechat odtéct plodovou vodu.“

Sestra Rocheová pevně tiskla Sandřinu ruku. „Pevně se držte,“ zašeptala jí do pravého ucha.

Pak k tomu došlo znovu.

Sandřino těhotenské břicho se náhle začalo zvedat a prudce vlnit. Pohybující se končetiny dítěte vystřelily vzhůru, ve chvíli, kdy se Sandřino břicho napnulo tak, že to

hraničilo s prasknutím, byly zřetelně vidět. Jednu, dvě, možná tři minuty se vystouplé břicho těhotné ženy zmítalo a nadskakovalo horečnatou aktivitou uvnitř. June Morrisonová zírala na monitor. Zpočátku tep srdce nenarozeného dítěte slabě stoupl na sto čtyřicet, a potom začal neúprosně a vytrvale klesat. Sestra Rocheová to zděšeně sledovala.

„Co se děje? Pro boží smilování, co se děje?“ začala vykřikovat Sandra O’Brienová.

Právě v okamžiku, kdy se June Morrisonová chystala vytáhnout prsty, kterými vyšetřovala mladou ženu, praskla plodová voda.

„Ach, můj bože!“ ječela Sandra. „Co se děje? Pro Kristovy rány, řekněte mi, co se děje?“

Z těla mladé ženy vytékal tmavý roztok. Namísto čiré, řídké plodové vody tmavě zelená tekutina, zahuštěná mekoniem, což byla známka toho, že se dítě nachází ve velice kritické situaci.

Dítěti Sandry O’Brienové hrozilo bezprostřední nebezpečí, že zemře ještě dřív, než se narodí.

„Plod v kritické situaci!“ U Morrisonové převážily letité zkušenosti. Natáhla se k červenému tlačítku umístěnému v hlavě postele a třikrát ho rychle za sebou stiskla. I sestra Rocheová se změnila v mechanického robota, odjistila brzdičky na kolečkách postele a otočila postel rychlým trhnutím s pozoruhodnou přesností tak, že lůžko směřovalo jedním koncem přímo ke dveřím. Morrisonová ani

Rocheová si vůbec nevšímaly Sandřiných úpěnlivých proseb o pomoc a během několika vteřin prostrkaly postel dveřmi na chodbu.

Běžely chodbou vedle sebe k výtahu, který už stál ve třetím patře s otevřenými dveřmi. Zůstal otevřený tak dlouho, dokud uvnitř někdo nestiskl knoflík zavírání dveří.

Dublinská Ústřední porodnice se pyšnila bezproblémovým zvládáním krizových situací. V posledních letech probíhala školení a přeškolování nemocničního personálu, aby lékaři i sestry mohli podávat ty nejlepší výkony. Jakmile se lůžko ocitlo ve výtahu, Rocheová zmáčkla knoflík, namačkala kód operačního sálu severního křídla. Pozorovala, jak se dveře před nimi hladce zavřely.

Sandra O’Brienová upírala strnulý pohled na June Morrisonovou. V obličeji měla vyděšený výraz. „Bude moje dítě v pořádku?“ vzlykla.

Morrisonová ji vzala za ruku. Pevně ji stiskla. „Vaše dítě bude naprosto v pořádku, Sandro. Jenom moc pospíchá na svět. Víc než jsme předpokládali. Budeme muset provést císařský řez.“

Sandra O’Brienová si povytáhla přikrývku až k ústům a pevně se do ní zakousla. „Ubohý Harry,“ zavzlykala.

„Chudák Harry. Tolik to dítě chtěl.“

Nastaly další stahy. Sandra O’Brienová si náhle přitáhla June Morrisonovou blíž k sobě. Do paže zdravotní sestry se

zaryly její nehty. „Nenechejte mé dítě zemřít,“ prosila v bolestech. „Nenechejte mé dítě zemřít.“

Morrisonová a Rocheová se po sobě podívaly, ale neřekly nic. Bylo 11.48 hod.

04 kapitola

11.55 hod.

Ve stejný okamžik se na třech různých místech rozezněl pronikavý zvuk signalizující pohotovost.

Doktor Don O’Callaghan, hlavní anesteziolog, si u vítaného šálku kávy a cigarety v jídelně pro zaměstnance četl v Irish Times komentáře listu věnované nadcházejícímu fotbalovému zápasu mezi Anglií a Irskem.

„Sakra,“ zamumlal, když odhazoval noviny na zem a spěchal k nejbližšímu červenému telefonu vytočit číslo ústředny.

Dole na pediatrickém oddělení v západním křídle doktor Paddy Holland právě zaváděl jehlu pod kůži na hlavě tři dny starého dítěte, když také on uslyšel pronikavý signál pageru.

Spokojeně zabručel, jakmile spatřil krev vtékající do jehly.

Podařilo se mu napíchnout žílu.

„Zvládnete to bez problémů, že ano, sestro?“ zamumlal.

Celou dobu musel jehlu na hlavičce vzpouzejícího se dítěte přidržovat, jinak by přišlo celé jeho úsilí vniveč. Jakmile sestra připevnila obvaz, spěchal k červenému telefonu a vytočil číslo.

Dean Lynch zrovna vyplňoval žádost o rentgenové vyšetření, když se ozval poplašný signál. Aniž by přestal s

vyplňováním, natáhl se po červeném interním telefonu a vytočil číslo centrály.

Všichni tři muži se na centrále dozvěděli totéž. Ve chvíli, kdy se Sandra O’Brienová dostala na operační sál, slyšeli všichni tři lékaři přesně to, co June Morrisonová nahlásila na centrálu.

Osmadvacetiletá prvorodička Sandra O’Brienová v pokročilé fázi porodu nutně potřebovala urychlený chirurgický zákrok. Zachránit dítě bylo možné, pouze pokud bude proveden císařský řez. Zdravotní stav mladé ženy nezavdával ani v nejmenším důvod k obavám. Krevní tlak sto dvacet na sedmdesát, puls se držel do sto deseti za minutu, ale to jen následkem zděšení, které prožívala kvůli nenadálým komplikacím. Moč měla v průběhu celého těhotenství a prvních fází porodu čistou a v žádném stádiu těhotenství nevykazovala její krev známky toxémie. Pouze jí trochu otekly ruce a kotníky, což je u gravidních žen běžné.

V rozporu s hladkým průběhem těhotenství hrozilo, že o dítě přijde. Sandřino dítě se nacházelo v bezprostředním ohrožení života. Výkyvy srdeční činnosti plodu, které byly zaznamenány v uplynulých třech hodinách, se pokaždé srovnaly. Výrazné odchylky od normálu zaznamenaly přístroje až v posledních čtyřiceti minutách. Přesně v 11.32

jí spontánně praskla plodová voda a objevil se tmavý výtok.

Puls plodu v tu samou chvíli klesl. Nyní se pohyboval na pouhých šedesáti až šedesáti šesti tepech za minutu. Nebyl

čas na to, přiložit elektrodu na hlavičku dítěte a změřit hodnoty pH.

Porodník, který měl mladou ženu na starosti, nebyl k zastižení.

To byly všechny informace, jež měli ti tři muži k dispozici. Museli jednat a museli jednat rychle. Nenarozené dítě bylo v bezprostředním ohrožení života a zachránit ho mohl pouze okamžitý zásah. Právě rychlost byla to nejdůležitější, protože jediná minuta zdržení mohla být pro dítě osudná.

Don O’Callaghan vyběhl z jídelny, minul několik překvapených lidí na chodbách a spěchal do operačního sálu, kde už ležela připravená Sandra O’Brienová. Téměř porazil starou jeptišku, která se mu připletla do cesty. Přes rameno vykřikl „pardon“ a běžel dál.

Paddy Holland dorazil během několika vteřin k výtahu, jenž byl vyhrazený pouze pro naléhavé případy, a namačkal požadovaný kód. Věděl, že ve chvíli, kdy se za ním dveře výtahu zavřou, už nikdo jeho rychlou jízdu nahoru nezastaví. Bezpečnostní kód neumožňoval, aby se výtah zastavil dříve, než dorazí do požadované stanice.

Dean Lynch bral schody po dvou a celou cestu klel. Už počtvrté za posledních pár měsíců musel spěchat do severního křídla, exkluzivní části nemocnice vyhrazené pro bohaté pacienty, která se tolik lišila od toho křídla, kde pracoval on. Východní křídlo s upatlanými operačními sály,

špatně vytřenými podlahami chodeb a lacinými obrázky na stěnách v ničem nepřipomínalo honosné severní. S každým schodem v něm narůstal vztek. Dean Lynch běžel a potichu, ale za to jadrně, klel.

Ve chvíli, kdy všichni tři lékaři dorazili na operační sál, se o několik metrů dál v chodbě u pokoje, který Sandra O’Brienová právě opustila, dal do práce další muž. Theo Dempsey, bývalý seržant irské armády a tajemník Harryho O’Briena, vyťukal číslo na mobilním telefonu. Signál směřoval přes družici přímo do sídla jeho šéfa na severu Wicklow.

O’Brien čekal na zprávy o své ženě. Rozhodl se zůstat doma, protože už dále nedokázal v nemocnici vydržet.

Nenáviděl zápach dezinfekce, tlumené výkřiky rodících žen a neutichající křik novorozeňat. Od chvíle, kdy lékaři začali s programem umělého oplodnění, musel v nemocnici trávit až příliš mnoho času. Už jen při pouhém pohledu na vstupní dveře porodnice se mu zvedal žaludek. Harry O’Brien byl ten typ člověka, který rád rozhoduje. Nejvíc mu bylo proti mysli spoléhat se na rozhodnutí někoho jiného. Když mu Sandra navrhla, aby čekal doma a vrátil se do porodnice až těsně před porodem, Harry bez váhání souhlasil. Pověřil ale Thea Dempseyho, aby na všechno dohlédl a dal mu okamžité vědět, jakmile Tom Morgan nebo June Morrisonová řeknou „už“.

Jen několik vteřin po Dempseyho telefonátu už Harry O’Brien běžel k nastartované helikoptéře, která na něj čekala před domem. Cesta ze severu Wicklow na improvizovanou přistávací plochu na parkovišti nemocnice trvala jen třicet minut.

05 kapitola

12.01 hod.

operační sál č. 2, severní křídlo

Dean Lynch se hrbil vedle June Morrisonové, která mu měla při operaci asistovat. Ačkoli June Morrisonová byla nejméně o deset centimetrů vyšší než Lynch a hned tak se něčeho nelekla, jen stěží se dokázala přinutit, aby se na Lynche podívala.

„Omlouvám se, že jsem vám musela volat, doktore Lynchi,“ zamumlá přes roušku, která jí zakrývala ústa.

Snažila se, aby ji bylo slyšet i přes zurčení tekoucí vody a šustivý zvuk kartáčků. Podle toho, jakým způsobem Lynch vešel do operačního sálu, poznala, že je zle.

Lynch si nepřestal drhnout ruce, pohledem sledoval kartáček, kterým přejížděl přes nehty jedné a pak i druhé ruky.

„Je to pacientka Toma Morgana, ale doktor Morgan nebyl v budově, když nastaly potíže. Proto jsme vás museli zavolat.“

Lynch pořád mlčel, Morrisonovou vůbec nebral na vědomí. Pořád ještě nahrbený se otočil a pohledem zkoumal přízračnou scénu před sebou.

Sandra O’Brienová ležela na operačním stole. Pohledem těkala po místnosti jako vyděšené zvíře. Všude kolem ní se něco dělo.

Anesteziolog Don O’Callaghan už zapíchl ho hřbetu Sandřiny pravé ruky kapačku a teď kontroloval anesteziologické plyny. Košile se na jeho obrovském břiše napínala až k prasknutí a každou chvíli si musel povytáhnout kalhoty, aby se mohl lépe pohybovat. Rychle cosi zapsal na kartu přicvaknutou na vozíčku s anesteziologickými pomůckami. Vyjmul endotracheální trubice a porovnával jejich velikosti. Zběžně se podíval na Sandru O’Brienovou a jednu z nich vybral. Zbývající jehlou nasál vzduch do úzké trubičky připojené k endotracheální trubici a spokojeně zamručel, když se rozšířila do stran.

Jakmile bude Sandra O’Brienová uspána, zasune jí tuhle věc do průdušnice. Musel si být jist, že trubice těsní a není ucpaná. S pomocí endotracheální trubice se anesteziologické plyny dostanou přímo do plic, ale nesmějí unikat po stranách.

Breda Mullanová se také připravovala na operaci, od které je dělilo jen několik minut. V předklonu společně s pomocnou sestrou počítala a rovnala sterilní gázové tampony. Čísla musela souhlasit. Počet tamponů před operací musel odpovídat součtu použitých a těch, které po zákroku zbudou. Další sestra rychlým krokem přešla kolem nich se dvěma krevními konzervami. Pověsila je na ten

samý stojan, na kterém již byl připravený fyziologický roztok.

Lynch se otočil zpátky. Nejprve si pod tekoucí vodou důkladně opláchl ruce a potom loktem vodu zavřel. Natáhl se po sterilním ručníku, který mu podávala další sestřička.

Ani se na ni nepodíval. Utíral si ruce a snažil se ovládnout dýchání. Nechtěl, aby ho vzrušení opustilo. V krku měl vyprahlo. Vytvořil si v ústech trochu slin, které polkl, aby to nepříjemné pálení v krku alespoň trochu zchladil.

„Pacientka je Sandra O’Brienová,“ promluvila znovu Morrisonová. Doufala, že se jí podaří ho uklidnit ještě před tím, než začne operovat. Cítila, že má Lynch vztek, a nechtěla, aby se k Sandře O’Brienové přiblížil, dokud ho nepřejde. Zrychlený dech, pohled plný zloby a třesoucí se ruce Deana Lynche byly pro Morrisonovou dostatečným varováním, aby postupovala opatrně. Spěšně se kolem sebe rozhlédla, jestli náhodou neuvidí Toma Morgana. Pořád nic.

„Víte, co tím chci říct? Žena Harryho O’Briena? O’Brienova korporace?“

Lynch hodil ručník na zem k nohám sestry, která mu ho před tím podala a vzal si od ní sterilní rukavice. Navlékl si jednu, potom druhou a pak se teprve na Morrisonovou poprvé podíval. Morrisonová měla pocit, že se jí zastaví srdce, když se jí upřeně zadíval do očí.

„Sestro Morrisonová,“ zasyčel přes roušku. „Kašlu na to, kdo to je. Proč nedržíte zobák a nedáte se do práce?“

Odešel od nerezových umyvadel. Zastavil se těsně u operačního stolu s pohledem upřeným na vzdouvající se břicho Sandry O’Brienové.

June Morrisonová si s pomocnou sestrou vyměnila pohled, když jí mladá žena podávala další pár sterilních rukavic. Ten pohled říkal vše. Pro všechny zúčastněné bude nadcházející operace očistec.

Bylo přesně 12.06 hod.

*****

Ve vrtulníku štěkal Harry O’Brien do mluvítka mobilního telefonu. Zoufale se snažil znovu získat ztracené spojení. „Ježíši!“ křičel do sluchátka. „Co se děje?“ Ale hluk, který vydávaly vrtule, byl příliš silný a přehlušil odpověď.

Praštil s telefonem a strnule zíral. Ve tváři se mu nepohnul ani sval, když se vrtulník odlepil od země a zamířil na východ směrem k porodnici. Jestli se tomu dítěti něco stane, budu vraždit. Přísahám, že někoho zabiju.

Bylo přesně 12.07 hod.

*****

Dosud nenarozený syn v děloze Sandry O’Brienové bojoval o život. Jeho srdíčko tlouklo ani ne šedesátkrát za

minutu a pohyby malých končetin slábly. Začínal být unavený. Křečovité pohyby ustaly a jen podle monitoru se dalo poznat, že je ještě naživu. Všichni v operačním sále č. 2

nepřestávali sledovat monitor. Každého z nich přepadala stále větší a větší tíseň. Čas běžel.

Dean Lynch se podíval na Dona O’Callaghana a kývl, že je připraven. O’Callaghanovi už nechybělo mnoho do důchodu a už se na zasloužený odpočinek těšil. Přikývl.

Lynch pohlédl na Paddyho Hollanda, který stál u vozíku s resuscitačním přístrojem. Napravo, přímo vedle Lynche, stála jeho asistentka. Mladá lékařka, která prošla intenzivní šestiletou pediatrickou přípravou. Po její pravici stála sestra z dětské jednotky intenzivní péče. Holland zaregistroval Lynchovo přikývnutí. Tým byl připraven.

Lynch se otočil k Donu O’Callaghanovi. „Dejme se do toho,“ řekl.

Všechny pohledy se stočily na doktora, který si stoupl na nízkou stoličku vedle operačního stolu, aby byl výš.

Žádný jiný lékař ji nepotřeboval. Obvykle sloužila sestřičkám menší postavy, které asistovaly u operací. Když Lynch natíral tělo mladé ženy dezinfekcí a přikrýval ji, Morrisonová si všimla, že dýchá mnohem pomaleji. Také ruce se mu přestaly třást. Dívala se na něj. V okamžiku, kdy uchopil skalpel, aby jím řízl do vystouplého těhotenského břicha Sandry O’Brienové, oči se mu zúžily na tenkou škvírku.

Personál na operačním sále č. 2 napjal všechny sily.

Bylo přesně 12.09 hod.

06 kapitola

12.11 hod.

Jedním rozhodným pohybem ruky se čepel skalpelu zařízla do těla ležícího na stole. Kdesi hluboko v anestetiky ještě ne zcela otupeném mozku Sandra O’Brienová vykřikla.

Čepel pokračovala v řezu směrem dolů od pupku do podbřišku. Řez odhalil pulzující břišní svaly. Dean Lynch cítil, jak se tělo pod zeleným přehozem svíjí bolestí. Pod rouškou, která mu zakrývala tvář, probleskl úsměv.

Don O’Callaghan si všiml, že se endotracheální trubice hýbe a že se hlava mladé ženy lehce zachvívá. Vstříkl jí další dávku pethidinu. Dean Lynch málem začal řezat dřív, než stihl Sandru O’Brienovou zcela uspat. O’Callaghan s Lynchem velmi nerad spolupracoval. Vždycky se snažil být s anestezií o krok napřed před chirurgem. Ale tentokrát měl Lynch navrch. Naléhavost operace si to vyžadovala.

O’Callaghan cítil, jak mu po zádech stéká pot. Začal se domlouvat se sestrou, která hlídala pulz a krevní tlak Sandry O’Brienové. Strčil si do úst novou nikotinovou žvýkačku.

Koutkem oka ale nepřestával sledovat průběh operace.

Všiml si rychlosti, s jakou se chirurgova ruka pohybovala.

Během minuty se Lynch dostal skrze vnější i vnitřní vrstvu břišních svalů a odhalil tak tenkou pobřišnici, která

pokrývala vydutou dělohu. Nastřihl pobřišnici nůžkami s tupým koncem a odtáhl ji gázovým tamponem. Bylo nutné použít dva velké nahřáté a navlhčené tampony, aby se obnažená střeva podařilo udržet v břišní dutině. Potom opatrnými, ale přesnými řezy skalpelu začal otevírat dolní část dělohy.

V té chvíli už naštěstí byla mladá žena zcela pod milosrdným vlivem anestetik. Přestala se svíjet. Lynchův skalpel konečně prořízl svalstvo dělohy a odhalil tak tenké blány obklopující dítě uvnitř. Spokojeně zamručel.

„Odsát,“ štěkl. June Morrisonová rychle přichystala nerezovou odsávací trubici, která byla potřeba pro další průběh operace.

Bylo přesně 12.16 hod.

Lynch opět použil nůžky s tupým koncem a prostřihl blány. June Morrisonová opatrně, tak aby rukou nebránila operatérovi ve výhledu, odsála tekutinu, která se vyvalila ven. Lynch odložil skalpel na nerezový instrumentační vozík. Otočil se zpátky a začal manipulovat s dítětem v děloze tak, aby jej obličejem natočil směrem k řezu.

„Wrigleyho kleště,“ vyštěkl znovu a během několika vteřin je měl v dlani. Jednu část kleští vsunul do rozevřené rány tak, aby vklouzla za hlavičku dítěte, a potom pomalu ale pevně tlačil na horní část dělohy. Lynchovi se podařilo maličkou, ale perfektně vytvarovanou hlavičku malého Gordona O’Briena uvolnit a vysunout z rány.

Opatrně a zručně vzal hlavičku dítěte do obou dlaní a začal ho vytahovat ven. Napřed jedno ramínko a potom teprve následovalo druhé. Během několika vteřin byl Gordon O’Brien vytažen z těla matky a ocitl se na světě.

Právě se narodil.

Bylo přesně 12.19 hod.

Dítě spočívalo v Lynchových dlaních asi pět vteřin, než byla přestřižena a podvázána pupeční šňůra. „Má skoro dost,“ zabručel Lynch, když ho podával Paddy Hollandovi.

„Z mého pohledu Apgar 0.“ I z toho bylo zřejmé, že je dítě v povážlivě špatném stavu. Zdravé dítě, které by křičelo a hýbalo všemi končetinami, by v ideálním případě mělo mít Apgar mezi osmi a deseti.

June Morrisonová měla pocit, že se jí před očima zhroutil celý svět. Vypadalo to, že o dítě přišli. Chvěla a třásla se po celém těle. Snažila se dodat si odvahy a pevně svírala v ruce retraktor.

Modrošedá barva dítěte, které se vůbec nehýbalo, ani nedýchalo, nevěstila nic dobrého.

„Apgar jedna,“ vykřikl Paddy Holland, jakmile přiložil stetoskop na hrudník dítěte. „Modrošedá barva pokožky, nedýchá, žádná odezva na stimuly, slabé svalové napětí.“ V

rychlosti se podíval na hodiny v operačním sále. „12.20

hod., tep přibližně padesát za minutu.“

Drama se teď přeneslo na pediatrický tým. Paddy Holland s laryngoskopem v jedné ruce prohlížel krk a horní

část průdušek dítěte. Volnou rukou uchopil tenkou plastikovou odsávací hadičku, aby odsál všechny tekutiny a šlemy, které bránily přístupu vzduchu do plic. Potom drobnou endotracheální trubicí odsál šlemy, které se objevily ve spodní části průdušky. Jeho asistentka stála vedle něj s maličkou obličejovou maskou připojenou na kyslíkový dýchací přístroj. Jakmile se Holland ujistil, že už nic nebrání přístupu vzduchu do plic dítěte, přiložila na obličejík Gordona O’Briena masku a ventilátory začaly pracovat.

„12.21,“ vykřikl Holland po dalším rychlém pohledu na hodiny, „stále Apgar jedna.“

Sestra z jednotky intenzivní péče zaznamenávala pečlivě každou maličkost. Všechny oči se upíraly na droboučké dětské tělíčko bez života, které teď leželo ve vyhřívaném otevřeném inkubátoru.

Don O’Callaghan, Breda Mullanová, June Morrisonová, pomocná sestra, ale i všichni ostatní na sále upřeně sledovali Paddyho Hollanda, který se snažil do dítěte vdechnout život.

Jenom Deana Lynche tento boj o dětský život nezajímal.

„Sestro Morrisonová,“ prohlásil úsečně, „věnujte laskavě pozornost naší pacientce. Pokouším se ji zašít, ale zjistil jsem, že je to velmi obtížné, pokud se pozornost všech upírá jinam.“

Morrisonová a Mullanová se rychle otočily zpátky a podívaly se do operační rány v těle Sandry O’Brienové.

Čekalo je ještě mnoho práce, než ji zavřou. Mnoho vrstev kůže, tkáně a svalů bude muset být sešito a přitaženo k sobě, než bude možné prohlásit, že pro ni operace dopadla úspěšně.

„Sestro Mullanová,“ pokračoval Lynch, který si očividně liboval v napětí a v nepříjemné situaci, do níž obě sestry dostal, „podala byste mi jednu chromovou strunu?

Kdyby vám to nevadilo, rád bych se domů dostal před půlnocí.“ Nepochybně ho jeho nadřazenost těšila.

Mullanová a Morrisonová si vyměnily vzteklé pohledy.

Škodolibá radost Deana Lynche byla skoro hmatatelná.

Potom se ozvalo slaboučké zakňourání. První nebylo o nic silnější než pípnutí, spíš šlo jen o tichounké zašeptání.

„Apgar čtyři,“ hulákal Paddy Holland, „slabý pohyb obličejových svalů, tep okolo stovky. Nevýrazné pokusy o samostatné dýchání.“

Jeho asistentka zabodla drobnou plastovou jehlu do pažní žíly dítěte, aby je mohla napojit na nitrožilní výživu.

Dítě sebou trhlo. Poté jako by se Gordon O’Brien rozzuřil vším tím, co vpichu předcházelo, a náhlou bolestí.

Několikrát se sám nadechl a pokusil se křičet. První pokusy připomínaly jen vrčení a bublání respirátoru. Potom se ale zhluboka nadechl ze všech sil a začal pronikavě křičet bolestí. Veškerá činnost na sále až na ruce Deana Lynche, který sešíval rozřezanou tkáň dohromady, ustala.

„Po sedmi minutách Apgar pět,“ vykřikl znovu Paddy Holland. „Teď je 12.29 a Apgar má skoro na pětce.“ Všichni na sále si ulehčené oddechli. Po dalších dvou, třech pokusech Gordon O’Brien konečně začal nahlas a zdravě křičet. Oběma sestrám spadl kámen ze srdce. June Morrisonová cítila, že se jí po tvářích kutálejí slzy. Rychle mrkala, aby si udržela jasný výhled. Breda Mullanová se na ni povzbudivě usmála. Žádná z nich se nedokázala udržet, aby se alespoň koutkem oka nepodívala na ty maličké nožičky a ručičky, které se teď zmítaly na resuscitačním vozíku. Spolu s tím, jak se kyslík dostával do všech částí maličkého tělíčka, mrtvolnou modrošedou barvu vytlačovala narůžovělá.

„Apgar devět až deset,“ křičel vítězoslavně Holland.

„Skvělá práce. Zachránili jsme ho!“

Jen Lynch se upřeně díval dolů a pečlivě pokračoval v úmorné práci. Vrstvu po vrstvě sešíval břicho Sandry O’Brienové.

Najednou se za nimi objevila postava, která si jednou rukou přidržovala na obličeji roušku. „Co se stalo? Co se děje? Je všechno v pořádku?“ Tom Morgan.

Při zvuku Morganova hlasu se Dean Lynch na příchozího ostře podíval.

„Je v pořádku, Deane?“ vyptával se nervózně Morgan.

Lynch se okamžitě vrátil ke svému šití. „Střihnout,“

vyštěkl a June Morrisonová ustřihla nit těsně za pevným

uzlíkem. Lynch hodil chirurgickou jehlu na zem a odkopl ji na protější konec operačního sálu.

„Tohle je naposledy, co jsem ti zachránil kůži, Morgane!“ zavrčel. Otočil se na podpatku a vypochodoval z operačního sálu, kde vypukla vřava.

*****

Lynch si nevšiml hřmotné postavy Harryho O’Briena, který spěchal k operačnímu sálu, ani Thea Dempseyho, jemuž srdce bušilo samou úzkostí až v krku, když se hnal svému šéfovi v patách. Jediná věc, kterou si Dean Lynch uvědomoval, byla úporná bolest hlavy. Jen stěží dokázal potlačovat vztek, v obličeji byl bílý, když se rychle převlékal ze zeleného operačního obleku. Během několika minut opustil nemocnici a nasedl do auta. Od pneumatik odletoval štěrk, když vyrazil na Whitfield Square. Auto rychle ujíždělo úzkými uličkami směrem od nemocničního komplexu. Konečně se dostal na O’Connell Street. Lynch ignoroval troubení klaksonů, pištění brzd i zaťaté pěsti řidičů, kolem kterých se bez varování přehnal. Hodiny v Trinity College odbíjely půl druhé, když se vracel zpátky po Nassau Street a uhnul na Ballsbridge.

Jak se Lynch blížil ke svému bytu v moderní zástavbě přímo u Baggot Street, snažil se ze všech sil uklidnit.

Zhluboka se nadechoval a jen pomalu nechával vzduch

unikat ven ze rtů. Tiše vjel na parkoviště a zastavil na místě vyhrazeném pro byt číslo dvacet tři. Poté, co dvakrát zkontroloval poplašné zařízení auta, šel po příjezdové cestě k domu tak lhostejně, jak jen byl schopen, a doufal, že si nikdo nevšimne, že se dnes vrátil z práce tak brzy.

Otevřeného výtahu si nevšímal. Schody požárního schodiště bral po dvou až do třetího patra, kde bydlel. Během chvilky byl uvnitř.

Odhrnul kobereček, který ležel na dřevěné podlaze v jeho pracovně, a zasunul čepel kuchyňského nože do sotva viditelné škvíry mezi parketami. Jedna se nadzvedla. Vsunul ruku do díry a několik vteřin šátral v dutině pod podlahou.

Potom vytáhl zelený plastikový sáček. Jako kdyby mu to dělalo dobře, sáček dvakrát zmáčkl a teprve potom si sedl ke kuchyňskému stolu a vysypal jeho obsah na hladkou desku.

„Zatracený hajzlové,“ mumlal si pro sebe, když shrnoval bílý prášek z malého průhledného sáčku na nerezovou lžíci. Dříve než zapálil plynový hořák, urazil závěr na ampuli s destilovanou vodou. Nasadil novou jehlu na stříkačku, vodu pomalu nalil na lžíci. Tu držel nad plamenem tak dlouho, dokud se všechen prášek nerozpustil.

Potom opatrně, velice opatrně, natáhl roztok do stříkačky.

Nepřestal si pro sebe brblat a nadávat, ani když si utahoval škrtidlo nad loktem levé ruky. Velice pomalu zabodával dvanáctku jehlu do žíly, která nejvíce vystoupla. Zlehka povytáhl píst stříkačky, aby se přesvědčil, že se mu podařilo

žílu napíchnout. Spokojeně vydechl, když uviděl krev, kterou nasál do stříkačky. Pomalu tlačil píst dolů. Tohle mu působilo největší radost. Počínal si velice opatrně, nikdy nepospíchal, ani když mu bylo strašně zle a chtělo se mu zvracet. Pomalu a jemně. Dean Lynch se pokaždé nejprve přesvědčil, že napíchl žílu, a teprve potom si vstříkl heroin.

Měl to načasované naprosto přesně, aby si stačil jehlu vytáhnout dřív, než mu opiát omámí mozek. Cítil, jak mu jazyk i rty těžknou a opakovaně se olízl, aby udržel ústa vlhká. Jehlu, stříkačku a plastikový sáček opatrně odložil do dřezu. Uklidí je až ráno. Potom si teprve lehl do postele, díval se na strop a celá místnost se ztrácela a zase vynořovala v jeho vidinách. Cítil se uvolněně, byl spokojený. Nemotorně přiložil na místo vpichu leukoplast a s námahou uvolnil škrtidlo, které se mu zařezávalo do paže.

Deanu Lynchovi opět zavládl v duši mír.

Den druhý

07 kapitola

6.30 hod. úterý, 11. února 1997

Rozednilo se. Lynch seděl na kraji postele a lapal po dechu. Dusil se a celý se třásl. Jednou rukou si otřel z tváře kapky potu a druhou se pevně chytil hrany nočního stolku.

Bylo mu zle. Jen s námahou se dostal do koupelny. Ztěžka se sklonil nad umyvadlem a čekal, až se mu začne chtít zvracet. Ale přestože se mu vnitřnosti obracely vzhůru nohama, nedokázal ze sebe dostat vůbec nic, aby aspoň trochu zmírnil pocit nevolnosti. Po chvíli tápání našel sprchu a pustil si na obličej a tělo proud vody. Aby se probudil, zavíral pomalu teplou vodu, až tekla jenom studená.

Posadil se v kuchyni na dřevěnou židli a podíval se ven na časně ranní oblohu. Noční můry začínaly být stále častější, tak časté, že se teď už děsil tmy a spánku. Do nového dne se obvykle probouzel na prostěradle promáčeném potem. Stále častěji se uchyloval k heroinu, aby nalezl chvilku útěchy, ale věděl velice dobře, jaké to představuje nebezpečí.

Dean Patrick James Lynch se narodil 20. dubna 1951 v porodnici v Portlawnu na irské vysočině. To bylo vše, co o sobě věděl. Jediným fyzickým důkazem o raném období jeho života byl potrhaný a ušmudlaný rodný list, který potvrzoval tyto základní údaje. Neexistovaly žádné fotografie mladého Deana Lynche, žádné dopisy nebo pohlednice, které by mu připomínaly dětství. Prostě neexistovaly. Rodný list byl jediným potvrzením toho, že měl minulost, že kdysi býval dítětem. Neměl nic, když vyrůstal. Žádnou věc, o které by mohl prohlásit, že je jeho.

Provázelo ho to celý život.

Ani v dospělosti nevlastnil kromě ojetého auta, které nezbytně potřeboval k práci, a několika nejzákladnějších kusů nábytku nic. Ani nic nechtěl. Vzhledem k tomu, že během dospívání nosil oblečení, které mu někdo jiný odkázal, spával v postelích, které se vyprázdnily poté, co byl jejich původní majitel přesunut někam jinam, a snažil se vejít do někým jiným odhozených bot, vypěstoval si pocit, že nikdy nebude mít něco vlastního. O každém tílku, každé košili, dokonce i prošoupaných ponožkách, které jen stěží dokázaly ochránit před chladem během dlouhých irských zim, věděl, že mu budou jednoho dne odebrány a předány někomu jinému. A on věděl proč. Protože byl nikdo.

Stejně jako ostatní děti v sirotčincích, v nichž žil po celá léta, byl součástí davu vyděděnců Irska padesátých let.

Opuštěný, odkopnutý člověk, jemuž se všichni vyhýbali,

protože představoval hřích, hřích narodit se v nemanželském loži. Personál sirotčinců byl obvykle směsicí příslušníků náboženských řádů a místních pověřenců nasáklých náboženskou horlivostí tehdejší doby. Nedostatečné státní dotace vedly často k zavádění drsných režimů s velmi přísnou disciplínou, aby peníze vůbec pokryly běžný každodenní provoz. V rozpočtech sirotčinců nezbývalo ani sebemenší místo na hračky nebo sladkosti, které by dětem trochu zpříjemnily život a učinily ho poněkud snesitelnějším. A pokud tyto děti někdy hledaly jakýkoliv cit, pohlazení, jediné prosté polaskání, přátelské nebo utěšující slovo, které by jim pomohlo v těžkých dobách, byly prostě odmítnuty – často rozzlobeně, občas i násilně.

Dean Lynch byl odmítnut tolikrát, že se naučil nevyhledávat ničí pomoc, neočekávat utěšující objetí. Naučil se také vyhýbat se bití, kterého se tak často chovanci dočkali při sebemenším prohřešku. V sirotčinci strávil roky mezi svými pátými a šestnáctými narozeninami a stal se z něj mistr v sebeovládání a sebeobraně. Dokonce i v tomto mladém věku se Dean Lynch lišil od ostatních dětí.

Přihlížel, když byly ostatní děti bity, a přišel na to, kteří příslušníci personálu jsou nejnebezpečnější, kteří mají nejhorší povahu. V duchu si vedl záznamy o tom, kdy mají tito lidé služby, a podle toho se jim vyhýbal. V sirotčinci se také vykrystalizovala povaha Deana Patricka Jamese

Lynche. V sirotčinci se naučil umění zjevné pokory a bezvýhradné poslušnosti.

A v sirotčinci se také naučil umění pečlivě naplánované msty.

Podíval se na hodinky. Bylo 6.30 hod. ráno. Stiskl tlačítko přehrávání vzkazů u záznamníku na kuchyňské lince. „Máte jeden vzkaz, čekejte prosím,“ promluvil na něj mechanický hlas. Nebylo obvyklé, aby měl nějaké vzkazy, neobvyklé bylo i to, že mu někdo vůbec volal domů. Ale věděl, o jaký vzkaz se asi jedná, a nepřekvapilo ho, když uslyšel hlas Luka Conwaye.

„Ehm, Deane, snažil jsem se s vámi dnes odpoledne spojit, ale nikdo nevěděl, kde jste. Dozvěděl jsem se o tom dnešním výstupu na sále a ocenil bych, kdybyste se mi mohl zítra ozvat, abychom si o tom promluvili. Řekněme v deset hodin? Díky.“

Lynch si nalil šálek kávy a vrátil se k oknu. Upřeným pohledem pobízel ranní slunce ke spěchu. Už deset dní po sobě neměl chuť snídat, přestože to bylo jediné jídlo, které si vařil a na němž si obvykle pochutnal. Káva mu popálila ústa a krk. Spolkl další tabletku penicilinu.

V přesně stejnou dobu, v jiné části města sledoval úsvit nového dne jiný pár očí.

Tommy Malone seděl za stolem v kuchyni v domě z červených cihel s balkónem na Andersonově nábřeží. Před ním ležely rozevřené ranní noviny. Kuchyňské okno shlíželo

dolů na řeku Liffey a její sbírku říčních člunů společnosti Guinness a nákladních lodí kotvících podél nábřeží a čekajících na to, než budou naloženy, nebo naopak vyloženy. Tommy často strávil ráno hodiny tím, že sledoval, jak se tmou prodírají první paprsky šerého světla, kouřil cigaretu za cigaretou a pozoroval, jak se k životu probouzí říční provoz. Z Malonova kuchyňského okna byl jeden z nejkrásnějších výhledů na dublinský přístav a doky, pohled, který byl jen zřídkakdy nudný. Každý den, právě když si sedl, aby si poslechl v rozhlasu ranní zprávy v osm hodin, lehce pootevřel okno, aby si vychutnal ranní vzduch vonící solí a mořskými řasami. Ovzduší bylo často prosycené opojnou vůní praženého sladu, který na řeku vydechoval pivovar Guinness u St. James Gate. Ale toho rána se Malonova mysl soustředila na něco jiného a říční provoz zcela ignorovala.

Znovu se podíval na titulky novin. O’BRIENOVO

DÍTĚ!, DVOUMILIONOVÉ DÍTĚ, HARRYHO KLUK a CHLAPEC PRO HARRYHO! Všechny ranní noviny přinášely zprávu o narození Gordona O’Briena jako hlavní událost dne. Uvnitř listu přinášel Daily Post pod nadpisem „EXKLUZIVNĚ“ čtyřstránkovou přílohu vyhrazenou Harrymu O’Brienovi, jeho rodině a domácnosti. Post vypálil ostatním deníkům rybník tím, že přinesl detailní popis toho, jak se drama předchozího dne odvíjelo. Článek obsahoval

přesný průběh krize minutu po minutě, způsob, jak se s ní lékaři vypořádali, a jména hlavních aktérů.

Tommy četl článek už po čtvrté. Potom složil zbylé troje noviny a odsunul je stranou. Otevřel zásuvku stolu, chvíli se v ní přehraboval a konečně vytáhl nůžky. Pečlivě vystřihl všechny zprávy o Gordonově narození a veškeré podrobnosti ohledně osobnosti Harryho O’Briena a pozorně všechny výstřižky prostudoval. Sáhl do kapsy košile a vyklepl cigaretu z balíčku, který tam nikdy nechyběl. Venku zaječela píšťala jednoho z člunů a k nebi se zvedlo křičící hejno mořských racků. Zdálo se, jako by leknutím kleli.

Malone si jejich chraplavého křiku nevšímal, opřel se a zapálil si Sweet Aftonku bez filtru a pozoroval mlhavě modrý kouř stoupající pomalu ke stropu.

V hlavě se mu rodil plán.

Thomas (Tommy) John Malone byl neúspěšný stárnoucí kriminálník. Bylo mu osmapadesát a z jeho někdejších sto sedmdesáti tří centimetrů už pokročilý věk ukrojil dobré tři centimetry. Prsty měl téměř čokoládově zahnědlé od nikotinových skvrn a tutéž barvu měly i jeho řasy a obočí.

Kvůli nedostatku peněz, nedostatečné péči a rocích kouření levných cigaret mu zčernaly a lehce se zkřivily také zuby.

Aby to zakryl, nechal si narůst hustý knír, který mu trochu přesahoval přes horní ret. Oblékal se slušně a dbal na to, aby vypadal čistě a upraveně, což se velmi drsným způsobem

naučil ve vězení, kde špatná osobní hygiena mohla v těsných společných celách způsobit nemalé problémy.

Vyrostl ve špíně jednoho z bytových komplexů v centru Dublinu na Steevens Street, jen několik minut chůze od Whitfield Square a Ústřední porodnice. Tommy Malone se narodil matce v roce 1938 jako páté z osmi dětí. Jako většina obyvatel chudinských bytových komplexů neznal již od dětství nic jiného než zločin. Od nejranějšího dětství, na něž si ještě pamatoval, loupil a kradl dámské kabelky, rozbíjel okna aut a bral všechno, co mu přišlo pod ruku.

Od plenek mu do hlavy vtloukali, že policajti jsou šmejdi, úplně pitomí kreténi ze země, kde se rodí lidé s velkýma tupýma hlavama, na kterých nosí obrovské tlusté čepice. A všichni mají obrovské červené uši, které brání tomu, aby jim čepice padaly přes obrovské tupé oči. Jeho otec, strýcové i starší bratři měli pletky se zločinem a všichni se dobrali tou či onou cestou ke smutným koncům, ať už skončili ve vězení nebo na hřbitově, když se stali oběťmi odvetných akcí drogových nebo zlodějských gangů.

Malonův otec byl patetický alkoholik, který se potácel od jedné zpackané loupeže ke druhé a na závěr obvykle přímo do rukou zákona. Netrvalo dlouho a mladý Tommy Malone se dostal do povědomí těch samých velkých tlustých pitomých policajtů, které ho učili tak moc nenávidět.

Do osmi let se minimálně šestkrát objevil před soudem pro nezletilé kvůli drobným krádežím. Do šestnácti prošel

nápravnými zařízeními pro mladistvé tolikrát, že to přestal počítat. Dvacáté narozeniny strávil ve vězení Mountjoy, kde si měl odsedět tři roky za ozbrojenou loupež, a tamtéž se zase vrátil v šestadvaceti letech, tentokrát na šest let. Když překročil třicítku, začal Malone nakupovat a prodávat drogy, které rozprodával do mnoha domácností v chudinské čtvrti.

Ale dublinská drogová scéna se začínala dramaticky měnit; několik druhořadých kriminálníků se rozhodlo si polepšit a vymezili si teritoria. V současnosti už kontrolovali distribuci narkotik v celé oblasti. Policejní statistiky potvrzují to, co ví téměř každý v hlavním městě Irska, totiž že až osmdesát procent veškerých zločinů spáchaných v dublinské metropolitní zóně má nějakou souvislost s drogami.

Oficiální údaje naznačovaly, že je ve městě na sedm tisíc narkomanů závislých na heroinu, z nichž každý potřebuje denně drogu v hodnotě šedesáti liber. Tommy Malone rychle zjistil, že se ocitl úplně mimo hru a že nemá nejmenší šanci se do ní nějak zapojit.

Během několika následujících let začal být znám jako smolař, člověk, který nemá do čeho píchnout, gangster bez gangu. „Tommy,“ poradil mu jeden z jeho dlouholetých kumpánů, když mu bylo čtyřicet a na obzoru se rýsovalo další soudní líčení. „Vyskoč už z kola ven. Máš zatracenou smůlu. Už nemůžeš ani jít po O’Connell Street bez toho, aby poldové neměli zálusk zabásnout tě za to, že dejcháš. Nikdo s tebou nechce makat. Říká se, že seš zatracenej smolař.“

Malone neměl ani omylem v úmyslu skončit, nic jiného neuměl. Ale následující trest – šest měsíců za přechovávání kradeného zboží – ho velmi rychle přivedl k rozumu. „Ty máš tady předplaceno,“ zasmál se jeden z dozorců, když Malona převáželi od soudu do vězení. Tehdy mu to náhle došlo. Došlo mu, že naprosto promrhal život, když třetinu strávil za mřížemi a zbytek na útěku před policií. Celu sdílel s jedním ze skutečných „celoživotářů“, Harrym O’Neillem, podvodníčkem malého formátu, který zastřelil při loupeži v bance strážníka. Přestože doživotní žalář znamenal ve většině případů osm let, O’Neill strávil ve vězení zbytek života. A ten nebyl příliš dlouhý. Malone to zjistil brzy poté, co se Harry vrátil od vězeňského doktora. O’Neill zemřel během měsíce na rakovinu. Tři týdny před tím, než Tommyho propustili na svobodu. Trest, postupné uvědomování si naprostého promarnění života, vědomí, že ho dozorci považují za „stálého hosta“ – všechno to jím otřáslo. Pohled na O’Neilla, jak ho odnášejí na nosítkách ven z cely, byl poslední kapkou. „Nemám zájem nechat se odsud vynést na márách,“ zamumlal Malone směrem k novému spoluvězni den před tím, než ho propustili na svobodu. „Vůbec žádnej.“

*****

Típl nedopalek do popelníku, nalil si další hrnek silného čaje a podepřel si bradu rukama. Roztrhl výstřižek na tři části. Na jednom stálo O’BRIENOVO, na dalším DÍTĚ a na třetím DVOUMILIONOVÉ. Položil všechny tři části vedle sebe. O’BRIENOVO… DVOUMILIONOVÉ… DÍTĚ.

Znovu je přerovnal. Tentokrát přišlo DVOUMILIONOVÉ

na pravou stranu stolu, zatímco O’BRIENOVO a DÍTĚ

doprostřed. Potom posunul DÍTĚ doleva tak, že byly všechny tři kusy rozprostřeny po stole v přímce. Pak se pohodlně opřel, zapálil si další cigaretu a upřeně se zahleděl na temné bouřkové mraky, které se hnaly nad řekou.

Slabé zimní slunce zmizelo.

08 kapitola

10.20 hod.

kancelář ředitele nemocnice

„Posaďte se, Deane.“ Luke Conway ukázal na židli napravo od svého stolu.

O několik kroků dál seděl zjevně nesvůj Tom Morgan.

Oblečený byl jako obvykle, tedy jako by zrovna vystoupil z nejnovějšího katalogu od Armaniho. Oblek v barvě námořnické modři byl pečlivě střižen tak, aby zdůrazňoval jeho vysokou, štíhlou postavu; pod ním se skrývala světle růžová košile s bílým proužkem a na ní elegantně povolená kravata. Vlnité vlasy měl na skráních jen lehce prošedivělé.

Luke Conway si je oba chvíli prohlížel přes obroučky brýlí na čtení. Mezi těmi dvěma muži sedícími na druhé straně jeho velkého, kůží potaženého stolu už nemohl být větší rozdíl. Jeden byl vysoký, štíhlý a oblečený jako manekýn připravený na přehlídku, zatímco druhý, menší a podsaditější muž vypadal, jako kdyby na sebe naházel ty nejhůř padnoucí, navzájem k sobě co nejméně ladící kusy oblečení, které se dají koupit v Oxfamu.

Jako ředitel nemocnice byl nadřízeným obou dvou. A jako ředitel také zodpovídal za disciplínu v nemocnici.

Přestože byl Tom Morgan v nemocnice déle než Lynch, stáli

oba, jako šéflékaři se specializací porodník/gynekolog, v hierarchii nemocnice na stejné úrovni.

Conway chtěl po včerejším fiasku nejprve oba lékaře suspendovat, ale dobře věděl, že by takový krok noviny pěkně rozmázly. Předčasný porod dítěte Harryho O’Briena se stal největší událostí dne, která se dostala i do programu cizích televizních stanic. Pokud by se dostala ven zmínka o tom, že si dva lékaři, kteří měli s porodem co do činění, šli vzájemně po krku v průběhu právě probíhající operace, vyvolalo by to poprask. Conway věděl, že zatímco by měly sdělovací prostředky bohaté hody, dvoumilionová dotace od Harryho O’Briena by se vypařila jako kapka vody na rozpálené plotně. A Luke Conway ty peníze moc chtěl.

„Deane,“ začal, „měl jsem tady právě dlouhý rozhovor s Tomem o včerejších událostech na dvojce.“ Odmlčel se a poposedl si na židli, jako kdyby se snažil rozhodnout, jak by měl nejlépe pokračovat. „Nejprve bych vám chtěl poděkovat za rychlost, s jakou jste zareagoval na nouzový signál, a způsob, jímž jste přivedl to dítě na svět. Jsem si naprosto jistý, že jste mu zachránil život.“

Dean Lynch seděl netečně, pohled upřený na jakýsi vzdálený předmět kousek napravo od Conwayových brýlí.

Podle jeho výrazu by se mohlo zdát, že medituje.

„Nicméně,“ pokračoval Conway, jeho hlas nyní nabral ostřejší tón, „odejít od operace v polov…“ Zarazil se

uprostřed věty, protože v tom okamžiku na stole před ním přistály desky z manilového papíru.

Lynch je vylovil ze saka, rozmáchlým pohybem je otevřel a vyndal z nich štos sesvorkovaných papírů.

„Pravděpodobně máte od tohohle vlastní kopii,“ začal mírně zvýšeným, ale pečlivě ovládaným hlasem Lynch.

Tom Morgan si na druhé židli poposedl dopředu.

„Tohle je moje smlouva s Východní lékařskou radou.

Strávil jsem dnes ráno před tím, než jsem se sem vypravil, celou hodinu tím, že jsem ji znovu a znovu četl.“ Pohlédl na Conwaye a upřeně se mu zadíval do očí. „Mám smlouvu s Východní lékařskou radou a jedině s ní. Nemám uzavřenou žádnou smlouvu, dovolte mi to zopakovat, vůbec žádnou smlouvu s celou touhle nemocnicí. Zodpovídám se ve všech směrech ministru zdravotnictví a jeho pověřencům ve Východní lékařské radě a to se zejména týká záležitostí disciplíny.“

Luke Conway mírně pootevřel ústa, jako by chtěl říci něco, co by mu umožnilo znovu převzít iniciativu.

„Pokud budete tak laskav a přečtete si svou kopii, zjistíte, že jsem souhlasil poskytovat odborné porodnické a gynekologické služby běžným pacientům, kteří se rozhodnou navštívit dublinskou Ústřední porodnici. Dále se dočtete, že je mi výslovně zakázáno provozovat soukromou praxi po dobu, kdy budu zaměstnán Východní lékařskou radou.“ Odmlčel se, aby tak dodal posledním slovům důraz.

Tom Morgan se poněkud schoulil na židli a začal studovat podlahu před špičkami svých dokonale vyleštěných mokasín od Gucciho. Conway si sundal brýle z nosu a naklonil se trochu dopředu a pozorně poslouchal každé Lynchovo slovo.

„Jinými slovy, doktore Conwayi,“ ta slova zlostně vyprskl, předchozí mírný hněv vystřídalo ledové ostří vzteku, „mou povinností v této nemocnici je starat se o normální pacienty a jedině o ně.“

Lynch zavřel manilové desky, vstal a mírně se naklonil nad stůl, takže se tyčil nad Conwayem. Nedokázal zakrýt vztek ani pohrdání.

„Čtyřikrát během posledních čtyř měsíců jsem musel provést nouzové operace ve zdejším soukromém křídle.“

Sáhl do postranní kapsy saka a vytáhl malý zápisník, který rozevřel na založené stránce. „Provedl jsem dva obtížné porody kleštěmi a jeden císařský řez pro doktora Toma Morgana a musel se vypořádat s placentou pacientky doktora Matta Grogana. Ve všech případech šlo o jejich soukromé pacientky. Kde ošetřující lékaři byli v danou dobu, nevím, ani mě to nezajímá.“

Strčil zápisník zpět do kapsy, sebral své desky a otočil se, jako by chtěl odejít. Potom se však zastavil.

„Dnes ráno jsem sem přišel jen z prosté slušnosti a z žádného jiného důvodu. Dny, kdy jsem mohl být předvoláván před primáře, jsou dávno pryč, doktore

Conwayi. Pokud máte nějaký problém s mou prací nebo s mými odbornými schopnostmi, potom vám radím, abyste se obrátil přímo na ministra zdravotnictví. Jsem si jistý, že by ho velice zaujalo, kolik času musím trávit péčí o pacienty jednoho nebo dvou lékařů, kteří se ani neobtěžují věnovat se své soukromé praxi.“

Byl venku ze dveří dřív, než mohl Conway vůbec nabrat dech k odpovědi.

V kanceláři bylo ticho. Tom Morgan dál zíral na podlahu. Když Luke Conway konečně promluvil, zněl jeho hlas úsečně, byl ostrý jako břitva.

„Doktore Morgane.“

Tom Morgan vzhlédl a zjistil, že se do něj zavrtávají Conwayovy oči.

„Doktore Morgane, nebýt toho, že si tato nemocnice nemůže dovolit další negativní publicitu, okamžitě bych vás vyrazil.“ Zastrčil si brýle do náprsní kapsy. „Ale nejde tady jen o včerejší fiasko. Měl byste vědět, že jsem informován i o dalších věcech a hodlám s tím něco udělat, pokud to nepřestane.“

Morganovo čelo zbrázdily vrásky a nervózně si zatahal za uzel kravaty.

„Vím, že jste měl milostný poměr přinejmenším se dvěma ze svých pacientek. Podle toho, co vím, jich možná bylo ještě víc. Ačkoli to nemohu přesně dokázat, mohu vám říci, že je to po celé nemocnici veřejné tajemství.“

Morgan se zavrtěl na židli, ale nic neřekl.

„Varuji vás, Tome Morgane, tentokrát vás jenom varuji.

Pokud na tuto nemocnici nebo na její personál vrhnete jenom stín nějakého skandálu, udělám vám takovou ostudu, že si už nikdy neotevřete praxi v tomto ani v žádném jiném městě.“

*****

Zhroucená postava Toma Morgana na cestě z primářovy kanceláře ostře kontrastovala s nadšeným Harrym O’Brienem, který rázoval po severním křídle s tolika růžemi v náručí, že by si mohl otevřít malé květinářství.

„Dobré ráno, sestro; dobré ráno, ošetřovatelko,“ halekal na kohokoli v uniformě. Za ním pospíchal Theo Dempsey s lahví šampaňského v rukou a od ucha k uchu se usmíval pošetilosti svého šéfa.

Velký Harry si udělal čas na to, aby se od okamžiku, kdy vstoupil do nemocnice, zastavil a poděkoval každému, od kuchyňského personálu, přes vrátného, po pomocné sestry. Rozdával doutníky čekajícím otcům, lékařům, dokonce i malé šedovlasé postarší dámě, jejíž vozík z legrace sebral. Když se mu ho v dobrém rozmaru pokusila zabavit, štípl ji do zadku a zastrčil jí za výstřih jednu rudou růži. Ona dáma zrudla a rukou si zakryla ústa, aby ztlumila výbuch smíchu.

June Morrisonová právě vycházela z pokoje číslo tři, když si jí Velký Harry všiml.

„Sestro Morrisonová,“ zavolal přes celou chodbu.

„Moje jedinečná sestro Morrisonová.“ Popoběhl kupředu s kyticí dvaceti rudých růží v natažené pravé ruce. Než stačila promluvit nebo mu v tom zabránit, vlepil jí na rty vlhký polibek. Prudce zrudla a snažila se rychle nabýt zpět ztracenou rovnováhu, protože si byla dobře vědoma chichotání mladších sester.

„Pane O’Briene,“ zaprotestovala, ale Velký Harry ji sevřel v medvědím objetí.

„Sestro Morrisonová,“ smál se. „Sestro Morrisonová, miluji vás nade vše. Děkuji vám za to, že jste dávala pozor na moji Sandru. Děkuji vám za všechno, co jste včera udělala.“

Dřív, než mohla Morrisonová nabrat dech, protáhl se O’Brien kolem ní do pokoje.

Uvnitř ležela Sandra opřená zády o hromadu polštářů, dlouhé vlasy jí splývaly na jednu stranu. Dokonce i bez nalíčení a pod vlivem prášků na utišení bolesti vypadala stále krásně. Harry O’Brien se na okamžik zastavil ve dveřích a jenom se na ni díval, jako kdyby ji právě uviděl poprvé. Ošetřovatelka sedící vedle ní mu tiše naznačila, aby byl potichu, ale kývla na něj, aby šel dál. Po špičkách došel tiše ke své ženě a zlehka ji políbil na čelo. Sandra pootevřela oči a usmála se. Na kratičký okamžik ji uchopil za ruce, ale

Sandra vycítila, že je Harry celý nedočkavý podívat se na svého syna, a proto uvolnila stisk.

„Nevzbuď ho, varuji tě,“ zašeptala a položila ruce na silný obvaz chránící dlouhou jizvu, která jí zůstala po operaci na břiše. „Právě jsme ho znovu uspaly.“

Zatímco Sandra a ošetřovatelka přihlížely, rozplýval se Harry O’Brien, jeden z nejbohatších a nejmocnějších mužů v Irsku, při pohledu na své čerstvě narozené dítě ležící v hlubokém spánku ve stejné kolébce, v jaké ležel jako dítě i on. Váhavě přejel prstem po chlapcově levé tvářičce a rychle ruku odtáhl, když se dítě ze spaní zašklebilo a zakašlalo. Jak se tak díval dolů, vytryskly mu z očí slzy a on nedokázal zabránit tomu, aby jedna z nich nedopadla na modrou zavinovačku.

„Kolik váží?“ zašeptal přes rameno. „Už ho zvážili?“

„Tři kila sedmdesát pět,“ zašeptala Sandra.

„Ach, to je dobrá váha,“ zamumlal Velký Harry hrdě.

„Dobrá váha pro O’Briena.“

Pootevřenými dveřmi všechno pozoroval Theo Dempsey a čekal. Jak tak svého nadřízeného sledoval, neubránil se vzpomínce na ty mizerné dny a noci, které proseděl s Velkým Harrym, když byl úplně na dně.

Harry O’Brien byl ředitelem a majoritním podílníkem O’Brienovy korporace, jedné z mála irských nadnárodních společností. O’Brien’s Herbal Cures, jak se tehdy společnost jmenovala, založil ve čtyřicátých letech Harryho otec a byl

to jeden z prvních podniků, které se zapojily do rozvíjejícího se farmaceutickém průmyslu. Dan O’Brien, Harryho otec, začal dělat do řady rostlinných léků a byl brzy schopen vyrábět je ve skromném množství pro prodej široké veřejnosti. Stabilní poptávka přiměla O’Briena seniora k tomu, aby se blíže podíval na možnost jejich výroby a prodeje v celonárodním měřítku. Jelikož nebyl mužem, jenž by odpočíval na vavřínech, začal se brzy ohlížet po partnerovi a vstoupil do jednání s BPP, British Pharmaceutical Products. Prodejem třicetiprocentního podílu ve společnosti získal O’Brien téměř čtvrt milionu liber, v roce 1947 hotové jmění. Mimořádná finanční injekce, farmaceutický výzkum a vývoj spolu s distribuční sítí, kterou mu BPP poskytla, zajistily, že se výrobky O’Brien’s Herbal Cures objevily na poličkách téměř každé lékárny v Británii a Irsku. Dan O’Brien se stal v roce 1953

jedním z prvních irských milionářů a členové jeho rodiny se stali slavnými po celém Irsku. O’Brien podnítil mezi irskými obchodníky podnikatelského ducha.

Mezi tím vším vyrůstal jeho jediný syn Harry v pohodlí a bezpečí, tu a tam se objevil ve sdělovacích prostředcích jako otcův úspěch. Ale mladý Harry brzy poznal, že bude muset v životě vyniknout sám, aby alespoň vyvážil otcovy úspěchy. A vynikl. Nebyl sice žádný akademický talent, byl však nadaný atlet a reprezentoval Irsko na dráhových i přespolních závodech a sbíral zlaté medaile na mnoha

evropských atletických mítincích. Jeho postup na internátní škole a na dublinské univerzitě Trinity College by mohl někomu připadat snadný, ale provázela ho tvrdá práce a doučování. Z mladého Harryho byl brzy Velký Harry, dorostl do výšky sto osmdesáti osmi centimetrů korunovaných záplavou vlnitých černých vlasů. Vypadal trochu nemotorně, téměř rozpačitě, ale měl okouzlující úsměv, kterým si snadno získával dívčí srdce. Dan O’Brien však mladého Harryho před nástrahami žen varoval.

„Některé z těch potvor jsou jenom zlatokopky, Harry,“

upozorňoval ho opakovaně. Takže přestože hormony Velkého Harryho často pobízely k činu, otcovo opakované varování ho po většinu času dokázalo zarazit. Tedy dokud nepotkal Eleanor Dixonovou, dvacetiletou černovlasou krásku z Cork City. Studovala na Trinity francouzštinu a italštinu, zatímco Velký Harry studoval ji. Eleanor Dixonová přiměla O’Briena k tomu, aby ji dovedl k oltáři, když vytrvale odmítala veškeré jeho milostné návrhy a po několika měsících vytrvalých proseb souhlasila jen s návštěvou divadla. Ale Eleanor měla pro Harryho oči stejně jako on pro ni, a tak jejich manželská romance brzy vzkvétala. Vzali se v tajnosti, aby unikli sdělovacím prostředkům a dusivé pozornosti obou rodin. Jejich první dítě, Mary, se narodilo o dva roky později v Denveru v Coloradu, kam se Harry se svou ženou přestěhoval, aby studoval obchod a marketing.

Když se po otcově náhlém úmrtí v roce 1982 vrátil do Irska, vykoupil Harry matčin podíl i podíly obou sester a stal se výkonným ředitelem společnosti. Od BPP rovněž koupil zpět třicetiprocentní podíl, přestože se jeho bankéři málem zjevili, když zjistili, o jakou částku je žádá. Během prvního roku odkoupil malou společnost na výrobu elektroniky se sídlem na Irské vysočině a podnik na pokraji krachu přivedl k bohatým ziskům tím, že v něm zavedl specializovanou výrobu lékařských přístrojů. V době, kdy byly už na světě další dvě jeho děti, změnil název společnosti na O’Brienovu korporaci a rozšířil sortiment výrobků.

Zdálo se, že Harry O’Brien nemůže udělat nic špatně, měl zlaté ruce. Ale všechno skončilo 20. prosince 1990. Na zpáteční cestě z Dublinu do rodinné rezidence v severním Wicklow narazil Lexus řízený Eleanor O’Brienovou čelně do posypového vozu. Neměla nejmenší šanci, stejně jako její tři děti. To osudné odpoledne ztratil Harry O’Brien rodinu.

Za měsíc už bojoval o vlastní život v exkluzivní londýnské soukromé nemocnici poté, co se předávkoval uklidňujícími prášky a zpil do němoty. Obnovování rovnováhy trvalo několik měsíců, a když se konečně znovu vrátil na podzim roku 1992 k práci, byl jen stínem dřívějšího Velkého Harryho. Poté následovalo osmnáct velmi osamělých měsíců, kdy bojoval sám se sebou, aby se znovu nepoddal alkoholu a dal si život znovu do pořádku. Nový začátek přišel v lákavé podobě Sandry Greenové, jedné z nejlepších

irských modelek, dívce o dvacet let mladší, než byl on.

Sandra, dlouhovlasá blondýna, měla způsoby a grácii řecké bohyně, bystrou hlavu a nakažlivý smích. Byli si představeni na koktejlovém večírku a prakticky si padli rovnou do náruče. Vzali se měsíc nato – v únoru 1994.

*****

Jak Dempsey pozoroval nového člena rodiny, začal se mu do mysli vkrádat jakýsi nepříjemný pocit. Ustoupil dál do chodby, zavřel za sebou tiše dveře a sedl si na jednu z židlí stojících podél stěn. Kolem prošla ošetřovatelka, která před sebou tlačila nahoře otevřený plexisklový inkubátor, v němž leželo novorozeně. Za nimi šla matka dítěte, pohybovala se pomalu, pod županem bylo vidět mírně vyduté břicho. Dempsey se usmál a žena mu úsměv oplatila.

Uvelebil se na židli, zvedl někým odložené noviny a začal číst. Hlavní článek byl celý o jeho šéfovi a narození jeho syna. Během čtení neblahé tušení ještě zesílilo. Ani trochu neměl radost z toho, že sdělovací prostředky dělaly z osobního života Harryho O’Briena veřejnou záležitost.

Neměl z toho radost ani v nejmenším.

09 kapitola

11.30 hod.

Luke Conway byl stejně nesvůj jako Theo Dempsey.

„Zrušte všechny moje příchozí hovory,“ nařídil sekretářce. „Pokud budou mít sdělovací prostředky nějaké otázky ohledně O’Brienova dítěte, odkažte je na informace.“

Položil sluchátko a zadíval se na protější stěnu, kde visela mosazná deska s vyrytými jmény předchozích ředitelů nemocnice. Stát se šéfem této nemocnice byla rozhodně výjimečná pocta. Ústřední porodnice se světově proslavila výzkumem a vývojem v oblasti porodnictví a gynekologie.

Často sem také přijížděly světové gynekologické kapacity, aby si na vlastní oči prohlédly nejstarší porodnici na světě.

V devadesátých letech osmnáctého století přiměly neúnosné podmínky, ve kterých se nacházely nastávající matky v chudinské čtvrti Dublinu, doktora Matthaeuse Goldsmitha k tomu, že založil porodnici a ústav pro těhotné ženy. Hlavní cílem této nemocnice bylo zajistit těmto ženám bezpečné porody a dohlédnout na to, aby jejich děti byly co možná nejzdravější a dostalo se jim nejlepší dostupné výživy. První dítě, které zde přišlo na svět, byl jakýsi Patrick Michael Joseph O’Leary. Narodil se 27. března 1798 a od té doby si porodnice získávala jen lepší a lepší pověst. Oslava

dvoustého výročí jejího otevření se chystala na příští jaro.

Luke Conway měl za povinnost dohlížet na hladký chod nemocnice do tohoto významného dne i po něm.

Uvědomoval si, že se sem uvolnění kázně vplížilo až v několika posledních letech a nyní ohrožovalo postavení i pověst nemocnice. A tak musel potlačit vlastní hrdost a akceptovat přísné vládní směrnice týkající se jmenování nových vrchních lékařů. Vzhledem k tomu, že bylo uvolněné místo v křídle určeném pro veřejnost inzerováno jen v lékařském tisku, přihlásil se jen jeden kvalifikací vyhovující kandidát – Dean Lynch. A Luke Conway po něm sáhl dříve, než mohl Lynch změnit názor. Začínal toho litovat.

Zvedl výtisk Daily Postu a znovu si pročetl článek popisující minutu po minutě průběh událostí předchozího dne. Všechny noviny naštěstí nemocnici ukazovaly v dobrém světle bez nejmenšího náznaku nějakého konfliktu, který by vrhal stín na komplikovaný porod.

Vstal a pomalu přešel k oknu a zadíval se ven. Je čas zavést v tomhle domě pořádek, pomyslel si, zatímco sledoval dopravní ruch dole pod sebou. Nastal čas, aby si na několik lidí pořádně posvítil.

13.45 hod.

Dean Lynch se třásl po celém těle.

Seděl u stolu v ordinaci; kromě něj v místnosti nikdo nebyl. Chodby byly v době oběda zcela tiché. Znovu se podíval na své ruce a pokusil se zastavit jejich nezvladatelný třas. Cítil, jak mu na čele vyrážejí kapky potu, a otřel si je rukávem bílého pláště. Pomalu, nejistě se postavil a přešel k zrcadlu, které viselo nad umyvadlem v rohu místnosti.

Znovu otevřel ústa, posvítil si dovnitř tužkovou baterkou a vyděšeně zíral na pohled, který se mu naskytl.

Nebylo pochyb.

Už potřetí během půl hodiny zkoumal v zrcadle svoje hrdlo a stále ještě nemohl uvěřit tomu, co zjistil. Ale velmi dobře to do sebe zapadalo. Bolesti v krku, zanícená sliznice, nezabírající penicilin. Nasadil si samoléčbu na něco, co považoval za pořádnou infekci hltanu. Měl však úplně jiný druh infekce, takový, který nikdy nedokáží vyléčit antibiotika a který má katastrofální zdravotní následky.

Dean Lynch měl aftózní zánět ústní sliznice.

Na první pohled byly bílé skvrny jen těžko rozeznatelné, ale když světlo baterky ozářilo celou ústní dutinu a hltan, objevil nezaměnitelné, lehce vyvýšené bílé povlaky tvořené sýrovitou hmotou, které se tvořily na vnitřní straně tváří a vzadu v hltanu.

Zánět ústní sliznice.

Candida albicans.

Monilie.

Tyto tři lékařské termíny označující jeden a ten samý typ kvasinkové infekce mu s hlasitým hučením a syčením prolétly hlavou rychlostí jedoucího rychlíku. Zatočila se mu z toho hlava. Opět si sedl a snažil se ovládnout svůj neklid a třes celého těla.

Velmi dobře věděl, co v případě někoho, jako je on, znamená zánět ústní sliznice. Jeho imunitní systém musí být do jisté míry oslaben. Část obranného systému jeho těla, která má na starosti boj s infekcemi, prostě nefunguje.

Záněty ústní sliznice nevznikají v ústech lidí jen tak pro nic za nic. Ačkoli mohlo existovat několik jednoduchých a nekomplikovaných vysvětlení této situace, Dean Lynch příliš dobře věděl, že to v jeho případě neplatí.

Dean Lynch věděl, že má AIDS.

Bylo krátce po druhé hodině odpolední a brzy začnou chodit pacienti objednaní na odpoledne.

Venku za dveřmi v čekárně slyšel důvěrně známý zvuk posouvaných židlí a občasný pláč dítěte, které doprovázelo svou matku na kliniku.

Rychle mysli, pobízel sám sebe, vždycky ti to přece myslelo rychle. Mysli, mysli. Co teď budeš dělat?

Otočil klíčem v zámku dveří ordinace a rychle si umyl ruce a obličej v umývadle. Očima se vyhýbal pohledu do zrcadla. Pomalu a rozvážně se utíral ručníkem, dával si zvláště pozor, aby odstranil veškeré stopy potu z čela.

Potom si narovnal kravatu, dopnul bílý plášť a odemkl dveře.

Pomalu a rozvážně prošel kolem čekajících pacientů, dorazil ke dveřím lékařské knihovny a nahlédl dovnitř. Byla prázdná. Zavřel za sebou dveře a zapřel proti nim židli tak, aby ji kdokoli, kdo by se snažil dostat dovnitř, musel nejprve odstrčit stranou, čímž by mu zároveň poskytl několik vteřin času k dobru. Rychle prolétl poličky plné knih o porodnictví a gynekologii, až se dostal k sekci určené nakažlivým nemocím. Prolistoval jednu nebo dvě knihy, než našel, co hledal. V jednom tlustém svazku byla podrobná a obsáhlá kapitola o AIDS. Když si nejprve ověřil, že ho nikdo náhle nevyruší, vytrhl z knihy příslušné strany, přeložil je a zastrčil do kapsy pláště. Svazek poté pečlivě vrátil na původní místo na poličce, hřbet knihy zastrčil poněkud dovnitř, aby ho nikdo hned nenašel.

Vyšel ven z knihovny a omluvil se, aby mohl být sám.

„Sestro, mohla byste požádat doktora Sharifa, aby si vzal dnes odpoledne na starost ambulanci? Já se jdu nahoru na ošetřovnu podívat na jednu ze svých pacientek. Můžete mi zavolat na pager, kdybyste mě potřebovali.“

Po zadním schodišti došel do pokoje, kde přespávali lékaři, kteří měli pohotovost. Sedl si na kraj postele a rozložil strany vytržené z příručky před sebe. Lékařský pokoj byl v nepřístupném rohu východního křídla a přes den se vůbec nepoužíval. Ruce se mu při čtení třásly. Trochu se

mu zvedal žaludek. Čím déle četl, tím víc se mu vnitřnosti svíraly a obracely vzhůru nohama. Pojednání jasně charakterizovalo jednotlivá stadia AIDS a postupný vývoj této choroby.

Podle svého odhadu se momentálně nacházel ve fázi IVcl, druhotné infekci jedince nakaženého virem HIV: oropharyngeal candidiasis.

Následovala už jen další dvě stadia.

Když pročítal podrobnosti jednotlivých symptomů, bylo to, jako kdyby se mu přímo před očima sestavovala skládačka. Pocení ve spánku, návaly nevolnosti, nevysvětlitelné opakující se průjmy, které pokládal za následek toho, že se živil nepříliš hygienickými produkty z pouličních stánků.

Všechno to odráželo jeho předchozí domněnky.

Usoudil, že AIDS úplně zničil imunitní systém jeho těla. A jeho již tak ztrápená mysl rozhodla, že umírá. Nevěděl kdy, nevěděl jak, ale usoudil, že tak nebo tak brzy zemře.

Dočetl a pomalu vstal. Myšlenky mu vířily v hlavě, srdce prudce tlouklo. Věděl, co by měl udělat, ale zároveň věděl, že by v žádném případě nemohl Luka Conwaye informovat o svém podezření. Kdyby postupoval obvyklou a korektní cestou, vyšel by najevo celý jeho soukromý život.

Okamžitě by jej suspendovali a téměř jistě propustili z nemocnice. Potom by následovalo vyšetřování lékařské rady. V žádném případě nedovolí té státní instituci, těm

zatraceným pitomcům, které nenáviděl a pohrdal jimi, aby nahlédla do temnoty skrývající se pod kamenem jeho zevnějšku.

V žádném případě. To by měli hody.

V žádném případě.

Zastrčil stránky zpět do kapsy a vydal se na cestu chodbami východního křídla. Jeho obličej byl strnulý, rty pevně, rozhodně sevřené.

Nejprve musí zjistit, jestli má skutečně AIDS, říkal si, a potom se rozhodne, jak se se vším vypořádá.

Získat fakta.

Zjistit přesný stav věcí.

Tak lhostejně, jak jen mohl, prošel kolem pokoje, kde hlady křičeli tři novorozenci, zatímco kolem postávaly v bačkorách jejich matky a sledovaly sestru, která jim ukazovala, jak pro ně správně připravit mléko.

Možná nejsi pozitivní, snažil se přesvědčit sám sebe, možná je to jenom obyčejná infekce, kterou jsi chytil od některé pacientky.

Do prdele!

Slyšel reálně uvažujícího Deana Lynche.

Do prdele, máš to!

Vyklouzl z nemocnice přes suterén, takže si jeho odchodu nemohl nikdo všimnout.

10 kapitola

15.00 hod.

Tommy Malone strávil většinu dopoledne sezením u kuchyňského stolu hluboce ponořený v myšlenkách. Kolem nohou se mu válely papírové koule, zmuchlané stránky, které vytrhl z linkovaného sešitu. Do dvou hodin odpoledne mu zbyla už jen jediná stránka papíru. Na devět řádek napsal jména. Černým fixem šest z nich přeškrtl. Tak zbyla jen tři a Malone se právě v duchu probíral osobními detaily každého z nich. Konečně krátce před třetí hodinou pomalu vstal, protáhl se a zadíval se ven, slabé mrholení zamlžovalo výhled z okna. Cítil se ve výjimečně dobré formě, a když si oblékal plášť do deště, tiše si pobrukoval. Poté, co si zkontroloval, že má dost drobných, zamířil k telefonní budce vedle garáží firmy Esso. Malone nikdy nevěřil soukromým telefonním linkám, byl si velmi dobře vědom nebezpečí odposlechu policií. Nemůže být pochyb o tom, pomyslel si Malone, když si těsněji dopínal plášť, že neexistuje nic, co dokáže tak pozvednout člověku náladu v deštivý zimní den, jako plánování opravdu velké akce.

Po několika neúspěšných pokusech, když byla volaná čísla buď obsazená, nebo když podezřívavé hlasy na druhém konci linky popíraly existenci kohokoli daného jména, se

Tommymu Malonovi podařilo kontaktovat všechny členy svého „A-týmu“. Nebyl to sice ten „A-tým“, jaký by chtěl, ale černá ruka drog, vězení a tažení policie proti organizovanému zločinu si v dublinském podsvětí vybraly svou daň. Jediní lidé, kteří by s ním ještě byli ochotni pracovat, ho vyslechli a nakonec souhlasili s tím, že se sejdou druhý den odpoledne. Každý mu musel přísahat, že všechno zůstane naprostým tajemstvím. Malone věděl, že se může spolehnout na to, že budou držet jazyk za zuby. To byl důvod, proč vybral právě tyto tři. Byli tvrdí a lační kořisti.

Důležitější však bylo, že nebrali drogy, což bylo při akci, kterou plánoval, nezbytně nutné. Zkušenost ho naučila, že se nemá nikdy do ničeho pouštět s člověkem, který je závislý na drogách. Dobře věděl, že vše, o čem takoví lidé přemýšlejí, je další dávka. Tahle práce bude vyžadovat jasnou hlavu a zkušenosti. Poté, co je jednoho po druhém obvolal, vytočil ještě jedno číslo.

„Betty?“

„To jsi ty, Tommy?“

„Jo. Poslyš, příští týden tady nebudu.“

„Co se děje?“

„Uvažoval jsem o tom, že bych podnikl nějakou služební cestu.“

Uslyšel, jak se Betty na druhém konci drátu zahihňala.

„Polib mi prdel. Stejně nechci nic vědět, Tommy. Dej mi vědět, až se vrátíš.“

„No, Betty, chtěl jsem vědět, jestli bys nejela se mnou.“

„Kam?“

„To ti zatím nemůžu říct. Můžeme se sejít za hodinu u Mooneyho?“

„Co máš v plánu, Tommy?“

„To ti nemůžu říct, Betty. Uvidíme se u Mooneyho, jo?“

„Tak jo.“

Betty Nolanová byla Tommyho současnou přítelkyní.

Kromě jeho staré a dlouho trpící matky to byla jedna z mála žen, k nimž si dovolil vytvořit si bližší vztah. Spali spolu o víkendech, když Malone zrovna nepřipravoval nebo se nepodílel na nějakém zločinu.

Betty byla vdova po jednom z malých dublinských kriminálníků, který zemřel už před mnoha lety, ale ne přirozenou smrtí. Jejich manželství bylo odsouzeno k zániku od samého začátku, když její nastávající musel ráno před obřadem vyloupit obchod s lihovinami, aby zaplatil svatební hostinu. Když Betty ve třiadvaceti ovdověla, měli spolu jedno dítě, dívku jménem Sharon. Loupež, která jim měla zaplatit dovolenou ve Španělsku, dopadla katastrofálně a její manžel byl zastřelen při pokusu o útěk. Betty Nolanová se tak vrátila k neustálému škudlení a šetření, aby vůbec poplatila všechny dluhy.

Tommy Malone si cestou k autobusové zastávce na D’Olier Street v mírném dešti potichu mumlal. Tahle práce prostě musí vyjít. Je to poslední šance na opravdu velkou

trefu. Když tohle dotáhnu do úspěšného konce, zmizím s Betty někam na venkov. To prostě musí vyjít.

S vyhrnutým límcem pláště a za neustálého mrholení čekal Tommy Malone na autobus, který ho odveze do Mooneyho

hospody

na

jihodublinském

předměstí

Blackrock.

*****

Tommymu Malonovi se téměř podařila „velká trefa“

před dvěma lety. V novinách se tehdy hodně psalo o slavném obrazu, který byl objeven v jezuitském domě na Leeson Street v Dublinu. V Tommym vzbudil celý ten povyk okamžitě pronikavý zájem a jednou ráno si o článcích v novinách šel promluvit s jedním ze svých parťáků.

„Je to fakt velká věc. Je to nevykopanej poklad, ten krám, co už roky visí u jezuitů na zdi, a oni o tom celou tu dobu ani nevěděli. Pitomci debilní. Co ale neudělaj? Jdou a daj to Národní galerii v Dublinu, aby si to užili všichni Irové.“ To z nich dělalo v jeho očích ještě debilnější pitomce. „Chci tím říct, že je to sakra skvělá klika. Mluví o milionech, do prdele, o milionech. Nějakej idiot v televizi tvrdil, že je to bezcenný. Tak mu ukážeme, jaký hovno o tom ví.“ Tommy Malone toho o malování moc nevěděl, ať už šlo o malování bytu, nebo o malířství jakožto umění.

Dokázal však poznat, když mělo něco takovou cenu, že stálo za to se na to podívat.

To bylo důvodem, proč Tommy Malone jedno středeční ráno listopadu 1994 se zájmem zíral v 9. sále Národní umělecké galerie na „Zajmutí Ježíše Krista“ od Michelangela Merisiho známého spíše jako Caravaggio.

Přišel, aby zosnoval loupež, loupež toho obrazu.

Ten obraz ho tak rozrušil, že od něj nemohl odtrhnout oči. Byl na něm Ježíš Kristus, ztělesněná pokora a skromnost, v okamžiku, kdy ho chtěli odvléci od učedníků.

Byl tam také Jidáš, který ho líbal na tvář, zatímco se Ježíše chopili dva těžkooděnci; jeden z nich měl špinavé ruce a nehty. Celá malba byla tmavá, ponurá a plná neblahého tušení. Malone od ní dvakrát odešel – podruhé rovnou k hlavnímu vchodu, ale pokaždé se zase vrátil, aby se na ni podíval a obdivoval ji. Podruhé si sedl na lavičku proti obrazu a zkoumal každou jednotlivou postavu na něm, každý obličej, každičký detail šatů. Výraz tváře Jidáše byl odpudivý, jeho čelo bylo zbrázděné vráskami, oči otevřené a rty se tiskly k Ježíšově tváři. Hajzl, pomyslel si Tommy Malone, ten Jidáš byl fakt hajzl, a pořádnej. Potom si všiml, že v pozadí je ještě jeden voják. Tři! Oni na to, do prdele, museli bejt tři! A podívejte se na Něj! Ani se nesnaží bránit!

Pořád na ten obraz upřeně hleděl, pořád se na tu tvář díval se směsicí zklamání, odevzdanosti a smutku. Vstal a šel si

přečíst podrobnosti o malbě: „Zajmutí Ježíše Krista“, Caravaggio 1573-1610.

Takže oni Ho zatýkají, aby Ho ukřižovali a On se ani nebrání? Podíval se na ty ruce, sepnuté a odevzdané. Potom se podíval na ty oči. Byly zavřené, ale ne sevřené bolestí a hrůzou. Prostě jen zavřené. Přijímající. Vědoucí, co přijde a přijímající to. Bez odporu.

Může se někdo divit, že nevěřím v boha? Po třetí se obrátil, aby odešel, když ho to náhle zasáhlo jako blesk z čistého nebe. Znenadání věděl, proč se nikdy tu malbu nepokusí ukrást, proč ho tak znervózňuje. Věděl, co pro něj znamená.

Před očima se mu náhle vynořil dávno zapomenutý výjev. Bylo mu asi devět let a jeho rodina žila v jednom z dublinských chudinských doupat ve druhém patře na Steevens Street. Znovu slyšel to bušení na dveře a sledoval, jak se jeho otec zoufale snaží někam schovat. Tak živě si pamatoval matčin pláč i to, že si neustále utírala oči do špinavé zástěry. Bušení bylo stále hlasitější a ostatní děti začaly brečet strachy a hrůzou. To bylo to, co si pamatoval ze všeho nejvíc, ten pocit naprosté hrůzy. Nakonec dveře vyrazili a dovnitř vpadlo šest gardistů s obušky v rukou. V

kuchyni došlo k malému boji, jeho otec klel a křičel, gardisté se ho snažili povalit a rány na otcovu hlavu, ruce a ramena jen pršely. Potom se jim vytrhl a vyběhl ze dveří na odpočívadlo; pořád křičel a ječel: „Nedostanete mě, zasraný

hajzlové!“ Přeskočil přes nízkou zídku odpočívadla a dopadl na dvorek o šest metrů níže. A to byl jeho konec. Zemřel na masivní poškození šedé kůry mozkové, když se jeho hlava při nárazu na beton otevřela jako kokosový ořech. A celou tu dobu, zatímco děti křičely a vřískaly a sousedé se rvali s gardisty, jeho matka jen seděla a plakala a utírala si oči do špinavé zástěry. Byla odevzdaná, jako kdyby věděla, že to jednoho dne musí takhle skončit.

Stejně jako Ježíš Kristus.

Tommy Malone upřeně zíral na tu malbu. Jeho oči se stále vracely k obličeji zrazeného Ježíše, k jeho zavřeným očím, vrásčitému čelu a lehce pootevřeným rtům.

„Proč jsi neutek?“ mumlal. „Prostě jen otevři oči a uteč.

Jako můj táta.“

Díval se na výraz tváře Jidáše, potom Krista a nakonec na tváře vojáků.

„Já uteču, to ti, do prdele, říkám,“ zašeptal.

„Neukřižujou mě. To ti teda říkám. Neukřižujou mě.

Nedovolím poldům, aby mě zase dostali. Neukřižujou mě.“

Náhle si uvědomil, že někdo stojí vedle něj a vzhlédl.

Obraz obdivovala hezká americká turistka a spolu s ní postarší žena s modrým přelivem ve vlasech.

„Není to nádherná malba?“ zeptala se pomalu.

„Nemohly byste obě odprejsknout?“ odvětil výtvarný kritik.

*****

Betty Nolanová spěšně vešla dovnitř a oklepala kapky vody z deštníku. Byla o něco vyšší než Malone a nosila odbarvené blond vlasy, které jí na hlavě seděly jako včelí úl.

Ve své době to mohla být velice pohledná žena, ale pomalu začínala svou krásu ztrácet a šaty, které se skrývaly pod těžkým svrchníkem, se na bocích a vpředu vydouvaly o poznání víc, než by bylo záhodno. Sedla si a usrkla z Malonovy whisky. „Bože, tam venku by člověk zmrznul.“

Malone se usmál a objednal u číšníka, který se hned za Betty objevil u jejich boxu, jednu whisky se sodou. Jakmile si číšník vyslechl jeho objednávku a už je nikdo nemohl slyšet, obrátil se Malone k Betty a naznačil jí, aby mluvila potichu.

„Pořád ještě uklízíš v O’Brienově hlavním stanu?“

Bettyiny oči se podezřívavě zúžily. „Proč to chceš vědět?“

Malone tu otázku ignoroval. „Nemáš toho vytírání a uklízení smetí už plný zuby?“

V tu chvíli je vyrušil číšník s drinkem. Malone mu do nastavené ruky hodil pět liber a mávnutím odbyl jeho pokus o vrácení drobných. Když byli zase sami, Malone pokračoval.

„Jak by se ti líbilo vydělat milion, a teď nemluvím o výhře v loterii?“

Betty usrkla trochu whisky a přilila do sklenice sodovku. „Co máš v plánu, Tommy?“

„To ti povím za chvilku. Tak uklízíš ještě pořád u Harryho O’Briena? Odpovíš mi?“

„Uklízím. Dvakrát týdně, ve čtvrtek a v pátek, před otevřením kanceláří. Proč? Copak bys rád věděl o Harrym O’Brienovi?“ Znovu usrkla whisky, ani na okamžik však z Malona nespustila oči.

„Chtěla bys vydělat milion a vypadnout někam na venkov, někam, kde je pěkně a svítí slunce a dá se tam pro změnu žít?“ Malone dopil Guinness a utřel si pěnu z knírku.

„Už žádné vytírání a vynášení smetí.“

Betty neřekla nic, její oči se do něj stále zavrtávaly.

Obrátila do sebe whisky se sodou na jeden lok a lehce se zachvěla, když ucítila, jak se jí po těle rozlévá teplo. „Co máš v plánu, Tommy?“

Malone vstal a otevřel dveře salónku dokořán, aby se ujistil, že nikdo venku neposlouchá. Mávnutím ruky odbyl mladého číšníka, který se právě chystal jít k němu. „Za chvilku, zavolám vás za chvilku.“ Potom spokojeně zavřel dveře a posadil se. Natáhl se přes stůl a vzal Betty za ruku.

Podívala se dolů a potom zpátky na něj. „Co máš v plánu, Tommy?“ zašeptala nejistě.

11 kapitola

20.32 hod.

Dean Lynch odjel ze svého bytu na Ballsbridge a zaparkoval na několikapatrovém parkovišti v Ilacově centru ležícím necelých pět minut chůze od nemocnice. Byla štiplavě chladná noc a na ulicích bylo jen pár lidí. Ti, kteří byli ještě venku, se choulili ve vchodech, které je aspoň trochu chránily před větrem, a čekali na autobusy nebo taxíky, jež je odvezou domů. Dublinská Ústřední porodnice leží na Whitfieldském náměstí, tedy jen pět set metrů od hlavní tepny města, O’Connell Street. V minulosti to bylo jedno z nejdůležitějších náměstí v Dublinu. V minulých letech se však většina zdejších domů začala rozpadat a původní převážně georgiánskou zástavbu nahrazovaly nové kancelářské budovy. Uprostřed náměstí byla malá zarostlá zahrada, oddělená od silnic a jen sporadicky udržovaná dublinským zastupitelstvem.

Průčelí nemocnice tvořila impozantní třípatrová stavba ze šedého kamene. Masivní dřevené vstupní dveře lemovaly žulové sloupy a v hořejších patrech domu bylo vždy po šesti velkých oknech. Celý nemocniční komplex byl rozdělen do čtyř křídel: severního, jižního, východního a západního. To mělo jen málo společného s jejich geografickou polohou, ale

hodně co do činění s pohodlím. Jednotlivá křídla byla dostavována postupem let a směřovala všemi možnými směry, jen ne těmi, jejichž názvy nesla.

Pozemek nemocnice chránily vysoké zdi a ve stejnou dobu byly otevřené vždy jen dva vchody, hlavní vchod a malý zadní vchod pro personál. Dean Lynch se vyhnul hlavnímu vchodu a proklouzl postranní brankou na parkoviště. Postupoval tiše kolem rohu budovy až našel dveře, které používaly uklízečky při vynášení smetí. Byly jako obvykle otevřené a během několika minut už byl v suterénu. Chvíli pozorně naslouchal, než se vydal dál. S

každým krokem si byl jistější. Prošel tudy v minulosti už mnohokrát. Věděl, jak se nepozorovaně vplížit dovnitř a zase ven z budovy. Často využíval tuto cestu, když chtěl vniknout do skladu, aby si opatřil nové jehly a stříkačky.

Opatrně se rozhlédl a potom pomalu zamířil podél trubek a bzučících turbín generátoru ke schodišti vedoucímu do vyšších pater. Za několik minut byl v prvním patře východního křídla a šel chodbou podél své ordinace.

Oddělení příjmu pacientů tonulo v naprosté tmě, židle stály bezúčelně všude kolem. Na zemi leželo několik časopisů propagujících luxusní módu. Lynch vyklouzl z bot a nechal je ve své pracovně, potom za sebou tiše zavřel dveře. Jako duch se kradl směrem k laboratoři. Ani v jedné z pooperačních místností se nesvítilo, knihovna byla také prázdná a do temnoty venku za dveřmi pronikalo jen mdlé

světlo nouzového osvětlení. Lynch ho zhasnul, zavřel dveře a vydal se směrem k laboratoři. V temnotě byly jediným zvukem jeho tlumené kroky.

*****

V laboratoři právě asistentka Mary Dwyerová dokončovala poslední krevní rozbory jedné pacientky. Už po třetí během několika minut se podívala na hodinky a v duchu si spočítala, jak dlouho jí bude trvat, než se dostane domů v tuto noční hodinu. Její rodiče byli velmi nešťastní z častých přesčasů, které musela v nemocnici brát. Chvíli uvažovala o tom, že jim zavolá, ale stejně rychle ten nápad zavrhla. Budou si muset zvyknout na to, že je teď velká holka a umí se o sebe postarat sama. Být jedináčkem má rozhodně určité nevýhody, pomyslela si, když sestavovala kompletní zápis krevního obrazu pokoje číslo čtyři.

*****

Pootevřenými dveřmi odhadoval Dean Lynch situaci.

Přesně jak očekával, byla tu v tuto hodinu jen jedna laborantka, která zde zůstávala déle, aby se postarala o naléhavé případy. Z místa, kde stál, viděl jen bílý plášť a hlavu s rudohnědými vlasy sklánějící se nad stolem. Lynch

ještě jednou zašilhal do všech rohů místnosti, jestli v laboratoři není nikdo další.

Mary Dwyerová na okamžik vstala a natáhla se po nějakých deskách a Lynch si mohl všimnout její štíhlé postavy. Podíval se na hodinky. Bylo 21.16 hod. Stále ještě v ponožkách se vydal zpátky do ordinace, zvedl sluchátko interního telefonu a vytočil příslušné číslo.

*****

„Do háje,“ vztekala se Mary Dwyerová, když položila sluchátko. „Do háje s tím. Krevní test na AIDS v tuhle noční dobu. Bude trvat hodinu, než budu mít výsledky.“

Byla stále ještě očividně rozčílená, když do laboratoře vstoupil Dean Lynch a položil na stůl před ní malou zkumavku s krví.

„Doktore Lynchi, je ten test opravdu nutný ještě dnes večer? Chci říct, že to potrvá hodinu, než budu mít výsledky. Nemohlo by to počkat do zítřka?“

Dean Lynch potlačil nutkání dát jí pořádnou facku.

Mrcha.

„Potřebuji znát výsledek ještě dnes večer, děkuji mnohokrát, opravdu to nepočká do zítřka. Potřebuji rozhodnout o léčbě té pacientky okamžitě.“

Lynch si těsně předtím odebral vzorek krve a nalepil na něj štítek Joan O’Sullivanová. Vyplnil standardní žádost o

test na HIV na jméno Joan O’Sullivanové s bydlištěm v Crumlinu a byl natolik pečlivý, že žádost vytiskl a formulář nepodepsal. Podíval se mladé laborantce zpříma do očí a ona uhnula pohledem.

„Zavolejte mi za hodinu,“ zamumlala a pustila se do testu.

„Zavolám.“ Lynch za sebou zavřel dveře.

Mary Dwyerová se zamračila, když uslyšela jejich klapnutí.

*****

V ordinaci si Dean Lynch sedl za stůl a začalo jeho dlouhé čekání. Celý den se zabýval tím, jak se mohl nakazit virem HIV. Nemohlo to být z injekčních stříkaček, protože vždycky používal nové jehly i stříkačky. Musel to chytit od jedné z těch mnoha prostitutek, které si za ta léta koupil.

Přestože byl v otázce bezpečného sexu někdy až příliš opatrný, dobře věděl, že v době, kdy mu mozek zamlžil heroin, vůbec nevěděl, co dělá. Při nejrůznějších příležitostech, kdy měl takhle zastřený rozum, k tomu mohl docela dobře přijít s jednou z těch placených krásek z Amsterdamu, Londýna nebo Bangkoku.

Napůl ochromen hrůzou, napůl naplněn jásavou nadějí vstal, podíval se na hodinky a připravil se.

Už se rozhodl, co udělá, pokud bude test pozitivní.

Nikdo se nesmí dozvědět, že má AIDS.

Bez ohledu na to, co proto bude muset udělat.

*****

Poslední pooperační místnost na ztemnělé chodbě byla rezervována pro menší chirurgické zákroky. Byla asi šest metrů od laboratoře. Uvnitř Dean Lynch vytáhl pár chirurgických rukavic a natáhl si je na ruce. Zaklesl do sebe prsty obou rukou a pevně stiskl, až si byl jistý, že rukavice drží tak pevně, jak to jen jde. Potom otevřel nerezovou skříňku s chirurgickým náčiním a vyndal z něj sterilní rukojeť skalpelu. Na vedlejší poličce byly přihrádky s čepelemi nejrůznějších velikostí. Lynch pohledem klouzal z jedné čepele na druhou. Nakonec se rozhodl pro velikost dvacet tři, nejširší možnou čepel.

Roztrhl fólii, zasunul čepel do rukojetí a skalpel zastrčil do kapsy pláště. Igelitovou fólii pak zmuchlal do kuličky a zastrčil ji do kapsy kalhot. Na chvíli se opřel o zeď a snažil se shromáždit všechny fyzické i duševní rezervy. Na čele mu naskočil pot a on ho setřel rukávem pláště.

*****

Mary Dwyerová seděla zády ke dveřím laboratoře, plně zabraná do papírování. Lynch se krátce rozhlédl po chodbě,

potom tiše otevřel dveře a zase je za sebou zavřel. Zamknul.

Klapnutí západky Dwyerovou vyplašilo a prudce se otočila.

„Je už ten test hotový?“ Hlas se mu lehce třásl, v ústech měl sucho. Tlukot srdce cítil v celém těle.

Mary Dwyerová se obrátila zpět ke spisu a otázku ignorovala.

„Neexistuje žádná Joan O’Sullivanová s bydlištěm, které jste uvedl na tomto formuláři, doktore Lynchi.

Přinejmenším není žádná Joan O’Sullivanová s uvedenou adresou v počítači nemocnice. Nemáme žádný záznam o tom, že by tato pacientka kdy navštívila tuto nemocnici ambulantně nebo zde byla hospitalizována.“

Otočila se na židli směrem k Lynchovi.

„Prověřila jsem záznamy za posledních pět let a v naší evidenci není žádná Joan O’Sullivanová s bydlištěm Crumlin Crescent 249. Nemyslíte, že vám dala falešné jméno a adresu?“

Dean Lynch ovládl svůj vztek.

Ta malá mrcha skutečně překontrolovala jeho žádost.

Už na to přišla.

„To je… to je možné, myslím… Chci tím říct… jak můžete vědět… občas je těžké určit, jestli vám někteří pacienti dávají falešné jméno nebo ne.“

Koktal, vypadl z role a věděl to. Co bylo horší, věděl, že si je toho vědoma i ona. Mary Dwyerová se upřeně dívala přímo na něj a na rtech jí pohrával náznak úsměvu.

„Vsadím se, že je to nejspíš nějaká prostitutka nebo toxikomanka,“ poznamenala a zmáčkla klávesu na počítačovém terminálu. Přístroj mírně zabzučel a téměř se zastavil, potom se uvedla do provozu tiskárna ležící hned vedle něj. Dean Lynch sledoval, jak se výsledek testu tiskne.

Nejprve vyšlo z tiskárny falešné jméno a adresa: Joan o’sullivanová 249 crumlin Crescent, crumlin, dublin.

Potom datum narození: 27/2/76.

Dále následoval název požadovaného testu: „Syfilis a HIV1/HIV2 Serologie.“

HIV FILTR.

DVOJNÁSOBNÁ KONTROLA NA SERODII – HIV.

Tiskárna se zastavila a potom se znovu rozběhla.

Objevila se slova KONEČNÝ VÝSLEDEK.

Potom už samotný výsledek.

POZITIVNÍ.

Mary Dwyerová vytrhla papír jednou rukou z tiskárny.

„No, ať už je to kdokoli, jde kčertu.“

Náhle na stole za ní zazvonil telefon, jeho náhlé zadrnčení je oba vyděsilo a chvíli na přístroj oba dva jen hypnotizované zírali. Právě ve chvíli, kdy se Dwyerová natáhla po sluchátku, dopadla na ni ruka v chirurgické rukavici.

Na druhém konci linky čekala sestra Sarah Higginsová, až někdo tam dole v laboratoři zvedne sluchátko. Konečně to někdo zvedl.

„Ha… haló… haló… je tam někdo?“

Zvuk, který následoval, později popsala jako něco, co vydávalo divoké zvíře. Z toho zvířecího zavrčení plného nenávisti a zloby jí ztuhla krev v žilách a instinktivně si sáhla volnou rukou na hrdlo. Sluchátko telefonu na druhém konci někdo odhodil a sestra Higginsová slyšela zvuk rozbíjeného skla, něco se převrhlo, řinčení, další třesk a nakonec bouchnutí dveří.

Pomalu vrátila sluchátko zpět na původní místo a poté rychle vytočila jiné číslo.

„Haló, tady pokoj čtyři, severní křídlo. U telefonu staniční sestra Sarah Higginsová. Podívejte, právě jsem zaslechla po telefonu něco zvláštního z laboratoře. Mohli byste požádat ostrahu, aby se tam zašla podívat?“

*****

Ani ne dvacet minut poté nastartoval Dean Lynch své auto. Zatímco on seděl v autě, rozrazili dveře laboratoře dva pracovníci ostrahy. A v době, kdy Lynch sjížděl ve svém BMW dolů z jednoho podlaží na druhé směrem k výjezdu z parkoviště, zíraly neživé oči Mary Dwyerové na příslušníka noční ostrahy Pata O’Haru. „Ježíši Kriste,“ zamumlal a zavrávoral dozadu. „Ježíši Kriste. Jime, zavolej poldy!

Rychle! Zavolej poldy!“

Dublinskou Ústřední porodnici právě obestřela strašná noční můra.

Na několik lidí už mělo brzy dopadnout světlo.

Den třetí

12 kapitola

středa, 12. února 1997, 1.15 hod.

knihovna, východní křídlo

Detektiv inspektor Jack McGrath nenáviděl nemocnice.

Možná kvůli zápachu, možná kvůli nástrojům nebo možná jen nenáviděl doktory. Ať už to bylo kvůli čemukoli, prostě nenáviděl nemocnice. Právě proto se necítil zrovna nejlépe, když seděl v nemocniční knihovně a díval se, jak vrchní sestra utěšuje staniční setru Sarah Higginsovou. Po jeho pravici seděl detektiv seržant Tony Dowling, jeho kolega z detektivního oddělení policejní stanice na Store Street, který se právě o něčem domlouval s detektiv seržantem Kate Hamiltonovou, jednou z nových příslušnic Gardy Síochány, jež prodělala zvláštní výcvik se zaměřením na vyšetřování závažné trestné činnosti. Dowling přestal psát, vzhlédl od bloku a přikývl.

„Fajn, Sarah,“ začal McGrath, „naposledy si to ještě jednou projdeme a vy řeknete, jestli to odpovídá tomu, na co si vzpomínáte. Ano? Pokud si budete myslet, že jste na něco

zapomněla, ať už to bude cokoli, tak mě přerušíte a řeknete mi to.“

Sarah Higginsová popotáhla nosem a přikývla. Oči se jí leskly slzami. Střídavě v jedné a pak ve druhé ruce žmoulala kapesník. Pořád ještě byla v šoku z toho, co objevili. Otřela si kapesníkem oči, ruce se jí třásly.

„Přibližně ve 22.55 hod. jste včera telefonovala Mary Dwyerové do laboratoře kvůli výsledkům rozborů vzorků krve.“ McGrath se odmlčel, aby si mohl lékařskou terminologii ověřit u Dowlinga. „Potom, když konečně někdo telefon zvedl, nikdo se zhruba dvacet vteřin neozval.

A potom kdosi na druhé straně linky nelidským způsobem vykřikl. Okamžitě jste zavěsila a zavolala ostrahu.“

McGrath se odmlčel. Staniční sestra Higginsová už zase natahovala, obličej zabořený v kypré náruči vrchní sestry.

Tony Dowling a Kate Hamiltonová si vyměnili otrávené pohledy.

Zaklepání na dveře jim poskytlo milosrdné vyrušení.

McGrath vstal a otevřel. Na chodbě stál soudní patolog, doktor Noel Dunne.

„Inspektore McGrathe, tady jsem hotov a chtěl bych přemístit tělo dolů do márnice. Chcete se ještě na něco podívat, než se místnost zapečetí?“

McGrath se na chvíli zamyslel. Hladil si knírek.

„Moment.“ Vešel zpět do knihovny, cosi zašeptal Dowlingovi a kývl na Kate Hamiltonovou, aby šla za ním.

McGrath už mezitím zase stál vedle Dunneho.

„Přišel jste na něco?“

Noelovi Dunnemu bylo čtyřicet osm, ale vypadal na sto.

Měl unavený obličej člověka, který dny tráví tím, že rozřezává mrtvá těla a snaží se zjistit příčinu smrti. Vysoký patolog s pořádným bříškem a kovově šedými vlasy byl známý svým šibeničním humorem.

Tentokrát se ale o žádný vtípek nepokusil. To dopoledne neměl nikdo náladu na žerty. Za houštím Dunneových šedých vousů McGrath vycítil neklid.

„Odporné, inspektore, celé je to odporné.“

McGrath si zamyšleně pohladil knírek, šedý a hustý stejně jako jeho vlasy. „Nějaké známky pohlavního zneužití?“

„Nic, co by bylo na první pohled zřejmé. Roztržené šaty, nohy mírně od sebe, ale jinak nic. Udělám výtěr z úst, vagíny a konečníku.“ Na okamžik se odmlčel a vrhl tázavý pohled směrem ke Kate Hamiltonové.

„Omlouvám se,“ řekl McGrath, „měl bych vás představit. Detektiv seržant Kate Hamiltonová.“

Dunne rychlým pohledem sklouzl po vysoké, štíhlé a tmavovlasé mladé ženě, popotáhl nosem, potom obrátil oči v sloup. Ne tak, aby si toho Hamiltonová všimla, ale dost na to, aby vycítila patologův nesouhlas. Dunne byl muž ze staré

školy. Při své práci se potkával pouze s kolegy a v přítomnosti jakékoli ženy se cítil nesvůj. Vychovávali ho k tomu, aby se k ženám choval jako k dámám, aby vstal pokaždé, když vstoupí do místnosti, aby vždy nabídl ženě židli, pokud by se k tomu nikdo jiný neměl, aby vždy chránil city žen před nepříjemnými stránkami života. Pohled na mladou dámu, která se podílí na vyšetřování vraždy, mu neseděl, zvláště ne v tuto ranní hodinu. Rozhodl se, že si jí vůbec nebude všímat. Zasunul diktafon do kapsy u bundy.

„Všiml si někdo něčeho?“

„Ničeho,“ poznamenal McGrath, který byl v myšlenkách úplně jinde. „Nikdo toho chlápka neviděl přicházet, ani odcházet.“

Dunne se zamračil. „Můžeme přemístit tělo?“

McGrath přikývl. „Ještě naposled se tam podívám, než to tam chlapi z výjezdovky obrátí vzhůru nohama.“

Dunne se ušklíbl. Jack McGrath byl dobrý policista, rázný a zkušený, ale pořád musel do všeho šťourat. Pokaždé práci soudního týmu dvakrát kontroloval a hledal nějaké stopy lajdáctví. Nedalo se říci, že by patřil k nejoblíbenějším detektivům, ale v rámci policejního sboru si vysloužil určitou pověst, dobrou pověst. Byl považován za přísného člověka, který má lidský přístup: zabýval se složitými případy a mezi příslušníky Gardy Síochány nebyl nikdo, kdo by se mu mohl rovnat, co se týče znalosti dublinského podsvětí. Pokud někdo potřeboval rychle zjistit, kdo by

mohl stát za nějakou velkou loupeží nebo vyřizováním účtů zločineckých gangů, byl to právě Jack McGrath, na koho se ze všeho nejdříve obrátil. Jeho informátoři jen málokdy zklamali a díky inspektorovi McGrathovi se nejeden dublinský kriminálník ocitl za mřížemi. McGarth na sobě pracoval i v tělocvičně nedaleko místa, kde bydlel, a svoji sto osmdesát centimetrů vysokou postavu udržoval ve špičkové fyzické formě. Duševně i fyzicky byl naprosto fit.

Dveře do laboratoře byly mírně pootevřené. Hlídal u nich jediný policista v uniformě gardy. Dunne, který policistu úplně ignoroval, strčil tužkou do dveří, aby na nich nezanechal žádné otisky, a vedl McGratha dovnitř. Zrovna, když se snažil dveře zavřít, zatlačila je Kate Hamiltonová zpátky a proklouzla dovnitř. Upřeně se na Dunneho zadívala. Dunne se ušklíbl. Laboratoř zaplavovalo ostré světlo zářivek.

Dunne se chystal, že se posadí, ale zarazil se a beze slova nabídl židli Hamiltonové. Ta jeho gesto ignorovala a opřela se o rám dveří, aby viděla, co bude McGrath dělat dál. Dunne pokrčil rameny a sedl si.

Tři členové výjezdové skupiny byli stále ještě uvnitř.

Jeden z nich seděl v podřepu a snažil se najít lepší úhel pro záběr.

Zaostřil.

Blesk!

Snímek Mary Dwyerové byl hotov, nebyl zrovna z těch, které se vylepují do rodinného alba.

McGrath se pomalu pohyboval po místě činu. Pohledem mapoval situaci. Po zralé úvaze se rozhodl nevšímat si bezduchého těla, které stále ještě leželo tak, jak je našli.

Stojan se zkumavkami rozbitými na padrť se válel na podlaze. Vzorky krve, které původně obsahovaly, se slily do husté, tuhnoucí kaše. Zápach krve a chemikálií McGratha dráždil, strčil si do pusy peprmintový bonbon a vdechoval jeho mátové aroma. Malý osobní počítač a tiskárna skončily v protějším rohu místnosti, šedivý plast se válel všude kolem. Papír z tiskárny někdo vytrhl. Další dva přístroje ležely tam, kam dopadly. Na policích stály běžné laboratorní pomůcky: kahany, chladicí aparatury, stojany se zkumavkami, mikroskopy, Petriho misky a další. Nikde ani památky po nějakých chirurgických nástrojích.

Dunne se zadíval na hodinky, snažil se odhadnout, jak dlouho to McGrathovi bude trvat. Noel Dunne a Jack McGrath společně pracovali při vyšetřování tolika vražd, že každý z nich znal rutinní postup toho druhého jako své boty.

Podle Dunneova odhadu McGrath mohl v laboratoři strávit další hodinu tím, že se bude snažit vcítit do atmosféry místa činu. Věděl, že se McGrath obvykle vrací na místo, kde došlo k vraždě ještě potom, co všichni z výjezdovky odejdou. Nedělal to jen tak pro nic za nic, snažil se prostě odhalit, jaké byly poslední bolestné okamžiky života oběti.

„Nevidím tu žádné nože,“ prohodil McGrath. „Jak jsi to říkal té věci, která jí trčí z krku?“ Hrbil se na tělem a zrychleně dýchal.

„Skalpel.“

„Jo, skalpel. Nevidím tu nikde ani stopu po tom, že by tady byly nějaké další. Ty ano?“

„Ne. Díval jsem se.“

Inspektor si sedl do ještě hlubšího podřepu, aby se podíval zblízka. Jeho sípání bylo hlasitější než bzučení laboratorních přístrojů. Skalpel vězel hluboko v šíji Mary Dwyerové. Ven vyčnívaly necelé tři centimetry ocelové rukojeti. Obličej mrtvé byl nachově rudý a oteklý, na kůži se rýsovaly slabě viditelné hematomy a skvrny, oči doširoka rozevřené a bez života. Následkem škrcení došlo ke spojivkovému krvácení. Mezi hlavou a ranou na krku se na podlaze se vytvořila kaluž krve. Na krku byly vidět zřetelné pohmožděniny a zranění připomínající škrábance. Levá noha zaujímala nepřirozenou polohu, koleno trčelo vzhůru, vytočené do strany. Vyhrnutá sukně roztržená od kolene až do pasu odhalovala kalhotky. Jeden nehet zlomený a otočený.

Když vstával, všiml si McGarth žluté značky nakreslené křídou na hraně stolu. Někdo z výjezdovky cosi zpozoroval a nález označil křídou. Jednalo se o krvavou skvrnu a malý chomáček vlasů, které ulpěly na dřevěné desce.

„Odneste ji. Zavolám do márnice později.“ Podíval se na hodiny na zdi. „V kolik můžu zavolat?“

„Po desáté, v půl jedenácté. Dej mi čas. Udělám, co budu moct a začnu hned.“

„Tak nashle.“

Dunne zívl a současně s tím přikývl.

„Kate.“ McGrath se obrátil k Hamiltonové, která si zapisovala poznámky do malého černého notesu. „Rád bych, abyste si teď vy sama prohlédla místo činu. Hoši z výjezdovky vám řeknou, kam se máte dívat, na co nesmíte sahat a takové věci. Vaše postřehy si projdeme později. Až skončíte, přijďte zpátky do knihovny. Budu tam s Tonym.“

Kate Hamiltonová se ještě skoro deset minut poté, co Dunne a McGrath odešli, nepřestávala opírat o dveřní rám s očima upřenýma na tělo Mary Dwyerové. Laboratoř podivně ztichla. Dunneho spolupracovníci toho o tom, čeho si všimli, co označili a vyfotografovali, mnoho nenamluvili.

Hamiltonová konečně začala s prozkoumáváním místa činu.

Kate Hamiltonová byla v rámci Gardy Síochány jednou ze tří žen, které prošly výcvikem pro vyšetřování závažné trestné činnosti. V oddělení Jacka McGratha pracovala už skoro půl roku. McGrath ji zpočátku jen zdráhavě bral na vědomí, ale potom ji začal obdivovat, protože rozpoznal, že má vrozený talent pro detektivní práci.

„Je ostrá, ostrá jako břitva,“ řekl jednou ráno Tonymu Dowlingovi, „a strašně ctižádostivá. Ježíši, nedivil bych se, kdyby brzy velela celému útvaru.“

Dowling se slabě zasmál a potom se McGarthovi podíval přímo do očí. „Jacku, řekni, nemáš pro ni tak trochu slabost?“

McGarth se ušklíbl. Měl ženu a dva dospívající chlapce.

„Ne, není můj typ. Jednou bych se na ni podíval a odvelela by mě řídit dopravu.“

U Kate Hamiltonové šla krása ruku v ruce s inteligencí.

Sebevědomá mladá žena, která měřila jen o necelých deset centimetrů méně než většina z jejích sto osmdesát centimetrů vysokých kolegů. Krátké tmavé vlasy nosila obvykle stažené dozadu. Účes držely dva hřebeny po stranách hlavy. Měla tmavě modré oči, tmavé obočí a velice pohledný obličej. Velmi pohledný obličej. Tak hezký, že kvůli ní vzdychala většina jejích kolegů na stanici. Většina z nich si však uvědomovala, že je pro ně ta neustále nabroušená kráska nedostupná. Detektiv seržant Kate Hamiltonová byla totiž svobodná matka a starala se o čtyřletého syna Roryho, kterého milovala. Kdysi milovala i Roryho otce, ale ten už byl po smrti.

Těsně před tím, než byla přidělena k McGrathovi, probíral inspektor její osobní spis se superintendentem Mikem Loughrym, který byl jeho přímým nadřízeným u téhož útvaru. Loughry velel útvaru pro objasňování závažné

trestné činnosti a McGrath mu podával hlášení o všech případech, kterými se zabýval.

„Je jí dvaatřicet,“ oznámil mu Loughry. Četl z osobního spisu. „Do služeb gardy vstoupila, když jí bylo čtyřiadvacet poté, co dostudovala historii a politologii. Univerzitu ukončila jako jedna z nejlepších a v akademii Gardy Síochány v Templemore sklízela vysoká ocenění na všech frontách. Zvláštní zájem projevovala o oblast soudní daktyloskopie a trestnou činnost spojenou s drogami.“

McGrath naslouchal se zdvořilým zájmem. Nechtěl přijmout nějakého moulu, který by se mu neustále lepil na paty jako nemyslící ratlík.

„Patřila k pěti lidem vybraným pro zvláštní výcvik ve Spojených státech a rok strávila u protidrogového útvaru v Bostonu.“ Loughry se odmlčel a naklonil se blíž k McGrathovi, jako kdyby byli spiklenci. „Na neštěstí se zapletla s jedním z tamních detektivů.“

„Zapletla? Co myslíte tím zapletla?“

„Romantika. Měli se brát.“

„Co se stalo? Vykašlal se na ni?“

„Ne, zabili ho.“

„Ježíši!“

„Přesně.“

„Co se mu stalo?“

„Protidrogový zátah, který nevyšel. Předpokládalo se, že bossové nebudou ozbrojení.“

„Jenomže byli,“ povzdechl si unaveně McGrath.

„Měli slušný arzenál. Neměl šanci.“

„Takže se musela vrátit domů a našla si pěkného irského hocha?“ McGratha zaskočil jeho vlastní cynismus.

„Háček byl v tom, že byla těhotná.“

„Ježíši!“

„Přesně tak. Zjevně tam na ni dost tlačili, aby souhlasila s potratem. Odmítla a dítě se narodilo tady, v Dublinu.“

McGrath si položil bradu do dlaní a malíčky obou rukou si uhlazoval knírek. „Ženská s vlastní hlavou.“

„Přesně tak. Je z rodiny s dlouhou tradicí služby u gardy. U policie sloužil její táta i dědeček. Takže přestože u tvého útvaru patří k mladé generaci, je samostatná, má své vlastní názory a rozhodně se nedá odradit tím, že je jednou z mála žen ve sboru.“

Tak se Kate Hamiltonová stala členkou útvaru pro odhalování závažné trestné činnosti u Gardy Síochány, který sídlí na dublinské Store Street. Žena, kterou minulost předurčovala k tomu, že bude mít budoucnost. Asi po šesti týdnech, kdy se s McGrathem vzájemně oťukávali, ji inspektor začal brát jako součást svého týmu. Dokonce i Tony Dowling překonal své pochybnosti ohledně zapojení žen do vyšetřování závažné trestné činnosti a začal jí svým vlastním způsobem pomáhat, aby se jí s některými dalšími, staromódnějšími kolegy lépe spolupracovalo.

*****

Když Hamiltonová skončila s ohledáváním místa činu, poklekla, aby prozkoumala tělo Mary Dwyerové. Pohled jejích mrtvých očí si nepřipouštěla. Pohledem sklouzla na rukojeť skalpelu, která stále ještě trčela z krku mrtvé.

Podvědomě se zachvěla strachem. Bože, nenech mě skončit takhle, pomyslela si. Alespoň ne brzy. Mám dítě, o které se musím starat.

*****

Dean Lynch skončil tu noc se zahlazováním stop v půl druhé. Každý kus oděvu, od spodního prádla až po ponožky, nastrkal do malých plastikových pytlíků z jednoho malého obchodního domu. Na kuchyňském stole jich leželo celkem osm. Než nastoupil do auta, zul si boty a každou zvlášť také zabalil do plastikového sáčku. Cítil podivný klid, skoro úlevu. Byl unavený, ale ne vyčerpaný. Ospalý. Lehl si do postele, zhasnul lampičku a zíral do stropu. Myšlenky se mu tentokrát, stejně jako ve většině případů, stočily k ní, k paní Dugganové, jeho osobní trýznitelce.

Elizabeth Anne Dugganová trpěla duševní chorobou a takový člověk by se nikdy neměl dostat do blízkosti dětí, a už vůbec ne za ně zodpovídat. Byla to vysoká žena, vždy

oblečená v černém, s uhlově černými vlasy přísně staženými dozadu, čímž vynikal její ostře řezaný a nezdravě bledý obličej. Ta popelavá barva kůže v kombinaci s černou uniformou a dlouhými, kostnatými prsty mohla za to, že se jí mnoho dětí bálo, představovala pro ně hrůzostrašnou postavu. Byla to náboženská fanatička, která za své poslání považovala přivést zpátky k bohu děti, které se narodily svobodným matkám.

Elizabeth Anne Dugganová byla přesvědčena, že tyto děti se narodily s cejchem hříchu vypáleným na duši. Nutila je se modlit a činit pokání v kteroukoli denní či noční hodinu a ukládala jim více domácích prací než ostatním. „To je práce našeho Pána,“ skřípavě pronášela vysokým hlasem vždy, když měla dojem, že něčí horlivost polevuje. „Ježíš umyl nohy ženě, která zhřešila, a vy se musíte snažit být jako on. Vezměte si příklad ze Spasitele. Nechť se Jeho světlo stane majákem vašeho života.“

Dugganová začala malého Deana Lynche nesnášet od chvíle, kdy ho přistihla, jak se schovává v kuchyni s kapsami plnými tvrdého, plesnivého chleba. Tehdy poprvé na vlastní kůži pocítil její oblíbený trest – tmavou místnost pod schody asi metr čtvereční velkou a bez světla, kam se ukládaly hrnce a smetáky. Odvlekla sedmiletého Lynche, který plakal a kopal kolem sebe, do této maličkaté místnosti a nechala ho uvnitř v naprosté tmě nekonečně dlouhé hodiny.

Od toho dne Elizabeth Anne Dugganová ztrpčovala život Deana Lynche, jak jen mohla. Líčila na něj nejrůznější pasti a dělala mu ze života peklo třeba tím, že si ho ráno vytáhla z fronty na snídani a obvinila ho, že se snažil utéct.

Vyděšený chlapec zpočátku nebyl schopen se vzneseným obviněním bránit dostatečně rychle, a tak mu vždy nařídila, aby se vrátil zpátky do „černé místnosti“, jak tomu kumbálu říkala. Vždy jí museli pomáhat přinejmenším dva další členové personálu, aby bylo vůbec možné chlapce chytit a prostrčit úzkou skulinou pootevřených dveří dovnitř. Vší silou malých rukou a nohou, celou svou vahou se opíral o dveře, které se snažili násilím zavřít. „Nedělejte to!“ prosil pokaždé strachem sevřeným hláskem. Ale když cítil, že mu nohy odsouvají stranou a zavřené dveře ho znovu připravily o světlo, zachvátil ho děs a prosebné kňourání se změnilo ve výkřiky hrůzy. „Ne, prosím, nezavírejte mě tady!“ A pokaždé, vždycky, když se dveře pevně zaklaply a uvěznily ho v naprosté tmě, slyšel ženský hlas.

„Teď spi v pekle, Deane Lynchi, spi v pekle!“

Elizabeth Anne Dugganová věděla, jak ho přinutit, aby křičel strachem.

13 kapitola

8.15 hod.

Kate Hamiltonová musela poprosit otce, aby odvedl Roryho do školky a potom ho také vyzvedl. „Podívej, tati, byla jsem na nohou skoro celou noc. Víš, že potřebuji praxi.

Jestli tam teď zavolám a řeknu, že se vyšetřování v nemocnici nemůžu účastnit, protože nemám nikoho, kdo by se mi postaral o syna, co myslíš, že bude následovat? No?

Odhodí mě jako horký brambor, to se stane a ty to víš.“

Její otec začal protestovat, ale v půlce to vzdal. Věděl, jak moc je ctižádostivá, uvědomoval si, že je schopná i hory přenášet, jen aby nepřišla o svou nezávislost, své dítě a svou kariéru.

„Co mu mám udělat k snídani?“ povzdechl.

Před tím, než vyběhla ze dveří, Kate Hamiltonová svého otce mohutně objala. „V mrazáku jsou vafle. Hoď na ně vajíčko, má to rád.“ A byla pryč.

Rory se podíval na dědečka a protáhl obličej.

„Nesnáším vafle s vajíčkem!“

Dědeček se usmál a odvedl chlapce zpátky do ložnice, kde ho oblékl do školky. Rory už byl tak vysoký, že sahal dědečkovi do pasu. Měl tmavší pleť, hnědé oči a černé vlasy, které zdědil po otci, jenž byl částečně italského

původu. Bylo to útlé dítě s dlouhýma rukama a nohama.

Vypadalo to, že musí být neustále v pohybu, takže dědeček byl po dni hlídání naprosto vyčerpaný.

Kate a Rory bydleli v domku z červených cihel na jihodublinském předměstí Rannelagh. Aby mohla splácet hypotéku, která spolkla větší část jejího měsíčního příjmu, spoléhala Kate na svého otce, že jí pomůže s hlídáním syna.

Ne, že by mu to vadilo. Dědeček, jak mu Rory říkal, svého vnuka bezmezně miloval stejně jako svou dceru a přestěhoval se do Dublinu, aby jí mohl být na blízku, když se v šestém měsíci těhotenství vrátila z Bostonu. Kate byla jeho jediné dítě a jediný žijící člen rodiny. Jeho žena byla tehdy už pět let po smrti. Koupil dvoupokojový byt, který se nacházel jen asi pět minut chůze od dceřina domku a svůj život zasvětil dítěti.

Kate většinou ráno Roryho vypravila do školky a zavezla ho k dědečkovi. Tam si malý Rory hrál asi půl hodiny a dědeček mezi tím připravoval snídani. Po jídle oba ruku v ruce odešli do školky, která nebyla daleko. Dědeček ho obvykle také odpoledne vyzvedával a vodil zpátky domů.

Zatímco mu Rory vyprávěl nejžhavější novinky ze školky, dědeček mu připravoval svačinu a vařil teplou večeři pro Kate.

Pokaždé s jídlem na Kate počkal, aby se mohla v klidu navečeřet dřív, než odejde domů.

Často se mu srdce sevřelo úzkostí, když se vracel zpátky z domu plného hraček do svého prázdného bytu. Co s nimi dvěma bude? Jsou na sobě tolik závislí, co s nimi bude?

Potřebuje muže, který by jí pomohl. Měla by se poohlížet po nějakém manželovi. Ten chlapec potřebuje otce.

Ale budoucí manžel, to bylo to poslední, co se cestou na stanici ve Store Street honilo Kate hlavou. Tato vražda byla první případ, kdy jí umožnili, aby se aktivně účastnila vyšetřování. Bez ohledu na náhlou nejistotu, která ji přepadla na místě činu, a šok, jenž dostala ze zvrácenosti té vraždy, nedokázala potlačit určité vzrušení z toho, že se mohla do vyšetřování takovou měrou zapojit. Ještě větší radost měla, když jí Tony Dowling seznámil s tím, na co je třeba se vyptat zaměstnanců laboratoře, a navrhl, že by se výslechu mohla ujmout sama, zatímco on a McGrath budou jen poslouchat.

„Kde jste byl mezi desátou a dvanáctou včera v noci?“

„Můžete uvést jména lidí, kteří by vám to mohli dosvědčit?“

„Co víte o Mary Dwyerové?“

„Napadá vás nějaký důvod, proč by jí někdo mohl chtít ublížit?“

„Měla nějakého přítele, nějakého kamaráda, o kterém byste věděl?“

„Jakou práci tady dělala?“

„Na jakých testech pracovala minulou noc?“

„Mohla by její práce nějak souviset s vraždou?“

Hamiltonová kladla otázky přesně a rychle, ale odpovědi přicházely pomaleji, než by ona i její kolegové předpokládali. Zděšení na tvářích spolupracovníků Mary Dwyerové bylo upřímné. Reagovali pláčem, zblednutím a ohromeným tichem. Ženám vyhrkly slzy, muži se sice ovládali, ale většinou jen s vypětím všech sil. Opakované nevěřícné vrtění hlavou, zaťaté pěsti, mumlaná slova pochyb. Hamiltonová se podívala na Dowlinga a potom na McGratha. Nepatrně potřásl hlavou. Se spěchem se nikam nedostaneme.

Dean Lynch sledoval popelářský vůz, který sjížděl z mostu dolů po Lower Baggot Street, kde se nacházelo velké množství obchodů. Popeláři běželi podél vozu a házeli černé plastikové pytle a krabice plné nejrůznějšího odpadu dovnitř a vysypávali popelnice. Spočítal si, že řidič každé tři minuty stiskne páku a uvede do pohybu obrovské čelisti, které odpad slisují a posunou dál. Lynch se ve svém BMW

pomalu sunul ulicí před jedoucím popelářským vozem, zastavil a náhle vyskočil z auta s deseti igelitovými pytlíky.

Když zaslechl, že se obří čelisti daly do pohybu, rychle přešel kolem korby popelářského vozu dozadu a začal počítat. Podle svých vlastních výpočtů po dvou a půl minutách vykročil, vhodil sáčky dovnitř a ustoupil. Přesně včas, aby je to vtáhlo dovnitř a slisovalo.

Dovolil si slabý úsměv.

Zase perfektní, Deane.

Můžeš být v pohodě.

Poradil sis skvěle!

Bez ohledu na chladné počasí byl jen na lehko, ale zimu necítil.

Dean Lynch se vznášel na křídlech pomsty. Věděl, že je HIV pozitivní, že je v pokročilém stádiu AIDS a že virus likviduje jeho tělo. I když nemoc mohla postupovat pomalu, Lynch se v duchu připravil na nejhorší.

Byl přesvědčený, že umírá.

Rozhodl se, že ze světa neodejde sám.

Ještě si potřeboval vyřídit pár účtů.

Ale v první řadě po sobě musel zamést stopy.

14 kapitola

9.05 hod. pracovna ředitele

„Po nemocnici se neustále pohybuje zhruba pět set zaměstnanců.“

Luke Conway se snažil objasnit vyšetřovatelům chod Ústřední porodnice, v níž došlo k vraždě. „Je tu zaměstnáno čtyřicet dva lékařů, třicet mužů a dvanáct žen. Dále tu pracuje dvě stě sedm sester. Nemáme žádné ošetřovatele.

Zbytek personálu nemocnice tvoří fyzioterapeuti, laborantky a

laboranti,

farmakologové,

sociální

pracovníci,

administrativní a další pracovníci nezbytní pro chod porodnice, např. údržbáři, ostraha a další.“

Conway byl bledý a otřesený. I on byl v šoku. Zpočátku jen stěží dokázal uvěřit tomu, co se stalo. Ale přišlo ráno, policie zůstala a dveře laboratoře zůstávaly i nadále zapečetěné, zlověstně přelepené žlutou páskou, která se začínala prohýbat.

„Potřebuji seznam všech mužů, kteří tady pracují. A také potřebuji seznam všech mužů, kteří pravidelně do nemocnice telefonují, zvláště pak těch, co volají do laboratoře. V tomto případě musíme brát v úvahu i poslíčky, květináře, taxikáře, prostě všechny. Chtěl bych, abyste si teď sedl a ten seznam sepsal. Potřebuji ho do oběda.“ Jack

McGrath byl činorodost sama. „A také si možná budu potřebovat promluvit s každým zaměstnancem jednotlivě a v soukromí, pokud se nám rychle nepodaří něco najít.“

„To je hodně lidí, hodně velice zaneprázdněných lidí.“

„Já vím,“ zamumlal McGrath unaveně. Moc toho nenaspal. Obraz skalpelu trčícího z krku Mary Dwyerové ho pronásledoval. „Budou jich tisíce. Alespoň to tak vypadá.

Nekonečný zástup.“

Na chvíli se oba odmlčeli.

„Kdy bude možné obnovit práci laboratoře?“ Conway byl rozhodnutý zajistit v porodnici normální chod, ale hrozilo bezprostřední nebezpečí, že se zpráva o vraždě rozšíří jako stepní požár. „Máme k dispozici výsledky laboratorních testů ze včerejška, které potřebujeme na dnešek a zítřek. Potřebuji to vědět už teď, protože jinak bych musel dát všechny dnešní vzorky na rozbor do některé ze soukromých laboratoří.“

McGrath se podíval na hodinky a pomalu se postavil.

„Na zbytek dnešního dne na laboratoř zapomeňte. Moje chlapce tam dole čeká ještě spousta práce. Hned, jak s tím budeme hotovi, dám vám vědět.“ Byl na odchodu, když ho cosi napadlo. „Mohli bychom při vyšetřování použít vaši knihovnu? Je dostatečně velká. Ušetřilo by nám to trmácení na stanici ve Store Street a zase zpátky. Šlo by to?“

Conway váhal, ale potom neochotně přikývl.

*****

McGrath cestou ke knihovně minul na chodbě Deana Lynche. Podle všeho ani jeden z nich nevěnoval tomu druhému ani špetku pozornosti. Lynch vešel do své ordinace a zavřel za sebou.

Možná, že se chystají zřídit si v knihovně základnu.

To se ti hodí, Deane.

Hledají tebe, ale ty je budeš mít celou dobu na očích.

Jen buď v klidu.

Vedeš si dobře.

Plánuj dopředu.

Vždycky všechno pečlivě naplánoval. To bylo tajemství jeho úspěchu. Právě díky tomu poprvé ochutnal sladkou chuť pomsty.

Elizabeth Anne Dugganová měla astma a všichni v sirotčinci to věděli. Věděli, že se k nim blíží ještě dřív, než ji zahlédli. Sípala, kašlala a těžce oddechovala. Často ji vídali, jak se opírá o zeď, čeká, až znovu nabere dech, a šátrá v záhybech černých šatů po tabletkách, které jí poskytovaly úlevu. Jakmile některé z dětí uvidělo, že jednu z nich polkla, běželo varovat ostatní, protože ať už v těch tabletkách bylo cokoli, Dugganová po nich dostávala záchvaty zuřivosti. S

nově načerpanými silami se hnala po chodbách a ložnicemi.

Hledala jakékoli smítko na zdi nebo špatně ustlanou postel či pootevřenou skříňku nebo nepořádek. Její třesoucí se ruce

si skoro pokaždé někoho našly. Někoho, na kom si mohla vybít vztek. Skoro vždycky to byl Dean Lynch. Skoro vždycky to byl právě on, na kom si vybila vztek vyvolaný léky. Tabletky totiž obsahovaly chemickou látku, která vyvolávala tyto nálady a zároveň zmírňovala astma.

Ale nakonec se jí zbavil.

Rozhodl se, že už toho má dost. Cítil, že už to dál nesnese. Důležitější ovšem bylo, že náhodou zjistil, jak ukončit své trápení, to mučení, ponižování, falešné obviňování a bití. A přitom to bylo tak jednoduché. Když přišel na to, jak to udělat, ohromilo ho, jak je to jednoduché.

Ukradl šest malých růžových pilulek, které zahradník užíval na vysoký tlak. Ukradl je poté, co si přečetl nálepku na lahvičce, ze které je vzal. Užívat jednu tabletu dvakrát denně. Nepodávejte astmatikům.

O tom varování přemýšlel celé týdny před tím, než se odhodlal k činu. Jakmile promyslel svůj plán, zatetelil se poprvé v životě vzrušením. Proběhlo jím elektrické chvění, pocítil uspokojení, když si uvědomil troufalost a šílené nebezpečí toho, co mělo následovat. A také k tomu došlo.

Poté, co vyměnil tablety.

Křik na chodbách mu oznámil úspěch. Běžel za staršími dětmi a personálem k místu, odkud se ozýval hluk, a pohled na zhroucenou, potící se Elizabeth Anne Dugganovou s temně rudým obličejem, která se vší silou snažila vstát a bojovala o každý nádech, ho potěšil. V neklidném hloučku

dětí a dospělých, kteří se shromáždili kolem ní a snažili se přijít na to, jak jí pomoci, se Dean Lynch jenom díval. A usmíval se. Krátce před tím, než Elizabeth Anne Dugganová vzdala poslední zmučený pokus se nadechnout, podívala se vzhůru a spatřila tvář dvanáctiletého Deana Lynche, který se na ni z výšky usmíval.

Byl to samolibý, spokojený úsměv.

Odvedl skvělou práci.

15 kapitola

9. 55 hod. městská márnice, Store Street

Dublinská márnice leží v severní části městského centra na rohu Store Street a Amiens Street. Budova márnice je sama o sobě stará a tvoří součást komplexu policejní stanice na Store Street, kde sídlí i koroner. Ti, kteří projektovali městskou výstavbu, nemohli ani zdaleka tušit, že v dalších letech dramaticky stoupne zločinnost. Stanice Gardy Síochány na Store Street byla nejrušnější ve městě. Každý rok si tamní osazenstvo musí poradit až s deseti tisíci případy. Totéž platí i o márnici, která byla rovněž využívána víc, než projektanti původně předpokládali.

Mnohem víc.

Jack McGrath nenáviděl márnice snad ještě víc než nemocnice. Ať už v nemocnicích páchlo cokoli, márnice měla svůj specifický zápach, kterým načichly šaty i vlasy.

Rychle přešel přes dvůr, který odděloval koronerovo pracoviště od vlastního vchodu do márnice, náruživě kouřil ten den už pátou cigaretu. Zvenčí k němu doléhal hluk z ulice. Ranní dopravní špička. Auta se se supěním a kodrcáním sunula přes přístaviště. Zašlápl nedopalek a vešel dovnitř.

Hlavní pitevna měřila asi osmnáct metrů na délku a deset na šířku. Místnost byla tak bílá, jak jen to bylo možné.

Stěny pokrývaly od podlahy ke stropu bílé kachlíky, bíle bylo natřené i veškeré dřevěné vybavení. Bílou barvu měl i mramor pokrývající tři pitevní stoly, které stály pevné zapuštěné do země uprostřed místnosti asi tři metry od sebe.

Na horním konci každého pitevního stolu se nacházel kohoutek s krátkou hadicí a na spodním konci další, otočný kohout asi dvacet centimetrů vysoký, který byl napevno přidělaný k výlevce. V pitevně bylo hodně světla, které dovnitř pronikalo střechou z matného tvrzeného skla, což ještě umocňovalo převládající bílou barvu.

Na prostředním stole leželo nahé a rozřezané tělo Mary Dwyerové, jež zakrýval zelený nemocniční přehoz. Dva pracovníci z oddělení soudního lékařství v bílých pláštích stáli u negatoskopu a zkoumali sadu snímků. Noel Dunne postával společně s Danem Harrisonem, soudním fotografem, u třetího pitevního stolu. Harrison měl v ruce připravený Nikon. Trochu se sklonil, zaostřil a roh místnosti náhle osvítilo bliknutí blesku.

„Á, inspektor McGrath,“ přivítal McGratha Dunne, který příchozího zaregistroval koutkem oka. „Jdete právě včas.“ Dunneův zvučný hlas se rozléhal po pitevně, dvojice u prohlížeče se otočila. McGrath směrem k nim krátce kývl hlavou na pozdrav. Kývli také.

„Pořádně jsme sebou hnuli,“ pokračoval Dunne, když přecházel k prohlížeči, „a jsme více méně hotovi. Že ano, pánové?“

Patologové si mezi sebou vyměnili úšklebky. Dunne měl sdílnou náladu. Dejte mu obecenstvo a bude hrát. Jak k němu McGrath přicházel blíž, hladil si Dunne vousy a knírek. Byl celý v zeleném, zelený chirurgický oblek zapnutý na knoflíčky u krku a u kotníků a přes něj tlustou zelenou zástěru. Nohy až do poloviny lýtek vězely v zelených pracovních gumových botách.

Dunne vzal do ruky dřevěnou podložku, k níž měl připevněný papír formátu A4 s nakresleným obrysem těla.

Rukou načmárané poznámky a tužkou načrtnuté šipky dokumentovaly všechno, co zjistil během posmrtného ohledání těla. Stáhl si chirurgické rukavice a sedl si na stoličku vedle negatoskopu. Mávnutím vyzval McGratha, aby udělal totéž. Ti dva muži se od sebe naprosto lišili.

McGrath byl štíhlý a v dobré fyzické kondici, Dunne měl pěkné bříško a hrbil se. Vousy a knírek, za nimiž se ztrácely rysy koronerova obličeje, ho dělaly starším, než ve skutečnosti byl. Oba patologové se odšourali stranou, když McGrath došel k Dunnemu.

„Začněme od začátku,“ spustil Dunne a nasadil si brýle na čtení. Trošku se zamračil a úkosem se zadíval na papír.

„Dnes ráno nejsem schopen číst ani sám po sobě.“ Na

tvářích se znovu objevily úšklebky. „Á, tady to je. Fajn, začneme.“

Koutkem oka McGrath zahlédl jeden z rentgenových snímků. Byla na něm zřetelně vidět rukojeť i ostří skalpelu zapíchnuté v šedavě znázorněném krku Mary Dwyerové, špička ostří málem propíchla kůži na druhé straně krku mrtvé.

„Případ číslo 1473, pitva Mary Dwyerové.“ Dunne zapnul diktafon, mluvil ke svému obecenstvu i do protokolu zároveň.

„Jedná se o mladou, dobře živenou ženu,“ pokračoval, „věk přibližně něco málo přes dvacet let. Krátké hnědé až rusé vlasy, modré oči, váha padesát čtyři kilogramy, výška sto sedmdesát tři centimetry.“

Dunne se na okamžik odmlčel, aby překontroloval nahrávání, potom pokračoval. Všichni pozorně poslouchali.

Jack McGrath zašmátral v kapse po peprmintovém bonbonu.

„Tržná rána asi deset centimetrů dlouhá na levém spánku, krev v této části hlavy slepila vlasy mrtvé. Na místě činu byla pod mrtvou zjištěna kaluž krve, množství odpovídá výše popsanému zranění hlavy.“ Dunne odložil papír a zasunul do rentgenového prohlížeče jeden ze snímků. Snímek zachycoval přední i zadní stranu hlavy Mary Dwyerové a z obou stran horní část krku mrtvé.

Namířil ukazováček na slabou stříbřitě šedou linku, která se táhla na jedné straně spodiny lebeční. „Pod povrchovým

zraněním se skrývá fraktura lebky. Uvidíte to na rentgenu, ale objevil jsem to při otevření lebky. Na ten stůl musela padnout značnou silou.“

Na několik dalších vteřin se Dunne upřeně zadíval na McGratha. „Běžně své pacienty nerentgenuji, inspektore,“

vysvětloval Dunne. „Obvykle to dělám jen tehdy, pokud hledáme nějaké kulky, střepiny nebo něco takového.

Myslím, že tenhle snímek představuje vynikající studijní materiál.“ Zadíval se zpátky do svých poznámek a pokračoval.

„Spojivkové krvácení v obou očích a mnohačetné oděrky na tváři. Tři amalgámové plomby, ústní dutina normální. Jako obvykle jsem udělal výtěr,“ dodal kvůli McGrathovi. „Vprostřed krku podlitiny, které se táhnou zleva doprava, v té samé části jsou i lineární škrábance.

Podlitiny jsou dvojího charakteru, jednak diskovitého tvaru, asi půl centimetru široké, a další jsou větší a nepravidelné, patrně způsobené stiskem prstů. Petechiae na hltanové příklopce a na pohrudnici, zjištěno podkožní krvácení na krku a výron krve do kývače.“

Dunne se odmlčel, zmáčkl na diktafonu stopku a houkl: „Dane, mohl byste mi tohle vyfotit, prosím? Vezměte jeden z těch rentgenových snímků, buďte tak laskav.“ Ukázal na snímek, který zachycoval skalpel v ráně. „Pokuste se krk zabrat víc zblízka. Úžasný materiál pro výuku,“ dodal

obecně. McGrath využil příležitosti a strčil si do úst další peprmintový bonbon.

Dunne se opět zadíval do svých poznámek. „Čistá bodná rána asi centimetr široká ve střední části krku. Krev z této rány nebyla na místě činu zjištěna. V této ráně zůstal vězet chirurgický skalpel.“ Oči všech přítomných sledovaly Dunneho pohled. Koroner se znovu zadíval na rentgenový snímek se skalpelem. „Na rukojeti skalpelu je z boku vyrytý nápis Swann pomlčka Norton, tiskací písmena BS a číslo 2982. V dolní třetině rukojeti jsou vyleptány kruhové rýhy.

Rukojeť skalpelu je silně potřísněná hnědými skvrnami.“

Dunne opět stiskl stopku. „Vrátím se k tomu za chvilku.

Ty skvrny by mohly být důležité.“

McGrath se na něj rychle podíval, ale Dunne už zase pokračoval.

Stiskl nahrávání. „Podlitiny se objevují i na vnější straně levého ramene a ve střední části hrudníku. Nehet na ukazováčku pravé ruky je zlomený a otočený. Na zbývajících částech těla nebylo objeveno nic nenormálního, až na několik pohmožděnin v horní části levého ramene a staré jizvy po apendektomii. Nebyly zjištěny žádné známky znásilnění. Dívka byla virgo intacta.“ Vypnul nahrávání.

Pořád pohledem sledoval prohlížečku.

„Co z toho všeho vyplývá?“ zeptal se konečně McGrath. Všiml si, že se kolem Dunneho shromáždila malá skupinka dalších posluchačů. Byli mezi nimi i dva gardisté v

uniformě a Pat Relihan, vysoký a tmavovlasý odborník na daktyloskopii z Kerry. Čekali na konečný verdikt.

Dunne si zhluboka povzdechl, vypadal, že si to všechno bere osobně. McGrath už ho dlouho neviděl něčím tak zaujatého. Dunne zastával velice jednoduchou filozofii.

Považoval se především za lékaře, který se jen čirou náhodou stal soudním patologem. Ačkoli jeho pacienti byli jen samí mrtví, jeho povinností bylo je chránit a zjistit příčinu jejich smrti. Jen málokdy se zabýval domněnkami ohledně motivu nebo úmyslu. K velké radosti Jacka McGratha tentokrát udělal výjimku.

„Vyplývá z toho následující: první zranění, které utrpěla, bylo zranění hlavy. Hlavou udeřila o hranu stolu.

Náraz musel být dost silný na to, aby došlo k fraktuře lebky, což pravděpodobně ochromilo její další reakce. Až na zlomený nehet a několik oděrek na krku nejsou patrné žádné větší známky zápasu. Poté byla uškrcena. Na jejím krku byly objeveny hluboké podlitiny a také má zlomené horní části obou štítných chrupavek. Všechno to zapadá do hypotézy o uškrcení.“ Odmlčel se. Posluchači si přešlápli.

„A teď se dostáváme ke zlatému hřebu.“ Všechny oči se upíraly na Dunneho. „Skalpel jí vrah vrazil do krku, když už byla mrtvá.“

„Až potom?“ McGrath se nedokázal udržet.

„Ano, inspektore, až poté, co byla mrtvá.“ Dunne se opět zahleděl do svých poznámek. „Kromě jiných věcí, ostří

skalpelu proťalo krční tepnu,“ poznamenal lakonicky a začal vysvětlovat. „Do mozku přivádějí krev především krční tepny. Pokud by některou z nich ostří proťalo, dokud byla ještě na živu, jinými slovy tedy, dokud srdce ještě pumpovalo krev, v oblasti krku by se nutně muselo objevit silné krvácení. A až na nepatrné vsáknutí se v oblasti krku žádné větší množství krve neobjevilo.“

Parchant, pomyslel si McGrath.

„A teď. Rukojeť skalpelu je silně potřísněná.“ Dunne sáhl do kapsy a vytáhl sáček z tenké fólie, který trhnutím otevřel. „Tohle je standardní rukojeť skalpelu. Vidíte, že má stříbřitě šedou barvu. Ta, kterou jsem vyňal z krku té dívky, byla téměř celá hnědá, tmavohnědě žíhaná. Už jsem něco takového viděl, ta rukojeť skalpelu byla sterilizována ve starém přístroji. Většina nových sterilizačních přístrojů nezanechává na nástrojích žádné skvrny. Ale rukojeť toho skalpelu vypadá, že byla po určitou dobu opakovaně sterilizována v tomtéž přístroji, pravděpodobně staršího typu. Najděte ten sterilizátor a nejspíš tak přijdete i na to, odkud je ten skalpel.“

McGrath si vyndal zápisník a něco si poznamenal.

„Takže, inspektore,“ pokračoval Dunne a na tváři se mu usadil samolibý úsměv, „dneska ráno jsem si tak trochu zahrál na detektiva. Pomáhal mi tady Phelan.“ Rozhlédl se kolem a položil ruku na rameno mladého gardisty v tmavě modré uniformě, který stál za ním.

McGrath si všiml, že se mladík trochu začervenal.

„Gardista Phelan kolem toho trochu pátral. Řekněte inspektorovi McGrathovi, co jste zjistil.“

Phelan si nervózně odkašlal. „Tedy, doktor Dunne chtěl zjistit, odkud by mohla ta rukojeť skalpelu být. Zavolal jsem do skladu chirurgických nástrojů v Ústřední porodnici a tam mi řekli, že jim vybavení dodávají z Kellsu. Tak jsem tam zavolal a oni mi řekli, že jsou hlavními dodavateli chirurgických nástrojů pro všechny velké dublinské nemocnice a další zdravotnická zařízení ve městě. Rukojeti a čepele se značkou Swann-Norton není tedy nijak obtížné sehnat.“

„Takže mi teď říkáte,“ přerušil ho McGrath, „že takových skalpelů jsou v Dublinu mraky.“

Dunne se vložil do rozhovoru. „Jak nastláno, inspektore, pokud jste doktor. Ani mě nenapadlo, že by nám ten skalpel mohl nějak pomoci, tedy až na ty skvrny. Ale pořád věřím tomu, že nás to přivede k přímo ke zdroji, když to chcete slyšet jinak.“

„Ani na čepeli, ani na rukojeti se nenašly žádné otisky prstů,“ ozval se hlas s měkkým kerrským přízvukem. Také Pat Relihan si přisadil.

„A hoši z výjezdovky na místě činu objevili něco zajímavého.“ Dunne se otočil na jednoho z mužů v bílém plášti a potom se podíval znovu na McGratha. „Soudní

odvedlo skvělou práci, inspektore, vážně.“ Byl namyšlený až hrůza.

McGrath se kajícně zašklebil.

„Našli jsme malý kousek latexu,“ prohlásil bíle oblečený muž, „ne větší než půl centimetru čtverečního.

Ležel na zemi těsně vedle pravé ruky. U té se zlomeným nehtem.“

„A?“ zeptal se McGrath.

„Doktor Dunne si myslí, že je z chirurgické rukavice.“

Místnost náhle ztichla. Ozýval se jen zvuk tekoucí vody, která protékala kolem těla Mary Dwyerové.

„Ano, ten kousek latexu velmi pravděpodobně pochází z chirurgické rukavice. Všechno to do sebe zapadá. Žádné stopy po nehtech na krku mrtvé, žádné otisky na rukojeti. Ať už tu dívku zavraždil kdokoli, docela dobře si mohl navléknout chirurgické rukavice. Prozkoumal jsem důkladně její krk a všiml jsem si nepatrného množství jemného prášku. Většinou se jím ošetřují chirurgické rukavice zevnitř. Odeslal jsem vzorek do laboratoře na rozbor, abychom zjistili, jestli mám pravdu nebo ne, ale říkám vám, všechno to do sebe zapadá.“

Noel Dunne poprvé za celou dobu zvedl oči a setkal se s McGrathovým pronikavým pohledem.

„Co tím naznačujete?“

„Vůbec nic, inspektore, vůbec nic. To není moje práce, ale vaše. Ale předložím vám několik nápadů.“ Dunne měl

složené ruce v klíně, prsty zaklesnuté do sebe. Chvíli se na ně upřeně díval a potom začal: „Podívejme se na to, co zatím víme: Mary Dwyerovou někdo uškrtil. Během několika následných minut jí vrazil skalpel do krku. Tedy, nemohu se ubránit pocitu, že se jedná o jakýsi druh podpisu, osobní značky.“ Na chvíli se odmlčel. „Čepel i rukojeť skalpelu patří mezi standardní lékařské pomůcky, které jsou naprosto běžné. Mám pocit, že v tomto směru nám příliš nepomohou. Až na ty skvrny.“

McGrath povytáhl obočí.

„Podívejme se na to: nějaký muž vrazí do laboratoře s novou čepelí nasazenou do staré rukojeti. Podle polohy mrtvé a toho, kde uhodila hlavou o stůl, bych řekl, že ho viděla a slyšela ještě dřív, než se k ní dostal dost blízko na to, aby ji mohl napadnout. Z faktu, že ji napadl u jejího pracovního stolu, a ne u dveří, se dá usuzovat, že možná útočníka znala a nechala ho vstoupit do laboratoře, aniž by si uvědomovala, co má v úmyslu. Jsem přesvědčený o tom, že ten muž Mary Dwyerovou znal a ona jeho, takže ji nepřekvapilo, že přišel tak pozdě v noci do laboratoře.“

Dunne se podíval na McGratha, aby zjistil, jak se tváří na jeho výklad.

„Ve všem s vámi souhlasím.“

„Dobrá. Takže, kdo v Ústřední porodnici může skoro v jedenáct hodin v noci vejít do laboratoře, aniž by se

laborantka cítila ohrožená?“ Dunne se znovu podíval McGrathovi přímo do očí.

McGrath jeho pohled opětoval. „To mi povězte.“

„Neřeknu vám nic, inspektore. Ale můj šestý smysl mi napovídá, že byste neměl trávit příliš mnoho času tím, že budete hledat vraha mimo nemocnici.“

„Myslíte si, že tam pracuje?“

„Ano.“

Ticho.

„Máte pocit, že bych měl vědět nebo hledat ještě něco jiného? Vy jste doktor. Vy víte, jak to v nemocnici chodí.“

„Podívejte se po obalu, ve kterém byla čepel. Vezměte si tenhle a hledejte podobný.“

Dunne znovu Zašátral v kapse a vytáhl malý sáček.

Podal ho McGrathovi, který ho dvakrát nebo třikrát převrátil v ruce. Všímal si rozměrů a nápisu na sáčku. Sterilní nerezová ocel. Sterilizováno gamma zářením. Záruka sterility pouze v neporušeném obalu. Čepel č. 23. Sheffield, England.

„Čepel musela být ve stejném sáčku, jako je tenhle.

Obal může být stále ještě někde v laboratoři nebo v některé z ordinací na chodbě vedoucí k ní. Prohlédněte všechny místnosti, které jsou na tom patře, nebo na jakémkoli jiném, kde

používají

starý

typ

sterilizačního

přístroje.

Porozhlédněte se také po jakémkoli obalu od chirurgických rukavic. Prohledejte odpadkové koše, výlevky, hledejte

všude tam, kam by náš člověk mohl z neopatrnosti odhodit obal od skalpelu nebo rukavic.“

McGrath se podíval na Dunneho se zjevným zděšením.

„Nenávidím nemocnice. Doufal jsem, že to bude jednoduchý případ, třeba že tam kdosi přišel shánět drogy nebo něco takového. Čím více mi toho říkáte, tím méně se mi líbí to, co slyším.“

Dunne se ušklíbl. Ještě nikdy neviděl, že by byl McGrath tak v úzkých. Uvědomoval si, že si všichni jeho podřízení vychutnávají každou chvilku.

„Zjistili jste něco víc ohledně toho, jak se náš muž dostal do nemocnice a potom zase ven?“ vyptával se Dunne.

„Podle ostrahy se mohl dostat dovnitř jedině suterénem nebo z pokojů, samozřejmě nemohl přijít hlavním vchodem, jinak by musel projít kolem nich. Mohl dovnitř proklouznout ze shora z pokojů a zase se tam vrátit. Ale nikdo si nevšiml ničeho podezřelého.“

Dunne o tom chvilku přemýšlel. „Řekl bych, že to vzal suterénem. Neumím si představit, že by někdo udělal to, co on, a potom odkráčel do pokoje, jako by se nic nestalo.

Vsadím se, že šel přes suterén.“

McGrath si mnul knírek. „Potom se ale v nemocnici musí dost dobře vyznat. Musí vědět, jak se dostat dovnitř a ven, aniž by si ho někdo všiml. To je znepokojující.“

Dunne pomalu přikývl. „Takže, inspektore, víte, že nejsem z těch, kteří z vraždy dělají drama.“ McGrath se na něj ostře podíval. „A také jsem dnes ráno neměl vůbec v úmyslu předvádět nějaké dramatické výstupy…“

„Ale…“ skočil mu do řeči McGrath.

„Ale mám takový pocit, že tohle není jedna z těch vražd, které řešíte jako na běžícím pásu. Na můj vkus si to ten chlap až příliš důkladně naplánoval. Pečlivě za sebou zametá stopy. Snadno může udeřit znovu.“

V místnosti nastalo hrobové ticho. Venku zatroubilo nějaké auto a gardista Phelan málem vyskočil z kůže.

McGrath si strčil obal od čepele skalpelu do kapsy a protáhl si zdřevěnělé nohy. Zadíval se na tělo přikryté zelenou látkou ležící na prostředním pitevním stole.

„Doufám, že nemáte pravdu, doktore Dunne. Doufám, že se mýlíte. Nesnáším ty protivné špitály. Rád bych s tím byl rychle hotov.“

„Podrobnou zprávu ode mne dostanete odpoledne,“

prohlásil Dunne a vstal. Začal si balit věci.

McGrath pomalu došel k tělu na stole. Zpod přehozu vyčnívala ruka. Vypadala, jako kdyby byla z vosku.

Doufám, že už nikdo jiný neskončí jako ty, pomyslel si, když odcházel.

16 kapitola

14.12 hod.

Tommy Malone seděl v jednom z vestibulů Halovy kulečníkové herny a čekal, až dorazí jeho A-tým. Čekal a vyfukoval kroužky dýmu.

Halova kulečníková herna byla oblíbeným místem schůzek zlodějíčků a dublinské galerky. Nacházela se v boční ulici na jihodublinském předměstí Monkstown a pod ní byly tři obchody. Jedním z nich byl kadeřnický salon patřící slečně Eileen, druhý byla čistírna a třetí patřil advokátovi, který se specializoval na soudní pře v oboru ublížení na zdraví. Obchody mu jen kvetly. Do herny se vstupovalo masivními železnými dveřmi, kterými končilo strmé schodiště na boční straně budovy. Přímo u vchodu do Halova podniku stál umakartový stolek a skládací křesílko pro vyhazovače, který sice okázalým způsobem kontroloval členské legitimace příchozích, ale ve skutečnosti dával pozor, jestli se nechystá policejní zátah. V samotné herně byl hlavní sál vybavený osmi kulečníkovými stoly a tři malé místnosti situované v přední části budovy tak, že z nich byl skvělý výhled na ulici dole. Sál byl téměř nepřetržitě v provozu, jeho osazenstvo tvořili nezaměstnaní a mladí povaleči z okolí. Vzduch byl obvykle prosycený

cigaretovým kouřem a pachem zvětralého piva, občas bylo možné cítit i nasládlou vůni hašiše.

Prostřední ze tří menších místností měla zesílené vstupní dveře opatřené masivními závorami. V malém železném krbu neustále, dokonce i v letních vedrech, hořel oheň. Uprostřed místnosti stál nízký kulečníkový stůl. Oheň v krbu udržoval osobně majitel klubu. Byl to malý, hubený mužík se zuby zažloutlými od nikotinu a šedivými vlasy.

Hal prostřední místnost pronajímal po hodinách a účtoval si za ni nejvyšší sazby. Když došlo k policejní razii, zesílené dveře a závory bránily mužům zákona do této místnosti rychle vpadnout a oheň v krbu umožňoval likvidaci nežádoucích důkazů. Tommy Malone v minulosti už několikrát využil služeb Halovy herny. Měl pro tohle místo slabost, věřil, že přináší štěstí. Všechno, co se tam naplánovalo, vyšlo.

Nahříval se před krbem a nepřestával vyfukovat kolečka dýmu.

„Měsíček“ Martin Mulligan dorazil jako první. Měřil asi sto osmdesát centimetrů a vážil bez pěti kilogramů metrák.

Měsíček, ačkoliv mu bylo jen něco málo přes třicet, byl skoro holohlavý a měl ten nešťastný zvyk česat si ze zbývajících, silně prořídlých, mastných vlasů přehazovačku.

Kulatý obličej celkový odpudivý vzhled nijak nevylepšoval.

Měsíček byl násilník se špatnou povahou. Nikdo se mu ještě neodvážil říci „Měsíčku“ do očí, přestože jeho tvář tuto

přezdívku přímo nabízela. Na sobě měl teplákovou soupravu v barvách Manchesteru United, kterou doplňoval černočervený šátek uvázaný kolem krku. Měsíček miloval fotbal. Ačkoli byl Manchester United jeho favorit v anglické první lize, byl především vášnivým fanouškem irského národního týmu. Jezdil na všechny jeho zápasy a snažil se zařídit si „práci“ tak, aby mohl jít na všechna utkání. Když se v roce 1994 Irsko účastnilo mistrovství světa ve Spojených státech, Měsíček během dvou týdnů vykradl tři obchody, aby měl peníze na cestu. Poté, co irský tým postoupil mnohem výš, než Měsíček předpokládal, vykradl v Orlandu na Floridě lékárnu s nonstop provozem, aby mu úplně nevyschly finanční zdroje. Měsíček by dal za irské mužstvo život, kdyby to bylo nutné. Zatím to však nutné nebylo. Nehledě na pověst násilníka a různé nekalé aktivity, Měsíček pořád ještě bydlel s maminkou v jednom z činžáků na dublinském předměstí Rathmines. Pro mámu Mulliganovou byl Martin stále milovaný synáček – prala mu a žehlila, ale také se rozčilovala, když se domů nevrátil v rozumnou hodinu.

„Máš se, Tommy? Venku svinsky mrzne,“ prohlásil mámin mazánek Mulligan.

„Jak žiješ, Martine? Chvíli si zahrajeme, než dorazí ostatní.“

Jako další přišel Sam Collins oblečený jako obvykle v černém. Černou barvu měly jeho kalhoty, boty i ponožky,

černý byl i svetr s rolákem a manšestrová bunda. Černé vlasy si vzadu stáhl a výsledek připomínal prasečí ocásek.

Jedinou výjimku vybočující z barevného stereotypu představoval stříbrný kroužek v levém uchu. Collins měl ve zvyku se za něj tahat vždy, když byl nervózní nebo ho něco rozrušilo.

„Se máš, Tommy?“ Sam Collins pocházel z Newry v Severním Irsku, a přesto, že už osm let žil v Dublinu, svého silného severského přízvuku se nezbavil.

Collins si všiml Mulligana a šťouchl do něj koncem srolovaného výtisku Daily Star.

„Se máš, Martine?“

„Škoda mluvit.“

Sam Collins byl úskočný a podezíravý. Přešel k oknu a opatrně se podíval ven, jako kdyby čekal, že je celý dům obklíčený policií. To by Collinse nepřekvapilo. Jakožto někdejší odborník na výbušniny z řad Irské republikánské armády na vlastní kůži poznal, jaké to je, když Královská ulsterská policie prohledává jeden dům za druhým. Věděl, co to znamená, být na útěku. Vlastně si na to už tak zvykl, že mu opatrnost přešla do krve. Jakmile IRA v roce 1994 s platností od půlnoci 31. srpna vyhlásila příměří, Sam Collins si rychle uvědomil, že by měl začít podnikat samostatně, pokud nechce nadobro skončit. Vzhledem k tomu, že se nevyznal v ničem jiném než ve zbraních a výbušninách, obratem rozšířil řady dublinského podsvětí jako nájemný

vrah. Když IRA masivním pumovým útokem v Londýně 8.

února 1995 své teroristické akce obnovila, Collins se s konečnou platností od její činnosti distancoval a dál se už o její „věc“ příliš nezajímal. Držel se svého malého arsenálu výbušnin a zbraní, které za poplatek půjčoval, nebo se nechával najmout a dělal pro toho, kdo nabídl nejvíce.

Velení IRA se o jeho činnosti dozvědělo a objevily se zvěsti, že Sam Collins zradil irskou věc a měl by být zlikvidován, pokud

bude

i

nadále

pokračovat

ve

svých

protispolečenských aktivitách. Collins se začal skrývat, nijak netoužil po tom, aby se dostal před soud, protože by ho téměř jistě čekala šibenice. Stejně jako Tommy Malone i Sam Collins se snažil najít nějakou „velkou práci“, za kterou by dostal pořádně zaplaceno a mohl zmizet ze země.

„Sedni si, Same,“ vyzval ho Malone. „Ještě někdo přijde.“

Collins se usadil na dlouhé dřevěné lavici, která stála u zdi, klepnutím rozevřel noviny a předstíral, že si čte. Očima nepřestával sledovat dění za novinami.

Ticho přerušoval jen zvuk do sebe narážejících kulečníkových koulí.

Po zhruba čtvrt hodině napjatého čekání Malone vstal.

Dveře se pootevřely a dovnitř nakoukla malá, buclatá žena oblečená do levného falešného leopardího kožichu. „Jsi tam, Tommy?“

Malone otevřel dveře. „Pojď dál, Peggy.“ Zavřel za ní, zasunul závory, pod kliku postrčil židli a pevně ji zaklínil.

Mulligan s Collinsem se po sobě podívali, nechápali to.

Collins pokrčil rameny a vrátil se k novinám.

„Jak se má Monty?“ zeptal se Malone.

„Bídně, Tommy. Teď se má vůbec bídně.“

„Peggy, tohle jsou Martin Mulligan a Sam Collins.

Sama znáš, před nějakou dobou dělal se mnou a s Montym na té věci v Corku.“

„Máš se, Same? Venku je děsná zima.“

Collins přikývl. Pokud si počasí venku vůbec všiml, nedával to na sobě znát. Přítomnost ženy ho zneklidňovala.

„Sedni si, Peggy. Martine, mohl by sis teď sednout?

Slíbil jsem Halovi, že odsud do čtyř vypadneme.“

Mulligan si sedl na lavici vedle Collinse, asi tak metr a půl od něj. Peggy Ryanová se posadila do křesílka, které jí Malone přisunul.

„Tohle je Peggy Ryanová. Žena Montyho Ryana.

Monty teď kroutí dvanáctiletej flastr za ozbrojenou loupež.“

Malone vysvětlil, co je Peggy Ryanová zač. Vycítil, že oba mladší muži nejsou příliš rádi, že do toho půjde s nimi.

Podívala se po nich a řekla: „Vůbec se mu v kriminále nelíbí. Ani v nejmenším.“

Collins i Mulligan mlčeli.

Malone si sedl na kulečníkový stůl. „Peggy je pro tuhle práci moc důležitá. Dá se říct, že pokud se jí nebude líbit to, co vám teď řeknu, je to celý v hajzlu.“

Collins pomalu odložil noviny. Znovu si ženu prohlédl, tentokrát s větším zájmem. Collins byl trochu samotář a v přítomnosti žen se necítil dobře. Měl ale pocit, že by bylo lepší, kdyby téhle věnoval pozornost.

„Nejdřív vám vysvětlím všechny okolnosti,“ začal Malone. „Pokud se někomu z vás nebude líbit, co budu říkat, přerušte mě. Nehodlám nikoho nutit, aby mě poslouchal až do konce. Je to velká věc, po který jsem šel už dlouho, a nechci, aby se to podělalo na samém začátku kvůli tomu, že se o tom dozvěděl někdo, kdo potom neudrží jazyk za zuby.“

Nikdo nepromluvil. Peggy Ryanová zírala na Malona s téměř nábožnou úctou.

„Šest set táců pro každýho z vás pět dní potom, co začneme.“ Nechal svá slova působit. „Chce teď někdo odejít?“

Všichni mlčeli. Měsíček si prohlížel to, co si vydoloval z nosu.

„Je to únos.“ Dlouhá odmlka. „Chce teď někdo odejít?“

Nikdo nepromluvil. Sam Collins sroloval Daily Star a schoval noviny za záda. Znělo to zajímavě.

„Bude to velká akce a hodlám si říct o tři melouny.

Takže to je šest set klacků pro každého z vás plus meloun

dvě stě pro mě. Víc si vezmu proto, že vím, jak na to, a našel jsem skvělou skrýš.“ Malone si na kulečníkovém stole o kousek poposedl. „Chce teď někdo odejít?“

„Ne, Tommy,“ prohlásila přiškrceným hlasem Peggy.

Šest set táců bylo těžké nechat jen tak ležet. Teď, když byl Monty zase za mřížemi, musela hodně škudlit a obracet každý peníz dvakrát v hrsti.

Collins i Mulligan mlčeli. Oba se snažili přijít na to, co má Malone za lubem.

„Uneseme děcko.“ Nechal svá slova působit mnohem delší dobu. „Chce teď někdo odejít?“

Všichni mlčeli.

„Potřebuju vědět, jestli do toho jdete se mnou. Neřeknu nic dalšího, dokud nebudu vědět, že do toho všichni jdete se mnou. Bereš to, Martine?“

„Si piš, že jo. Je to nuda, každej den vykrádat kšefty.“

Měsíček se svému pokusu o vtip zasmál. Nikdo jiný se k němu nepřidal.

„A co ty Same?“

„Jdu do toho, Tommy. Líbí se mi to.“ Mozek Sama Collinse pracoval na plné obrátky. Vypadalo to, že je to přesně to, co už dlouho hledal. Znělo to naprosto skvěle.

Jediné, co se mu na tom nelíbilo, byl Tommy Malone. I přes to, že s Malonem udělali dvě vloupačky, které dopadly dobře, uvědomoval si, že Malone má pověst smolaře.

Rozhodl se, že se bude držet zpátky a poslechne si, co

dalšího z Tommyho vypadne. Ale nebyl si jistý tím, že Malone je ten pravý pro tak velkou akci.

„A co ty, Peggy? Teď už víš, proč jsi tady.“ Peggy Ryanová měla jedenáct dětí a čtyři vnoučata. Monty Ryan sice strávil většinu života za mřížemi, ale když už byl venku, vedl velmi plodný sexuální život.

„Jistě, Tommy. Cokoli řekneš, cokoli. Za ty peníze udělám všechno.“

Malone se po nich znovu podíval a potom pokračoval.

„Harry

O’Brien

je

multimilionář.

Bůh

ví

kolikanásobný.“ Malone začal s výkladem svého plánu. „Je prezidentem O’Brienovy korporace a to je zatraceně dobrý.

Vzal si mladou holku a ta mu teď porodila dítě. V novinách psali, že slíbil Ústřední porodnici dva miliony, aby to mohli náležitě oslavit. Když může pustit dva melouny jen proto, že se narodil, docela dobře může dát tři, aby ho dostal zpátky.

Uneseme synáčka Harryho O’Briena.“

Malonovi společníci nevzrušeně poslouchali. Podle toho, jak se tvářili, jim mohl Tommy Malone docela dobře vysvětlovat, jak se autem dostanou do města.

„Podívejme se na to,“ pokračoval nadšeně Malone, „nemusíme si navlíkat masky, aby ten parchant neviděl naše ksichty. Odpadá starost s tím, že by nám mohl utýct. A nemusíme mít strach z toho, že by nás mohl poznat.

Nemusíme si lámat hlavu s tím, jak ho Velkýmu Harrymu vrátíme, až zaplatí výkupný. Můžeme ho strčit do kterýkoli

nemocnice. Jedině musíme toho usmrkance krmit a vyměňovat mu pleny.“

Oba, Collins i Mulligan, začali protestovat. Byli schopni unést kohokoli, dokonce při tom použít i svaly, pokud by na to přišlo, ale vyměňovat pleny bylo nad jejich síly.

„Právě proto je tu Peggy,“ přerušil je Malone. „Peggy si s dětma umí poradit, že ano Peggy?“

„Jasně, Tommy, umím.“ Peggy Ryanovou to potěšilo.

„Bože, všechny ty roky, kdy mi doma řvaly děti, se mi nakonec ještě vyplatí.“

Nikdo se při té poznámce neubránil úsměvu.

„Peggy bude mít to dítě na starosti,“ pokračoval Malone, „bude ho krmit, přebalovat a vůbec se o něj bude dobře starat. My ostatní ho musíme jenom sebrat a dopravit na chatu.“

„Na jakou chatu?“ vyptával se Collins. Jeho počáteční obavy se rozplynuly a začínal se na Maloneho dívat v jiném světle. Nakonec by to mohlo stát za to.

„Mám malou chatu kousek od Newbridge. Patřila mému strýci. Žil tam, dělal ve fabrice Polaroidu v Newbridge.

Letos umřel a všechny jeho děti žijou v Anglii. Jsem jedinej, kdo o ní ví a používá ji. Je to zapadákov, všude kolem dokola jsou jen louky. Vede k ní úzká, asi sto metrů dlouhá cesta. Každýho, kdo by se k chatě chtěl dostat, uvidíme.

Nejbližší barák je asi kilometr daleko. Trávil jsem tam dost času, když mi teklo do bot. Je to jen hodinu jízdy od

O’Brienovy rezidence ve Wicklow, ale dost daleko na to, aby policajty ani nenapadlo nás tam hledat.“

Malone se odmlčel a dřív, než pokračoval, se rozhlédl po ostatních. „Mám…,“ znovu se odmlčel. „Mám dobrýho kámoše, kterej dělá na ústředí O’Brienovy korporace na Dawson Street.“ Způsob, jakým to Malone řekl, naznačoval, že ten blízký přítel je přinejmenším členem správní rady O’Brienovy korporace. Na Collinse to udělalo dojem, a dokonce i Měsíček se přestal rýpat v nose.

„Koho?“ zeptal se Collins.

„To ti nemůžu říct, Same. Vážně ti to ještě nemůžu říct.

Až to bude za náma a fízlové to tam celý převrátí naruby, nechci, aby ještě někdo jinej věděl, kdo je ten můj zdroj.

Vím, že se vám to nelíbí, ale prostě mi musíte věřit.“

Collins se podíval na Měsíčka, který jen pokrčil rameny.

„Mně je to fuk,“ prohlásil a přešel ke kulečníkovému stolu, aby si mohl šťouchnout.

Collins si tak jistý nebyl. „Tommy, pokud se na toho člověka máme spolehnout, všichni bychom už od začátku měli vědět, s kým máme tu čest.“ Naléhavost Collinsova prohlášení podtrhoval jeho severský přízvuk. „Jak máme vědět, že nám něco nekuješ za zády, když nevíme, s kým děláš?“ Nápad s únosem se Collinsovi líbil, zamlouvalo se mu i to, že jich je tak málo.

„Same, nemůžu ti to říct a konec. Jedeme v tom všichni společně. Nikdo nemůže nikoho podrazit, protože nikdo

nemůže sám shrábnout prachy, pokud nebudeme držet spolu. Prostě ti to říct nemůžu.“

„Kdy se přesuneme na tu chatu?“ přerušil je Měsíček.

„Jakmile to dítě převezou domů,“ řekl Malone. Zdálo se, že se mu při změně tématu ulevilo. „V novinách psali, že by ho měli převézt domů během několika dní. Chtěl bych tam vlítnout hned první noc, aby neměli čas si na tu změnu zvyknout. O’Brienova ochranka z toho bude celá vedle.

Myslím, že bychom tam měli jít po půlnoci.“

Proběhla krátká debata na téma, jak se nejlépe dostat do domu a zase ven, jak si poradit s poplašným zařízením a jak se dostat k dítěti. Collins se rozhodl nechat Malona pro tuto chvíli na pokoji. Později zjistí, kdo je ten jeho člověk v O’Brienově společnosti.

„Chtěl bych, abyste šlohli dvě dobrý auta,“ pokračoval Malone. „Rychlou, silnou dodávku a malý rodinný auto. Asi Range Rover nebo jeden z těch Patrolů. A Volvo 460. O to by ses mohl postarat ty, Same. Dej jim nový značky. Na Volvo dej poznávací značku Kildare.“

Collins přikývl.

„Martine,“ Malone se obrátil na dalšího člena, „seženeš rychlou motorku. Nic hlučnýho, ani nápadnýho. Zjisti, co používají kurýři, a sežeň si stejnou. Taky si sežeň oblečení kurýra. Až budeme mít to dítě, chci, abys všude kolem rozvezl fotky, aby čmuchalové věděli, že je naživu a je o něj dobře postaráno.“

„Mám něco udělat já, Tommy?“ vyptávala se Peggy Ryanová.

Malone se poprvé za celou dobu usmál. „Ano, Peg.“

Sáhl do kapsy a vytáhl balíček bankovek. Deset jich oddělil.

„Jdi a kup dětský oblečky, pleny, láhve, dudlíky… prostě všechno, co si myslíš, že budeš na těch pět dní potřebovat.

Nekupuj to všechno v jednom krámu a nikomu z rodiny neříkej, co nakupuješ. Dej to do garáže a dobře to schovej.

Až to budeš mít všechno pohromadě, zavolám ti a vyzvednu to.“

Přikývla a natočila si na prst pramen hrubých hnědých vlasů.

„Radši bys měla doma říct, že pojedeš na pár dní pryč.“

Peggy o tom chvíli přemýšlela. „Řeknu jim, že pojedu za sestrou do Liverpoolu.“

„Má telefon? Pokud by tě některý z dětí shánělo, mohla by nám to celý zkazit.“

„To teď nehrozí, Tommy. Je v base za falšování šeků.“

Všichni se tomu s chutí zasmáli.

„A to nikdo z rodiny neví, že je za mřížema?“

„Ne, je to moje tajemství. Je to jejich milovaná tetička.

Nechtěla jsem jí pokazit reputaci.“

Zasmáli se snad ještě srdečněji.

Malone ukončil poradu. Každý z nich přesně věděl, co má dělat a co se bude dít. Ledy roztály a oni si jen tak povídali.

„Je tu ještě poslední věc,“ oznámil jim, „životně důležitá.“ Zmlkli a pozorně poslouchali. Měsíček se dokonce přestal rýpat v nose.

„Od okamžiku, kdy budeme mít to dítě, nechci nikoho z vás vidět chlastat, ani plechovku piva. Všichni musíte mít všech pět pohromadě a udržet si čistou hlavu. Tomu dítěti se nesmí nic stát. Žádný chlastání, platí?“

Přikývli.

„Kam přinesou to výkupný?“ Sam Collins prověřoval úplně všechno.

„To je z toho to úplně nejlepší, Same,“ usmíval se Malone. „Schovával jsem si to až na konec. Trvalo mi celou noc, než jsem to vymyslel. Počkej, až to uslyšíš.“ Nemohl se ubránit úsměvu. „Zaprvé,“ vysvětloval, „šlohneme další tři auta. Pak si od šesti různejch společností pronajmeme šest mobilů. Do každýho z těch tří aut dáme jeden mobil.“

Měsíček úsilím nakrčil čelo, jak se ze všech sil snažil Malonův plán pochopit. Peggy vypadala, že nechápe vůbec nic. Dál na Tommyho pohlížela s posvátným obdivem.

Collins ani na okamžik nespustil z Malona oči. Uvažoval o smyslu každého slova. „Ty auta budou stát zaparkovaný na třech různejch parkovištích ve městě. Když budou mít peníze předat, řekneme jim, aby zajeli k prvnímu autu a dali to dovnitř. Jeden z nás bude odněkud ze shora sledovat, co se dole na parkovišti děje.“ Malone se na chvíli odmlčel, aby zjistil, jaký to na ně udělalo dojem. „Sledujete mě?“

Všechny tři hlavy souhlasně přikývly i přes to, že dva z nich neměli ani tušení, o čem to Malone vlastně mluví.

„A teď, pokud nás budou chlupatý sledovat nebo pokud se tam objeví vrtulník nebo pokud to auto napíchnou, aby ho mohli sledovat, pak se jim stejně můžeme okamžitě ztratit.

Od chvíle, kdy nasedne do toho auta, mobilem ho budeme dirigovat, kam má jet.“

Malone jim krok za krokem vysvětloval svůj mistrovský plán, kterým si Sama Collinse zcela získal. Znělo to velice zajímavě. Tohle nebyl plán smolaře. Tohle by mohlo vyjít.

„Mobilem navedeme člověka v tom autě na druhý parkoviště, kde bude čekat další auto. Přehodí peníze a odjede. Pak se přesune ke třetímu autu. Pokaždé, když bude mít měnit auto, jeden z nás půjde na parkoviště napřed a důkladně se tam porozhlídne, aby zjistil, jestli to tam nemají obšancovaný. Cestou z jednoho parkoviště na druhý bude auto s penězma sledovat Martin na motorce, abychom měli jistotu, že se cestou nestalo nic nepříjemnýho, třeba kdyby to auto zastavili fízlové a lezli dovnitř nebo něco takovýho.“

Malone se tázavě podíval na Měsíčka.

„Sleduju tě, Tommy, v pořádku.“ Ve skutečnosti nevěděl, o čem je řeč, ale Sam Collins ano a cítil mravenčení. Zachvátilo ho vzrušení, když si uvědomil, že plán má šanci na úspěch.

„A co se bude dít, až nasedne s penězma do posledního auta?“ vyptával se Collins a tahal se za náušnici. „Ten parchant nemůže jezdit po Dublinu celej týden.“

Malone se při Collinsově poznámce usmál. „K tomu se dostanu. Je to parádní kousek.“ Postupně se podíval na každého ze svých posluchačů. „Znáte Hillcourt Mansions na nábřeží?“

Tři hlavy unisono přikývly. Každý v Dublinu znal Hillcourt Mansions, sídliště, které si kvůli častým loupežím, násilnostem a obchodu s drogami vysloužilo špatnou pověst.

Policie to místo prohlásila více méně za hájemství zločinu a odvažovala se tam jen výjimečně, ačkoli by se tam jistě našla spousta lidí, které hledala. Pro dublinské podsvětí představovalo Hillcourt Mansions katedrálu s právem azylu.

Mnoho lumpů a kapsářů se tam skrývalo před želízky policie, nebo se jim po jedné ze čtyř úzkých uliček vedoucích na rušné hlavní ulice podařilo před muži zákona utéci. Do sídliště vedla jen jedna přístupová cesta dost široká na to, aby jí mohlo projet větší auto nebo dodávka.

„Řekneme mu, aby jel do Hillcourt Mansions, kde ho budou dva z nás čekat. Jakmile tam auto dorazí, budeme vědět, že přijel, a peníze nacpeme do čtyř velkých tašek. Pak z toho podělanýho místa vypadneme postranníma uličkama na dvou motorkách. Tak co vy na to?“

Měsíček úžasem otevřel pusu. „Zatraceně skvělý,“

zhodnotil plán. „Všechna čest, Tommy, vypadá to zatraceně skvěle.“

„Je to dobrý, Tommy,“ souhlasil Sam Collins. „Dobrej plán, dost dobrej.“ Rozhodl se, že už dá pokoj s vyzvídáním ohledně toho, kdo je ten Malonův člověk v O’Brienově korporaci. Pokud to bude potřeba, zjistí si to později.

Peggy neříkala nic, jen nábožně zírala na Malona a poslouchala.

„Teď se zvedneme,“ prohlásil Malone rozhodně. Celou dobu, co Malone platil Halovi a scházel dolů po příkrých schodech, si znovu a znovu blahopřál. Průběh schůzky ho potěšil a zvlášť měl radost z toho, že se mu podařilo získat Sama Collinse. Zoufale ho potřeboval, protože Collins měl zbraně a výbušniny.

Malone se vydal k telefonní budce na Monkstown Hill, vylovil z kapsy dvoupenci, vhodil ji do otvoru a vytočil číslo.

„Betty?“

„To jsi ty, Tommy?“

„Jo.“

„Jak to šlo?“

„Skvěle, úžasně.“

„Takže je to jistý?“

„Na beton.“

„Uvidím tě ráno?“

„Jo, jasně. V pět, vyhovuje?“

„Jo, v pět. U zadního východu. U zadních dveří, jak jsme se dohodli.“

„Platí.“

„Uvidíme se.“

„Jo,“ prohlásil Malone. „Uvidíme se v pět.“ Zapálil si další cigaretu, aby se trochu zahřál.

Máme práci.

*****

Zatímco Tommy Malone pokládal sluchátko zpátky na vidlici, předmět jeho zájmu právě zvedli z postýlky a přebalili po krmení. Sandra O’Brienová chovala své maličké miminko v náručí a cosi mu šeptala do ucha. V jiném rohu místnosti June Morrisonová kontrolovala teplotu vody pro první koupel. Usmívala se a pozorovala Sandru. Všimla si, jak je mladá žena nervózní, když má dítě vzít do náruče.

„Podložte mu hlavičku levou rukou, když ho chcete položit,“ radila jí a jemně od ní dítě převzala, aby jí to názorně předvedla.

Gordon O’Brien najednou rozhodil obě ručičky, když ucítil, že se jeho drobné tělíčko ocitlo v jiných rukou. Uvnitř příliš velké modré zavinovačky kopal nožičkama. Sandra a Morrisonová se na sebe usmály. I přes výměnu názorů, kterou Morrisonová zpočátku měla s Harrym O’Brienem, si

Sandru oblíbila a teď kolem ní pobíhala jako starostlivá kvočna. Dramatický porod byl už za nimi a radost, kterou viděla na tváři Velkého Harryho pokaždé, když nakoukl do místnosti, ho sblížila i s ním.

June Morrisonová se rozhodla zapomenout na všechny nepříjemnosti v minulosti a teď se snažila Sandře pomoci, aby se mladá matka naučila s novorozencem zacházet s jistotou, aby si zvykla na jeho pohyby a pláč, aby pochopila, co dítě potřebuje.

17 kapitola

18.25 hod. knihovna, východní křídlo, Ústřední porodnice

Jack McGarth měl starosti.

Nikde v nemocnici se nenašla ani stopa po obalu od skalpelu nebo chirurgických rukavic. Odpadkové koše, výlevky, umyvadla, škvíry za radiátory, všechno pečlivě prohledali. Navíc ho ostraha nemocnice informovala, že jsou si jisti tím, že jediná cesta, kterou se vrah mohl v nočních hodinách nepozorovaně dostat do nemocnice a zase zpátky, vede přes suterén. Všechny pokoje prohledávali znovu a znovu. V době vraždy nikdo neodešel a zase se nevrátil zpátky. Teorie Noela Dunneho byla stále pravděpodobnější.

Potom sestřička z ambulance ukázala McGrathovi starý sterilizátor, který ve východním křídle používali pro dezinfekci všech nástrojů. Souhlasila s tím, že právě sterilizace mohla způsobit ty skvrny na skalpelu. „Na hromadě ostatních nástrojů jsou také,“ prohlásila otráveně.

„Už několik měsíců žádám, aby nám sem dali nový přístroj, ale naše oddělení je vždycky až na posledním místě.“

McGrath se zeptal proč.

„Protože tady se staráme o pacienty na státní útraty.

Nové věci vždycky napřed dostanou v soukromém křídle.“

„Chybí vám nějaká rukojeť skalpelu?“

„Je mi líto. To vám nejsem schopná říct. Nevedeme si záznamy o počtu malých chirurgických nástrojů. Odcházejí tak často, že není možné mít přehled o jejich přesném počtu.“

„Odcházejí?“

„Jo, odcházejí. Dost rychle.“

Místnost byla na soudní příkaz zapečetěná.

O hodinu a půl později měl ostrý pohovor s Lukem Conwayem, který tlačil na to, aby laboratoř byla opět zprovozněna.

„Ještě jsem s vyšetřováním neskončil,“ zavrčel McGrath.

„Potřebuji tu laboratoř, inspektore. Potřebuji ji. Musím zajistit chod nemocnice.“

„A já musím vyšetřit vraždu.“

Dva muži ve středním věku se vzájemně probodávali očima, oba byli rozzuření.

Conway byl pod velkým tlakem. Pověst nemocnice musela být uchráněna za každou cenu, dokonce i kdyby měl zkřížit plány policejním vyšetřovatelům. Pokusu svolat mimořádnou schůzi všech zaměstnanců nemocnice se musel vzdát, protože by to mnohé značně vyděsilo. Luke Conway byl na tahu a právě na něm bylo zařídit všechno tak, aby pověst nemocnice utrpěla co nejméně.

Pro McGratha se situace ještě zkomplikovala tím, co zjistil Tony Dowling, který hlásil, že Mary Dwyerová byla naprosto čistá.

„Nikdo nepřišel na jediný důvod, proč by ji měl vrah napadnout.“ Dowling znovu pročítal své poznámky. „Víme naprosto všechno, až na jméno toho hajzla, který to udělal, a proč ji zabil,“ dodal bezmocně.

Tonymu Dowlingovi mělo být brzo sedmapadesát. Po narozeninách měl odejít do penze. Zbývalo mu odsloužit ještě šest týdnů. Byl průměrně vysoký, měl průměrnou postavu a na hlavě mu stále ještě zbývalo průměrné množství vlasů. Mluvil s těžkým cavanským přízvukem, při kterém by si jiný snadno zlomil jazyk. Oblékal se tak, jak to bylo moderní v sedmdesátých letech, a všechno bohužel nasvědčovalo tomu, že se ta móda znovu vrací. Dowling strávil celý život ve službách Gardy Síochány, nejdříve jako řadový člen a později ve sboru detektivů. Těšil se, až se bude moci vrátit zpátky do Cootehillu, rybařit v jezerech, chodit na procházky a zastavit se na kus řeči s kýmkoli, kdo bude ochoten se s ním bavit. Prostě dělat cokoli jiného než nutit mladé grázly, aby si stoupli ke zdi, a šacovat je, jestli u sebe nemají pistoli nebo nůž. Dowling toužil po klidném životě v důchodu.

I přes zasmušilou náladu se McGarth usmál. „Bože, Tony, o tom přece není pochyb. Jsi prostě úplný génius.“

Dowling se místo odpovědi ušklíbl. Už spolu u útvaru pro odhalování závažné trestné činnosti sloužili sedm let a dělalo se jim spolu dobře. Znali své pracovní postupy, chutě i rodinné zázemí.

„Dělá mi starost,“ prohlásil McGrath, „že Dunne měl nejspíš pravdu. Všechno ukazuje na to, že ten chlap zná nemocnici jako svoje boty. Důkladně za sebou zametl stopy.

Musíme se pořádně podívat na to, co máme přímo pod nosem. Musíme vyslechnout spoustu lidí.“

„Někteří z nich z toho nebudou mít moc velkou radost,“

poznamenal Dowling.

„To ne,“ souhlasil McGrath zamyšleně. Mnul si knírek.

„To ne, mohli bychom mít problémy. Nesnáším tyhle pitomý špitály.“

„Ach jo, třeba tě to přejde.“

*****

Dean Lynch se necítil dobře. Mycostatin, který si naordinoval proti aftům, začínal působit jen velmi pomalu a v ústech i v krku ho nepřestávalo škrábat.

Stál nahý před velkým zrcadlem v pracovně a zkoumal své tělo. Zkusil udělat svou obvyklou dávku kliků, ale zjistil, že se unaví mnohem rychleji, mnohem mnohem rychleji než kdy dřív. Silně se potil. Po zemi se válely neotevřené lahvičky vitamínů a nejrůznější balíčky kapslí

obsahujících stopové prvky. Procvičil svaly a potom se natočil k zrcadlu bokem, aby si mohl lépe prohlédnout břicho.

Hubneš, Deane, hubneš.

Umíráš.

Nesmíš umřít moc rychle, Deane, nesmíš. Čeká tě ještě hodně práce.

Lynch měl možnost si odpočinout a znovu nabrat sílu.

Všechny operace, které měl na programu, byly zrušeny, protože laboratoř zůstávala zavřená. Ambulance také nepracovala, protože v ní probíhalo policejní vyšetřování.

Všechny pacientky musely odejít a bylo jim řečeno, aby se vrátily domů. Byly velmi rozzlobené. Lynch požádal svého odborného asistenta, aby dohlédl na hospitalizované pacientky, protože se musí vrátit domů o něco dříve.

Umíráš, Deane, umíráš.

Ale máš před nimi slušný náskok, Deane. Jen si zachovej chladnou hlavu. Vedeš si dobře.

Znovu začal dělat kliky, tentokrát však cvičil mnohem pomaleji.

Neplýtvej silami, čeká tě ještě hodně práce.

Den čtvrtý

18 kapitola

čtvrtek 13. února 1997 9.15 hod.

jižní křídlo Ústřední porodnice, Dublin

Profesor Patrick Armstrong nastoupil do porodnice ve středních letech.

Nyní mu bylo šedesát šest a byl jediným lékařem v nemocnici, který se nespecializoval na gynekologii. Byl to muž, který vždy pevně dbal na tradici irské medicíny. Byl vážný a lhostejný, arogantní a samotářský, chladný a nabubřelý. Svou vysokou, astenickou postavu obvykle navlékal do tmavých obleků, naškrobených bílých košil a nevýrazných kravat. Tváří připomínal ze všeho nejvíce jestřába s malýma tmavýma očima, které se na svět kolem dívaly úkosem zpod hustého tmavého obočí, jako by hledaly příští kořist. Jako jediný syn slavného irského lékaře a neméně proslulého dědečka prožil dětství v dusném prostředí formálností a výjimečné nudy. Jen stěží věděl, co je to úsměv, nemluvě vůbec o smíchu. Co bylo vlastně na světě k smíchu? Na to byl život příliš vážný.

To čtvrteční ráno 13. února 1997 byl Armstrong vzteky bez sebe. V levé ruce držel vizitku a upřeně na ni zíral skrze skla srpkovitých brýlí na čtení. Nijak se nesnažil zamaskovat své zhnusení.

„Co chce?“ vyštěkl na svou sekretářku, nudnou a lhostejnou ženu ve středních letech s protáhlým obličejem.

„Chce si s vámi promluvit o té včerejší nehodě v laboratoři.“ Nikdo z výš postavených členů personálu porodnice nehovořil o smrti Mary Dwyerové jako o vraždě.

Nevědomky o ní začali mluvit jako o „nehodě“. Cítili se při tom lépe. Šlo o jakousi formu popření toho, co se stalo.

„Chce mluvit se mnou?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Ano, pane.“ Vždycky mu říkala „pane“, protože věděla, že to má rád.

„Tak, Mary, řekněte inspektorovi Jacku McGrathovi ze skupiny pro odhalování závažné trestné činnosti se sídlem na policejní stanici ve Store Street,“ četl Armstrong z vizitky, „že jsem velmi zaneprázdněný člověk. Bude se muset ke mně objednat jako všichni ostatní. Kdy mám volno na tuto schůzku, Mary?“

Mary prolétla očima diář, který držela v ruce. „Na měsíc dopředu tady nic volného není.“ Ušklíbla se.

„Řekněte mu to, Mary. Řekněte mu to.“

„Ano, pane.“

Profesor Armstrong zvedl sluchátko telefonu, otevřel pouzdro s vizitkami a začal vytáčet číslo.

*****

„Tady Paddy Armstrong, Deane. Omlouvám se, že vás obtěžuji tak brzy ráno, ale zdržím vás jenom minutku. Jde o tu včerejší nehodu v laboratoři.“

Lynch ztuhl.

„Právě mě požádal o rozhovor detektiv inspektor McGrath,“ pokračoval Armstrong, „a mně celá ta věc připadá vážně dost odporná. Jsem si jist, že vám také, Deane.“

Lynch souhlasně zamumlal.

„A tak si myslím, že bychom my, služebně starší lékaři, měli trochu semknout řady, co říkáte, Deane? Především je dost strašné, že může být policie v této budově. Naší pověsti to v očích veřejnosti nesvědčí. Kam ten svět spěje, když se služebně starší personál musí nechat vyslýchat od policie?

To je opravdu dost absurdní. Souhlasíte?“

„Rozhodně.“

Za pět let od doby, kdy se Lynch stal Členem lékařského sboru Ústřední porodnice, mu Armstrong nevěnoval ani špetku pozornosti. Ignoroval ho na chodbách, v pokojích, v jídelně, zkrátka všude. Náhle byl celý žhavý, aby s ním mohl mluvit. Dean to prostě miloval.

„Myslel jsem, Deane, že bychom měli tyhle policisty vykázat do patřičných mezí. Chci tím říci, že nás i sami sebe

prostě jen okrádají o čas. Proč radši někde venku nehledají skutečného vraha mezi narkomany a kriminálníky, kteří z této země udělali to, co z ní dnes je?“

„Nemohu, než souhlasit.“

„Skvěle, Deane. Doufal jsem, že se mnou budete souhlasit. Hodlám obvolat několik dalších kolegů a zastavit to dřív, než se nám to vymkne z rukou. Jestli tam ve východním křídle někoho uvidíte, řekněte mu, prosím, o naší strategii.“

„Samozřejmě.“

„Hezký den, Deane. Znovu se omlouvám, že jsem vás obtěžoval. Dobře vím, že stejně jako já máte před sebou velmi rušný den a jen málo času nazbyt.“

„Přesně tak.“

Lynch pomalu položil sluchátko, na rtech se mu usídlil úsměv.

Tohle začíná vypadat dost divně. Rozčeřil jsem všechny možné vody.

Tak prostý čin.

Mary Dwyerová se neměla usmát. Prostě se neměla usmát. Kdyby jen udělala svou práci a v ničem se nevrtala, nemusel jsem ji zabít.

Ale ona se vrtala.

Věděla toho moc.

A usmála se.

A teď se podívejme na všechen ten poprask.

Je to opravdu dost divné.

Dost vzrušující.

Brzy přijde čas udělat to znovu.

Jaká další mrcha si dovolí postavit se mi?

*****

McGrath brzy zjistil, že naráží do neprostupné zdi, kamkoli se vrtne. Ve hře bylo ego příliš mnoha lidí, riziku bylo vystaveno příliš dobrých pověstí.

Jak se vypořádat s vraždou, k níž došlo přímo na vašem prahu, na lékařské škole neučili. A pořídit si alibi? Absurdní.

V kancelářích nejrůznějších právních zástupců začaly zvonit telefony. Rada zněla pro všechny stejně: neříkat nic, pokud u toho nebude přítomen právník. Být zdvořilý, ale trvat na požadavku přítomnosti právního zástupce, než začnete odpovídat na otázky policie. Advokáti na tom důrazně trvali. Cítili ve vzduchu slušné honoráře.

19 kapitola

10.22 hod. laboratoř, východní křídlo

„Dobrá. Chtěl bych, abyste mě tudy provedl a vysvětlil mi, co se tady dělá.“

McGrath a Dowling byli v doprovodu Luka Conwaye zpátky v laboratoři. Kate Hamiltonová dostala za úkol podruhé vyslechnout nemocniční ostrahu.

„Tady je hematologie a biochemie.“

„U toho se hned můžete zastavit. To všechno sice pro vás může být naprosto samozřejmé, ale pro mě je to španělská vesnice.“

„Krev. Tady se dělají všechny krevní testy v nemocnici.

Zjišťuje se zde hladina jednotlivých látek v krvi, krevní skupiny a takové věci.“ Conway se snažil být zdvořilý a trpělivý. Úměrně tomu byl rozhodnut laboratoř co možná nejdříve zprovoznit. „Děláme tady také imunulogické testy a testy na AIDS, a tak podobně.“

„Na jakém druhu testu Mary Dwyerová pracovala?“

zeptal se McGrath.

„Konečně se nám podařilo zjistit, jaký byl poslední test, na němž tu noc pracovala. Šlo o kompletní krevní rozbor z pokoje čtyři v severním křídle.“

„Něco neobvyklého?“

„Vůbec nic. Pacientkou byla starší dáma, která se připravovala na větší operační zákrok. Její případ a celý test byla jen naprosto rutinní a nekomplikovaná záležitost.“

„Nic, proč by se vraždilo?“

Conway pokrčil rameny. „S tím vám nepomohu, inspektore. Nemohu přijít na nic, co by Mary Dwyerová věděla nebo dělala, kvůli čemu by se mohla stát obětí vraždy. Znepokojuje mě to a jsem z toho zmatený stejně jako můj personál. Chci tím říct, že se takové věci v nemocnicích prostě nestávají.“

McGrath a Dowling si vyměnili pohledy.

„Mohla pracovat na nějakém testu tajně? Jako něco, co by dělala pro svého přítele a přesahovalo by to běžný rámec,“ zeptal se Dowling.

Conway stiskl rty a přemýšlel o tom. „Je to možné. Je naprosto proti regulím nemocnice provádět jakékoli neautorizované testy, ale vím, že k tomu neustále dochází. Je velmi těžké to ohlídat.“

„Takže mohla pracovat na něčem, o čem nikdo jiný nic nevěděl?“

„Je to možné,“ souhlasil Conway, „ale nemám tušení, co by mohla dělat, aby to bylo tak důležité, že by ji kvůli tomu někdo chtěl zabít.“

McGrath stál nad hromadou rozbitých zkumavek, které stále ještě ležely netknuté na zemi.

„Proč asi rozbil tyhle zkumavky?“

Conway opět pokrčil rameny, snažil se zakrýt svou rozmrzelost nad opakujícím se charakterem otázek. „Já jsem gynekolog, inspektore. Nechci vypadat neužitečně, ale vážně nemám ani ponětí.“

„Můžete zjistit, jaké testy byly prováděny s těmito vzorky?“ zeptal se Dowling.

„Jistě. Jednotlivé zkumavky jsou označené jmény pacientů. Uchováváme trojí kopie všech žádostí.“

„Kde?“

„Vzadu v kanceláři,“ odvětil Conway a kývl hlavou neurčitým směrem.

„Dobře,“ vmísil se do hovoru náhle McGrath.

„Porovnejte všechny žádosti se vzorky krve a opatřete mi seznam pacientů a provedených testů. Mohlo by to být hotové do hodiny?“

Conway přikývl.

„Nechal jsem prověřit počítač a tiskárnu,“ dodal McGrath. „Jsou na kaši a nic užitečného z nich nedostaneme. Mohl byste se porozhlédnout po kancelářích, jestli tam někde není papír vytržený z tiskárny? Je tady tolik papíru, o němž nikdo neví, jestli je to jen obyčejné smetí nebo něco, co se ten parchant snažil schovat nebo zničit.“

„Zařídím, aby se o to postaral hlavní technik, bude tomu rozumět lépe než já. Souhlasíte?“

McGrath o tom chvíli uvažoval, potom přikývl. Hlavní technik byl mimo podezření. „A ty další přístroje, které zničil? Nenapadá vás, proč to mohl udělat?“ zeptal se.

Conway zavrtěl hlavou.

McGrath vykoukl ze dveří spojujících první místnost laboratoře s ostatními místnostmi.

„Co je támhle?“

„Cytologie a histopatologie. Spousta mikroskopů ke zkoumání vzorků pod krycími sklíčky. Nádoby s patologickými vzorky.“

McGrath tázavě povytáhl obočí.

„Vzorky odebrané z děloh, z tkáně prsů, vzorky z vaječníků, vzorky…“

„Dobře, dobře, pochopil jsem.“ McGrath opět cítil, jak se mu dělá špatně od žaludku. Vyndal si peprmintový bonbon. Dowling se zašklebil.

„Nějaké další místnosti?“ McGrath začínal být podrážděný.

„Tři,“ odpověděl Conway. „Úplně na konci je kancelář.

Kromě ní je tady malá místnost, kde se zpracovávají všechny dokumenty z laboratoře. Tam se uschovávají všechny žádosti o testy z celé nemocnice.“ Odmlčel se a sledoval, jak si Dowling cosi čmárá do zápisníku. „A potom je tady pitevna.“

„Pitevna?“ McGrathovi bonbon málem vypadl z pusy.

„Tohle je porodnice. K čemu tady k čertu potřebujete pitevnu?“

Conway si odkašlal. „Lidé umírají i tady, detektive.

Někdy nepřijdou děti na svět živé. Někdy zase matky nepřežijí porod. Přichází sem spousta žen s rakovinou, rakovinou dělohy nebo vaječníků. V některých případech jim nedokážeme pomoci. Někdy zemřou a je nutná posmrtná pitva. Potřebujeme vědět, proč některé děti umírají, když jsme se domnívali, že by měly žít. Potřebujeme vědět, jak se některé choroby vyvíjejí.“

V místnosti panovalo kromě Conwayových tiše pronášených slov naprosté ticho. McGrathem i Dowlingem jeho vysvětlení zjevně otřáslo. Porodnice vždy vypadají jako místa plná radosti a života. Rodí se tady děti, dovnitř a ven chodí šťastní otcové s kyticemi a drahými doutníky.

Život a žití.

Budoucnost.

Ne smrt.

„Vy musíte rozřezávat mrtvé děti?“ vysoukal ze sebe McGrath, jeho hlas bylo jen stěží slyšet.

„To samozřejmě závisí na okolnostech a já osobně to nedělám. Je to jedna z věcí, která je pro zdejší personál velice těžká – zabývat se dítětem, které vůbec nedostalo šanci žít.“

Conway vycítil, že zasáhl citlivou stránku povahy obou detektivů. Teď je čas trochu na ně přitlačit, rozhodl se rychle.

„Jak vidíte, musí se tato nemocnice neustále vypořádávat se životem i smrtí. Všichni si myslí, že naší prací je jen přivádět děti na svět. Ale to není všechno. Máme zde padesát gynekologických lůžek, osm lůžek intenzivní péče pro novorozence a osm lůžek zvláštní péče. Tam pečujeme o velmi malé, předčasně narozené děti. Toto pracoviště je naše velká chlouba. Naše úspěšnost, co se týče stabilizace zdravotního stavu a kojení těchto dětí do doby, než povyrostou do takové velikosti, aby si je rodiče mohli vzít domů, je jedna z nejvyšších na světě. Odvádíme tady spoustu dobré práce.“ Odmlčel se. Při pohledu na výrazy tváří obou detektivů se nemohl mýlit.

Udělalo to na ně dojem. Zapůsobilo to na ně a vyvolalo v nich pocit pokory. To byla pro něj pochopitelně živná půda.

Conway se rozhodl kout železo, dokud je žhavé.

„To je důvod, proč je tato vražda tak sprostá. Umíme se vypořádat se smrtí, jsme na to zvyklí. Ale jen pokud jde o přirozenou smrt. Když vstoupíte do nemocnice, jakékoli nemocnice, ocitnete se na tradičně nedotknutelné půdě, a proto je zabití někoho tak nevinného a krásného, jako byla Mary Dwyerová, tak ďábelské a sprosté.“ Jeho hlas zesílil.

„My všichni chceme, abyste přišli na to, kdo to udělal, a

předali ho do rukou spravedlnosti. Ale musíme také myslet na pacienty tam nahoře na pokojích. Na matky a jejich děti.

Ženy čekající na operaci. Na všechny. Musíme vrátit nemocnici zpátky aspoň trochu do normálu. Potřebujeme, aby tahle laboratoř zase začala fungovat.“

Venku před laboratoří se McGrath otočil k Dowlingovi.

„Na okamžik jsem mu málem věřil každé slovo.“

„Ježíši, Jacku, ty jsi ale strašnej cynik.“

„V téhle hře musíš být cynik, Tony. Byl dobrej, dokud nezačal brečet nad svojí ztracenou laborkou. Ten chlápek by měl být právník.“

Detektiv inspektor Jack McGrath usoudil, že nenávidí doktory stejně jako nemocnice. Byli stejně prohnilí jako obyčejní kriminálníci, se kterými měl co do činění celý život u policie – úskoční, vyhýbaví a chránící jen sami sebe.

Doslova cítil, že se schyluje k nějakému střetu.

A měl pravdu.

*****

Luke Conway procházel chodbou se vztyčenou hlavou hluboce ponořen do vlastních myšlenek a Kate Hamiltonové, která šla proti němu a upřeně na něj zírala, si vůbec nevšiml. Zastavila se, a když došel až k ní, znovu si ho pořádně prohlédla. Potom si náhle musela sednout na nejbližší lavičku, ruce se jí třásly. Zatnula prsty do klop

svého saka, aby se uklidnila, a začala zhluboka dýchat.

Znovu se zadívala na vzdalující se postavu, která se právě zastavila, aby si krátce promluvila s nějakým doktorem v bílém plášti. Conway se uprostřed rozhovoru napůl obrátil a pohlédl zpátky chodbou směrem, kde seděla Hamiltonová.

Jasně mu viděla do tváře, ty rysy nemohla nepoznat, vysoká postava, upravené zrzavé vlasy, pronikavé oči. Živě si na něj vzpomínala. Celé se jí to před očima znovu vybavilo a musela potlačit nutkání rozběhnout se a dát mu jednu dobře mířenou ránu přímo do nosu.

*****

„Nemyslíte, že byste měla dát své dítě k adopci?“

Ležela na posteli na pooperačním sále jen půl hodinu po porodu a vzlykala. Právě dala život tomu nejkrásnějšímu chlapečkovi na světě.

Nebyl to lehký porod, vlastně fyzicky možná ano, ale po citové stránce to byla noční můra. Pořád viděla před očima toho vysokého muže se zelenými gumovými rukavicemi na rukou, rouškou a igelitovou čepicí chránící vlasy. Dohlížel na poslední rozhodující etapu jejího těhotenství, pomáhal jí při porodu, uklidňoval ji a lichotil jí.

„Tlačte… netlačte… zhluboka dýchejte… uvolněte se…

tlačte… netlačte… zhluboka dýchejte… vedete si dobře…

ještě jednou zatlačte… to je ono. Vidím, jak se objevuje

hlavička. Ne, netlačte, dokud vám neřeknu, to je ono…

statečná holka… skvělé. Už jde ven hlavička. Ještě jednou se zhluboka nadechněte a potom hodně a dlouze zatlačte…

výborně. To je ono. Nůžky, prosím, sestro. Lignokain… teď zhluboka dýchejte do téhle masky. Ucítíte ostré bodnutí kousek od zadnice… bezvadně… hlavička dítěte je na světě.

Hlavička vašeho dítěte je na světě. Zkuste to a uvolněte se.

Cítíte, že přicházejí další? Dobře, zhluboka dýchejte a tlačte.“

Náhle bylo po všem. Úleva. A potom radost, když jí podali to malinkaté, krví potřísněné dítě zabalené v nemocniční zeleni. Jeho oči se koulely sem a tam, jako by ho cesta na svět úplně ohromila.

I když viděla, jak je pomačkaný a otlučený, ani na okamžik nepochybovala. Byl to tátův kluk.

Až na to, že ho jeho táta nikdy neuvidí, neuvidí ani nikoho jiného, už nikdy. Bylo tady jen to malinkaté dítě, které bude připomínat jeho někdejší existenci.

Když jí Roryho vzali, aby ho zvážili, začala Kate nekontrolovatelně vzlykat. Nebyl tu nikdo, kdo by s ní sdílel tento výjimečný okamžik, žádná rodina, ke které by pospíchala, aby jí předvedla své právě narozené dítě. Její matka byla po smrti a tátovi striktně zakázala, aby se přibližoval k nemocnici. Největší muka jí však připravovalo vědomí, že nebude žádný hrdý otec, který by později přišel s kyticí a doutníky a chtěl tančit se sestrami.

Byla jen další svobodná matka.

Postupně si začala uvědomovat postavu, která se skláněla nad její postelí, tentokrát už bez roušky a čepice.

Doktor Luke Conway četl z výrazu její tváře špatně, ponižujícím způsobem špatně, naprosto špatně.

„Nemyslíte, že byste měla dát své dítě k adopci?“

Začala křičet: „Kde je moje dítě? Kde je mé dítě?“ a snažila se vstát z postele.

Nařídil jí, aby zůstala ležet, a násilím ji přinutil ke klidu.

Od té doby ho neviděla. Až dnes.

Kate Hamiltonová pomalu vstala, upravila si uniformu a utřela si oči kapesníkem. Silou vůle se vzchopila a vyrazila směrem ke knihovně, kde čekal zbytek vyšetřovacího týmu.

Uklidni se, uvolni se, nabádala se, nedovol, aby si ostatní všimli, jak jsi rozrušená. Nedovol nikomu, aby zjistil, že tady máš nevyřízené osobní účty.

20 kapitola

13.05 hod.

Krátce po jedné hodině odpoledne vysílala televizní stanice RTE NEWS od budovy Ústřední porodnice živý vstup. Reportér ve stručnosti nastínil sled událostí, ke kterým zde došlo, počínaje dramatickým narozením Gordona O’Briena až po odhalení těla Mary Dwyerové ani ne o šestatřicet hodin později. Měl to být první z mnoha přímých vstupů natáčených před Ústřední porodnicí.

V budově nemocnice byli mezitím ponořeni do vážné debaty Luke Conway a profesor Patrick Armstrong. Přestože byl Conway primářem a ředitelem nemocnice v jedné osobě a zodpovídal za její každodenní provoz, poměrně často se radil s Armstrongem. Profesor Armstrong byl spjat s nemocnicí už bezmála třiadvacet let a byl také členem správní rady. Věděl, jak to v nemocnici chodí, a dokázal šikovně manipulovat s lidmi.

„Nechte mě promluvit si s ministrem zdravotnictví,“

navrhoval Armstrong. „Vycházíme spolu docela dobře.

Trochu na detektiva inspektora McGratha přitlačíme.“ Jako by jednotlivá slova vyplivoval. „Budeme mít laborku v provozu do zítřka.“

Luke Conway s úlevou přikývl. Možná, že na konci tohoto tunelu bude přece jenom nějaké světlo. Sledoval, jak Armstrong vytáčí ministrovo číslo.

15.45 hod.

Tommy Malone jel v ukradeném Volvu 460 asi tři kilometry po newbridgeské silnici a potom zahnul na Kilcullen. Na zadním sedadle seděla Peggy Ryanová a sledovala v protisměru projíždějící auta. Tohle auto sebral předtím Sam Collins před hospodou v Donnybrooku a vybavil ho sadou poznávacích značek, které si Moonface vypůjčil z Toyoty Corolly na dlouhodobém parkovišti na dublinském letišti. Moonface ještě odmontoval z jednoho BMW dublinské poznávací značky. Byl ve velkém pokušení ukrást i celé auto, ale měl přísné instrukce sebrat jen to, co měl, a nic jiného. „A to znamená, že ani nešáhneš na jedinou zatracenou věc na zadním sedadle toho auťáku,“ varoval ho Malone.

Když Malone s Ryanovou projížděli vesnicí, ukázal jí na nejbližší koloniál, telefonní budku a hostinec. Asi kilometr a půl za poslední chatou označující konec vesnice sjel Malone z hlavní silnice na úzkou okresní cestu a znovu ostře zabočil doleva na polní cestu. Peggy upírala oči do okolní temnoty, v níž jen stěží rozeznávala vršky živého plotu. Malone zpomalil a jejich Volvo se jen pomalu šinulo

prašnou cestou. Potom se konečně světla opřela do průčelí malé nabílené chaty se dvěma okny a černými dveřmi obrácenými směrem k nim.

„Jsme tady,“ zachrochtal Malone a vypnul motor.

Vylezl z auta jako první a poradil Peggy, aby zůstala sedět, dokud neotevře vstupní dveře. „Tady venku zmrzneš.

Počkej, až otevřu dveře a rozsvítím.“

Peggy si zimomřivě zvedla límec kabátu a čekala. Tmu projasňoval jen slabý svit měsíce, který se snažil prodrat skrz temné mraky. Malone chvíli nemohl najít ten správný klíč a potom měl ty samé problémy při hledání zámku, nakonec však přece jen odemkl. Po důrazném kopnutí doprovázeném zaklením se dveře pomalu, se skřípáním a sténáním otevřely. Peggy se dívala, jak Malone tápe podél zdi, a náhle se na verandě do noci rozzářila jediná holá žárovka.

Vešli dovnitř a pozorně se rozhlíželi po chatě. Byla to jen základní stavba, tři pokoje, kuchyň spojená s jídelnou a malá místnost, která sloužila jako záchod i koupelna. Byla v ní stará, rezavá vana. V kuchyni byl krb a zbylé tři místnosti se vytápěly pomocí elektrických kamínek. Chata byla promrzlá až do základů, od úst jim při mluvení stoupala pára.

„Musíme to tady nejdřív vytopit, Tommy. Do týhle ledový hrobky prostě nemůžeš přinést novorozeně. Ježíš, zmrzlo by nám tady ani ne za hodinu.“

Malone zamyšleně přikývl.

„Teď zapálíme oheň v krbu v kuchyni,“ řekl, „a zapneme ta kamna v pokojích. Nejlepší bude, když seženeme také nějaké elektrické deky.“

Peggy se to, co právě viděla, moc nezamlouvalo. Ta chata byla prostě díra, kde nebyla několik měsíců ani noha.

Všude byla cítit zatuchlina a válenda v kuchyni byla na dotek úplně mokrá.

„Ježíši, Tommy, doufám, že tady nebudeme muset zůstávat dlouho,“ stěžovala si. „V tý zimě tady všichni zmrzneme.“

Malone si jejího nářku nevšímal a dál nosil dovnitř krabice s potravinami, plechovkami s dětskou výživou, podpalovači, briketami, balíky dříví a nakonec obrovské balení Mini Pampers pro kluky.

Za půl hodiny už mrazivým vzduchem stoupal k obloze tenký proužek kouře z hořícího papíru a dřeva. Zatím ještě nesněžilo, ale předpověď sněžení hlásila. Slabě foukal vítr a temné mraky pomalu pluly oblohou. Pastviny v okolí chaty byly na kost promrzlé a kromě několika ovcí a krav, které se snažily ze ztvrdlé země vydobýt něco k snědku, se v okolí téměř nic nehýbalo.

*****

Asi kilometr od chaty se Brian O’Callaghan strachoval o ovci, která měla v krátké době slehnout. Přestože se nabalil do čtyř svetrů a dlouhého olejově šedého kožichu, stále cítil, jak se mu mráz dostává až pod kůži. Nezdálo se, že by ovce byla nějak neklidná, klidně v mrazu okusovala trsy trávy, které ještě na louce zůstaly.

Ve svých sedmdesáti letech, které celé prožil na statku, odhadoval O’Callaghan, že každé jehně, které se v tuto dobu narodí venku, má jen minimální šanci přežít. Neměl z toho ani trochu radost, když pozoroval ovci, která se se svým nafouklým břichem přesunovala k jinému slibně vypadajícímu chomáči trávy.

Když se obrátil na zpáteční cestu domů, všiml si kouře.

To je zvláštní, pomyslel si, nikdy jsem nikoho v tuhle roční dobu v té chatě neviděl.

21 kapitola

18.27 hod.

knihovna, východní křídlo

Atmosféra v místnosti byla plná zlosti a pocitu marnosti. „Počkejte, až si poslechnete tohle.“ Jeden z detektivů přidělených na vyšetřování vraždy Mary Dwyerové právě svým kolegům vyprávěl o zkušenosti, kterou udělal, když se snažil vyslechnout jednoho z lékařů.

„Chci být zdvořilý, a tak volám jeho sekretářce a říkám jí, kdo jsem a proč s jejím velkým šéfem potřebuju mluvit.

Víte, co mi řekla?“

McGrathův tým naslouchal, někteří z přítomných se usmívali, ale jiní, kteří narazili na něco podobného, se spíš mračili.

„‚No,‘ řekla mi, ‚podívám se, jestli bude mít v diáři na příští týden nějaké okno.‘ Okno v diáři,“ mohutně gestikuloval detektiv, „a na příští týden. Snažím se tady vyšetřit vraždu a dovím se takovou hovadinu. Okno v diáři na další zatracený týden!“

Místnost naplnil polohlasný hovor, když někteří z jeho kolegů vyprávěli podobné historky.

„Dobře, dobře,“ přerušil je McGrath, když do místnosti vešel i poslední člen jeho skupiny, sedl si a posunul si židli

blíže k velkému stolu uprostřed místnosti. Za stolem seděli proti ostatním mezi vysokými policemi plnými knih McGrath a Dowling. Kate Hamiltonová se podívala na hodinky, když posouvala svou židli, aby udělala nově příchozímu místo. Slíbila dědovi, že bude doma do sedmi.

Podle toho, jak to vypadalo, vážně pochybovala, že to stihne.

„Jak to tak vypadá, všichni jsme se setkali se stejným nadšením,“ konstatoval McGrath a otevřel svůj zápisník. Po zběžném pohledu do poznámek pokračoval: „Dřív, než si to probereme, bych ale chtěl, abychom si zrekapitulovali, co o tomto případu víme.“

Jeho lidé se na židlích začali vrtět, aby si našli poněkud pohodlnější polohu, a vytáhli vlastní poznámkové bloky.

„Víme, že Mary Dwyerová byla zavražděna v úterý večer mezi 22.45 a 22.55 hod. Je skoro jisté, že vrah znal nemocnici jako své boty. Dostal se dovnitř i ven, aniž by si ho někdo všiml. Nikdo nikoho podezřelého neviděl ani v nemocnici, ani na přilehlých pozemcích, na parkovišti, ani ve vchodech směřujících na Whitfieldské náměstí. Buď se vrah vrátil zpátky k tomu, co předtím dělal tady v nemocnici a pokračoval v práci, jakoby se nic nestalo, nebo…“

Nesouhlasné mumlání McGratha přerušilo. „Nebo… nebo,“

jeho hlas v tu chvíli zesílil, „což je pravděpodobnější, vyklouzl ven stejnou cestou, kterou se dostal dovnitř, totiž přes suterén a některým z postranních vchodů.“ Odmlčel se

a jeden nebo dva jeho posluchači si cosi naškrábali do zápisníků.

„Víme také, že byl k činu použit skalpel. Ten téměř jistě, ale ne naprosto, pocházel z místnosti, kterou doktoři používají k tomu, čemu říkají menší chirurgické zákroky.“

Někdo se zachechtal poznámce, že menší chirurgický zákrok, který kdosi provedl na Mary Dwyerové, se tomu dotyčnému trochu vymkl z rukou. Kate Hamiltonová musela zakrýt mimovolný úsměv.

„Na tom skalpelu nejsou žádné otisky prstů,“

pokračoval McGrath a ignoroval předchozí přerušení.

„Podle koronera mohou modřiny a stopy prášku na jejím krku znamenat, že vrah použil rukavice. Chirurgické rukavice.“

Odmlčel se, aby význam těch slov zdůraznil.

„Ten chlápek také rozmlátil sadu krevních vzorků, malý počítač, tiskárnu a pár dalších přístrojů. Personál laboratoře vzorky krve dvakrát porovnal se žádostmi o provedení testů a jejich závěr zní, že nenašli nic, co by spojovalo ty testy s naší vraždou. Papír v tiskárně je číslován po jednotlivých stranách a osm listů chybí. Nikde je ale nemůžeme najít.

Nemohly se dostat z nemocnice některou z obvyklých cest, protože jsme všechny odpadkové koše, drtiče papíru a podobné věci prohlédli. Obrátili jsme vzhůru nohama i kontejnery před nemocnicí, ale nic jsme nenašli.“

Znovu se odmlčel a podíval se na ně. Všichni na něm viseli očima.

„Obrátili jsme vzhůru nohama každý odpadkový koš, každou popelnici v okruhu jeden a půl kilometru a nic jsme nenašli. Vyslechli jsme každého řidiče autobusu a taxikáře.

A nic. Prostě nic.“

Chvíli bylo ticho a McGrath se podíval na Dowlinga, který souhlasně kývl.

„Mary Dwyerová je čistá jak padlý sníh. Nemáme na ni vůbec nic. Žila s rodiči a neměla nic společného s drogami.

Žádné podivné bankovní účty, žádné sexuální úchylky.

Nic.“

McGrath pomalu vstal, položil obě ruce na stůl před sebou a upřeně se zadíval do svého bloku.

„Vůbec nic, co by bylo na první pohled podezřelé. Ale já se nemohu ubránit dojmu, že něco věděla. Mohla mít nějaké informace, cokoli. Něco tak důležitého, že ji kvůli tomu musel zabít. Dokonce ani nemusela vědět, jak je to důležité, ale ten chlápek prostě nemohl nic riskovat. Musela jít z cesty.“

V místnosti panovalo ticho.

McGrath vzhlédl od stolu. „A teď,“ pokračoval, opět trochu zvýšil hlas, „se zdá, že se musíme potýkat u několika členů zdejšího personálu s naprostou nechutí spolupracovat.

Někteří zdejší zaměstnanci si myslí, že je to pod jejich důstojnost, nechat se vyslechnout policií.“

„Však oni se ještě rádi nechaj,“ vykřikl někdo a Kate Hamiltonová se otočila, aby se podívala, kdo to byl. V

duchu měla radost z toho, jak chování doktorů její kolegy rozzuřilo. Tak teď vy, chlapi, víte, čím musíme my, ženy, neustále procházet.

McGrath zvedl ruku, aby si zjednal ticho. „Takže mi dovolte, abych vám tímto oznámil – a doufám, že vám nemusím zdůrazňovat, že to nemáte říkat nikomu nepovolanému – že máme pro tuto hru v rukávu jedno eso.

Podle toho, co jsem slyšel, musejí rušit operace, posílají pacienty domů a některé ženy byly přemístěny k porodu do nemocnice Rotunda. To všechno proto, že jsme jim zavřeli laborku.“

Místnost se naplnila něčím, co nemělo daleko k jásotu, který následovalo několikeré „pššš“ a tlumený smích.

„A dokud s námi nezačnou spolupracovat, zůstane ta laborka zavřená.“

Jásot byl tentokrát slyšet až ven na chodbu.

*****

Detektivové vycházeli ven z knihovny. Dean Lynch je pozoroval zpoza mírně pootevřených dveří své ordinace.

Napočítal dvanáct lidí, kteří vešli dovnitř, a stejný počet zase vyšel ven. Bylo to jedenáct mužů a jedna žena.

Jedenáct mužů a jedna velmi přitažlivá mladá žena.

Prohlížel si ji velmi pozorně a zapamatovával si její držení těla a rukou.

Někdy bych se s tebou chtěl setkat.

O samotě.

Když z prázdné, potemnělé čekárny už nebylo slyšet ani ozvěnu tlumeného hovoru, vyklouzl Lynch z ordinace a vešel do knihovny.

Rychle pohledem odhadl celou scénu. Všechny židle byly narovnané kolem velkého stolu uprostřed knihovny.

Jenom dvě z nich stály naproti hned za stolem. Pohledem sklouzl k policím plným knih, které se tyčily na obou stranách hned vedle stolu. Krejčovským metrem si změřil tloušťku vazby několika knih a nakonec z nich čtyři vybral.

Tyto knihy opustily budovu nemocnice spolu s ním.

Komisař Thomas Quinlan, muž zodpovědný za celkový chod a dozor nad Gardou Síochánou, seděl ve svém obývacím pokoji a díval se na televizi. Náhle zazvonil telefon. U nohou mu ležela večerní vydání dvou dublinských listů, oba přinášely na prvních stranách palcové titulky oznamující vyšetřování vraždy.

„Tady Alice Martinová, komisaři.“

Quinlan se prudce narovnal a dálkovým ovladačem vypnul televizi.

„Co pro vás mohu udělat, paní ministryně.“

„Podle mých zdrojů dělá váš detektiv inspektor Jack McGrath tam v té nemocnici pěkný zmatek a doktoři jsou z toho celí vzteklí.“

Quinlan neříkal nic. Ze zkušenosti věděl, že ministryni spravedlnosti trápí nějaká vražda, její vyšetřování a Jack McGrath daleko méně než špatná publicita. Vládu tvořila vratká koalice, která se potácela od jedné mizerně vyřešené krize ke druhé. Právo a pořádek, lépe řečeno nedostatek práva a pořádku, současnou vládu pálil nejvíc.

„Slyšel jste mě, komisaři?“ Její hlas zněl jako práskání bičem.

„Naprosto jasně, paní ministryně. Ale mám ten dojem, že ode mne chcete něco víc, než mi jen říci něco, co už vím.“ Udav se, ty jedna prohnaná prdelatá krávo.

Martinová se odmlčela, zaskočilo ji to.

„Domnívám se, že by detektiv inspektor McGrath měl být z toho případu odvolán.“

Quinlan věděl, že tohle musí přijít.

„To by mohla být chyba, paní ministryně, jestli to tak mohu říci. To by mohlo vypadat jako ukvapená reakce na špatnou publicitu.“

„Chci, aby byl z toho případu odvolán.“ To byl chladný rozkaz, ne návrh.

„Paní ministryně, nechte mě dnes večer vyřídit několik telefonátů a zítra ráno to bude první věc, o které uslyšíte.

Mohli bychom najít způsob, jak se tomuto kroku vyhnout.“

„Komisaři Quinlane, mohu vám připomenout, že já jsem ministryně spravedlnosti? Jste můj přímý podřízený.“

„Se vší úctou, paní ministryně, ale tohle jste mi neopomněla připomenout ani jednou, od doby, kdy jste nastoupila do úřadu.“

„Chci, aby byl detektiv inspektor McGrath z toho případu odvolán.“ Po těch slovech ministryně telefon s prásknutím položila.

Quinlan chvíli mlčky zíral na sluchátko.

„Krávo,“ zamumlal a začal vytáčet číslo.

Dean Lynch opatrně vyřízl do vnitřku čtyř knih, které si přinesl, díru o velikosti a tvaru, který potřeboval. Potom je zase zavřel a zkoumal výsledek své práce. Knihy vypadaly úplně stejně jako předtím. Při otevření se objevil úhledně vykrojený prostor propojený s úzkým tunelem končícím ve hřbetu knihy. Do vyříznutého prostoru přesně zapadl diktafon firmy Panasonic vybavený systémem hlasové aktivace. Ke každému diktafonu byl pomocí kabelu připojen klipsový mikrofon Vivanco EM 116. Když byly knihy zavřené, nebylo po diktafonech ani památky. Maličkaté mikrofony Lynch snadno protáhl připravenými tunely.

Lynch chvíli svou práci jen obdivoval, než ji podrobil testu. Umístil všechny čtyři knihy v nejrůznějších výškách po poličkách v kuchyni a potom si sedl ke kuchyňskému stolu. Začal nahlas číst z kuchařky, která vysvětlovala, jak se

musí jakési jídlo osm minut připravovat v mikrovlnné troubě. Po pěti minutách, které mu odměřily nástěnné kuchyňské hodiny, přestal číst. Knihy sundal dolů a pásky v diktafonech si přehrál. Všechny diktafony se při zvuku hlasu zapnuly. Přetočil pásky a přehrál záznam. Jeho hlas se ve všech čtyřech případech nahrál čistě. Znovu kazety přetočil a vrátil knihy na předchozí místa.

Přečetl návod znovu, ale tentokrát se každé tři minuty na chvíli odmlčel. Opět sundal knihy dolů a přehrál záznamy.

Perfektní.

Systém hlasové aktivace pracoval bezvadně, nahrával jen, když mluvil, a zastavoval záznam v okamžiku, kdy bylo ticho.

Perfektní.

Vypadá to dobře, Deane, vypadá to dobře. Dej je na čtyři různá místa, aby ti nic neuniklo. Potom si dokážeš udržet přehled o všem, co se děje v knihovně.

Nelze pochybovat o tom, že jsi malý génius.

Připravil si další dávku, aby svou genialitu náležitě oslavil.

Den pátý

22 kapitola

Pátek 14. února 1997, 6.47 hod.

chata kilometr a půl za Kilcullenem, hrabství Kildare

Světlo předních reflektorů džípu se zakusovalo do tmy brzkého rána.

Tommy Malone a Sam Collins vykládali těžké zbraně.

Malona zajímaly události v Ústřední porodnici a všechno, co se šuškalo ohledně toho, že by Harry O’Brien mohl vzít svou ženu a novorozeného syna domů. Chtěl udeřit co nejdříve to bude možné.

Malone se předchozího dne, tak jak měl ujednáno, v pět hodin vydal k zadnímu vchodu do hlavního sídla O’Brienovy korporace na Dawson Street. Trojí slabé zaklepání v půlminutových intervalech upozornilo čekající Betty na jeho přítomnost a za několik minut už byl v budově.

Betty ho velkým obloukem vedla kolem nočních hlídačů dolů do pracovny Velkého Harryho. Tam za mohutným otočným křeslem, které trůnilo u psacího stolu

potaženého kůží, visel letecký snímek Beechillu, rezidence O’Brienovy rodiny ve Wicklow.

Tommy Malone si tu fotografii soustředěně prohlížel déle než hodinu, vrýval si do paměti, kde je umístěná hlavní vstupní brána a jaká cesta k ní vede. Zaměřil se zejména na prašnou cestu, jež se táhla podél jedné strany pozemku. Přes zahrady by se mohl dostat až k samotné budově a využít přitom přirozené ochrany, kterou by mu poskytly shluky křovin v okolí. Ideální krytí, usoudil. Pak si všiml velkých stromů, které jednotlivě nebo ve skupinkách rostly po celém dvanáctiakrovém pozemku. Naprosto skvělý a dokonce ještě lepší. Betty ho za tu dobu přišla dvakrát zkontrolovat, aby zjistila, jestli něco nepotřebuje a jestli ho nikdo neruší. Když Tommy Malone krátce po půl sedmé odcházel, znal Beechill jako své boty. Zjistil si i soukromá telefonní čísla Velkého Harryho a Thea Dempseyho, která našel napsaná na papíře v jedné ze zásuvek psacího stolu. V duchu už si Dempseyho vybral jako prostředníka a člověka, který jim přinese výkupné. Veškerá jednání s Velkým Harrym budou probíhat prostřednictvím Dempseyho. Jediné telefonní číslo, které budou vytáčet, bude to Dempseyho. Hádal, že policajti nejprve napíchnou Beechill a kolem Dempseyho začnou čmuchat teprve, když zjistí, že únosci svoje požadavky nediktují přímo Velkému Harrymu.

Od Betty se Malone také dozvěděl něco moc zajímavého. „Chce dát všem pár dnů volna, aby mohli oslavovat narození jeho syna.“

Malone nemohl uvěřit svému štěstí. „Kdy?“

„Zejtra. Slyšela jsem o tom mluvit jednoho chlápka z ochranky a taky ukazoval lejstro, na kterým stálo, že on bude mít pár dní volna taky.“

Tommy Malone ji za tu drahocennou informaci objal.

Později to odpoledne Sam Collins projížděl kolem Beechillu v čerstvě ukradeném džípu Cherokee s navařeným předním nárazníkem a s čerstvě ukradenou poznávací značkou hrabství Kildare. Collins si ukládal do paměti masivní tepaná ocelová vrata, která zahrazovala vchod ve čtyři a půl metru vysoké žulové zdi. Zeď se táhla v délce asi dvě stě metrů podél vedlejší silnice, která se obloukem napojovala na hlavní silnici vedoucí z Roundwoodu do Killiskey. Poté, co se ujistil, že ho nikdo nesleduje, hbitě vystoupil a zkoumal pevnost vrat. Přemýšlel o tom, kolik semtexu bude potřebovat a kam ho bude nutné umístit, aby je vyhodil do vzduchu a uvolnil přístupovou cestu.

Pokračoval v jízdě džípem po prašné cestě, o níž mu řekl Malone. Cesta se stáčela od jednoho konce čelní zdi podél staré obvodové zdi vybudované před šedesáti lety a končila u hladiny jezera Vartry. Collins zjistil, že cesta pokračuje dalších asi padesát metrů za odbočkou k jezeru.

Pomalu kráčel podél zdi, která se táhla po jeho levici, a

uvědomoval si, že zdivo je sice staré a místy se drolí, ale stále ještě zatraceně dobře drží pohromadě. Došel až ke dřevěné brance. Tuto branku majitelé Beechillu už léta používali, když si chtěli v jezeře zarybařit. Ve tmě se Collins snažil prozkoumat uchycení branky, prsty mu napověděly, že panty jsou zrezivělé. Potom vyzkoušel jejich pevnost levým ramenem. Usmál se, když zjistil, že povolují celkem lehce. Když jel zpátky do Dublinu, v duchu si poznamenal, že si s sebou má vzít vyrážecí kladivo.

Vyrážecí kladivo byla také první věc, kterou na chatě vyndali ze zavazadlového prostoru džípu. Poté přišla na řadu dvanáctimilimetrová dvouhlavňová upilovaná brokovnice, dvě pistole Smith & Wesson ráže 0.38 a samopal libyjské výroby AK47. Collins sáhl do zásob, které měl ještě z dob své působnosti v IRA. Krabice od vodky Smirnoff uložená na sedadle spolujezdce obsahovala kukly, čtyři páry pevných kožených rukavic a dost munice pro malou armádu.

Malone se natahoval přes sedadlo řidiče, aby krabici postrčil blíž ke dveřím na druhé straně, když nedopatřením zmáčkl klakson. Při tom nečekaném a pronikavém zvuku se mu málem zastavilo srdce. Zatroubení vzbudilo Peggy Ryanovou, která v té době spala zabalená ve spacím pytli.

Klakson vzbudil i Briana O’Callagana.

Vyskočil z postele a zíral do šera brzkého rána právě včas, aby ještě uviděl, jak zhasly přední reflektory auta.

O’Callagan se podrbal na hlavě, následně v rozkroku a šel zase do postele.

Co se to tam sakra děje? divil se, když se v polospánku snažil najít teplé místečko v posteli.

*****

„Dem na to dneska v noci,“ prohlásil Tommy Malone nad pořádným hrnkem silného čaje. „Dneska v noci si vemem toho usmrkance. Můj zdroj mi oznámil, že ho Velkej Harry dneska přiveze domů a že dá personálu dva dny volna, aby mohli oslavovat. Nic lepšího pro nás už asi udělat nemoh. Že jo?“

Malone se podíval na Peggy Ryanovou a ta přikývla, že je připravená.

„Pro mě žádnej problém,“ řekl Collins. Stiskl spoušť nenabitého Smith & Wessonu. Mířil na prázdný sud v dálce.

„Co se mě týče, žádnej problém. Čím dřív, tím líp. Jsem připravenej.“

*****

V pokoji č. 3 v severním křídle dublinské Ústřední porodnice Sandra O’Brienová právě nakojila dítě a vyměnila mu plenu. Nepřestávala si pobroukávat a usmívat se, když pozorovala výraz v obličejíku dítěte, pokrčený nosík a

droboučké ručičky, kterými kolem sebe při tom vyrušení tloukl. Na pár vteřin se rozplakal a Sandra ho zvedla a políbila na čelíčko. Pláč ustal a úzká očička zašilhala na rozmazanou tvář nad sebou. Sandra ho ještě jednou políbila a potom syna znovu zabalila do zavinovačky a položila zpátky do postýlky.

Pozorovala, jak zamrkal a díval se na ni před tím, než ho úplně přemohl spánek a oči se mu znovu zavřely. Jak krásné, překrásné dítě jsi. Bože, dej, ať vyroste a je tak velký a silný jako jeho otec.

Z chodby Sandra zaslechla křik dalšího právě narozeného dítěte, které převáželi do některého z pokojů dál v chodbě. Zatímco poslouchala pláč, sedla si na postel a vtírala si olejíček s vitamínem E do jizvy po operaci, aby se rána rychleji zahojila. Nikdy před tím neměla pocit, že by její život byl plnější nebo měl větší smysl.

V té době byl v nemocnici i Dean Lynch. Přišel dříve než obvykle. Ne, že by tu pro konzultanty bylo mnoho práce, laboratoř stále ještě nefungovala a operace i příjem nových pacientů museli zrušit. Ženy v pokročilém stádiu těhotenství, u kterých se mohly objevit nečekané komplikace, byly převedeny do péče jiné porodnice. Některé dokonce z Ústřední porodnice odvážely sanitky.

Lynch si nesl kufřík a podle toho, jak s ním zacházel, se mohlo zdát, že je lehčí, než ve skutečnosti byl. Mířil do své ordinace a nikoho si nevšímal.

Chodby, ordinace i čekárny zely prázdnotou. Knihovna byla také prázdná.

Už se rozhodl, kam umístí knihy, do nichž zabudoval nahrávací zařízení, a tak s výběrem místa neztrácel čas.

Odstoupil od polic a překontroloval, jestli nevyčnívají z řady a jestli nejsou vidět mikrofony. Spokojeně zabručel.

Jakmile se vrátil zpátky do ordinace, stiskl číselný zámek na svém kufříku a jeho obsah vyložil na vyšetřovací lehátko. Osm dvouhodinových mikrokazet a 16 náhradních baterií Panasonic LR6. Myslel na všechno.

Čtyři diktafony vybavené systémem hlasové aktivace koupil ve čtyřech různých obchodech a v dalších si pořídil mikrokazety a baterie. Všechno pečlivě otřel, aby na ničem nezůstaly otisky prstů. Při výměně baterií a mikrokazet měl vždy na rukou chirurgické rukavice.

Deane, chlapče, nemaj šanci na něco přijít.

Z pečlivého pozorování běžné práce detektivů během uplynulých dvou dní vysledoval, že se scházejí v knihovně na krátkou ranní poradu v 8. 45 hod. Obědvají tam a byl si jistý, že během jídla, které jim přinášejí svačinářky, probírají výsledky pátrání a plánují další postup. Knihovna byla také dějištěm porady v šest hodin večer. V knihovně se také během dne odehrávaly všechny výslechy.

Teď bude znát každé jejich slovo. Škvírou nedovřených dveří také viděl všechny, kteří přicházeli a odcházeli. V

okamžiku, kdy se naskytne příležitost, bude moci vyměnit

baterie a kazety. A těch příležitostí bude spousta. Vzhledem k tomu, že laboratoř stále nebyla v provozu, se čekárny, ordinace i chodby prakticky vylidnily.

Deane, chlapče, uvidíš a uslyšíš všechno, co se při vyšetřování tvé vraždičky šustne!

Jak zábavné!

*****

Krátce po půl osmé Harry O’Brien vypnul rádio a chvíli hluboce zamyšlený zíral do prázdna. Na stole před ním ležel rozevřený bulvární list Daily Post. Titulní článek s nadpisem EXKLUZIVNĚ doprovázela fotografie dveří laboratoře Ústřední porodnice zapečetěných žlutou páskou s razítkem kriminálky. Snímek byl vyvedený v plných barvách.

PORODNICE V KRIZI! hlásal titulek.

V ranních zprávách rádia RTE Morning Ireland zařadili informace o událostech v porodnici na první místo, po headlinech následovala zvláštní šestiminutová reportáž na toto téma.

Harry O’Brien toho měl po krk.

Několik minut po deváté se komisař Gardy Síochány Thomas Quinlan sešel na velitelství v Phoenix Parku s vrchním

superintendentem

Michaelem

Loughrym.

Následovala vzrušená debata, která trvala něco málo přes hodinu a jejímž výsledkem bylo politicky motivované

rozhodnutí odvolat Jacka McGratha z vyšetřování vraždy Mary Dwyerové.

Byl to Loughry, kdo navrhl, aby se případu ujala žena.

23 kapitola

12.37 hod.

přednáškový sál, Ústřední porodnice

Jack McGrath se rozhodl vytáhnout svůj trumf. Už měl až po krk té hry na schovávanou s doktory. Při vyšetřování se nedostali ani o krok dál a to mu dělalo starosti. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc si byl jistý, že vraždu spáchal někdo ze zaměstnanců nemocnice. Čím víc na to myslel, tím větší mu to dělalo starosti.

„Ten parchant může udeřit znova,“ řekl Dowlingovi.

„Může se potulovat po odděleních a pošklebovat se našim marným pokusům ho chytit. Takže je na čase si přestat brát servítky. Je na čase, aby si ti parchanti uvědomili, kde je jejich místo. Tohle je možná jejich špitál, ale moje vyšetřování. Je na čase jim zvednout mandle.“

Doktoři vstupovali dovnitř po skupinkách. Bylo slyšet tlumený hovor a zaměstnanci nemocnice vrhali nervózní pohledy na detektivy, kteří si pečlivě prohlíželi každý obličej. Kriminalisté se do nemocnice vůbec nehodili.

McGrath rozmístil své lidi na strategicky výhodná místa, odkud měl každý z nich dobrý výhled na řady unavených lidí, kteří zaplnili celý sál od vstupních dveří až ke stupínku v čele místnosti. Kate Hamiltonová stála zhruba uprostřed

sálu, opírala se o zeď a ze všech sil se snažila vypadat hrozivě.

Luke Conway se beze slova připojil k McGrathovi na stupínku. Oba muži sledovali, jak poslední opozdilci v poslední řadě zaujímají svá místa vedle ostatních. Dean Lynch seděl ve třetí řadě odzadu, sledoval každý pohyb, čekal na jakýkoliv náznak konverzace. Z ničeho nic se zadíval na Hamiltonovou, na rtech se mu objevil mdlý úsměv, který krátce na to odumřel. Posunul se tak, aby ji měl po celou dobu na očích.

Conway promluvil jako první.

„Toto je detektiv inspektor Jack McGrath z útvaru pro vyšetřování závažné trestné činnosti působícího při policejní stanici na Store Street. Inspektor McGrath a jeho lidé tady vyšetřují nehodu, k níž došlo v úterý v noci v laboratoři.“

Nehoda! proběhlo McGrathovi hlavou. Nehoda! Ta dívka byla zavražděná! Cítil, jak v něm roste vztek.

„Jak víte,“ pokračoval Conway, „zdá se, že se nikomu z nás příliš nelíbí, že musí vyšetřování probíhat přímo zde, v nemocnici. Pochopitelně, že inspektor,“ Conway se odmlčel a blahosklonně se podíval na McGratha, „chce najít pachatele toho trestného činu co nejrychleji. My však na druhou stranu musíme zajistit chod nemocnice. Jak všichni víte, pracuje se tady dvacet čtyři hodin denně. Nemoce nedodržují úřední hodiny, a pokud mohu říci ze své vlastní

zkušenosti, děti, zdá se, mají zvláštní zálibu přicházet na svět v tu nejneobvyklejší noční hodinu.“

Sál se naplnil zdvořilým tlumeným smíchem. Hlavy souhlasně přikyvovaly. Conway si dovolil pousmání.

„Nicméně,“ pokračoval, „nemůžeme se naplno věnovat své práci bez plně funkční laboratoře. Ať už k tomu má inspektor McGrath jakýkoliv důvod, zůstává, co se týče uzavření laboratoře, neoblomný. Informoval mě však, že po tomto dnešním malém ranním rozhovoru je reálná šance, že žlutá páska bude ze dveří laboratoře stržena a my všichni se budeme moci vrátit ke své práci.“ Ozval se nevýrazný potlesk.

„Samozřejmě, že potřebujeme, aby se chod nemocnice obnovil co nejdříve,“ dodal rychle Conway. „Negativní publicita má zničující dopad na důvěru pacientů a na morálku personálu.“ Významně se odmlčel a zpola se otočil k McGrathovi. „Právě dnes ráno mi telefonoval ministr zdravotnictví a chtěl vědět, co se děje a proč nepracujeme jako normálně. Musel jsem panu ministrovi sdělit, že i když se snažíme ze všech sil obnovit fungování nemocnice, policejní vyšetřování nám v tom brání.“

Otočil se k McGrathovi.

„Předávám vás teď do rukou inspektora, který by vám chtěl říci pár slov.“

Conway se posadil do první řady a čekal.

Přerušení bylo přesně zrežírováno. Postranní dveře přednáškového sálu se hlučně otevřely a všechny hlavy se otočily k profesoru Patriku Armstrongovi, který právě vcházel dovnitř následován malým, břichatým mužíkem v proužkovaném obleku z drahého krejčovství. V pravé ruce svíral dosti odřený kufřík. Oba muži rozhodně prošli kolem několika řad sedadel a vmáčkli se na konec druhé. Ostatní se posunuli, aby jim udělali místo.

Armstrong vstal. „Velice se omlouvám za pozdní příchod. Je strašný provoz. Mé jméno je profesor Patrick Armstrong a tady to je,“ položil ruku na rameno drobného muže, „Peter Harrington z firmy Harrington a spol., která je právním zástupcem nemocnice.“

Armstrong se posadil. Harrington hlasitě otevřel kufřík a chvíli se hrabal uvnitř. Krky se natahovaly, aby hlavy lépe viděly. Vytáhl diktafon a předvedl velkolepé představení, když zapojoval mikrofon, který namířil na pódium. Zlomek vteřiny šátral v kapse u saka, ale to jen proto, aby zapnul stopky. Advokáti firmy Harrington a spol. jsou placení od hodiny. Potřeboval vědět, kolik si má počítat, až tohle malé představení skončí. Lehce vydělané peníze, pomyslel si, když se znovu usazoval, aby poslouchal.

McGrath začal.

„Děkuji vám, doktore Conwayi. Nehodlám zabíhat do podrobností tohoto vyšetřování, které už všichni jistě musíte znát. To, co vám řeknu, je, že jsem za ta léta, co pracuji na

útvaru vyšetřování závažné trestné činnosti, vůbec poprvé narazil na tak pevnou hradbu mlčení. Žádosti mých mužů o rozhovor narazily v mnoha případech na neproniknutelnou zeď. Telefonáty zůstávají bez odpovědi. Otázky nezodpovězené. Každou informaci musíme pracně dolovat.

Víc jsem se toho dozvěděl z novin.“

V řadách před ním narůstal nesouhlas. Ještě dřív, než ho stihl někdo přerušit, McGrath vytáhl svůj trumf.

„Celý zbytek roku mohu strávit tím, že budu prohledávat každý centimetr laboratoře a hledat důkazy. A ta zůstane zavřená, dokud nerozhodnu jinak.“

Zvedla se vlna protestů. Dean Lynch sedící téměř až úplně vzadu se usmál. Podíval se směrem ke Kate Hamiltonové, ale rychle stočil pohled jinam, když si všiml, že se dívá zhruba jeho směrem.

McGrath zvedl ruku, aby si zjednal ticho. Sál se uklidňoval jen pomalu, hlasité mumlání pokračovalo ještě několik minut.

O dalším kroku McGrath přemýšlel celé hodiny. Bylo to riskantní, ale nastal čas riskovat. Zalovil v boční kapse a vytáhl podlouhlou, hnědou obálku, ze které teatrálně vyndal složený list papíru. Všechny oči ho sledovaly. McGrath papír rozložil, potom ho položil na řečnický pult a uhladil ho.

„Pozdě v noci jsme obdrželi jistou informaci.“ Odmlčel se. Už nemohl mít pozornější posluchače. „Zatímco tady

mluvíme, je ta informace prověřována. Pokud se ukáže, že je pravdivá, možná budeme mít brzy příležitost pachatele zatknout.“

Z celého sálu se ozývalo lapání po dechu.

Dean Lynch se nepřestával usmívat. V duchu se řehtal.

Už si poslechl první sadu pásek včetně ranní porady. Věděl, že nemají vůbec nic.

„Nicméně,“ pokračoval rychle McGrath, který nechtěl propást příležitost, „ta informace nám nebude k ničemu, dokud nevyslechneme všechny muže zaměstnané v nemocnici. Spolupracujte s mými muži a já dovolím, aby byla vaše laboratoř znovu zprovozněna.“

Zasunul papír do hnědé obálky, kterou zastrčil zpátky do kapsy u saka.

Jakmile se sál vyprázdnil, Dowling si ho vzal stranou.

„Jakou informaci jsi v noci dostal?“

„Jdi do háje. Ten papír byl jen včerejší jídelní lístek.“

Dowling zaúpěl.

Laboratoř byla vyklizena ve tři hodiny ještě to odpoledne a mohla být znovu uvedena do provozu.

Narychlo svolaný fotopool se konal ještě to odpoledne v 17.30 hod. v reprezentační vstupní hale porodnice. Přijel i štáb televize RTE, účastnili se ho novináři a fotografové z rádií, deníků a řada zástupců časopisů přinášejících zprávy z

lepší společnosti. Dokonce i časopis Hello! vyslal svého zástupce.

Luke Conway vstoupil do haly jako první a přečetl připravené prohlášení.

„Dámy a pánové! Děkuji vám, že jste i přes nepříjemně chladné počasí přišli na naši krátkou schůzku. Slíbili jsme, že budete mít možnost vidět šťastný pár, omlouvám se, šťastnou rodinu před tím, než opustí porodnici.“

Kamery běžely, fotoaparáty cvakaly.

Do popředí vystoupil zářící Harry O’Brien, který před sebou na kolečkovém křesle tlačil svou mladou ženu.

Kadeřnice a kosmetička na Sandře pracovaly celé dopoledne, vypadala úžasně, ačkoli byla trochu rozpačitá.

Dlouhé blond vlasy stažené dozadu dávaly vyniknout vystouplým lícním kostem, plným rtům a oslnivému úsměvu. Nejznámější irská modelka byla tady. Její krása zůstala nedotčená těhotenstvím i dramatickým porodem.

Následovala June Morrisonová, která v náručí nesla Gordona O’Briena zabaleného v krajkové zavinovačce.

Drobný obličejík a chomáč blond vlasů byly v zavinovačce jen stěží vidět. Morrisonová opatrně předala dítě matce a ta se otočila ke kamerám.

Znovu cvakaly spouště fotoaparátů a opět bzučely kamery.

Harry O’Brien se poté postavil za vozík, aby byl snímek rodiny úplný. Fotograf z Hello sklonil aparát a založil novou roličku filmu.

Potom propukla záplava otázek.

Harry O’Brien odpovídal s humorem na tolik z nich, kolik jen mohl. Nepřestával se usmívat. V černošedém proužkovém obleku se zářivě bílou košilí a s motýlkem v barvě námořnické modři s bílými puntíky vypadal velkolepě. Hřeben téměř přinutil kudrnaté vlasy k poslušnosti. Z náprsní kapsy mu vykukoval tmavě růžový roh kapesníčku. Velký Harry vypadal jako člověk, který má všechno pod kontrolou. Zatímco mluvil, oběma rukama pevně svíral držadlo vozíku.

Ne, Sandra a Gordon neopouštějí porodnici dříve kvůli policejnímu vyšetřování. Předpověď počasí není příznivá, a proto chtěl, aby se jeho žena a syn vrátili domů pro případ, že by začalo sněžit.

Ne, nerozhodl se je vzít z porodnice dříve, než se očekávalo, kvůli tomu, že by měl obavy o jejich bezpečnost.

Ano, má naprostou důvěru k personálu Ústřední porodnice. Cožpak si jednoho ze zaměstnanců nebere s sebou do Wicklow, aby pomáhal Sandře a dítěti? Postrčil June Morrisonovou dopředu a blesky fotoaparátů znovu ozářily vstupní halu. Morrisonová se usmála pro kamery.

Ano, je nadšený tím, že se stal znovu otcem. Je naprosto a zcela nadšený tím, že má opět rodinu. Vyslal směrem k

Sandře zářivý úsměv a ona jej opětovala jedním z těch svých, jimiž lámala srdce svých obdivovatelů. Fotografové se vzájemně málem pozabíjeli, když se snažili ten okamžik zachytit.

Ano, velice si váží péče a pozornosti, kterých se jemu a Sandře, a poté stejně tak i malému Gordonovi, dostalo v Ústřední porodnici. Zejména oceňuje, jak rychle reagoval personál nemocnice, když se malý Gordon dostal do potíží.

Chtěl by poděkovat doktorovi Tomu Morganovi, který pečoval o Sandru v průběhu těhotenství. Morgan se vynořil zezadu, kde stál za malou skupinkou přihlížejících a potřásl O’Brienovou velkou rukou. Znovu cvakaly spouště. Tom Morgan vypadal tak dobře, že málem zničil kouzlo Sandry O’Brienové.

O doktoru Deanu Lynchovi nepadla jediná zmínka.

A také by chtěl poděkovat pediatrickému týmu, jehož členové sehráli tak významnou roli při narození jeho syna.

Vysoká postava Paddyho Hollanda se krátce připojila k fotografované skupině. Prohrábl si rukou nakrátko sestřižené tmavé vlasy a narovnal si brýle. Snažil se, aby vypadal trochu důstojněji. Zdálo se, že ho všechna ta pozornost přivádí do rozpaků, a stáhl se zpátky hned, jak mohl.

S posledním „Děkuji“, zamáváním a několika pózami pro kamery Harry O’Brien odvážel svou ženu a čtyřdenního syna zpátky chodbami a potom ven z porodnice k

čekajícímu Mercedesu. June Morrisonová pojede za nimi v Range Roveru řízeném Theem Dempseym.

Dempsey cítil obrovskou úlevu celou tu hodinu, co jel za svým šéfem z centra Dublinu do O’Brienova rodinného sídla ve Wicklow. Poté, co se dozvěděl o té vraždě, dělala mu Sandřina bezpečnost v porodnici nemalé starosti. Ve Wicklow to bude mnohem bezpečnější.

*****

Právě probíhala poslední porada dne.

Vyslechli již všechny muže zaměstnané v porodnici. Pro úterý 11. února 1997 večer nemělo osm z nich žádné alibi.

Jednalo se o pět lékařů a tři pracovníky, kteří nepatřili ke zdravotnickému personálu. Jedním z oněch pěti doktorů byl Tom Morgan a dalším Dean Lynch.

Detektiv, který prověřoval Morganovu výpověď, nebyl příliš spokojený. „Slizkej had. Pěkně se kroutí. Kecá, až to bolí. Říkal, že byl v kině. Sám? ptám se ho. Vypadal dost zmateně, mumlal cosi o tom, že obvykle chodí do kina sám.“

„Zeptal ses ho, na co šel?“ vyptával se Dowling.

„Jo. To sedělo. Pořád se mi ale nelíbí. Zasloužil by si, abychom si na něj posvítili.“

McGrath si to poznamenal. „A co ostatní?“

„Prověřovala jsem doktora Deana Lynche a doktora Paddyho Hollanda,“ odpověděla Kate Hamiltonová.

„A?“

„Výpovědi obou mi připadaly pravdivé a rozumné.

Lynch je jeden z gynekologů a žije sám v Ballsbridge.“

Podívala se do svých poznámek. „Byt č. 23 v Elms. To je blok bytovek přímo u Baggot Street. Říká, že tam byl celou dobu. Sám. Díval se na televizi.“

„Zeptala jste se ho, na co se díval?“ vložil se do rozhovoru Dowling.

„Samozřejmě. Musel o tom chvíli přemýšlet a potom přišel s několika pořady. Ověřím si to v programech později.“

„Dobrá.“

Televizní programy potvrdí Lynchovu výpověď.

Naprogramoval video tak, aby se mu v úterý 11. února večer nahrály čtyři různé pořady. Dokonce si je mezitím i pustil.

Vždy pečlivě plánující Dean Lynch se dlouho před tím, než opustil byt, rozhodl, že pokud dojde na nejhorší, bude mít zajištěné alibi.

„Doktor Paddy Holland je pediatr, který pečuje o novorozence,“ pokračovala Hamiltonová. „Je to zatraceně pohlednej chlap.“

„Stejně jako Jack Rozparovač,“ zamumlal kdosi. Z

několika míst se ozval smích, potom se už všichni znovu soustředili na práci.

„Takže, každopádně byl sám ve svém domě v Donnybrooku, Angelsea Terrace č. 4. Žije se svými dvěma malými dětmi.“

„A manželka žádná?“ zeptal McGrath.

„Zemřela před třemi lety na rakovinu.“

„Chudák,“ povzdechl si někdo a pár hlav soucitně přikývlo.

„Takže, k dětem. Byly s ním?“

„Ne. Byly u kamarádů v Blackrocku na dětském večírku,“ odpověděla Hamiltonová listující v poznámkovém bloku. „Ten večer měl pro sebe.“

„Ještě jednou to prověřte,“ nařídil McGrath.

Probrali jednoho po druhém všechny muže, kteří neměli alibi. Jeden z kuchařů připadal vyšetřujícímu detektivovi příliš otrlý, proto ho doporučil větší pozornosti. Polovina detektivů dostala za úkol telefonicky prověřit alibi a ti zbývající si mezi sebou rozdělili další pátrání kolem těch osmi, jimž nikdo nemohl potvrdit, kde byli. Zrovna si udělali přestávku, když zazvonil McGrathův mobilní telefon.

„Jacku, tady Mike Loughry. Jak to vypadá s tím případem?“

McGrathův obranný mechanismus byl okamžitě v pohotovosti. Vrchní superintendent Loughry jen zřídka kdy telefonoval, pokud nešlo o nějaký malér.

„Velmi dobře. Konečně tady s námi trochu spolupracují.“

„Fajn, Jacku. Chtěl bych si o tom případu s vámi promluvit.“

„Dobrá.“ McGrathův obranný instinkt pracoval. Co vlastně chce? „Kdy?“

„Co takhle zítra? Vím, je to sobota, ale je tu jedna nebo dvě věci, které bych chtěl s vámi probrat. Co v deset u mě v kanceláři?“

„Platí.“

„Fajn. Uvidíme se zítra.“

Mobil na druhé straně ztichl. McGrath si zamnul knírek.

Něco se děje, napadlo ho. Něco se děje.

*****

Lynch asi hodinu počkal, než vklouzl do knihovny a vyndal diktafony. Vložil do nich nové pásky a nové baterie.

Knihy se vrátily na původní místo, znovu byly překontrolovány.

24 kapitola

22.07 hod.

Beechill, O’Brienova rezidence, severní Roundwood, hrabství Wicklow

Viktoriánská rezidence Beechill patřila po generace angloirské rodině Burgů. Po celé roky se tam konaly ty nejvýstřednější a nejdražší slavnosti, které kdy hrabství Wicklow vidělo. K majestátní budově patřilo i dvanáct akrů pozemků. V nejbližším okolí domu se rozkládaly udržované zahrady a zbytek tvořil les. Po léta před vchodem do Beechillu začínal Svatoštěpánský hon a následně se zahajoval i lovecký bál, když skupinky vysoce postavených hostů ze všech koutů Irska (někteří přijeli i ze zahraničí) zaplavily malebné městečko Wicklow, aby se hosté v podvečer napili v tamních lokálech ještě před tím, než protančí noc v rozlehlé hale v zadním traktu rezidence.

Tradice Svatoštěpánského honu a loveckého bálu skončila v roce 1991, v roce, kdy O’Brien ztratil všechny své blízké.

Teď Harry O’Brien seděl ve své pracovně a pozoroval, jak se venku k zemi snášejí sněhové vločky. Rozhodl se, že tradici loveckého bálu znovu oživí. Nastal čas začít znovu.

Harry O’Brien nebyl z lidí, kteří žijí minulostí. Byl opět spokojený, konečně se vyrovnal se světem. Bezútěšné dny

naplněné pitím a sebelítostí byly pryč, beznaděj a zoufalství byly ty tam. Život musí jít dál.

Jeho syna už nakrmili a teď klidně spal v dětském pokoji, z tapet se na něj dívaly postavičky Medvídka Pú a dalších pohádkových bytostí. Jeho krásná mladá žena spala v sousední ložnici. Kvůli sedativům, která jí podávali na utišení bolesti, jež jí působila dlouhá rána po císařském řezu, byla neustále ospalá. Ještě nikdy nebyla krásnější a Harry ji nikdy nemiloval víc, než v ten okamžik, kdy nakoukl do ložnice a uviděl ji klidně spát v záplavě dlouhých blond vlasů rozhozených po polštáři.

Poté odešel do dětského pokoje, stál nad postýlkou a obdivoval svého syna, přemítal o zázraku života.

Nevzpomínal si, že byl kdy tolik zaujatý, tolik nadšený nebo by se takovou měrou staral o svou první rodinu. Tehdy ho příliš zaměstnávalo budování O’Brienovy korporace.

Tentokrát to tak nebude, sliboval malému uzlíčku v postýlce, tentokrát ne. Tentokrát budeme spolu už od samého začátku. Užijeme si spolu spoustu legrace.

Sklonil se dolů a nadzdvihl cíp peřinky, která částečně zakrývala dítěti obličej. Na okamžik měl strach, že tím děcko vzbudil a rychle cukl s rukou zpět. Poté, jakoby se za tu chvíli osmělil, se sklonil dolů a políbil svého syna na čelo. Okamžitě rozpoznal onu nezaměnitelnou vůni miminek a musel odejít, hrdlo se mu začalo stahovat

dojetím, když si uvědomil, kdy naposled tuhle zvláštní vůni cítil.

Tentokrát, Gordone, budeme spolu chodit na ryby, jezdit na koni a na kole. Sakra, užijeme si spolu tolik legrace. Jen počkej a uvidíš. Takže radši jez hodně zeleniny, abys vyrostl a byl velký a silný. Prstem uhladil pramínek vlasů, který trčel vzhůru. Bůh tě ochraňuj, Gordone. Bůh tě ochraňuj. Už nebudou žádné dopravní nehody, dohlédnu na to. Bůh a tvůj otec tě ochrání.

Harry O’Brien se k víře uchýlil teprve nedávno, krátce poté, co se potvrdilo těhotenství jeho ženy a on si uvědomil, že opět bude mít rodinu. Měl pocit, že mu bůh dává druhou šanci a ten samý bůh nedovolí, aby se to mučení znovu opakovalo. Nikdo během uplynulých let netrpěl tolik jako on, prošel peklem a vrátil se zpět mezi živé. Byl čas začít znovu, čas začít znovu žít, protože teď měl dítě, pro které mohl žít. Bůh ho ochrání. I jeho rodinu.

Mýlil se.

Tommy Malone v boha nevěřil.

*****

A-tým se rozhodl udeřit těsně před půlnocí.

Podle předpovědi počasí mělo ve vyšších polohách sněžit a to znamenalo, že kopce v okolí Wicklow skoro jistě pokryje sníh. A to také znamenalo, že by jejich úzká

úniková cesta mohla být nebezpečná. Malone celou akci uspíšil.

Měsíček zajel s Volvem na parkoviště hotelu Stand v Currahu, těsně u Newsbridge v hrabství Kildare. Volant zajistil dvěma masivními řetězy, které spojil dohromady pod sedadlem řidiče. Vyšrouboval z motoru svíčky a strčil si je do kapsy. V Kildare bylo příliš mnoho zlodějů aut.

Jakmile skončil, vyškrábal se do džípu Cherokee.

Topení vozu běželo naplno, aby posádku chránilo před štiplavým chladem venku. Sam Collins řídil, Malone seděl vpředu vedle něj, Měsíček se usadil vzadu vedle Peggy Ryanové. Peggy vzrušením a strachem tlouklo srdce. Za nimi v objemném zavazadlovém prostoru ležely zbraně, munice, kladivo, rozličné elektrikářské vybavení, aby mohli vyřadit z provozu poplašný systém, kožené rukavice, kukly a přenosná dětská postýlka. Uvnitř postýlky odpočívalo půl kilogramu semtexu.

„Ještě štěstí, že máme náhon na všechny čtyři,“

zamumlal Collins, když viděl, jak se stěrače potýkají s padajícím sněhem. Silnice byla tmavá, ale její kraje se už začínaly bělat stejně jako okolní živé ploty a pole.

„Jo,“ souhlasil Malone. „Snad se tam dostaneme včas.“

Tommy Malone měl starosti. Ne kvůli počasí, ale kvůli celé akci. Člověk, který se po léta pohyboval za hranicí zákona a měl zkušenosti s nejrůznější trestnou činností včetně vražd, vydírání a únosů, začínal mít z této akce

těžkou hlavu. Únos nepředstavoval nic tak složitého, toho se ani v nejmenším nebál. Ale to, co Malonovi dělalo největší starosti, byl cíl akce. Novorozeně.

Sám pro sebe si opakoval všechny důvody, proč je právě malé dítě z hlediska únosu ideální cíl.

Dostanem to dítě, žádnej strach, uklidňoval se v duchu.

A prachy dostanem taky, tím jsem si jistej. Velkej Harry bude klopit. Ale jak zareaguje? To bylo to, co mu dělalo starosti.

Ještě nikdo nikdy neunesl mimino. Obchodníci, bankéři, průmysloví magnáti, manželky bohatých bankéřů, dokonce i zubaři, ti všichni se už stali oběťmi únosů. Ale nikdy to nebylo mimino.

Vzchopil se, když džíp konečně ve 23.05 hod. vjel do Roundwoodu.

Se vším se musí jednou začít a tohle není žádná výjimka. Až zaplatí a dostanou dítě zpátky, povyk utichne.

A-tým směřoval z Newsbridge přes Wicklow do Beechillu. Nikdo nemluvil, všichni byli pohrouženi do vlastních myšlenek.

V chatě celý plán mnohokrát probrali, celé hodiny strávili nad mapou Wicklow a plánem domu, který Malone nakreslil. Načasování a pořadí jednotlivých akcí projednali a nakonec odsouhlasili. Kdo má dělat co, kdy a proč, bylo rozpracováno do nejmenších podrobností. Byli připraveni udeřit.

Cestou z Annamoe do Roundwoodu předjeli Mitsubishi, které mělo také náhon na všechna čtyři kola. To bylo jediné auto, které za celou noc viděli. Na druhou stranu Cherokee byl jediné auto, které tu noc viděl řidič Mitsubishi.

Sam Collins udělal krátkou zastávku u kovaných vrat, aby znovu překontroloval zavírací mechanismus. Prohlížel si závory, které jim stály v cestě, a potom pomalu poodstoupil.

„Nějakej problém?“ znepokojeně se vyptával Malone.

„Ne. Bude to hračka. Jen prostě nechci, aby vrata spadla na cestu a zatarasila ji. Žádnej strach, Tommy. Žádný strachy.“

Na zadním sedadle se Měsíček dloubal v nose a přemýšlel o tom, jestli bude mít možnost použít pistoli, kterou mu dal Collins. Třásl se na to, až bude moci někoho zastřelit, kohokoliv. Jen aby věděl, jaké to je.

Vedle něj se Peggy Ryanová zachumlaná v tlustém kabátě třásla zimou a očekáváním. Ačkoli její muž byl od první chvíle, kdy se s ním potkala, zapletený do kriminálních aktivit, toto byla její první „práce“. Jak džíp zahýbal na prašnou cestu na konci žulové zdi, Ryanová cítila, že se jí třesou kolena.

„Fajn, Martine, ty zůstaneš s Peggy tady, dokud ti neřeknem.“ Malone a Collins vystoupili z džípu a vzali si s sebou náklad z kufru auta. Měsíček přikývl a Peggy se ještě

víc zachumlala do kabátu. „Až vyrazíte, přesvědčte se, že máte nasazené rukavice a kukly, jasný?“

„Jasný,“ neodporoval Měsíček a díval se, jak dvě nezřetelné postavy mizí z cesty a z výhledu. „Jsi v pořádku?“ obrátil se na Peggy. Ve tmě jen kývla hlavou.

Zrezivělé panty dřevěné branky v pátek 14. února 1997

ve 23.17 hod. snadno povolily po třech ranách Collinsova vyrážecího kladiva. O minutu později už Tommy Malone stál za obvodovou zdí Beechillu. Na rukou měl černé kožené rukavice, na hlavě kuklu a s sebou Smith & Wesson s plným zásobníkem. Za ním, taktéž s rukavicemi na rukou a s kuklou na hlavě, stál Sam Collins vyzbrojený samopalem AK47 a taškou. V té se nacházelo elektronické vybavení a zlodějské nářadí.

23.21 hod.

Harry O’Brien zhasl světlo v pracovně, protáhl se, zívl a zadíval se z okna na zasněžené trávníky. Tmavé stíny, které se pohybovaly mezi stromy směrem k prosklené verandě, neviděl.

Sam Collins nejprve upevnil dvě přísavky na velkou okenní tabuli. Vypadaly jako kliky dveří a ke sklu se pevně přisály. Malou přenosnou acetylenovou svářečkou roztavil plastový rám okna, které se začalo viklat a poté se uvolnilo úplně. Poplašné zařízení nespustilo. Na tomto okně nebyly

umístěné žádné senzory. Bezpečnostní agentura umístila čidla jen na ta okna, která se dala otevírat, a nepočítala s tím, že by okno někdo otevřel takovýmto způsobem.

Nepočítali s Tommym Malonem.

23.32 hod.

Malone s Collinsem byli připraveni vrazit dovnitř.

Malone vysílačkou upozornil Měsíčka a ten příjem zprávy potvrdil.

23.43 hod.

I přes pronikavý chlad se Měsíček, než dorazil k zimní zahradě, pod kuklou zpotil. Pistoli měl pevně zasunutou za páskem kalhot a v ruce svíral upilovanou brokovnici, kterou podal Malonovi. Všichni tři se po sobě podívali, přikývli a vešli do domu. Collinsovi se už v té době podařilo vyřadit poplašné zařízení z provozu. Telefonní dráty přestřihl. Když Collins střihal dráty, Harry O’Brien zaslechl krátké cinknutí v telefonu v pracovně. Byl tak unavený, že tomu nevěnoval pozornost.

Postupovali podle plánu, Collins společně s Malonem ve spodních patrech směrem k místům, kde viděli světlo, Měsíček nahoru k místu, kde slabě svítilo jen jedno světlo.

„Vydáš hlásku a budeš mít mozek na zdi.“

Hlasité kroky Harryho O’Briena, který si šel právě lehnout, rozléhající se po chodbě Malona a Collinse varovaly. Zahnul za roh a díval se do dvou hlavní upilované brokovnice. Malone ho přinutil jít zpátky do pracovny, kde mu napřed ucpali ústa roubíkem. Potom ho za ruce a za nohy přivázali k židli.

Trik, který použil následně, prováděl Tommy Malone vždycky. Měl pocit, že tím hned od počátku dává najevo svou autoritu a oběť se tak dostane do podřízeného postavení.

Postavil se před O’Briena, pro větší efekt se rozkročil, natáhl ruce před sebe a pevně v nich svíral pistoli. Pomalu natáhl závěr Smith & Wessonu ráže 0.38 a přitiskl hlaveň doprostřed O’Brienova čela. Pomalu mačkal spoušť. Oči oběti přestaly metat blesky. Zavřely se.

Cvak. Úderník dopadl do prázdné nábojové komory.

„Příště to už bude doopravdy, Harry,“ pohrozil Malone, když O’Brien pomalu otvíral oči. „Stejně se povede i ostatním. Žádný hrdinství, jinak uvidíš.“ Harry O’Brien jen stěží viděl oči, které se blýskaly v otvorech kukly.

Thea Dempseyho vzbudil chladný kov a tlak dalšího Smith & Wessonu, jenž mu kdosi přitiskl ke spánku. Collins ho přinutil rychle sejít dolů, kde se Dempsey připojil ke svému šéfovi. Přivázali je každého k jiné židli tak, aby seděli zády k sobě.

June Morrisonová byla v polospánku, když do její ložnice vpadl Měsíček s Collinsem. Chtěla začít křičet, ale zjistila, že všechny zvuky udusí ruce, které jí svíraly obličej.

Další ruce ji vytáhly z postele a přivlekly k židli. Během chvilky měla svázané ruce a nohy k sobě a další pás lepenky jí přikrýval ústa. Odešli a nechali ji, ať sebou zmítá a zoufale se snaží nadechnout nosem.

Bylo to Malonovo rozhodnutí nepoužít vůči Sandře O’Brienové násilí. Všichni tři stáli nad ní a začali se svým obvyklým postupem, ale zjistili, že nereaguje. Hlavně pistole, která jí tlačila na ucho, si všímala asi tak, jako kdyby to byla protivná moucha. Malone s ní zatřásl, nejprve jemně a potom silněji. Odstrčila ho, obrátila se a začala chrápat.

„Nechte jí,“ nařídil.

Gordon O’Brien pořád ještě spal, když ho Měsíčkovy hrubé ruce zvedly z postýlky. Trochu se zavrtěl, rozhodil obě ručičky a zafňukal. Ale nevzbudil se.

Harry O’Brien zaslechl krátkou ránu, když Sam Collins odpálil nálož semtexu připevněnou k vratům. Okenní skla zařinčela a zavibrovala. Měsíček prohledával jednu místnost za druhou a kontroloval je. Jakmile uslyšel výbuch semtexu, běžel zpátky do pokoje, ve kterém ležela Sandra O’Brienová. Ani se nepohnula.

Z místa, kde byl, Theo Dempsey viděl, jak po cestě k domu přijíždí Cherokee a uslyšel skřípění brzd. Slyšel, jak

se otevírají vstupní dveře, těžké závory a řetězy kdosi uvolňoval zevnitř.

Potom čtveřice únosců v kuklách vstoupila do místnosti.

Dempsey cítil, jak jeho šéf na židli za ním ztuhl. Otočil hlavou zrovna ve chvíli, kdy Měsíček podával dítě Peggy Ryanové.

Postavili se před Harryho O’Briena a chvilku počkali, aby mu všechno mohlo dojít. Zoufale se díval z jednoho na druhého a nakonec se jeho pohled zastavil na nedávno narozeném synovi. Jeho pohled říkal všechno.

Beznaděj.

Beznaděj.

Moje dítě!

Byla to opatrnost Tommyho Malona, kvůli níž omezili veškeré vzájemné dorozumívání na minimum. Posunky místo slov. Všichni čtyři stáli mlčky, ale výhružně, před O’Brienem. Malone sáhl do kapsy černé větrovky a vytáhl hnědou obálku formátu A4.

„Všechno je uvnitř, Harry. Už o nás neuslyšíš, dokud nedostanem peníze.“ Mávl pistolí směrem ke spícímu dítěti.

„Je to velice prostý, Harry. Čím dřív zaplatíš, tím dřív dostaneš dítě zpátky.“

O’Brienovy oči prosily, zuřivě kroutil hlavou ze strany na stranu.

Malone kývl a Měsíček vypálil náboje z obou komor brokovnice do stropu. Dempseyho a O’Briena zasáhla

sprška padající omítky. Gordon O’Brien se probudil a začal vyděšeně plakat. Drobnýma ručičkama mlátil kolem sebe.

„Žádný peníze, žádný dítě.“ To byla slova Tommyho Malona na rozloučenou.

Peggy Ryanová strčila dítěti do pusy dudlík, ale ten nezastavil vyděšený pláč. Harry O’Brien slyšel synův pláč, dokud dítě nedonesli ke kufru džípu a neodvezli je pryč.

Jeli zpátky do Kilcullenu přes průsmyk Sally v nejvyšším hřebenu wicklowských hor, projížděli Cloghleagh Bridge a Manor Kilbridge. Čtyřicet osm minut po půlnoci dorazili po vedlejších silnicích, které teď už pokrýval stále padající sníh, do Newsbridge. Přesednutí do Volva na parkovišti nedaleko hotelu se protáhlo jen kvůli tomu, že se Peggy Ryanová čím dál zoufaleji snažila utišit pláč Gordona O’Briena.

Sam Collins nastavil rozbušku nálože u nádrže džípu tak, aby k výbuchu došlo patnáct minut poté, co opustí auto.

Volvo se už šplhalo po úzké cestičce k chatě, když nálož explodovala, džíp se změnil v ohnivé peklo a výbuch probudil většinu hotelových hostů.

Krátce po jedné hodině v sobotu 15. února 1997 Tommy Malone a jeho A-tým seděli v kuchyni chaty a pili čaj. Na tvářích všech se zračila pýcha, kterou také cítili. Gordon O’Brien usilovně sál z láhve mléko, které mu Peggy Ryanová připravila a ohřála, a alespoň chvíli neplakal.

Tommy Malone zdvihl hrnek s čajem k přípitku.

„Dobrá práce, parťáci. Dobrá práce.“

Usmáli se na sebe.

Ve Wicklow se mezitím po celém domě rozléhaly šílené výkřiky Sandry O’Brienové.

Den šestý

25 kapitola

6.45 hod.

sobota 15. února 1997

Kate Hamiltonová byla už napůl vzhůru, když telefon zazvonil.

Na posteli vedle ní ležel Rory, který si tam vlezl přesně ve 4:17 hod., jak zaznamenala při pohledu na budík. Zbytek noci pak už strávila tím, že se snažila na posteli najít místo, kam by nedosáhly jeho kopající nohy. Zašátrala po sluchátku, aby druhé zazvonění telefonu spícího chlapce neprobudilo.

„Haló.“

„Je to Kate Hamiltonová, detektiv seržant Kate Hamiltonová?“

„Ano. Kdo volá?“

„Tady Mike Loughry, detektive Hamiltonová.“

Prudce se na posteli posadila, rukou přikryla mluvítko telefonu.

„Kdo?“ Z jejího hlasu jasně zaznívala nedůvěra. Že by Mike Loughry volal mně?

„Mike Loughry. Vrchní superintendent Mike Loughry.“

Chvilku si myslela, že si z ní někdo dělá legraci, ale potom se jen tak pro jistotu rozhodla jednat s volajícím ve vší zdvořilosti.

„Ano… co pro vás mohu udělat?“ To bylo vše, co ji napadlo, že by mohla říci. I tak ta slova jen sotva slyšitelně zašeptala.

„Kate,“ Loughry se rozhodl, že vynechá obvyklé formality, „je mi líto, ale budete dnes muset přijít. V noci se stalo něco vážného a musíme sem všechny svolat. Také komisař by si s vámi chtěl promluvit.“

„Komisař? Myslíte komisaře Quinlana?“

Hamiltonová byla údivem bez sebe, potom ji naplnily obavy. Co mám k čertu dělat? Tohle by radši neměl být žádný vtip. Asi budu vraždit, jestli si ze mě někdo jenom dělá blázny.

„Jo. Bude to něco ohledně toho případu v porodnici.

Možná budete požádána, abyste to převzala.“

„Převzala?“ Hamiltonová do telefonu málem vykřikla.

„Podívejte, Kate, tohle spolu nemůžeme probírat po telefonu. Omlouvám se, ale jde jen o to, že komisař musí provést několik zásadních a nenadálých změn a vy jste jejich součástí. V tuto chvíli vám nemohu říci víc a už musím končit. Musím obvolat polovičku útvaru.“

„Co se stalo v noci?“

„Poslechněte si zprávy v sedm.“

Cvak. V telefonu zavládlo ticho. Ještě nestačila náležitě vstřebat, co se právě dozvěděla, když telefon zazvonil znovu a Loughryho hlas stroze vyštěkl: „Místnost dvacet čtyři na velitelství gardy ve Phoenix Parku přesně v deset hodin.

Hlavně, proboha, přijďte včas.“

Pořád ještě upřeně zírala na sluchátko telefonu, když se Rory probudil.

Kate Hamiltonová neměla příležitost poslechnout si zprávy v sedm hodin. Rory byl zlostí bez sebe, když se mu snažila vysvětlit, že musí jít do práce. Zase. Dnešek byl po dlouhých deseti dnech ve službě v řadě prvním volným dnem a ještě ke všemu byla sobota. Rory miloval soboty a neděle, byly to dny, kdy mu matka dovolovala, aby ležel v posteli vedle ní až do snídaně. Potom mu přinášela podnos se dvěma miskami cornflakes, toast a čaj až do postele. Oba se pak uvelebili a Rory se díval na kreslené seriály v přenosné televizi, která nebezpečně balancovala na toaletním stolku. Když tak ležel na posteli vedle ní a cumlal si palec, Kate ho pozorovala, podivovala se tajemství života a obdivovala jeho rysy, jeho drobnou tvářičku.

Dnešní ráno ale rysy Roryho malého obličeje kazily slzy a výbuchy hněvu. Fňukal. Fňukal, když se sprchovala, když ve spěchu připravovala snídani, i když volala svému otci, aby se o něj postaral. Rory nepřetržitě fňukal.

„Sakra!“ zaklela Hamiltonová, když se snažila vysušit si fénem hlavu a Rory se jí pověsil na župan. „Slasti života svobodné matky.“

Přestal skuhrat, až když ho uplatila návštěvou zoologické zahrady s dědečkem. Teď ovšem musela přijít na to, jak přesvědčit dědečka, aby ho tam doopravdy vzal.

„Nesnáším zoo. A venku to navíc vypadá, že bude sněžit, copak to nevíš?“ Dědeček z toho neměl ani trochu radost. „Venku je zima, že by tam psa nevyhnal,“ zabručel ještě po chvíli.

„Podívej, táto, dostal málem záchvat, když jsem mu řekla, že musím dneska do práce. Slíbila bych mu třeba cestu na měsíc, abych ho uklidnila.“

„Třeba by tam bylo tepleji než v podělané zoologické.“

Stála před jediným velkým zrcadlem v domě a snažila se rozhodnout, co by si měla vzít na sebe. Nakonec se rozhodla pro modrou sukni, světle modrou halenku a sako v námořnické modři. Vypadáš jako policajtka, zhodnotila se.

Jen ať vidí, co jsi zač. Ještě jednou se zkontrolovala v zrcadle a zastrčila si halenku do sukně. Vycenila na sebe do zrcadla zuby, aby se ujistila, že na nich nemá stopy po rtěnce, a potom našpulila rty.

Pořád je to dobré, řekla svému odrazu v zrcadle. Nebyl tady však nikdo jiný, kdo by ten pohled obdivoval.

Políbila na rozloučenou tátu i Roryho a vyletěla ze dveří. Byla si dobře vědomá nesouhlasných zamračených

pohledů, které ji provázely. Během několika vteřin však byla zase zpátky.

„Dávej na něj, proboha, pozor, jestli půjdete do té zoologické. Nespouštěj ho z očí. A dohlédni na to, aby měl pořád s sebou Teda a nikde ho nenechal.“ Ted byl kdysi látkový medvídek a stal se z něj Roryho oblíbený mazlíček.

Po čtyřech letech praní, během nichž ho Rory prakticky neustále žmoulal v rukou a všemožně ho za sebou tahal, zbylo z Teda jenom cosi jako šedivý čtverec. Přesto ale nebylo možné kamkoli bez Teda jít a bez medvídka se prostě nedal chlapec utišit. Při některém z Roryho zlostných výbuchů nebo nějaké podobné krizi stačilo Hamiltonové, aby mu jenom ukázala Teda, a chlapcův palec okamžitě zmizel v ústech a uklidnil se. Bez Teda nemohl Rory zkrátka žít.

Dědeček s Rorym se s otevřenou pusou dívali, jak znovu zmizela.

„Tak, Rory, trochu to tady uklidíme a dáme si snídani.“

Děda se rozhlédl po okolním nepořádku a povzdechl si.

Roryho dětská železnice byla rozložená v malém obývacím pokoji a koleje vedly až do kuchyně a pod jídelní stůl. Byly tu maličké železniční stanice, s miniaturními panáčky s vlajkami v rukou, jiné zastávky, kde se jakoby nakládalo uhlí, a dvě depa, kde stály vlaky určené k opravě. „Pomůžeš mi to tady trochu poklidit?“

Rory klečel na kolenou a posouval jednu vlakovou soupravu na vedlejší kolej. „Za chvilku, dědo, za chvilku.

Nejdřív si dej snídani.“

Děda se usmál a klekl si vedle něj. Cítil, jak je Rory nešťastný. „Neboj se, Rory, skvěle si to v zoo užijeme.“

Rory na to neřekl nic a dál postrkával lokomotivy a vagóny po kolejích. Nepodíval se nahoru, dokud děda nezačal vstávat.

„Dědečku, proč musela jít máma do práce?“

Děda se nadechl k odpovědi, ale potom se rozhodl, že to radši nechá být. „Udělám snídani.“

„Dědečku, kde je můj táta?“ Rory přestal posouvat lokomotivy po kolejích a podíval se zpříma starému pánovi do očí. Nebylo pochyb o tom, že to pro něj byla důležitá otázka, taková, nad kterou už nejspíš nějakou dobu dumal.

Dědeček si zhluboka povzdechl. Chtěl odpovědět upřímně, přesně tak, jak ho Kate žádala, kdyby na podobnou otázku došlo. Důrazně trvala na tom, že by měl chlapec vědět o životě všechno, říci mu vše upřímně a otevřeně.

Děda to ale prostě nedokázal.

„Řeknu ti to po snídani,“ zalhal.

Rory se vrátil zpět k posouvání vláčků.

Ministryně spravedlnosti Alice Martinová byla malá, úhledně vyhlížející žena, která si dokázala pomocí každotýdenních bylinných kůr držet léta od těla. Díky tomu

se jí do vlasů vkradlo jen tolik šedin, že vypadala o něco málo mladší než na svých dvaapadesát let. Dvacet let vysedávala na lavicích opozice v parlamentu a stěžovala si na neschopnost ne méně než tří po sobě jdoucích vlád. Když se pak její koalice prodrala k moci s většinou pouhých tří hlasů v Dailu, přišla brzy na to, že bylo mnohem snazší kritizovat něčí návrhy, než prosazovat vlastní zákony. Její ministerský úřad ji přivedl na okraj společnosti. Přinesl jí také pravidelná setkání s komisařem Quinlanem a ani jeden z nich se nijak zvlášť nesnažil zakrýt vzájemnou antipatii.

Quinlan byl vysoký muž se vzezřením státníka a ve své uniformě komisaře vypadal vždy skvěle. Ona na druhou stranu často vypadala jako žena, která má už dávno vrchol své krásy za sebou, a nosila věci, které už byly z módy. Jako kompenzaci tohoto markantního rozdílu v otázce vnějšího vzhledu však Martinová dokázala chladně uvažovat, měla chytrou hlavu a ostrý jazyk a to vše nezapomínala při jejich častých výměnách názorů použít.

V devět patnáct ráno byla Martinová krátce informována o nočních událostech. Rychle usoudila, že toto není dobrý den na vylepšování vzájemného skóre.

Zprávy o únosu Gordona O’Briena začaly pronikat strukturou velení gardy krátce po třetí hodině ranní. Každý velitel se rozhodl o případu informovat svého přímého nadřízeného. Nakonec se ve čtyři hodiny ráno vše telefonicky dozvěděl komisař Quinlan. Poslouchal

podrobnosti únosu a cítil, jak se mu svírá žaludek. Potom začal jednat.

Schůzka všech vyšších důstojníků a speciální jednotky Jaguár byla stanovena na desátou hodinu ve Phoenix Parku.

Útvar rychlého nasazení Jaguár byl odpovědí policie na rostoucí míru kriminality, která zaplavila Irsko v roce 1996.

Poté, co IRA přerušila v únoru 1995 příměří a v Dublinu hrozilo nebezpečí pumových útoků probritských loajalistů, měla policie plné ruce práce při hlídání příslušníků polovojenských jednotek i obyčejných zločinců. V roce 1996 otřásla zemí série brutálních vražd a stále více hlasů apelovalo na vládu, aby čelila rostoucí vlně bezpráví. To nejhorší však v tom roce teprve mělo přijít, následovaly dvě hrůzostrašné události, které otřásly snad každým.

Ještě než léto toho roku vůbec začalo, byl 7. června zastřelen komandem IRA, které se podílelo na vyloupení poštovního vozu, příslušník Gardy Síochány Jerry McCabe.

O několik týdnů později byla najatým vrahem zastřelena při čekání na červenou ve svém autě Veronica Guerinová, která se zabývala investigativní žurnalistikou. Její vražda konečně vládu rozhýbala k činnosti a parlamentu byl předložen kompletní návrh mimořádných opatření. Když byla ustanovena nouzová opatření, v jejichž rámci měl být policii konfiskován majetek známých zločinců, vypukla v říjnu další krize. V den, kdy byl před soud předveden jeden ze šéfů dublinského podsvětí, byl málem unesen korunní

svědek případu. Garda byla ze strany tehdejší opozice, dnes vládní koalice, silně kritizována za způsob, jakým si v tomto případě počínala. Alice Martinová byla jednou z nejvýřečnějších.

Bylo kontaktováno dvacet vynikajících detektivů se zkušenostmi s rozvratnou činností a závažnou trestnou činností. Absolvovali deset týdnů speciálního výcviku na manévrech rychlého nasazení a praxe při zacházení s těžkými zbraněmi. Každému z nich byla přidělena jedna oblast specializace. Osm členů rodící se jednotky poté strávilo

dva

měsíce

spolu

s

elitní

izraelskou

protiteroristickou jednotkou. Zbylých dvanáct zase odjelo na Vánoce do tréninkového tábora FBI ve Virginii ve Spojených státech. Zde se seznámili s nejnovějšími protipěchotními zbraněmi. Po návratu prošla už kompletní jednotka Jaguár několika strategickými schůzkami ve výcvikovém táboře gardy v Templemore v hrabství Tipperary. Teprve poté se její příslušníci vrátili zpět k původní práci. Vmísili se rychle zpět mezi své kolegy a jen málo lidí v řadách Gardy Síochány vůbec tušilo, co bylo důvodem jejich náhlé nepřítomnosti. Jednotka byla udržována ve stavu neustálé pohotovosti, aby byla schopna zasáhnout v případě, že by došlo k něčemu velkému.

Vznik útvaru Jaguár byl spíše politické než funkční řešení, nová vláda slíbila zformování podobného oddílu v

předvolebním manifestu. Bylo to do značné míry dítě Alice Martinové.

Je čas, aby ses setkala se svým dítětem, pomyslel si Quinlan, když před šestou hodinou ráno Martinové telefonoval.

*****

Podrobnosti týkající se únosu byly více méně kompletní. Quinlan jim převyprávěl sled událostí a přidal veškeré dostupné informace. Měl na sobě uniformu a baret s prýmky ležel na stole před ním. Martinová lhostejně naslouchala a všimla si, jak unaveně a vyčerpaně Quinlan vypadá. Ani on neměl bojovnou náladu. Martinová zacvakala propiskou, které nebylo dáno, aby na prázdný list papíru na stole před ní napsala jediné slovo.

„Co se děje teď?“ zeptala se nakonec.

„Na policejní stanici ve Wicklow byla zřízena operační místnost a velení převzal superintendent Peter Andrews. Je to dobrý člověk, velmi zkušený. O’Brienovo sídlo je zapečetěné a výjezdovka už shromažďuje důkazní materiál.

Na místě byli jen čtyři lidé, když ten gang udeřil, pět, když počítáte i to dítě. Podle všeho tam však obvykle bývá desetičlenný personál.“

„Kde byl tedy minulou noc zbytek?“

„Z toho, co vím, jim dal Harry O’Brien krátké volno, aby oslavili narození syna. Měli by být zpátky do zítřejšího rána.“

„To mi zní podezřele. Někdo zevnitř?“ zeptala se Martinová a masírovala si spánky.

„Všechno je možné. Možné je cokoli.“

„Pokračujte.“

„Nařídil jsem specialistům na únosy z útvaru Jaguár, aby sem přišli v deset hodin. Nejprve si probereme podrobnosti, co se týče dalšího postupu, a potom se přesunou okamžitě do Wicklow, aby pomáhali tamnímu velení.“

Martinová se podívala na hodinky. Bylo za deset minut deset.

„Ježíši, kam tahle země spěje?“ téměř bolestivě si povzdechla.

Quinlan souhlasně pokýval hlavou a opřel se ve svém křesle. Rychle se však znovu napřímil.

„Teď budete mít možnost osobně se setkat s Jackem McGrathem. S tím detektivem, na jehož odvolání z případu v porodnici jste trvala. Je to náš expert přes únosy v útvaru Jaguár. Teď ho budeme moci převelet, aniž by to bylo někomu nápadné.“

„A kdo to po něm převezme?“

„Někdo přesně podle vašeho gusta, paní ministryně.“ V

jeho hlase byl navzdory všem okolnostem cítit slabý nádech

škodolibé radosti. „Máme v úmyslu povýšit jednu z našich nejlepších mladých detektivek a dát jí možnost vypořádat se s vyšetřováním v porodnici.“

„Koho?“

„Detektiva Kate Hamiltonovou.“ Quinlan otevřel její osobní spis a přešel k podrobnostem. Martinová ho pozorně poslouchala, ani jednou ho nepřerušila. Líbilo se jí, co slyšela.

„To zní vskutku velmi působivě,“ řekla nakonec.

„Opravdu velmi působivě. Je to cílevědomá mladá žena.“

„To je, to vám mohu potvrdit,“ souhlasil Quinlan.

„Nijak se nerozpakuje zpochybnit příkazy nebo rozhodnutí, s nimiž nesouhlasí.“

„Tím chcete říci, že si nenechá v jednotce, kde dominují muži a mezi vyššími důstojníky není jediná žena, nic líbit.“

Quinlan se usmál. Všechno tohle už slyšel. Nejprve v předvolebních projevech, a potom když se Martinová stala ministryní spravedlnosti, při mnoha jejich prudkých výměnách názorů.

„Kromě Vaší Jedinečnosti, paní ministryně.“

Martinová se zamračila a znovu se podívala na hodinky.

„Je téměř deset. Kde se ta schůzka koná?“

Quinlan elegantně vstal a otevřel dveře. Rozmáchlým gestem ukázal na chodbu. „Až po vás, paní ministryně.

Místnost dvacet čtyři po vaší pravé ruce. Až po vás.“

Když Martinová vypochodovala dveřmi ven z kanceláře, na půl úst zabručela: „Nedělejte ze sebe blbce, Quinlane. Nesluší vám to.“

Krátce po desáté hodině začal Jack McGrath rekapitulovat historii únosů v Irsku.

Byl uvnitř jako první a sledoval, jak do místnosti vcházejí ostatní a rozsazují se do křesel kolem velkého oválného dubového stolu uprostřed. Za stolem seděl komisař Quinlan, jeho zástupce a na protější židli vrchní superintendent Mike Loughry. Ministryně spravedlnosti seděla vedle komisaře. Potom zde byli Tony Dowling a on.

A Kate Hamiltonová.

McGrath se tázavě podíval směrem k Dowlingovi a ten pokrčil rameny. Potom se podíval na Hamiltonovou, ale ta se očima zavrtávala do desky stolu. Co tady k čertu dělá?

pomyslel si McGrath.

*****

„Poslední pokus o únos se uskutečnil loni v říjnu,“ začal McGrath. Měl před sebou na stole rozevřený tajný spis. „V

polovině procesu s Paddym O’Harou se pokusili unést našeho korunního svědka. Zbytek znáte sami. V Malahidu došlo k přestřelce a celý gang byl zatčen. Náš svědek dostal jednu kulku a málem při tom zemřel. Strávil několik měsíců v nemocnici a úměrně tomu se protáhl soud.“

Všichni zúčastnění podrobnosti znali a několik z nich se neklidně zavrtělo na židlích. Alice Martinová měla na tváři výraz jasně říkající „vůbec mi to nepřipomínejte“.

„Předtím,“ pokračoval McGrath, „byl v listopadu 1993

unesen bankéř Jim Lacey a jeho rodina. Ještě ten samý den byli propuštěni po vyplacení výkupného ve výši tři sta čtyřicet tisíc liber. To byla práce dublinského gangstera Martina Cahilla. Ne že by mu to přineslo něco dobrého.“

Chvíli listoval svazkem papírů a potom pokračoval.

„Říjen 1987, zubař John O’Grady unesen a držen „Pohraniční liškou“ Dessiem O’Harem. O’Grady byl až na to, že přišel o špičku jednoho prstu, bezpečně vysvobozen.

O’Hare je stále ještě ve věznici Portlaoise. Duben 1986, ze svého domu v Howthu unesena Jennifer Guinnessová. Byla zachráněna a celá zločinecká skupina dopadena. V prosinci 1983 vysvobozen potravinářský magnát Don Tidey ze zajetí skupiny teroristů z IRA. Při přestřelce jsme přišli o nováčka Petera Sheehana a IRA ztratila vojína Petera Kellyho. V

jednaosmdesátém byl unesen a přepraven přes hranici do Severního Irska jiný potravinářský magnát Ben Dunne. Bylo vyplaceno značné výkupné, jehož výše se odhaduje na sedm set padesát tisíc liber v penězích v roce 1981, než byl propuštěn na svobodu. Potom se vracíme zpátky až do poloviny sedmdesátých let, kdy byl unesen holandský průmyslník Tiede Herema a ještě před ním Lord Donoughmore a jeho manželka.“

McGrath se odmlčel a pohlédl na Quinlana. „Chcete o těchto případech nějaké další podrobnosti?“

„Ne. Co z toho všeho plyne?“

To byly špatné zprávy, pomyslel si McGrath. Tohle jsou vážně dost špatné zprávy.

„Únos ve většině případů končí pro zločince katastrofou. Máme v tomto směru velmi dobré výsledky.

Chytili jsme většinu únosců a získali zpět většinu vyplacených peněz. Podařilo se nám také zneškodnit pár akcí ještě předtím, než únosci vůbec napadli svůj cíl. V roce 1983 jsme zlikvidovali celou jednotku IRA, která měla v úmyslu unést obchodního magnáta Galena Westona. Došlo k velké přestřelce. Ale kromě několika divokých plánů Martina Cahilla zaznamenaly únosy coby metoda, jak získat peníze, výrazný ústup ze slávy.“

„Jaké divoké plány Cahilla máte na mysli, inspektore?“

přerušila ho Martinová.

Přes stůl si několik přítomných vyměnilo vědoucí úsměvy.

McGrath položil papíry na stůl. „No, věřte tomu, nebo ne, měl v úmyslu ukrást jeden z našich národních pokladů, Kellskou knihu.“

Martinová vytřeštila oči. Na úžasu v její tváři nebylo pro tentokrát nic hraného. „Ježíši Kriste.“

Quinlan se vysmrkal, aby zakryl úsměv.

Martinová ho zpražila pohledem, a potom se obrátila k McGrathovi. „Pokračujte.“

„Z toho, co jsem vyčetl z dosavadních zpráv, se podle mého jedná o práci jednoho velkého hráče nebo prostě jen bandy pobudů, kteří si chtějí vydělat na něčem velkém. Terč únosu má tak vysoké společenské postavení, že si mohli klidně vybrat Marťana. Tím, že sebrali dítě, vědomě nebo i nevědomky riskovali, že proti sobě poštvou celé podsvětí.

Dojde totiž k obrovskému zátahu. Všude kolem jsou už kontrolní stanoviště. Budou probíhat tvrdé akce proti známým zločineckým gangům a jejich brlohům. Nebude ani jeden darebák, od člena nějaké tlupy po kapsáře, který by tenhle únos neproklínal. Brzy začnou mluvit, doufejme.

Únosy jsou pro obchod mor. A únos novorozeněte poštve jednoho lumpa proti druhému.“

„Nějaký nápad, kdo by to mohl udělat?“

„Zatím ne. Jednalo se o čtyři osoby a všichni byli po zuby ozbrojení. Museli to místo nějakou dobu pozorovat, protože věděli, kde a kdy mají udeřit. Buď, a nebo měli uvnitř někoho, kdo jim dal všechny potřebné informace.

Harry O’Brien se v těchto dnech prakticky nedostal z prvních stránek novin, takže pro ně nebylo těžké zjistit, kdy mají začít jednat.“

Někdo ze zúčastněných souhlasně zabručel.

„Máme hlášen průjezd nějakého auta s náhonem na všechna čtyři kola u Roundwoodu nedlouho před únosem a

víme, že podobné auto odvezlo únosce i dítě z místa činu.

Aby se dostali přes vstupní dveře, použili nějaký druh plastické trhaviny. Mohlo by to mít nějakou souvislost s IRA, s někým, kdo používá výbušniny.“

Quinlan cosi zašeptal svému asistentovi a ten přikývl.

McGrath pokračoval. „Máme zde také zprávu o shořelém džípu na parkovišti hotelu Stand v Curraghu.

Podle tamního oddělení gardy byly na místě nalezeny lidské stopy a stopy po pneumatikách, což naznačuje, že došlo k pohybu mezi tím shořelým a druhým vedle něj zaparkovaným automobilem. Je to dobré místo pro přesednutí. Během několika minut mohli najet na dálnici do Dublinu nebo zahnout na jih směrem na Portlaoise. Mohli také jet kus cesty po dálnici a potom zabočit. Mohou být prostě kdekoli.“

Kolem stolu zavládlo ponuré ticho. Alice Martinová pozorně poslouchala, očima visela na McGrathovi. „Máte nějakou představu, kde by mohli být,“ zeptala se tiše.

McGrath se opřel a na chvíli, po kterou rozvažoval odpověď, sklopil oči. „Kdybych měl hádat, řekl bych, že je to nějaký dublinský gang. Používají zbraně a výbušniny.

Tahle sorta se necítí mimo Dublin dobře, nenávidí venkov.

Řekl bych, že jsou teď zpátky někde tady v Dublinu.“

To vyvolalo menší vlnu tlumené diskuse.

„Je tady ještě jedna věc.“

Místnost opět ztichla a všechny oči se otočily k McGrathovi.

„Jak se všechno bude dál odvíjet, záleží také na tom, jestli má Harry O’Brien pojistku pro případ únosu. Hodně předních obchodníků má pojistky pro „rizikový stav“, kam patří i pojištění proti únosu. Jestli má O’Brien tuto pojistku, můžeme zjistit, že se snažíme udržet se o krok před ním a jeho poradci. Jak nám připomínají zkušenosti z dřívějška, může dojít k dohodě za našimi zády.“

Ze všech stran stolu bylo slyšet zaúpění.

„Ještě něco?“

„V tuto chvíli ne.“

„Jacku, chceme tě teď okamžitě ve Wicklow,“ vmísil se Quinlan. „Superintendent Peter Andrews velí celé operaci, ale vyžádal si pomoc útvaru Jaguár.“ Nevyžádal. Neměl na nic takového čas. Dítě Alice Martinové se muselo pustit do práce.

McGrath přikývl, ale když chtěl něco říci, Quinlan mu skočil do řeči. „Seržant Dowling bude dál vyšetřovat případ v porodnici.“ Vstal a přešel podél stolu k místu, kde seděla Kate Hamiltonová, a zastavil se za jejími zády. „Rád bych vám všem představil detektiv seržanta Kate Hamiltonovou.

Většina z vás ji už zná.“ Položil jí lehce ruku na pravé rameno. „Detektiv Hamiltonová se připojí k Dowlingovi. Od této chvíle však přebírá velení nad vyšetřováním. Zprávy bude podávat jako obvykle Mikeovi Loughrymu. Seržant

Dowling bude dál pracovat na tomto případu, abychom zachovali kontinuitu vyšetřování a zajistili potřebnou míru zkušeností.“

Kate Hamiltonová jen stěží věřila vlastním uším.

Zhluboka polkla. Zůstaň v klidu, nech hlavu zvednutou.

Upřela pohled kamsi do dálky, nevypadala ani trochu rozčíleně. Takové věci se přece stávají každou chvíli, chlapi, nečekejte, že budu vypadat překvapeně.

Alice Martinová prostě nedokázala odolat pokušení.

„Jestli to tak mohu říci, komisaři, byl nejvyšší čas, aby také žena dostala v gardě příležitost ukázat, co umí.“

Tak se na to podívej, pomyslela si Hamiltonová, jsi tady jako pokusný králík.

Ani Quinlan nedokázal odolat pokušení. „Jsem si jist, že bude paní ministryně od této chvíli projevovat o vyšetřování v porodnici mimořádný zájem.“

Ó, bože, pomyslela si Hamiltonová, tak já jsem tady jako výstavní exponát. Tohle je nejspíš nějaká mocenská hra.

Martinová měla pocit, že prostě musí mít poslední slovo. „Nebudu muset, komisaři. Mám v detektiva Hamiltonovou plnou důvěru. Přinese do toho, co bylo dosud velmi těžkopádně vedeným vyšetřováním, ženský přístup.“

Vzhlédla a podívala se zpříma do očí McGrathovi. Ostatní sledovali, jaká asi bude reakce na tuto úmyslně vyvolanou konfrontaci. McGrath se nadechl, aby odpověděl, ale potom

si všiml varovného signálu od Mikea Loughryho. Rozhodl se zůstat zticha. Možná někdy jindy.

Martinová si to bohužel vyložila jako známku slabosti.

Sáhla do tašky, která jí ležela u nohou, a vytáhla ven Daily Post. „Četla jsem v ranních novinách, inspektore McGrathe, že jste včera oznámil průlom ve vyšetřování.“ Položila noviny přední stranou dospod na stůl. Únos se odehrál na ranní vydání novin příliš pozdě, takže jejich titulky se stále věnovaly vyšetřování v porodnici. „Mohl byste se s námi o ty informace podělit? Můžeme očekávat v nejbližší době nějaké zatčení?“

McGrath položil ruce na stůl a roztáhl prsty. Chvíli na ně upřeně hleděl, jako by se chystal provést nějaký trik. Svá následující slova volil zvláště pečlivě, byl si dobře vědom očí, které se na něj upíraly.

„Při vší úctě, paní ministryně, je několik fíglů, které čas od času při práci používá každý detektiv, aby trochu pohnul stagnujícím vyšetřováním. Nemohu si vzpomenout na bizarnější vyšetřování, než je toto. Máme tu mladou ženu, kterou někdo brutálně zavraždil v nemocnici, a celý lékařský personál se chová tak, jako kdyby šlo o nějakou nepříjemnost. Nemohu si ani vzpomenout na případ, při němž bych narazil na menší spolupráci. Dostal jsem víc informací z lumpů než tady z těch doktorů.“

Odmlčel se, aby to zdůraznil. Kolem stolu bylo naprosté ticho. Kate Hamiltonová sledovala každé hnutí, pomalu začínala rozumět tomu, proč byla pověřena vyšetřováním.

McGrath vzhlédl, aby zjistil, že se do něj zabodávají oči Alice Martinové. „Četl jsem ty noviny také, paní ministryně.

Má slova jsou v nich uvedena přesně. Žádný z mých mužů tyto detaily tisku nepředal. Ale někdo jiný ano. Na té nemocnici je toho víc, než je na první pohled vidět. Svou roli tam hraje spousta osobních zájmů. Detektiv Hamiltonová to bude muset všechno rozplést.“

Poté se sama divila, jak to mohla vůbec vypustit z úst.

Ale Kate Hamiltonová nikdy nebyla ženou, která by si nechala radit nebo se chránit, když o to nikoho nežádala.

Vždycky říkala, co si myslí, často impulzivně.

„Jsem si jista, že dokáži udržet vysoký standard vyšetřování, který nasadil inspektor McGrath. Případ momentálně stagnuje, to víme všichni. Ale občas je dobré, aby se na důkazy podíval někdo s čerstvou hlavou a přišel s odlišným přístupem.“

Podívala se zpříma na McGratha. Z očí jí doslova sršel vzdor, McGrath se na oplátku zašklebil. Tušé! Na okamžik se na sebe oba usmáli.

Alice Martinová by se na ni nejraději vrhla a políbila ji.

Nakonec se ale jen vítězoslavně usmála. Dokonce i na komisaře Quinlana to zapůsobilo.

„Obávám se, Kate, že budete muset pracovat s menším týmem,“ zapojil se do hovoru Mike Loughry. „Nasadili jsme skoro každého na ten únos. Budeme mít hodně vyšetřování od domu k domu, dohlížení na zločince, kontrol na silnicích a spoustu dalších věcí. Potřebujeme každého volného muže.

Musel jsem váš tým zredukovat pro nejbližší budoucnost jen na šest lidí. Znovu se na to podívám přesně za týden, pokud ovšem nedojde k nějakému novému zvratu.“

Hamiltonová přikývla. Dowling pokrčil rameny a vyměnili si s McGrathem vědoucí pohledy. Schůzka skončila.

26 kapitola

12.06 hod.

Ústřední porodnice

Luke Conway slyšel přímo od ministra zdravotnictví, že byl Jack McGrath z případu stažen. To byla to ráno jediná dobrá zpráva.

Nemocnici naprosto šokoval únos Gordona O’Briena.

Personál úzkostlivě sledoval každou novou zprávu a ještě více je přivedlo do varu, když se dozvěděli, že byla June Morrisonová, jedna z nich, převezena v bezvědomí do nemocnice. Lékař, který ji v nemocnici přijímal, se domníval, že roubík, který jí únosci nacpali do úst, zastavil dostatečný přístup vzduchu a Morrisonová zkolabovala následkem nedostatku kyslíku.

V poledních zprávách přinesla televizní stanice Sky první záběry z Wicklow. Záběry pořízené z vrtulníku zachycovaly gardisty pohybující se na pozemku, mezi nimi i psovody. Uniformy gardistů ostře kontrastovaly se sněhem pokrytou zemí. Policejní auta parkovala snad všude kolem budovy. Teleobjektivy na místě rozeznaly také členy výjezdového týmu v bílých oblecích, kteří se pohybovali kolem oken. Dva uniformovaní muži stáli také vedle policejního auta, jež blokovalo vstupní bránu, a pouštěli

dovnitř jen ty, kteří měli povolen vstup. Zpravodajství Sky také zmiňovalo probíhající vyšetřování v Ústřední porodnici a zamýšlelo se nad jeho možným propojením s únosem.

Luke Conway si povzdechl, když to slyšel. Do televizního studia zavlekli a následně vyzpovídali nejrůznější experty přes únosy, pediatry, bývalé policisty nebo prostě kohokoli, kdo mohl být odborník nebo prostě jen měl určitý názor.

Záběry Harryho O’Briena, který veze svou ženu na kolečkovém křesle vestibulem Ústřední porodnice, obletěly svět a převzala je celá řada zahraničních médií.

„Myslím, že budete považovat tuto mladou ženu za příjemnou změnu oproti inspektoru McGrathovi, doktore Conwayi. Mohla by do vyšetřování vnést ženský úhel pohledu. Je to koneckonců ženská nemocnice.“

Luke Conway ministrovi poděkoval.

Stále však měl obavy. Nemocnice se právě nacházela v samém středu bouře. Ten negativní druh publicity, který si tak zoufale přál ukončit, se pomstychtivě vrátil. A jeho oblíbená porodní asistentka June Morrisonová byla podle posledních zpráv stále ještě v bezvědomí na jednotce intenzivní péče.

Možná, že bude jednání s detektivem Kate Hamiltonovou o něco snazší. Celý život jsem se zabýval ženami. Vím, jak myslí i jak se chovají. Brzy ji budu mít omotanou kolem prstu.

Těsně před jednou hodinou odpolední čekala Kate Hamiltonová s Tonym Dowlingem před kanceláří ředitele nemocnice. Společně už probrali detaily, nálezy výjezdového týmu a vývoj celého případu. McGrath jí předal veškeré dokumenty a pozorně si poslechla, když jí Tony Dowling vysvětloval, s jakými problémy se potýkali při vyslýchání personálu. Přidal k tomu také několik podrobností, které do té doby znali jen on a McGrath.

Zamračila se, když jí vysvětloval McGrathův trik na prolomení zdi ticha, když tvrdil, že byl ve vyšetřování zaznamenán výrazný posun a v nejbližší době dojde k zatčení. Bylo to poprvé, kdy zjistila, že to údajné trumfové eso je jen bluf. Čím více se zamýšlela nad tím, jakým způsobem bylo dosud vyšetřování případu vedeno, tím více ji to znepokojovalo. Nastal čas na nový přístup.

*****

„Doktore Conwayi, jsem seržant Kate Hamiltonová.

Obvykle jsem přidělena k policejní stanici na Store Street.

Seržanta Dowlinga už znáte.“

Conway vstal, natáhl se přes stůl a potřásl jí rukou. Kývl směrem k Dowlingovi. Když si prohlížel mladou ženu, která seděla naproti němu, neobjevil se v jeho očích ani náznak poznání.

„Doktore Conwayi, byla jsem požádána, abych převzala vyšetřování vraždy Mary Dwyerové.“ Conway se ošil při vyslovení slova vražda. „Seržant Dowling mě informoval o dosavadním průběhu vyšetřování…“

„Došlo k nějakému pokroku, detektive?“ přerušil ji Conway. „Přiblížili jsme se brzkému zatčení, jak inspektor McGrath slíbil?“

„Z pracovních důvodů vám nemohu prozradit žádné podrobnosti, doktore Conwayi. Dovolte mi však v tuto chvíli říci, že máme na brzkém vyřešení tohoto případu stejně velký zájem jako personál této porodnice. Kvůli tomu nočnímu únosu se může garda skoro přetrhnout. Musela jsem svůj vyšetřovací tým zredukovat na šest členů.“

„To mě mrzí, že to slyším,“ zalhal Conway.

„Jen o důvod víc, proč musíme, ve vší úctě, doktore Conwayi, úzce spolupracovat. Mám na vyšetřování případu méně lidí. Všichni budeme muset tvrdě pracovat. Ráda bych měla vaše osobní ujištění, že přesvědčíte svůj personál, aby s námi spolupracoval ze všech sil. Jen tak zprovozníte svou nemocnici a my najdeme vraha.“

Conway natáhl své dlouhé prsty a položil obě ruce na stůl. Hamiltonová na ně krátce, fascinovaně pohlédla. Ty dlouhé prsty, ty vytáhly mé dítě z mého těla.

„Ujišťuji vás, seržantko, že já i můj personál bude třeba hory přenášet, kdyby to mohlo pomoci vašemu

vyšetřování.“ Usmál se. Byl to sladký úsměv, až příliš sladký. Nezdravě sladký.

„Nevadilo by vám, kdybych vám položila pár otázek?“

Na jeho tváři se usadil samolibý výraz. „Ani v nejmenším.“

Hamiltonová postavila na stůl aktovku, sáhla dovnitř a vytáhla ven malý černý zápisník, který hned poté otevřela.

Vedle notesu urovnala dokumenty a výstřižky, které shromáždil McGrath při vyšetřování.

Dowling seděl beze slova vedle ní.

„Dívala jsem se do seznamu zaměstnanců.“ Na okamžik se odmlčela a vzhlédla.

Conway přikývl, těmi dlouhými prsty si tentokrát podepřel bradu. „Ano.“ Bylo to pomalé, ostražité ano.

„Nejsou tam uvedeny žádné konzultantky.“

Conway na ni rozpačitě pohlédl. „Je mi líto, ale asi jsem vás dobře nepochopil.“

„Nejsou tady mezi personálem vůbec žádné konzultantky.“

„A?“

„To se tady nikdy o práci konzultanta neucházela nějaká žena?“

Tony Dowling si znenadání poposedl dopředu, v obličeji se mu zračil naprostý zmatek.

„Ne, tak to není. Měli jsme hned několik žádostí o místo konzultanta, které nám zaslaly ženy.“

„Proč tady tedy žádná z nich nenastoupila?“

Conway začínal být rozčílený. „Protože uchazečky neodpovídaly vysokým standardům, které vyžadujeme od konzultantů v této nemocnici.“ Jeho odpověď byla ostrá, ostrá jako břitva.

„Zato doktoři vždy vyhovovali?“

Conway si pohrával s motýlkem a snažil se ovládnout svůj vztek.

„Detektive Hamiltonová, mohla byste mi laskavě prozradit, co má k čertu společného přijímání nových konzultantů s vyšetřováním vraždy?“

Dowling se otočil v křesle, aby se pozorněji na tu mladou ženu podíval. V jeho obličeji se jasně zračilo nepochopení a zvědavost.

„Možná to s tím nemusí mít společného nic, doktore Conwayi. Ale také může. Chtěla jsem jen vědět, jestli zde jde o úmyslnou politiku nemocnice zabránit ženským uchazečkám o získání postu konzultanta v nemocnici.“

Lžu. Chci jenom vidět, jak se kroutíš, hajzle. Nedala jsem své dítě k adopci, zjistil jsi to vlastně někdy?

„To je urážlivá poznámka, detektive. Co tím zatraceně sledujete?“ Conway byl očividně vzteky bez sebe.

„Jen jsem chtěla vědět, proč nemocnice, která existuje bezmála dvě stě let a zabývá se výlučně ženami a jejich dětmi, nikdy – ani jednou – nepřijala do svých řad

konzultantku. Zdá se mi to být neobyčejně zvláštní. Vám ne, Tony?“

Dowling obrátil oči v sloup.

Conway se právě nadechl, aby něco odpověděl, ale Hamiltonová mu to neumožnila.

„Víte, od okamžiku, kdy jsme byli přivoláni k vyšetřování toho případu, nás obklopuje zeď mlčení.

Inspektor McGrath mi řekl, že něco podobného v průběhu celé své kariéry nikdy nezažil. A on má za sebou dlouhou a rozmanitou kariéru.“

Conway v duchu běsnil, ale poslouchal.

„Ale jak už jsem řekla na začátku, musím v této práci pokračovat s výrazně menším počtem lidí. Nyní musí šest detektivů zastat práci původního dvanáctičlenného týmu.

Takže si hned na úvod ujasněme pravidla. Očekáváme od nynějška úplnou a bezvýhradnou spolupráci až do uzavření případu. Jestli tomu tak nebude, postarám se o to, aby noviny věděly, s čím se tady musíme potýkat. Vážně si nemyslím, že byste si mohl dovolit ještě další negativní publicitu.“

Tony Dowling málem nevěřil vlastním uším. Seděl s výrazem buddhy a kolem něj se přehnal rychlík.

Conway vyskočil a výhrůžně se naklonil přes stůl. Jeho obličej byl rudý zlostí. „V životě jsem neslyšel nic tak urážlivého. Okamžitě zavolám ministryni spravedlnosti.

Postarám se o to, abyste byla z tohoto případu odvolána tak rychle, že si ani nestačíte cestou ven přepudrovat nos.“

Hamiltonová začala pomalu uklízet své věci zpátky do aktovky. Ani nevzhlédla, aby dala najevo, že Conwayovo běsnění zaregistrovala. Její pohyby byly pomalé a rozvážné.

Dělala to tak pomalu, že Conwayův výbuch už odezněl, když odpověděla. Když promluvila, byl její hlas klidný a zcela kontrolovaný. Ale ledově chladný.

„No, doktore Conwayi, vážně si nemyslím, že by to bylo zvlášť moudré. Jak vidíte, byla jsem zvláště vybrána pro to, abych převzala případ. Právě jdu ze setkání s ministryní spravedlnosti. Je velmi potěšena, že na důležitém případu pracuje žena. Mám takový dojem, že by nebyla příliš nadšená z mého odvolání z případu, když mi ho teď přidělila. Naše ministryně spravedlnosti je velká feministka a ráda vidí ženy na vysokých postech. Nemyslím, že by byla nějak zvlášť potěšená, kdyby se dozvěděla, že jsme se spolu hned na úvod chytli a to jen proto, že jsem se zeptala, proč nejsou ve vaší porodnici žádné konzultantky. Možná by se o to začala sama zajímat a začala klást otázky na toto téma v Dailu. Další negativní publicita.“

Conway si pomalu sedl zpátky na židli, zuřil.

„Vlastně je zde jeden velmi závažný důvod, proč jsem se ptala na úplnou absenci konzultantek mezi personálem.“

Conwayovy oči se podezřívavě zúžily. Dowling ve snaze dobře slyšet málem spadl ze židle.

„Jestli tady skutečně existuje nějaká politika, ať už úmyslná, nebo neúmyslná, jak udržet ženy v patřičných mezích, bude to pro mě znamenat velký problém. Neberu blahosklonná nebo útrpná gesta. Ale když se ptám, chci slyšet odpovědi. Nechci, aby si někdo myslel, že jen proto, že jsem žena, budou to mít jednodušší než s inspektorem McGrathem. Chci, abyste to rozhlásil, doktore Conwayi.

Jsem tady a zůstanu zde, dokud ten případ nebude vyřešen.

A chtěla bych ho uzavřít rychle.“

Conway na ni užasle zíral.

„Na tom případu byla už odvedena spousta práce, doktore Conwayi,“ pokračovala Hamiltonová a máchla rukou nad stohy papírů, které nacpala zpět do aktovky.

„Nezničme ji jenom kvůli tomu, že nás rozčilují nově stanovená pravidla. Jsem tady a také tady zůstanu. Nechme to tak, ano?“ Usmála se, těšilo ji, že vidí jeho zřejmé rozčílení. Potom vzala do levé ruky aktovku a pravou mu podávala přes stůl. Conway jí instinktivně potřásl, překvapila ho síla jejího stisku.

Dowling se neohrabaně vyškrábal na nohy.

„Já a seržant Dowling teď jdeme dolů do laboratoře, abychom znovu vyslechli tamní personál. Byla bych ráda, kdybyste se k nám připojil, a raději jim o naší návštěvě dopředu neříkejte.“

Vyšla ze dveří a za ní jako věrný psíček následoval Dowling.

„Ježíš, Kate…“ začal Dowling, když byli venku, ale Hamiltonová ho chytila za ruku a prstem mu naznačila, aby zůstal zticha. Trvala na tom. Nechápavě zíral na její zaťaté prsty, které mu svíraly paži.

Počítala do dvaceti, potom dveře kanceláře znovu otevřela.

„Vážně bych byla radši, kdybyste jim o tom nedával dopředu vědět, doktore Conwayi. Žádám vás o to. A až budete moci, tak se uvidíme dole v laboratoři.“

Conway otevřel překvapením ústa dokořán, v ruce už držel telefonní sluchátko.

Zatímco Kate Hamiltonová a Tony Dowling procházeli krátce po jedné hodině chodbami porodnice směrem do laboratoře, rázoval Jack McGrath chodbami Beechillu v hrabství Wicklow a snažil se poskládat si dohromady detaily únosu. Na místo přijel v poledne a okamžitě se setkal s velícími důstojníky celé operace. V kolik hodin vás zavolali? Jak to tady vypadalo, když jste přijeli? Viděl je někdo utíkat? Slyšel někdo v okolí výbuch? Byli tady v poslední době v okolí viděni nějací podezřelí lidé? Jak se dostali dovnitř? Kde a kdy byly postaveny první zátarasy na silnicích? Dosavadní práce na místě činu byla dobrá, ti, kteří na místo činu přijeli jako první, odvedli dobrou práci.

Sanitka převezla June Morrisonovou do nejbližší nemocnice půl hodiny poté, co do budovy vstoupil první gardista.

McGrath jim blahopřál k rychlosti a důkladnosti. Nyní však stál před první velkou překážkou při vyšetřování případu, a tou byl Harry O’Brien. Velký Harry se dočista zbláznil.

Když Sandra konečně vylezla z postele, aby nakojila dítě, probudil ji silný tlak a neklid vyvolaný množstvím mateřského mléka v prsou. Ne křik hladového dítěte. To ji okamžitě znepokojilo. Nejprve zamířila do dětského pokojíku, kde našla prázdnou postýlku, potom pospíchala do místnosti, kde měla spát June Morrisonová a našla ji v bezvědomí ležet na zemi. Rychle jí vyndala z úst roubík.

Téměř se ani neodvážila hádat, co se tady stalo. Seběhla dolů se schodů, kde našla Velkého Harryho a Thea Dempseyho svázané v pracovně zády k sobě, jak se snaží zbavit se roubíků a vyprostit se ze zajetí kobercové lepenky, kterou je někdo svázal. Když je odřízla a zjistila, co se stalo, začala jako smyslů zbavená pobíhat z místnosti do místnosti, rozrážela dveře a hlasitě volala své dítě. Velký Harry byl na tom o trochu lépe. Vyběhl z domu do mrazu, kde ho promrzlého a třesoucího se našla až posádka prvního přijíždějícího policejního auta o půl hodiny později.

Jenom Theo Dempsey si zachoval chladnou hlavu. Jako bývalý seržant armády, který se zúčastnil jako člen irských mírových sil dvou operací v Libanonu, už musel v životě projít mnoha dramatickými situacemi. Měl také potřebný výcvik, jak se zachovat v případě nouze. Byl to Dempsey, kdo z mobilního telefonu jako první zavolal na

roundwoodskou policejní stanici a kdo měl tolik důvtipu, že také ihned informoval velitelství gardy a všechny vyburcoval k hledání únosců. A byl to opět Dempsey, kdo umístil June Morrisonovou do stabilizované polohy, přesně jak ho to učili v armádě při lekcích první pomoci. A nakonec to byl také on, komu se podařilo poněkud uklidnit Sandru, která se chystala vyběhnout do mrazivé noci. Zavolal místnímu lékaři, aby přijel a pomáhal zvládnout nastalý zmatek.

Když přivedli zpátky nesouvisle drmolícího a na první pohled šíleného Harryho O’Briena, byl to opět Theo Dempsey, kdo se o něj postaral, a nakonec se mu ho podařilo trochu uklidnit a přesvědčit, aby si na sebe vzal nějaké teplé šaty. Ještě nikdy neviděl svého šéfa tak otřeseného a napůl šíleného, jako když ho přivedli zpátky do Beechillu. Dokonce i v temných dobách alkoholismu si Velký Harry udržel alespoň zdání příčetnosti. Teď však ne.

Přivolaného lékaře jeho stav tak znepokojil, že mu vpíchl silnou dávku sedativ s dlouhodobým účinkem a nařídil mu pobyt na lůžku. Sandru O’Brienovou se jim podařilo přesvědčit, aby si šla znovu lehnout až hodinu poté, co policisté nashromáždili tolik informací, kolik v tu chvíli jen mohli.

Jack McGrath přecházel sem a tam po pracovně a znovu a znovu poslouchal Dempseyho výklad nočních událostí.

Theo Dempsey už ztratil přehled o tom, kolikrát to všechno musel vyprávět.

„Byli čtyři. Dva vysocí, jeden středně velký a jeden malý. Jste si jistý, že ten malý byla žena?“ zeptal se McGrath.

„Byly vidět punčochy, baculaté kotníky a ploché boty.

Nohy byly příliš malé na to, aby byly mužské. Vím, že to není moc, ale je to všechno, co jsem schopen říci.“

„Ten menší muž vypadal jako jejich velitel,“ McGrath procházel Dempseyho první výpovědí.

„Jo, ale skoro nemluvili. Většina komunikace mezi nimi probíhala jen prostřednictvím pohybů rukou a hlav, ale ten menší chlapík byl jediný, kdo na konci mluvil.“

„Dublinský přízvuk?“

„Bezpečně. Silný dublinský přízvuk.“

„Ale slyšel jste také jednoho z těch ostatních mluvit se severoirským přízvukem. Jste si tím jistý?“

„Jo. Byl jsem na severu mnohokrát v obchodních záležitostech pana O’Briena a poznám severoirský přízvuk, když ho slyším. Měl rozhodně severoirský akcent, zřetelný severoirský akcent.“

McGratha to nijak nepřekvapovalo, něco podobného očekával už když si prohlédl vstupní vrata. Při jejich odstranění byl použit semtex, což jasně poukazovalo na nějakou souvislost s IRA. To sedí k tomu severoirskému

přízvuku. Bude se na to muset trochu podívat. Není moc členů té organizace, o kterých bychom nevěděli.

„Něco dalšího?“

„Moc ne. Všechno to proběhlo hrozně rychle.“

Dempsey vypadal přepadle. Jeho na krátko ostříhané vlasy se leskly potem a obvyklé, po vojensku vzpřímené držení těla ho opustilo. Nespal, nemyl se, neholil se a nejedl.

Nikdy neviděl Velkého Harryho v tak zuboženém stavu.

Měl o něj velký strach.

McGrath se ztěžka posadil do křesla za O’Brienův stůl.

Před ním ležel čistý papír formátu A4. Přes něj byla narovnána nejrůznější písmena a výstřižky z novin. Harryho kluk… 3 miliony liber… nebo Harryho kluk zemře. Hněte sebou rychle… nebo dítě zemře.

„Jste si jist, že tohle je všechno, co tady nechali? Žádná zmínka o dalším kontaktu, ani slovo o tom, kdy se znovu objeví?“

Dempsey zavrtěl hlavou. „Ne, nic.“

„Říkali něco o posledním možném termínu?“

„Ani slovo. To, co bylo v té obálce, bylo všechno, co tady po sobě nechali. Určitě neřekli nic dalšího, co bychom já nebo pan O’Brien zaslechli. Byl jsem přivázán k židli.“

Dveře se náhle pomalu otevřely. V nich stála na smrt unavená a téměř nepříčetná Sandra O’Brienová, jednou rukou se zapřela o rám dveří, ale zapotácela se a málem

upadla. Theo Dempsey k ní spěšně přistoupil a chytil ji, než se jí definitivně podlomila kolena.

„Najděte mi mé dítě,“ zamumlala. „Přiveďte mi mé dítě zpět.“

Dva gardisté ji vzali z Dempseyho objetí a opatrně ji vedli zpátky do ložnice.

McGrath a Dempsey si vyměnili pohledy, když je sledovali, jak mizí na schodech z dohledu.

„Zůstaňte tady,“ rozhodl McGrath. „Za hodinu jsem zpátky. Zůstaňte tu pro případ, že by se ti parchanti ozvali.

V tuto chvíli jste jediný, kdo je schopen nějaké akce a zároveň o tomhle místě něco ví.“

Dempsey se zabořil do křesla a podepřel si hlavu rukama. To je noc. To je ale zatraceně příšerná noc.

Dempsey stále ještě slyšel pláč Gordona O’Briena, když ho únosci odnášeli do mrazivé noci, a křik Sandry, která pobíhala z místnosti do místnosti a rozrážela dveře dokořán.

„Kde je mé dítě? Kde je mé dítě?“

Cítil se vyčerpaně, naprosto vyčerpaně, naprosto poraženě. Kde je její dítě?

27 kapitola

14.24 hod.

laboratoř, Ústřední porodnice

Nemocniční personál souhlasil s tím, že budou všichni pracovat i o víkendu, aby dodělali všechny resty. Operační sály se vracely zpátky do normálu a pokoje jen hučely horečnou aktivitou. Děti se rodily v mnohem klidnějším ovzduší.

Laboratoř byla plně vytížená. Vzorky krve, výtěry, moč, vzorky tkání pro histologii: všechno muselo být odebráno, analyzováno a zaznamenáno. Pracovníci laboratoře byli opět v akci a pořádně sebou házeli, aby dohnali ztracený čas.

Potřebovali Kate Hamiltonovou v laboratoři asi jako díru v hlavě.

Ale seržantka Hamiltonová je poctila svou návštěvou přesně ve dvě třicet. Doprovod jí dělal zachmuřený Luke Conway, který byl stále ještě nabroušený z jejich prvního setkání.

„Ráda bych si se všemi na chvíli promluvila,“ řekla mu venku na chodbě. „Potom bych byla ráda, kdybychom si s nimi mohli promluvit jednotlivě.“

Conway si zhluboka povzdechl a rezignovaně souhlasil.

„Musíte to dělat teď? Právě se snaží vrátit k trochu

normálnímu provozu. Je tam spousta práce, kterou musí dodělat, víte?“

Hamiltonová na něj zlostně vyjela: „Teď, okamžitě. Ne zítra ani příští týden. Okamžitě.“

Conwaye její zlostný výbuch nepřekvapil, už věděl, že má co do činění s ráznou mladou ženou, která je navíc v sedle.

Sotva vstoupili do místnosti, otočily se k nim všechny oči. Několik z přítomných si vyměnilo nervózní pohledy.

Hamiltonová a Dowling přešli k místu, kde bylo nalezeno tělo Mary Dwyerové. Pozorně si je prohlédli a Hamiltonová vytáhla svůj černý notes, aby si vše porovnala s tím, co si zapsala první noc. Zamračila se. Dowling ji sledoval a přes tvář mu přeběhl slabý záblesk pobaveného úsměvu.

Když laboratoř ztichla, Conway si odkašlal. „Tak dobře.

Všichni si uděláme na chvíli přestávku. Můžete se vším přestat a na několik minut to odložit.“

Obrátily se k němu další tváře. Byl zde zhruba stejný počet žen jako mužů. Hamiltonová se podívala do obličeje každého z nich, v hlavě jí vířily myšlenky. Napočítala celkem osm osob v bílých pláštích.

„Ehm, rád bych vám představil detektiv seržanta Kate Hamiltonovou,“ začal Conway. „Od nynějška velí vyšetřování toho incidentu, ehm, totiž vraždy.“ Málem se zadusil, než slovo vražda vyslovil, potom se odmlčel, jako kdyby se snažil rozmyslet si, jak by měl nejlépe pokračovat.

Náhle si uvědomil, že stojí přímo na místě, kde bylo nalezeno tělo Mary Dwyerové a neubránil se pohledu pod nohy. Osm párů očí provázelo jeho pohled na zem a několik z přítomných se bezděky otřáslo. Dvě dívky si dokonce nevědomky sáhly na krk, jako by se jim kolem něj svíraly prsty nějaké neviditelné ruky.

„Detektiv Hamiltonová by vám teď chtěla říci pár slov,“

dokončil Conway.

Hamiltonová počkala, dokud si nebyla jistá, že má jejich plnou pozornost.

„Dobrý den. Je mi líto, že vás vyrušuji z práce, a vím, že se všichni snažíte vrátit nemocnici zpátky k běžné rutině a že práce v sobotu a neděli není právě velká zábava.“

Odmlčela se, všimla si několika rozpačitých úsměvů.

„Nicméně čím více se dívám na informace, které jsme dosud získali, tím víc jsem přesvědčená, že tady musí být něco, co máme přímo před očima, ale přesto jsme to přehlédli.

Myslím, že to má něco společného s laboratoří.“

Personál laboratoře si mezi sebou vyměnil znepokojené pohledy.

„Takže to, co po vás všech teď chci, je, abyste se znovu vrátili k tomu, co jste už prošli s inspektorem McGrathem.

Je něco, cokoli, nezáleží na tom, jak vzdálené nebo zdánlivě nedůležité, by vám to mohlo připadat, o čem jste se dosud nezmínili?“

Odmlčela se, aby svou otázku zdůraznila.

„Zvláště byste se měli zaměřit na způsob, jak by se dalo zjistit, na jakém testu mohla tu noc Mary Dwyerová pracovat, a my o něm nevíme. Mohlo jít o službu pro některou její přítelkyni? Proč byl počítač, na kterém pracovala, zničen? Z tiskárny bylo vytaženo několik listů papíru. Nějaký nápad proč? Proč byla rozmlácena i tiskárna?

Proč vrah úmyslně rozbil všechny vzorky krve? Byly ostatní přístroje rozbity náhodně, nebo si je pečlivě vybíral – třeba pro to, aby zničil informace, které obsahovaly?“

Znovu se odmlčela a podívala se jim do tváří. Tentokrát se dívala stejně jako Dowling velice pozorně. Později se shodli na tom, že jestli to byl někdo z nich, velmi dobře to skrýval. Ještě strnulejší a znepokojenější sada obličejů se dala jen stěží najít.

*****

Hamiltonová pokračovala: „Jsou vaše počítače napojeny na síť? A jestli jsou, existuje nějaké zálohování na centrálním serveru?“

Strnulé ticho prořízl jeden hlas. „Jsou.“

Všechny oči se obrátily k mladému, hrozně mladému obličeji poznamenanému od akné. Měl dlouhé tmavé vlasy stažené vzadu do copánku. Ruce zkřížené na prsou a oblečen byl do bílého pláště, který už pamatoval i lepší časy.

„Snažil jsem se to vysvětlit už tomu druhému detektivovi,“ pokračoval. Hamiltonová se podívala na Dowlinga. „Ne, jemu ne. Tomu druhému. S tím knírkem.“

„Inspektorovi McGrathovi?“

„To je jedno, jak se jmenuje. Začal jsem mu to vysvětlovat, ale potom se po telefonu pustil do nějaké hádky, a další věc, kterou jsme se dozvěděli, byla, že je laboratoř zavřená a nikdo nesmí ani dovnitř ani ven. Chci tím říct, co to má za smysl, žádat nás o spolupráci, když potom neposloucháte, co vám říkáme?“

Luke Conway se usmál.

Hamiltonová si už tu skupinu lidí nechtěla víc znepřátelit. Jen opatrně, pomyslela si.

„To mě mrzí, hmm… promiňte, jak se jmenujete?“

„Hogan. Ben Hogan. Všechny testy jsou zapisovány do počítače. Dostaneme formulář s žádostí a vzorkem a všechny podrobnosti zapíšeme do příslušných kolonek v počítači. Všechno je to pak zálohováno na centrálním serveru. Máme tu automatické zálohování pro případ, že by došlo k výpadku proudu nebo něčemu podobnému. Takže přestože vrah počítač rozbil, jsou informace uloženy a zachovaly se. Stejné je to v případě všech ostatní přístrojů.“

„Takže cokoli, na čem v úterý Mary Dwyerová pracovala, bude uloženo a může být zpětně znovu vyhledáno?“

„Přesně tak.“

Hamiltonová se obrátila ke Conwayovi a sladce se usmála. „Doktore Conwayi, vím, že vás žádám o hodně, ale myslíte, že by pro mě Ben mohl udělat na počítači takovou malou službu? Třeba teď hned?“

„Všechno tohle mohlo být vyřízeno už dávno předtím,“

stěžoval si Conwayi, který se chopil příležitosti, „kdyby inspektor McGrath dělal svou práci pořádně.“

„Tak na to všechno na chvíli zapomeňme.“ Kývla směrem k Hoganovi. „Tak dobře, Bene, jdeme na to.“

Dowling všechno dobře poslouchal a dospěl ke dvěma velice důležitým závěrům. Zaprvé byl rád, že už brzy půjde do důchodu. Všem těm řečem o síťovém propojení počítačů a zálohování totiž vůbec nerozuměl. Ke psaní hlášení stále ještě používal stařičký otlučený psací stroj. A za druhé, Kate Hamiltonová byla zatraceně chytrá ženská. Potom mu na mysli vytanula ještě třetí věc. Jack McGrath by mohl docela dobře skončit jako obětní beránek, jestli vyšetřování tohoto případu zkrachuje.

28 kapitola

17,05 hod.

chata v Kilcullenu, hrabství Kildare

Pět dní a pět hodin starý Gordon O’Brien byl velmi nešťastné dítě.

Novorozené

dítě

je

tou

nejchoulostivější

a

nejzranitelnější bytostí na světě. Devět měsíců Gordon O’Brien rostl a vyvíjel se. Hověl si v pohodlí ochranné plodové vody, která ho ze všech stran obklopovala v matčině děloze. Slyšel tlukot matčina srdce, cítil její pohyby, slyšel dokonce i její hlas. Byl v teplém a milujícím prostředí. Byl spokojený. Dosud nenarozený, ale šťastný, normálně rostl a vyvíjel se. Nikdy neměl hlad a nikdy se nebál.

Všechno se změnilo v pondělí 10. února 1997, v den, kdy se narodil. Tehdy bojoval o život a málem prohrál. Byl hrubě vytažen do okolního světa a poprvé v životě pocítil bolest, když se mu do tělíčka zabodly jehly. Slyšel hlasité znepokojené hlasy a pomalu si uvědomoval, že už neslyší uklidňující tlukot matčina srdce ani zvuk jejího hlasu.

Svým slabým hláskem ji volal. Křičel, nebo spíš se snažil zakřičet, zoufale bojoval o to, aby se vůbec mohl nadechnout a zakřičet. Potom však konečně vykřikl.

A potom tu byla zpátky. Krmil se z jejího prsu a opět slyšel tlukot jejího srdce a zvuk jejího hlasu. Poprvé mohl pocítit její dotyk, když ho jemně hladila po tvářích, vlasech a tělíčku.

Opět byl spokojený. Šťastný. Měl svou matku. Teď však byla pryč. Zase. Svým slabým hláskem ji volal.

„Nemůžeš to zatracený smrádě umlčet?“ Sam Collins toho začínal mít dost.

Předchozí noc ani jeden z nic vůbec nespal. Povznesená nálada z úspěšného únosu jim nedovolila spát, zvuk výbuchů a vzrušení při jízdě zpátky do Newbridge jim stále ještě zvyšovalo hladinu adrenalinu v krvi.

Ale to dítě pořád nepřestávalo plakat, ve skutečnosti spíš skučet. A Sam Collins už toho měl dost. Neměl rád malé děti všeobecně, ale tohle mu už vážně začínalo lézt na nervy.

„Peggy? Nemůžeš tomu usmrkancovi už konečně zavřít klapačku?“

Všichni byli popudliví. Tommy Malone ladil celý den na rádiu veškeré zprávy, aby se dozvěděl všechno o jejich noční práci. Jako všichni zločinci i on miloval, když si mohl v novinách přečíst, v televizi vidět nebo si v rádiu poslechnout zprávy o svém posledním podniku. Tentokrát ho ani jedno z médií nezklamalo.

Zpravodajské relace měly ponurý nádech a běžely ve zvláštních časech. Všude zaznívaly výzvy k únoscům, aby

vrátili dítě v pořádku, a zároveň moderátoři apelovali na veřejnost, aby pomohla gardě při pátrání. Ministryně spravedlnosti měla ten večer vystoupit s výzvou k národu ve zprávách v 18.01 hod. Sandra O’Brienová a její manžel byli v tuto chvíli pod policejní ochranou a v péči lékařů. Oba byli pod vlivem silných sedativ, takže ani jeden z nich nemohl osobně vystoupit v televizi.

„Do prdele,“ zamumlal Tommy Malone. Nepočítal s tím, že by to Velkého Harryho mohlo takhle vzít. „Třeba se do zítřka sebere. No, měl by si radši pospíšit, už kňourání toho dítěte nemůžu vystát. Doufejme, že se v tom Peggy vyzná.“

Peggy Ryanová se v tom vyznala. Asi před patnácti lety, ale teď už ne. Dokonce i ji rozčiloval neustálý pláč dítěte.

Strkala mu do pusy dudlíky, ale nefungovalo to. Zkoušela ho kolíbat, ale ani to nezabíralo. Dávala mu jíst. K ničemu.

Měla chuť jednu mu plesknout. Ale ne dokud byl Tommy Malone nablízku.

*****

Gordon O’Brien měl velký strach. Matčino jemné pohlazení nahradily hrubé ruce, pohodlí a teplo matčina prsu vystřídaly gumové dudlíky. Zmizel také matčin hlas. Jediné, co slyšel, byly hlasité, utrhačné výkřiky. Rozzlobené hlasy.

Jeho nos a plíce už byly podrážděné a začínal funět a kašlat – to byl důsledek vdechování kouře z věčných cigaret Tommyho Malona.

*****

Malone vypnul rádio. Dítě spalo. Konečně pro změnu trochu klidu. Věnoval Peggy Ryanové výhružný pohled. Ať je zticha, nebo si mě nepřej, říkaly jeho oči.

„Tak fajn. Řekl bych, že Velkej Harry nebude ve stavu, aby dal ty peníze dohromady dřív než v pondělí. To je ode dneška za dva dny. Na všechny ty kecy, co jsme slyšeli v rádiu, se můžeme vykašlat. Jsou to jenom obvyklé kydy po velkým kšeftu. Zejtra už budou zpívat jinou písničku. Velkej Harry bude chtít svoje dítě zpátky.“

„To by teda zatraceně měl. Je to pěkně uřvanej usmrkanec.“ Měsíček toho také začínal mít plné zuby.

Pomocí dvou prstů se vysmrkal a výsledek si otřel vzadu o kalhoty.

Malone si ho nevšímal. „Jsme tady zazděný, dokud nám nevyplatí ty peníze, takže byste se to tady měli pokusit udělat co nejsnesitelnější. Já teď půjdu ven a přinesu ještě nějaký jídlo. Napište mi, co chcete přinést. Žádnej chlast, jasný? Peggy zůstane celou dobu s dítětem.“

Do hajzlu, zaklela v duchu Peggy.

„Chci, aby nikdo z vás nevycházel ven. Nebo nechoďte aspoň dál než do půlky tý cesty. Nechci, aby někdo věděl, kdo tady je, nebo byl zvědavej, co tady děláme. Jasný?“

Přikývnutí. Ty samé hlavy, které kývly, proklínaly svou smůlu. Zatracený uřvaný dítě a ani jediná plechovka piva, aby si člověk trochu zklidnil nervy.

„Můžu jít s tebou?“ zeptal se Měsíček. „Potřebuju se nadejchat trochu vzduchu. Ty tvoje pitomý cigarety mě snad zabijou.“

Collins si nebyl jistý, jestli by ty dva měl spustit z dohledu, ale rozhodl se nechat to být. Nezmizí koneckonců bez toho dítěte. Což je skoro škoda, pomyslel si.

*****

Měsíček nakládal do kufru Volva potraviny pro ně a dětskou výživu a pleny pro Gordona.

„Ježíšmarjá, Tommy. Proč jsem musel brát tohle?“

„Protože bych já vypadal podezřele, kdybych ve svém věku kupoval takový věci. Neposlouchal jsi zprávy? Všichni se podezřívavě dívaj na kohokoli, kdo kupuje věci pro děti.

Ty vypadáš, že jsi ve věku, abys je měl důvod kupovat. Já ne.“

A tak se Měsíček promenádoval uličkami supermarketu Quinnsworth v Newbridge a rozhlížel se kolem sebe po

skleničkách s dětskou výživou a balících Pampers pro chlapce. Na velký problém narazil při výběru velikosti.

Za volantem Volva zatím Tommy Malone pročítal oboje večerní noviny. Podařilo se mu velkolepým způsobem dostat se do palcových titulků. ULOUPEN! UNESEN!

Evening Herold i Evening Post přinášely na prvních stránkách fotografie rodiny O’Brienových pořízené ve vestibulu Ústřední porodnice. Uvnitř pak oba listy pokračovaly ve vykreslování celého příběhu, který doprovázely další barevné snímky a velké detaily Gordona O’Briena. Ležel na nich zabalený do zavinovačky a jeho drobná hlavička s odstávajícími řídkými vlásky spokojeně spala v matčině náručí. V novinách také našel mapku North Wicklow s vyznačeným Roundwoodem, letecké snímky Beechillu a potom ještě další fotografie pořízené, už když byli na místě gardisté. Našel tam také články reportérů přítomných přímo na místě činu, spolu s fotografiemi těchto novinářů, snímky televizních štábů, a dokonce i detailní záběr na štáb stanice CNN. Zprávy o únosu společně se životopisem Harryho O’Briena se rozletí po síti televizní stanice CNN do celého světa. Ke každé zprávě byla přilepena ještě stručná historie únosů v Irsku.

Malone dějiny únosů v zemi raději nečetl, aby ho to neznepokojilo nebo mu to nenadělalo další starosti. Nelíbí se mi, jak se to celé rozhořívá. Sledoval, jak Měsíček odváží

prázdný vozík zpátky do obchodu, potom vyskočil z auta a hodil noviny do odpadkového koše.

„Vzal jsi ty noviny s sebou?“

„Á, do háje, asi jsem je musel nechat na střeše auta, když jsme odjížděli. Museli odletět.“

„Nejspíš,“ přitakal Měsíček. Ale na střeše jsem je neviděl, pomyslel si podezřívavě.

*****

Brian O’Callaghan vyšel zpoza rohu příliš pozdě, takže viděl jen koncová světla Volva, které zatáčelo na polní cestu. Pořád ještě jsou tady, pomyslel si. To bych rád věděl, kdo to je?

*****

Ben Hogan se nechápavě díval na obrazovku monitoru.

Nechal si vyjet seznam všech testů, které byly provedeny v laboratoři v úterý 11. února 1997, potom je porovnal s oficiálními žádostmi. Všechno sedělo, až na jednu výjimku. Zcela chyběl formulář žádosti jednoho testu.

Potom prohlédl záznamy, což bylo ještě divnější.

Neobyčejně podivné, ne zábavné. Pod jménem na obrazovce, na které se právě díval, nebyla registrována žádná pacientka. Žádná Joan O’Sullivanová s bydlištěm

Crumlin Crescent 249, Crumlin. A datem narození 27. 2.

1976.

Hledal podle jména, potom podle iniciál a nakonec podle data narození. Nic. V archívu nebyla žádná Joan O’Sullivanová s touto adresou a s tímto datem narození.

Ale co bylo ještě podivnější, opravdu zvláštní a rozhodně ne zábavné, že v počítači nebylo u daného testu vůbec uvedeno jméno laboranta. Ani jméno lékaře, který si test vyžádal. Což bylo neobvyklé, velmi neobvyklé. Ale nebylo pochyb o tom, kdo ten test provedl. Musela to být Mary Dwyerová. Protože byl zaznamenán, jak stálo na obrazovce, ve 21.23 hod., 11/2/97, což byla doba, kdy měla Mary Dwyerová službu. Ten večer měla službu jako jediná.

Ben cítil, jak mu srdce prudce buší, když mířil zpátky do kanceláře. Otevřel kartotéku a chvíli se v ní přehraboval, než našel to, co hledal. Seznam jmen a žádostí o provedení testů na vzorcích, které našli rozbité na podlaze. Potom si sedl a začal porovnávat jména s objednanými testy. Po první kontrole jeden vzorek nesouhlasil. Překontroloval tedy všechno znovu. Pořád to ještě nepasovalo. Zavolal Luku Conwayovi a požádal ho, aby přišel dolů do laboratoře.

Okamžitě.

Conway byl zpátky v laboratoři během několika minut.

„Vzpomínáte si, jak jsme museli sesbírat všechna jména na těch zkumavkách? Myslím ty, které se rozbily v úterý večer.“

Conway se pozorně zadíval Hoganovi do tváře, snažil se uhodnout, co vlastně ten mladík objevil. „Ano.“

„A jak jsme museli překontrolovat jména, jestli odpovídají zadaným testům?“

„Ano.“ Jasně, úsečně.

„No, tak je tady na tom něco divného, čemu nerozumím.

Jedna z nich totiž nesedí.“

*****

„Vysvětlete mi to pomalu. Velmi, velmi pomalu.“ Kate Hamiltonová svolala celý vyšetřovací tým do laboratoře, aby si poslechl nový objev.

Ben Hogan a Conway jí nastínili celý problém. Conway byl viditelně umírněnější, byl si dobře vědom významu toho, co teď mělo vyjít najevo.

„Mary Dwyerová zanesla minulé úterý večer přesně třiadvacet minut po deváté do počítače údaje pro test na AIDS,“ začal Hogan.

„Přesně?“

„Jo. Je to zaznamenáno v počítači. Přesný čas, kdy byl test zapsán.“

„V pořádku.“

„Takže, když běžně evidujeme žádosti, uvádíme v nich lékaře, který si test objednal, a číslo pokoje. Nebo v případě, že se jedná o pacienta ambulance, píšeme zkratku OPD.

Vpisujeme tam také iniciály laboranta, který test provádí. To je to, co napíše každý, kdo žádost o test zaznamenává, jako vůbec první věc. Sledujete mě?“

Hamiltonová přikývla.

„Tak dál, když evidujeme test, potřebujeme vědět, jestli se jedná o pacientku, která už je v registru porodnice, nebo o nově příchozí. Pokud je dotyčná žena už v evidenci, máme s tou úředničinou méně práce. Jenom do jejího záznamu připíšeme žádost o test.“ Odmlčel se a pohlédl na Hamiltonovou, která mu kývnutím naznačila, aby pokračoval.

„Takže, než se Mary Dwyerová pustila do testu,“

pokračoval Hogan, „měla rutinně prohledat záznamy, jestli je pacientka už v evidenci. Ale ona to neudělala.“ Odmlčel se a zhluboka se nadechl, doslova cítil, jak všichni hltají každého jeho slovo.

„Takže šlo o novou pacientku,“ vmísil se Dowling.

„Ne v půl desáté v noci. Kdyby to byla nová pacientka, musela už v té době být na pokoji, a i kdyby ji právě přijali, musela se už objevit v systému. Všechny podrobnosti by byly zaznamenány už na recepci. Co je však důležitější, nevím o nikom, kdo by požadoval test na AIDS tak pozdě v noci. Žádosti o provedení testů po úředních hodinách jsou možné jen v mimořádných případech.“

„A test na AIDS není mimořádný případ?“ zeptal se překvapeně jeden ze členů týmu.

„Ne. Chápu, že vám to zní divně, ale testy na AIDS jsou velice drahé a časově náročné. Provádíme je jen v normální pracovní době. Nikdy jsem prostě ani neslyšel, že by někdo žádal o provedení testu na AIDS po pracovní době.“

„Možná že šlo o novou pacientku?“ navrhla Hamiltonová.

„Opět ne v půl desáté v noci.“ Hogan si to celé zevrubně promyslel. Věděl, o čem mluví. „Ambulance přijímá do šesti, maximálně do šesti třiceti.“

„V pořádku,“ přerušila ho Hamiltonová. Už věděla, že na tom je něco důležitého. Velice důležitého. „Takže v devět třicet nebo tak nějak provedla test na AIDS, což je neobvyklé, ale co je na tom tak důležitého? Chci tím říct, že z toho, co jsem slyšela, provádějí někteří z vás tajně testy pro své příbuzné a přátele. Víte sám nejlépe, že se to stává každou chvíli.“

Na tuto poznámku zareagoval Luke Conway. „Stává se to, ale ne mimo pracovní dobu. Dá se to příliš snadno zjistit.

Dost pravidelně to kontrolujeme. Je to jedna z cest, jak se snažíme udržet rozpočet nemocnice v rozumných mezích.

Většina takových testů se provádí v době, kdy je v laboratoři rušno. Díky tomu se totiž takový neautorizovaný test mezi ostatními poměrně snadno ztratí.“

Hamiltonová to uznala. „Dobře, něco dalšího?“

Nemohla si nevšimnout změny v Conwayově chování.

„Ano. Neexistuje žádná žádost. Benovi se nepodařilo najít formulář žádosti k tomuto testu. Nevíme, který lékař tu žádost vystavil. A pokud dělala test pro nějakou svou přítelkyni, nebo dokonce pro sebe, prostě by ho provedla a nepsala by do počítače falešné jméno a adresu.

Nezaznamenala by prostě vůbec nic, prostě by jenom ten test udělala. Ale ona vyplnila do počítače test na jméno fiktivní pacientky.“

„Proč tam ale nenapsala jméno doktora a vlastní iniciály? Říkáte přece, že je to běžná praxe.“

„To vím,“ odpověděl znovu Ben Hogan. Oči všech přítomných se k němu obrátily. „Je to něco, co děláme pokaždé, když není formulář vyplněn zcela správně. Ušetří to spoustu zbytečného psaní a opravování. Když není žádost vyplněná správně nebo když se nedá rozluštit jméno lékaře, a to se, věřte mi, stává často, dáme si veškeré papíry stranou, dokud není všechno v pořádku.“

Dowling vypadal zmateně. A zmatený také byl. „Takže nám říkáte, že možná nedodělala papírování, protože nemohla najít příslušné jméno pacientky v evidenci. Pořád to ale nechápu. V čem je tedy problém?“

„Problém je podle mého názoru následující,“ vložil se do hovoru znovu Conway a začal vysvětlovat: „Za prvé, Dwyerová provedla test na AIDS mimo pracovní dobu, což je velice neobvyklé. Za druhé, test byl proveden na jméno pacientky, která nebyla ještě zanesena v registru nemocnice.

Za třetí, chybí formulář žádosti. A za čtvrté, a to je to, na co bych chtěl upozornit, schází také příslušný krevní vzorek.“

„Schází?“ Hlas Hamiltonové o oktávu stoupl.

„Ano, schází. Veškeré vzorky schováváme a skladujeme. Ben a já jsme si mysleli, že by příslušný vzorek mohl být mezi těmi rozbitými. Ale dvakrát jsme je přepočítali. Všechny odpovídají.“

Hamiltonová a Dowling si mezi sebou vyměnili pohledy stejně jako zbývající členové týmu. „Tak kam se poděl?“

„To nevím. Rozhodně nebyl v laboratoři. Tu noc a následující den bylo všechno prohledáno. Každý koš, každý drtič odpadků a hledalo se za každým radiátorem. Všude.

Vím to naprosto jistě, protože inspektor McGrath trval na uzavření polovičky nemocnice, aby mohla být prohledána.

Určitě to nebylo v laboratoři.“

„Tak v tom případě to vzal s sebou.“

„To si myslím také.“

„Jaká byla adresa té pacientky?“ zeptal se jeden z detektivů, John Doyle. Opíral se o jednu řadu regálů plných knih.

„Crumlin Crescent 249, Crumlin,“ přečetl Ben Hogan z počítačové sjetiny.

„Zopakujte mi to,“ požádal ho Doyle, nahnul se kupředu, aby ho dobře slyšel.

„Crumlin Crescent 249, Crumlin.“

Je to Dublin? Má to být v Dublinu? Dublin 12?“

Hogan se podíval na papír. „Myslím, že ano. Jestli vás to zajímá, tak na papíře je Dublin 16.“

Doyle se prudce narovnal. „To je špatně, to je naprosto špatně, Kate. Dělal jsem v Crumlinu. A znám Crumlin Crescent. Je to slepá ulička, kde stojí dohromady na obou stranách jenom něco kolem dvaceti domů. Na Crumlin Crescent nemůže být číslo 249. Ani omylem. Může tam být maximálně číslo dvacet nebo… devatenáct.“

Ticho.

Luke Conway byl zjevně nesvůj a nervózně se zavrtěl na židli. Objev Bena Hogana mohl znamenat jen jedinou věc a on se nemohl přinutit k tomu, aby ji vyslovil nahlas. Ale Kate Hamiltonová mu nedala čas na rozmyšlenou.

„Co z toho podle vás plyne, doktore Conwayi? Jaký závěr z toho vyvozujete?“

Conway si navlhčil rty a z prstů obou rukou vytvořil na stole jakousi stříšku. Když promluvil, úmyslně nezvedl oči z desky stolu.

„Jediný možný závěr, který mi z toho vychází, je, že Mary Dwyerovou zabil někdo z porodnice.“

Knihovna opět ztichla, nastalo dlouhé, mrtvolné ticho.

„Proč?“ zeptala se velice pomalu detektiv Kate Hamiltonová.

Conway se na okamžik odmlčel, aby si v hlavě srovnal myšlenky.

„Mary Dwyerová byla skvělá žena, pracant. Byla pečlivá a nohama stála pevně na zemi. Do testu na AIDS by se v tu dobu pustila jenom na zvláštní žádost. Mohl to být jeden z lékařů, dokonce některý vrátný, kdokoli. Ale musel to být někdo z nemocnice. Kdokoli, kdo mohl padělat formulář žádosti, přinést si vzorek vlastní krve a říci, že ho posílá doktor ten a ten a že potřebuje ten test okamžitě. Byla to velice ochotná dívka. Dokážu si ji představit, jak souhlasí a udělá to. Potom ho zanese do počítače spolu s ostatními testy, které udělala, a teprve poté se pustí do papírování.“

Nikdo v ten okamžik neřekl ani slovo.

„Takže nám chcete říci, že mohl kdokoli z nemocnice přijít v úterý večer do laboratoře a přimět Mary Dwyerovou, aby mu udělala test na AIDS. A že je něco v nepořádku si podle vás všimla teprve, když se pokusila najít údajného pacienta v evidenci nemocnice?“

„To si myslím.“

„Ale proč ji zabil?“ zeptal se Dowling na něco zcela zřejmého. Všichni mysleli na totéž, ale chtěli, aby jim to nahlas vyjádřil Conway. Proč ji vrah zabil?

„Myslím, že proto, že přišla na něco, co nechtěl, aby se dostalo ven.“

„Jako co?“ zeptala se s ponurou tváří Kate Hamiltonová.

„Že měl AIDS.“

Zaskřípání zubů.

„Ten test byl pozitivní.“

*****

Každé slovo této porady bylo pečlivě nahráváno.

Diktafony spínaly při každém zvuku a vypínaly se v okamžiku, kdy nastalo ticho.

Dean Lynch věděl, jak poslouchat. A také poslouchal.

„Je to pěkně nebezpečný parchant,“ rozčílila se Kate Hamiltonová. Její hlas zněl na záznamu mikrokazet velmi, velmi rozzlobeně.

„Je to pěkně nebezpečný parchant. Doufám, že se usmaží v pekle.“ Když si Dean Lynch později záznam poslechl, ta slova ho mučila. „Doufám, že se usmaží v pekle.“

Přehrával si tu větu znovu a znovu.

„Doufám, že se usmaží v pekle.“

Dean Lynch začal výt jako poraněné zvíře.

*****

„Máme tu osm členů personálu, kteří nemají na úterý v noci alibi,“ četla Kate Hamiltonová ze svých poznámek.

„Vím, že je sobota a všichni bychom už byli rádi doma, ale vyberme si z nich aspoň tři a vezměme je na stanici k výslechu.“

Většina přítomných v duchu zaklela.

„Je tady šéfkuchař, který měl podle zápisu z výslechu velké problémy při vysvětlování, kde v té době byl.

Postarejte se o něj. Vzal by sis to na starost, Johne?“

Doyle přikývl a vzal si zápis z prvního výslechu.

„Žádné alibi nemá Paddy Holland. Je to jeden z lékařů.“

Na chvíli se odmlčela, byla náhle naprosto nevysvětlitelně nervózní. „Postarám se o něj s Tonym. Nemáte nic proti?“

„V pořádku.“

„Pak je tady doktor Tom Morgan, jehož historka je podle zprávy o výslechu pěkně přitažená za vlasy. K tomu se vypravíme nejdříve.“

Tony Dowling na ni zděšeně pohlédl. „To chcete abychom my dva zvládli ještě dneska večer oba dva?“

Hamiltonová se zamračila. Chtělo se jí o víkendu dělat další přesčasy stejně málo jako zbytku týmu, ale zároveň cítila, že musí využít momentu překvapení.

Vzala do ruky tašku. „Vy ostatní můžete jít domů.

Chtěla bych vás tady vidět zase zítra v jednu odpoledne.“

Místnost naplnilo remcání. „Jo, já vím, že je víkend, ale musíme s tím trochu pohnout, dokud je ta stopa ještě horká.“

Odmlčela se.

Nevěděla, že spolu s ní se odmlčely i diktafony.

Začala znovu mluvit a diktafony se opět zapnuly.

„Myslím, že bychom měli znovu vyslechnout tu sestru, tu, která slyšela hlas toho chlápka. Vezměte ji s sebou, aby

si je poslechla na stanici. Dostaňte je pod tlak a nechte ji poslouchat. Možná, že když znovu uslyší ten hlas, osvěží jí to paměť. Chci také, aby se někdo z vás poradil s právníkem, jak bychom mohli provést na mužském osazenstvu téhle nemocnice testy na AIDS. Mohli bychom to tady velmi rychle zabalit, kdybychom si na ně mohli posvítit.“

Když si tohle později poslechl Dean Lynch, poprvé dostal strach.

*****

Ještě než odešla z nemocnice, připojila se Kate Hamiltonová venku na chodbě k Luku Conwayovi. Na jeho tváři byly jasně patrné obavy. Tahle noční můra byla stále horší a nerozplývala se.

„Chtěla bych provést na mužské části zdejšího personálu testy na AIDS. S výsledky těch testů bychom mohli dospět velmi rychle k podstatě tohoto případu.“

Conway pomalu potřásl hlavou. „Už jsem o tom sám přemýšlel, ta myšlenka se mi usadila v hlavě od okamžiku, kdy mi o tom Ben Hogan řekl.“ Pohlédl jí do tváře a ona vycítila jeho hluboké obavy a strach.

„Má to ale dva háčky,“ pokračoval. Hamiltonová ho pozorně poslouchala. „Za prvé, jakmile se dostane ven, že tady v nemocnici pracuje někdo, kdo je HIV pozitivní,

vypukne panika. Pokoje budou během několika minut úplně prázdné.“ Odmlčel se, protože jím význam jeho vlastních slov znovu otřásl. „Za druhé, kdokoli, kdo by měl podstoupit test na AIDS, k tomu musí nejprve dát svolení a mohli byste tedy narazit na právní zádrhel. Mám v úmyslu se na toto téma poradit s našimi právníky.“ Vstal a chystal se odejít. „Navrhuji vám, abyste to udělala také. Mohla byste zjistit, že vás zákony brzdí v práci. Dobře vím, že někteří z našich lékařů budou nejprve chtít radu právníka, než s tím budou souhlasit. Nepůjde to zařídit přes noc.“

29 kapitola

18.01 hod.

studio 4, budova televizní stanice RTE Donnybrook.

Dublin 4

„Pusťte znělku.“

Znělka zpráv v 18.01 hod. se rozjela a na obrazovkách se objevil úvodní obrázek relace.

„Střih na úvodní cart.“

Ve vysílání se objevil zpomalený záznam Harryho O’Briena vezoucího svou ženu vestibulem Ústřední porodnice. Úvodní příspěvek pokračoval. Na obrazovkách po celé zemi běžely záběry dosud bez jediného zvuku.

Harry O’Brien na obrazovce se zastavil a zůstal stát za pojízdným křeslem. Blesky fotoaparátů připomínající blýskání za letní bouře ostře osvětlovaly jejich tváře. Stále se k obrazu nepřidal sebemenší zvuk. Do zorného pole kamery vstoupila June Morrisonová v náručí s Gordonem O’Brienem zabaleným v zavinovačce. Další záblesky.

Potom pomalu, nepřirozeně pomalu podala Morrisonová Sandře O’Brienové jejího syna. Sandra jí vzala malý raneček něžně z rukou a položila si ho sama do náruče.

Láskyplně se dívala na malou hlavičku, která z něj sotva viditelně vykukovala. Harry O’Brien hleděl manželce přes

rameno na svého syna a potom prstem mírně nadzdvihl zavinovačku, v níž byl Gordon zabalený, aby na něj fotografové a kameramani lépe viděli.

BLESK! BLESK! BLESK! BLESK! BLESK!

Diváci před sebou na obrazovkách uviděli oslnivé stříbrošedé blesky, ale burácení hromu mělo teprve přijít.

Stále se neozval jediný zvuk, před sebou měli jen blikající televizní obrazovky, na nichž běžel úvodní klip bez jediného slova komentáře.

Harry O’Brien se narovnal a položil obě ruce na rukojeti pojízdného křesla. Kamera najela na detailní záběr tváře jeho krásné ženy, která právě odtrhla zrak od svého syna.

Potom následoval ten úsměv, ten úsměv za milion dolarů.

BLESK! BLESK!

Kamera opět zabrala rodinu jako celek. Velký Harry, jeho krásná žena a nově narozený syn. Další záplava blesků, kterou fotografové osvítili scénu.

„Držte to. Jedeme zvuk.“

„V dnešních časných ranních hodinách byl novorozený syn Harryho a Sandry O’Brienových unesen z jejich domu v hrabství Wicklow.“ Komentář byl pronášen hlasem, který by mohl úspěšně konkurovat proslovu kněze u hrobu nebožtíka.

Jen málo televizních obrazovek v zemi si nenaladilo příslušný kanál. V nejrůznějších hospodách, hernách, klubech a sportovních centrech se lidé mačkali kolem

nejbližších televizí, šeptali si mezi sebou a navzájem se strkali, aby co nejlépe viděli.

„Těsně před půlnocí vtrhli do domu tři maskovaní a ozbrojení muži, svázali obyvatele domu a unesli spící dítě přímo z kolébky. Přes vstupní bránu O’Brienova sídla se únosci dostali pomocí výbušniny, jde pravděpodobně o nějaký druh plastické trhaviny. Útočníci poté odjeli z místa činu v terénním automobilu, který později zanechali a zapálili na parkovišti hotelu Stand v Curraghu v hrabství Kildare. Porodní asistentka z Ústřední porodnice, která se v té době rovněž zdržovala na místě, byla nalezena v bezvědomí a v současnosti je na jednotce intenzivní péče ve Všeobecné nemocnici ve Wicklow. Garda Síochána naléhavě žádá veřejnost, aby jí poskytla jakékoli informace, které by vedly k dopadení únosců, kteří jsou pravděpodobně členy některé dublinské zločinecké skupiny. Na únosu se podílel ještě čtvrtý člen gangu, o kterém se garda domnívá, že je to žena. Garda dosud nezveřejnila žádné podrobnosti ohledně požadovaného výkupného.“

Ženy k sobě tiskly pevněji své děti, muži nadávali a kleli. Byl to nejhorší zločin v dějinách Irska, horší než pumové útoky v Monaghanu a Dublinu v polovině sedmdesátých let, mnohem horší než všechno střílení, pobodání a jiné násilné trestné činy. Vždyť je to proboha jenom dítě. Vždyť je tomu klučinovi jenom pět dní. Mnoho hlasů se veřejně vyslovovalo pro to, aby byli únosci, až

budou dopadeni, pověšeni nebo dokonce postaveni před popravčí četu.

Nebylo žádných pochyb o tom, že je veřejnost rozčílená. Udělali celému národu ostudu. Všechno tohle vyšle do světa jasné signály a to právě v době, kdy jsme si mysleli, že se země zase vrací aspoň trochu k normálnímu životu. Udělali nám ostudu po celém světě. Hajzlové!

Moderátor přešel k popisu jednotlivých událostí. Na obrazovce se objevily záběry gardistů pořízené z vrtulníku prolétávajícího nad kopcovitou krajinou Wicklow, která se stále ještě halila do lehké sněhové pokrývky. Krajina vypadala tak krásně, že by to mohl téměř být pěkný cestopisný snímek.

Sled jednotlivých zpráv byl nepravidelně přerušován vstupy zpravodajů přímo z Beechillu a dalších redaktorů v hlavním stanu krizového štábu ve městě Wicklow. Na obrazovce se také krátce objevil Jack McGrath, který nasedal do policejního auta a zcela ignoroval mikrofony a smršť otázek, která se na něj okamžitě vyvalila.

„Podílí se na vyšetřování útvar Jaguár? Má garda nějaké stopy? Jak se daří Harrymu O’Brienovi? Je jeho manželka v bezpečí? Byl někdo zraněn? Požadují únosci nějaké výkupné?“

„Bez komentáře.“

Poté zpravodajové z terénu vrátili slovo do studia, kde se odehrála celá série rozhovorů s opozičními poslanci, kteří

tvrdě útočili na ministryni spravedlnosti. Brzy vypukla mezi politickými experty, kterým se nelíbilo, jak se za této situace vláda dosud zachovala, prudká hádka. Vzduchem létala spousta ostrých slov a vyhraněných názorů, ale nic, co by dávalo trochu smysl. Účastníci diskuse se nechali tak strhnout vidinou využití situace ve vlastní politický prospěch, že by jim nejspíš ani nevadilo, kdyby bylo nalezeno tělo Gordona O’Briena, jak plave v Liffey. Možná by jim to naopak pomohlo. Poskytlo by jim to jen další prostředky k tomu, jak se dostat zpátky k vládě a následně zahájit veřejné vyšetřování.

Alice Martinová se obrátila s ponurým výrazem ve tváři, který korespondoval s jejími téměř smutečními šaty, k národu ze studia v Dailu. Její řeč byla krásná, téměř poetická a plná vášně. Jak se blížila ke konci, její rysy se poněkud pokřivily, jako by se snažila potlačit pláč. Na okamžik se odvrátila od kamery a sáhla do kapsy, odkud vylovila bílý kapesník. Opatrně si s ním otřela oči a slabě zatřásla rameny. Potom přistoupila k dalším výzvám a na závěr ještě přidala modlitbu, klasickou katolickou modlitbu.

„Děkuji vám. A nechť tě bůh ochraňuje, Gordone O’Briene, kdekoli v tuto chvíli jsi.“ Bylo to velkolepé představení, hodné nominace na Oscara.

„Ježíši, mohl by mi dát někdo něčeho napít,“ požádala ministryně spravedlnosti Alice Martinová po skončení svého

vystoupení. Ráda bych věděla, jak to přijali? Doufám, že jsem si nezničila make-up.

Dean Lynch se díval na zprávy.

Někdo mi tady bere vítr z plachet.

*****

„Máš tátu doma?“

Hamiltonová a Dowling stáli přede dveřmi nádherného domu z červených cihel v Sandymountu, kde bydlel doktor Tom Morgan, tedy předpokládali, že tam bydlí. V každém případě to byla adresa bydliště, kterou uvedl. Aby se při čekání aspoň trochu zahřáli, oba podupávali.

„Kdo je tam u dveří?“ ozval se nepříliš srozumitelně ženský hlas.

Malý chlapec se úzkostlivě podíval přes rameno. „Já nevím.“

Slyšeli zvuk přibližujících se kroků, velmi nejistých kroků.

„Běž dovnitř.“ Něčí ruka hrubě chlapcem trhla a vtáhla ho od dveří dovnitř do chodby. Dveře se trochu pootevřely a v nich se objevila žena, která už měla zenit své krásy dávno za sebou. Na spodním rtu se jí pohupovala cigareta a v pravé ruce držela láhev vodky. Prohlédla si je od hlavy k patě.

„Co jste zač?“ Než mohla Hamiltonová odpovědět, dostala žena záchvat kašle. Zapřela se pravou rukou o pravé

koleno, aby udržela rovnováhu. Dávala velký pozor, aby nevylila ani kapku vodky. „Co chcete?“

„Omlouvám se, že vás vyrušujeme. Jsem detektiv seržant Kate Hamiltonová z policejní stanice na Store Street.

Toto je seržant Tony Dowling. Rádi bychom věděli, jestli je váš manžel doma. Chtěli bychom si s ním chvíli promluvit, je-li to vůbec možné?“

Následný opilecký smích jim zněl v uších po zbytek noci. Když se ta žena přestala bavit nad tím pro ně nesrozumitelným vtipem, dostala další záchvat kašle. Při té příležitosti se dveře pomalu otevřely dokořán a oni spatřili vyděšené obličeje tří dětí. Byli to dva chlapci ve věku asi kolem sedmi a pěti let a velice krásná malá holčička, jíž nemohly být víc než tři roky, jestli vůbec. Všechny tři děti brečely, byly očividně vyděšené.

„Proč se nepodíváte po nějakém útulku pro zvířata?

Nejspíš tam šoustá kdejakou toulavou kočku, co tam maj.“

V jejím hlase byla dobře patrná hořkost.

Dveře se jim zabouchly přímo před nosem. Doktor Tom Morgan zjevně nebyl doma.

Hamiltonová znovu zaklepala a čekala. Dowling rychle podupával a dechem si aspoň trochu rozehříval prokřehlé ruce. Dveře se opět otevřely a žena se z nich vyklonila ven.

„Jak dlouho mě ještě hodláte otravovat? Není tady, řekla jsem vám to.“

Hamiltonová udělala krok dopředu a trochu na dveře zatlačila. Cítila, že na ně ta žena z druhé strany také tlačí.

„Podívejte, je mi vážně líto, že vás obtěžujeme, ale bude to trvat jenom chvilku. Chceme se vás jenom zeptat na pár věcí. Můžeme jít dál?“

„Ne.“ Přestože byl její hlas silně zastřený, jeho tón byl velmi rozhodný. „Jestli se chcete na něco zeptat, zeptejte se tady.“

„Kristepane, Kate, pospěšte si s tím,“ zabručel Dowling.

„Jinak tady zmrznu.“

„Ehm, paní Morganová… mám pravdu, že jste paní Morganová?“

„To teda máte. Jsem paní Morganová. Nehledě na to, že mi to v životě nic dobrýho nepřineslo.“

„Takže, paní Morganová,“ pokračovala Hamiltonová rychle, protože vycítila náznak spolupráce, „snažíme se právě ujasnit si několik nepřesností. Jde o tu dívku, která byla zavražděna v Ústřední porodnici. Určitě jste už o tom četla.“

Jestli o tom paní Morganová četla, nedala to na sobě nijak znát. Lehce se zakymácela a Hamiltonová ji sledovala, jak se pevněji chytila rámu dveří. „Pokračujte,“ vysoukala ze sebe.

„No, chtěli bychom si ověřit něco, co nám váš manžel řekl.“

„Co přesně vám řekl?“

Hamiltonová otevřela zápisník a v tlumeném světle do něj zběžně nahlédla. Náhle se nad dveřmi rozsvítilo světlo a Hamiltonová si mohla manželku Toma Morgana poprvé pořádně prohlédnout. Byla asi tak stejně vysoká jako Hamiltonová a její tvář silně poznamenaly starosti a vrásky.

Rozcuchané rovné blond vlasy jí nepořádně spadaly na ramena a tepláková souprava, kterou měla na sobě, byla propálené od cigaret a politá od vodky. Uvědomila si, že si ji Hamiltonová prohlíží, a o kus poodstoupila, takže teď stála přesně uprostřed dveří. Hamiltonová vzhlédla a usmála se.

„Díky.“

„Není zač. Tak teď spusťte, co chcete vědět, začíná mi tady být zima.“

Zevnitř bylo slyšet křik a ječení hašteřících se dětí a žena se obrátila do domu a hrubě se na ně rozkřikla. Křik okamžitě ustal. Obrátila se zpátky k nim. „Tak si k čertu pospěšte.“

„Váš manžel uvedl, že byl ten večer, kdy byla Mary Dwyerová zavražděna, v kině. Vzpomínáte si na tu noc?

Třeba jste byla s ním, nebo si pamatujete, kdy odcházel?“

Znovu se ozval opilecký smích. „V kině. Ježíši, tomu nevěřím, v kině. Ten hajzl by nevydržel sedět v kině ani, kdybyste mu za to platili. Nemám páru, kde tu noc byl, ale zatraceně jistě vám můžu říct, že rozhodně nebyl tady a určitě nebyl ani v kině.“

Dveře se jim znovu zavřely před nosem.

Tony Dowling si mnul prokřehlé ruce. „Okouzlující dáma, že?“

Kate Hamiltonová se zakabonila. Doktora Toma Morgana bude ještě rozhodně třeba znovu vyslechnout.

21.47 hod.

V telefonní budce na Sandymount Green vytáčel Dean Lynch prstem v chirurgické rukavici číslo.

„Haló?“

„Chtěl bych mluvit s Johnem.“

Chvilková prodleva. Na druhém konci linky bylo jasně slyšet oddechování.

„U telefonu.“ Obezřetně, ostražitě.

„Nazdar, Johne. Tady Bobby.“

Krátké zasmání.

„Myslel jsem si, že jsi to ty, Bobby. Poznal jsem ten tvůj přízvuk. Voláš brzy. Nečekal jsem, že tě uslyším takhle brzy.“

„Mám problém.“

„To máme všichni, Bobby, to máme všichni. Jsou teď těžké časy.“ Krátká pauza, příliš krátká na to, aby stačil Lynch zareagovat „Tak co je?“

„Potřebuji zbraň.“

Dlouhá odmlka.

Potom konečně: „Žádný problém, Bobby. Za náležitou cenu můžeš dostat cokoli. Seženu ti třeba tank, jestli víš, jak se řídí.“ Lynch uslyšel ve sluchátku zachrochtání, které možná mělo být smíchem.

„Potřebuji malou zbraň.“

„Jako ruční?“

„Jo.“

„Má být obranná, nebo útočná? Máš v plánu rozpoutat nějakou svoji soukromou válku, Bobby?“

„Možná se budu potřebovat pojistit.“

Krátké uchechtnutí. „Budu se potřebovat pojistit. To se mi líbí, Bobby, to se mi líbí. Budu se potřebovat pojistit.“

Jeho londýnský přízvuk byl tentokrát méně zřetelný než obvykle.

„Tak můžeš mi nějakou sehnat?“

„S prstem v nose, Bobby. Bez problémů. Potřebuju od tebe ale ještě vědět jednu věc. Budeš si ji brát s sebou domů?“

„Jo.“

„Tak to potom budeš potřebovat něco, v čem ji proneseš, aby to nevypadalo podezřele.“

„Jo.“

„Nech to na mně, Bobby. Nech to na mně.“ Krátká odmlka. „Na kdy to potřebuješ?“

„Můžeš ji sehnat do zítřka?“

„To je hodně rychle, Bobby. Obvykle mi dáváš víc času.

Stalo se něco velkého?“

„Dá se říct.“

„Tak fajn, Bobby. Zavolej mi, jakmile dorazíš na letiště.

V kolik myslíš, že přiletíš?“

„Někdy dopoledne.“

„Tak do té doby nashle, Bobby. Do té doby nashle.

Vezmi si s sebou na pistoli slušnou sumičku. A další balík na náboje a bezpečné přepravní pouzdro.“

„Tak nashle zítra.“

„Nic jiného nepotřebuješ?“

„Ne.“

Oba ve stejném okamžiku zavěsili.

Dean Lynch se vracel do bytu hluboce ponořen v myšlenkách. Byly to velice hluboké a velmi černé myšlenky.

Celý den se necítil dobře a potil se dokonce i ve venkovním mrazu. Ústa už ho zase bolela a vůbec neměl chuť k jídlu. Cítil se strašně.

Umírám.

Neměl v úmyslu zemřít sám.

Zvonek u dveří dvoupatrového řadového domku doktora Paddyho Hollanda se rozezněl přesně v deset třicet. Dům byl oddělen od ulice malou zahrádkou, kde bojovalo o přežití několik zmrzlých růžových keřů. Ke vstupním dveřím vedla malá polootevřená zamřížovaná branka. Kate Hamiltonová a Tony Dowling sem odjeli hned po rozhovoru s manželkou

Toma Morgana. Shodli se na tom, že u Hollanda zazvoní jen v případě, že z ulice uvidí, že se uvnitř ještě svítí. Dowling si povzdechl, když s autem zastavil u chodníku. Nejen, že se svítilo v místnosti s okny směřujícími do ulice, ale rolety byly stažené jen napůl a oknem mohli jasně vidět vysokou postavu Paddyho Hollanda, který seděl za stolem.

Pozval je dál a jedním dechem se jim omlouval za okolní nepořádek a potom je požádal, aby nemluvili moc nahlas. „Vzbudili byste děti,“ zašeptal.

Kate Hamiltonová k němu hned získala vřelejší vztah, stejně jako poprvé, když ho vyslýchala. Zalíbil se jí také dům, kde si všimla nepořádku, který po sobě nechaly děti.

Dvě kola nepříliš chytře opřená v předsíni a cyklistické helmy pohozené v polovině schodiště. Skrz jedny dveře, které vedly do kuchyně, si mohla Hamiltonová všimnout navzdory přítmí, které tam panovalo, hromady nádobí, která čekala na to, až ji někdo umyje. Dětská duše, pomyslela si.

To je člověk jako já, člověk, který se snaží vytvořit domov pro děti a zároveň si udržet práci.

„Kolik je vašim dětem?“ zeptala se ve snaze prolomit hned na úvod ledy. Okamžitě vycítila jeho obavy z toho, že k němu garda zavítala tak pozdě večer.

„Anně je sedm a Lauře devět. Jsou to vážně hodné děti, ale vědí, jak si mě obtočit kolem prstu.“ Holland se kajícně usmál. „Trvá mi věky, než je dostanu večer do postele, a teprve potom mám pár hodin času, abych dohnal věci do

práce.“ Sundal si brýle, dýchl rychle na čočky a cípkem šátku je přeleštil.

„Promiňte,“ promluvila opět Hamiltonová. „Probereme to rychle.“

Hostitel jim nabídl čaj, ale oba odmítli, a Dowling začal s Hollandem probírat podrobnosti jeho činností onu inkriminovanou noc a kontroloval je s jeho předchozím prohlášením. Všechno sedělo. Jakékoli pochybnosti ohledně toho, kde Holland tu noc byl, se mu podařilo rychle rozptýlit. Holland se jim zmínil, že zhruba v době, kdy došlo k vraždě, měl několik telefonátů. A když se ho Dowling zeptal, jestli by si to mohl ověřit u telefonní společnosti, neměl proti tomu lékař žádné námitky a naopak se zdálo, že se mu ulevilo, když mohl své tvrzení nějak dokázat.

„Mám za to, že tato vražda způsobila nemocnici spoustu problémů,“ podotkl Dowling na závěr ve snaze dovědět se nějaké drby.

„Strašně,“ souhlasil s ním Holland. Seděl na pohovce s jednou nohou přehozenou přes druhou.

Vypadal unaveně a také jeho hlas tak zněl. Paddy Holland byl o něco vyšší než Kate Hamiltonová a na svých dvaačtyřicet let vypadal poměrně mladě. Měl na sobě džíny a kostkovanou košili, přes kterou měl pro zahřátí přehozenou ještě trochu obnošenou vestu. Vedle pohovky sálal plynový krb a Dowling si k němu přitáhl židli, aby se trochu zahřál.

Holland si sundal pantofli a mnul si prsty na nohou, aby jim trochu ulevil, než si ji znovu nasadil. „Sestry mají velký strach. Už dvě sestry odmítly brát noční směny, bojí se dovnitř chodit za tmy.“ Podíval se na Hamiltonovou a všiml si, že náhle odvrátila pohled. Rychle se jí podíval na ruce, na nichž nebyl jediný prstýnek. Hamiltonová si trochu nešikovně pohrávala s propiskou a zápisníkem.

„A musel jsem si také sednout s Annou a Laurou,“

pokračoval, „a všechno jsem se jim pokusil vysvětlit. Někdo ve škole jim něco nabulíkoval a já je potom našel doma, jak tady na mě čekají a brečí, protože jim řekli, že příště ten vrah zabije mě.“ Potřásl smutně hlavou. „Děti a jejich zveličené hrůzostrašné historky.“

Hamiltonová souhlasně zamumlala.

„Na některé členy personálu a jejich rodiny to mělo hrozný dopad,“ dodal nakonec a znovu se podíval Kate Hamiltonové, které ho pozorně sledovala, do očí. Tentokrát už pohled neodvrátila. „Vy žádné děti nemáte, takže si myslím, že vám tohle všechno nic moc neříká,“ prohlásil.

Tony Dowling se pokusil to faux pas rozptýlit náhlým záchvatem kašle.

„Mýlíte se, velmi se mýlíte,“ řekla Hamiltonová. Vstala, jako by už chtěla odejít. „Mám čtyřletého kluka.“

Holland vypadal zmateně a v rozpacích a hned se začal omlouvat.

„Nelamte si s tím hlavu, nemohl jste to vědět. Jeho otec a já jsme se chtěli vzít, ale náhle zemřel.“

V pokoji se rozhostilo ticho. Dowling chvíli velice pozorně studoval své ruce. Bylo to krátké, ale velice bolestivé ticho.

„Mohu se zeptat, jak?“

Hamiltonová si začala uklízet zápisník, zacvakla kuličkové pero a zastrčila si ho do kapsy saka, dělala co mohla, aby se rozptýlila. Nakonec však vzhlédla a podívala se přímo na Hollanda, emoce v ní doslova bouřily, ale navenek se plně ovládala. Byl unavený a vyčerpaný, ale v jeho očích mohla jasně číst stopy starostlivosti a sympatií.

„Byl zastřelen při razii proti drogovým dealerům v Bostonu. Chvíli jsem tam pracovala. Všichni měli za to, že jde jen o obyčejný zátah, ale něco se pokazilo. Zemřel okamžitě.“

„To je mi líto.“

„To nemusí. Vím, že jste ztratil ženu. Viděla jsem zápis z vašeho výslechu. Víte, jaké je to udržet si místo, vychovávat děti, být tady pro ně a současně si zachovat určitou nezávislost.“

Holland vypadal překvapeně, kolik toho Hamiltonová o jeho životě ví.

„A stojí to za to, detektive?“ zeptal se. „Občas se na to sám sebe ptám. A vy? Stojí to za to?“

„Stojí to za to vám?“ opáčila otázkou Hamiltonová.

Nebyla si sama sebou jistá a uvádělo ji do rozpaků, že probírala svůj soukromý život tak otevřeně v přítomnosti Tonyho Dowlinga.

„Ano. Nemocnice a děti jsou můj život, jsou všechno, co mám. A nemocnice je větší než každý z nás. Větší než každý člen jejího personálu, dokonce větší než ega některých doktorů, kteří se procházejí po jejích chodbách.

Sloužila lidem v Dublinu po staletí. Ne deset let, ani padesát, a dokonce ani sto let ne. Dvě století. Bohatým i chudým. Je to víc než porodnice, je to národní symbol. A teď ji nějaký hajzl srazil na kolena.“ Jeho hlas byl plný zlosti.

Tony Dowling tomu všemu přihlížel a v tichosti poslouchal. Cítil prudké pohnutí obou dvou a téměř hmatatelný zármutek.

„Prima chlapík,“ řekl Dowling, když byli s Hamiltonovou zase zpátky v autě. Kate Hamiltonová byla vděčná za přítmí, které dokázalo účinně zamaskovat její ruměnec. Když Dowling čekal, až ho někdo pustí do kolony aut směřujících na Donnybrook Road, zašklebil se. „A je nezadaný.“

Hamiltonová počkala, až bezpečně vjeli na hlavní silnici. „Jste úplně vedle, Tony.“

Jeden na druhého se krátce usmáli.

*****

Tommy Malone se poprvé ozval krátce před půlnocí.

Odjel do Kilcullenu a s vypnutými světly zaparkoval na hlavní silnici kousek od telefonní budky. Čekal dvacet minut, za celou dobu se nikdo na silnici neobjevil. Kolem projela jen dvě auta.

Nejprve telefon jen vyzváněl, aniž by ho někdo zvedl, a tak Malone vytočil číslo znovu. Konečně se na druhém konci linky ozval ospalý hlas.

„Je Theo Dempsey doma?“ zeptal se Malone, mluvítko telefonu zakryl kusem látky, aby si pozměnil hlas.

Chvíli bylo ticho. „Ne, není. Kdo volá?“

„Můžete mu nechat vzkaz?“

„Ano. Kdo volá, prosím?“ Ospalost se z hlasu už zcela vytratila.

„Teď poslouchejte a poslouchejte velice dobře, co vám řeknu. Nebudu to opakovat. Rozumíme si?“

Na druhém konci telefonu bylo téměř minutu ticho.

„Jste tam ještě?“ Malone nijak neskrýval svou rozmrzelost.

„Ano.“

„Řekněte Theovi, aby tenhle vzkaz vyřídil svému šéfovi. Jestli chce svoje dítě zpátky, bude nám muset dát tři miliony v hotovosti. Tři miliony. V hotovosti. Řekněte Theovi, že mu zavolám na tohle číslo zase zejtra. Vyřiďte

mu, ať sebou Velkej Harry hodí, protože ty peníze chceme nejpozději do úterka. Až zejtra zavolám, řeknu Theovi, jak si představujeme jejich předání.“

Zavěsil.

Na druhém konci linky zuřivě škrábala manželka Thea Dempseyho, Marie, vzkaz na papír, snažila se zapamatovat si každé slovo. Potom zavolala na Beechill.

Den sedmý

30 kapitola

neděle 16. února 1997,4.37 hod.

Malá ručička zašmátrala Kate Hamiltonové po obličeji.

„Mami, já mám strach.“

V polospánku natáhla ruku a přisunula Roryho k sobě.

Přitulil se k ní, strčil si palec do pusy a znovu usnul.

Hamiltonová se kousek odsunula, aby měla v posteli o trochu víc místa. Otočila se na záda a dívala se do stropu.

Zvenku k ní doléhal zvuk hromu a o minutu později se z nebe spustil prudký a vytrvalý déšť. V okamžicích, jako byl tento, cítila svou osamělost a pociťovala ji obzvláště silně.

Zatajila dech, když se ze spaní zavrtěl. Potom začal znovu pravidelně oddechovat. Jsi všechno, co mám, Rory.

Jsi všechno, co mám. Ty a děda. Do očí se jí draly slzy a na zlomek vteřiny se jí před očima mihl obličej Paddyho Hollanda. Otočila se na bok, zavřela oči a snažila se znovu usnout.

Malá ručka jí otočila obličej na druhou stranu. Rory byl zase vzhůru. „Zavři ještě oči. Je moc brzy. Maminka chce spát.“ Rory začal matce přejíždět Tedem po obličeji. „Rory,

spi. Nech toho. Maminka je moc unavená.“ Jedním okem zamžourala na digitální hodiny a povzdechla si. „Rory, ještě spinkej.“

Rory jí položil jednu ruku na rameno a zavřel oči. Byl spokojený. Cítil její teplo, slyšel její dech.

*****

Gordon O’Brien spokojený nebyl. I on byl vzhůru a plakal. Měl hlad a bál se. Svým dětským rozoumkem chápal, že něco není v pořádku. Necítil žádné teplo, žádnou péči, žádnou lásku. Neměl matčino mléko, postrádal příjemný matčin prs a neslyšel tlukot matčina srdce, když ho krmili, scházel mu teplý matčin dech na krku. Hlasitě plakal. Příliš hlasitě.

„Vem si toho usmrkance.“ Peggy Ryanová toho všeho začínala litovat. Ježíši, noční vstávání, krmení dětí, vyměňování plen a chování v náručí už mám přece dávno za sebou. Strčila dudlík mírně ohřáté láhve s mlékem dítěti do pusy a přitáhla si spací pytel blíž k ramenům. Ježíši, to je zima. Radši bysme měli z týhle díry vypadnout dřív, než tu všichni pojdem. Začínala si uvědomovat zápach vlhkosti a plísně. Všude byl cítit kouř z cigaret Tommyho Malona.

To je ale díra.

Přibližně ve stejnou dobu zíral Dean Lynch na své nahé tělo ve velkém zrcadle své tělocvičny. Vyrážka se šířila.

Poprvé si jí všiml před dvěma dny, ale věděl, že už ji mohl mít mnohem déle. Malé i velké zarudlé pupínky se mu vyrazily především na prsou, kde skoro zakrývaly tetování, a všude, kam si viděl na zádech. Všiml si, že vyrážku má i na čele a v obočí.

Nemoc postupovala. Už tě skoro má, Deane. Musíš si trochu pospíšit. Máš nějakou rozdělanou práci. Třeba ta sestřička. A ta nová gardistka.

Ano, zvlášť ona.

Usmažím se v pekle, že?

Potkáme se cestou dolů.

Zazvonil telefon a on nadskočil. Srdce mu tlouklo, když zvedal sluchátko.

„Doktor Lynch?“

„Ano. U telefonu.“

„Doktore, velice se omlouvám, že vás budím tak brzy, ale na porodním sále číslo tři ve východním křídle máme velice komplikovaný porod. Doktor Sharif právě provádí naléhavý císařský řez. V budově není nikdo jiný, kdo by byl schopen tak složitý zákrok provést.“

„Budu tam během deseti minut.“

Okolnosti pracovaly v jeho prospěch.

Á, mám to ale štěstí!

5. 32 hod.

Byl to komplikovaný porod, ale podařilo se ho odborně a úspěšně zvládnout. Matka, třiatřicetiletá druhorodička, se snažila dát život čtyřiapůlkilogramovému dítěti a už byla vyčerpaná. Hlavička dítěte uvízla uprostřed dutiny pánevní, týlem nahoru. Hlavička dítěte se snažila prodrat na svět naprosto špatným způsobem a zachytila se. Pouze zručný a zkušený porodník dokázal hlavičku pootočit a umožnit tak normální porod. Naštěstí byla pod epidurální anestezií, takže to, co se odehrávalo uvnitř jejího těla, necítila.

Lynch vsunul dovnitř matčina těla Kiellandovy kleště, posunul je nahoru, zachytil do nich hlavičku dítěte. Poté, co kleště sevřel, jemně zatáhnul, aby se ujistil, že je umístil do požadované polohy. Potom, současně s kontrakcemi, hlavičku dítěte jemně natočil a posunul dolů do správné polohy. Nakonec se jim podařilo porodit zdravé dítě. Ale Lynch nebyl úplně spokojený kvůli tomu, jak ho celý zákrok vyčerpal. Obvykle se necítil tak unavený, porod nebyl zase tak obtížný. Všiml si také, že se silně zpotil. Velmi silně.

Ještě před tím, než opustil porodní sál, si vzal z hromady chirurgických nástrojů tři rukojeti skalpelu a tři čepele číslo 23.

6.12 hod.

Vklouzl do knihovny a vyndal z police jednu z lékařských příruček, v níž měl schovaný diktafon. Měl s ní své plány.

6.27 hod.

Zlehka a pomalu otvíral dveře kanceláře hlavní sestry.

V neosvětlené místnosti nikdo nebyl. Před tím, než za sebou dveře stejně tiše zavřel, se pečlivě přesvědčil, že na chodbě není nikdo, kdo by ho mohl vidět nebo vyrušit. Kuželem světla tužkové baterky prohledával stěny, dokud nenašel to, co hledal. Rozpis služeb sester. Na chvíli zhasl baterku a poslouchal. Jediné zvuky, které slyšel, byl tlukot jeho srdce a vlastní dech. Uklidnilo ho to a znovu baterku rozsvítil a četl, konečně našel jméno, které hledal. Staniční sestra Sarah Higginsová. Apartmá 7, Hawthorns, Rock Road, Blackrock.

Načmáral si adresu na hřbet ruky. Potom hledal dál. Neděle 16/2/1997: směna od 14.00 hod. do 23.00 hod.

Ve tmě se pousmál.

7. 49 hod.

Vrátil se zpátky do bytu a zíral na svůj obraz v zrcadle.

Perfektní. Jeho obvyklý převlek, uhlově černá, dobře padnoucí paruka s vlasy sčesanými přísně dozadu. Paruka byla dlouhá, vlasy mu na zádech spadaly až pod límec a

zakrývaly jeho vlastní o něco světlejší a úplně prošedivělé vlasy. Nikde ani stopa po pravých vlasech Deana Lynche.

Lihovým tmelem si připevnil nad horní ret krátký, ale tlustý knírek. Pevně ho přitlačil po celé délce, aby měl jistotu, že bude držet. Potom si na nos nasadil silné brýle s obroučkami z rohoviny a prstem je posunul do správné polohy. V

obroučkách nebyly dioptrické čočky, ale obyčejné sklo. Na sebe si vzal elegantní, konfekční sako s kalhotami a rolák.

Všechno černé. Tmavě šedou šálu si uváže později, aby si chránil spodní část obličeje před chladem a převlek bude úplný. Natáhl si černé kožené rukavice a silný kabát.

Oblečení k zabíjení. V zrcadle se zablýskl Lynchův letmý úsměv.

Byl to běžný postup, kdykoli jel navštívit Londýnského Johna. Vždycky byl opatrný, neustále ve střehu. Umění převleku mistrovsky zvládal do nejmenších podrobností. Z

Londýna se vracel ještě týž den a každou z cest absolvoval v jiném převleku. Nikdo na letišti ani na palubě letadla by ho nepoznal. Kdysi hodně dávno mu to navrhl právě Londýnský John. A byl to právě on, kdo mu sehnal paruku, brýle a knírek.

„Nikdy nikomu nedovol, aby strkal nos do tvých věcí, Bobby. Svoje záležitosti si nechávej pro sebe. Ať ti holky nikdy nevidí do obličeje.“

A také nikdy neviděly. Viděly jen černou paruku, černý knírek a obroučky z rohoviny. A oči. Ty jim naháněly největší strach.

Nechal zprávu na záznamníku, aby se pojistil. Ale ve skutečnosti už byl s doktorem Sharifem dohodnutý, že se postará o všechny naléhavé případy, které se v gynekologické praxi běžně objevují. Všem řekl, že si hodlá vzít den volna a odpočívat. Možná, že večer půjde do kina.

Začínali promítat kolem čtvrt na jedenáct a představení nekončilo před půlnocí, což šikovně zapadalo do jeho plánů.

Zmínil se o tom, jakoby náhodou, doktoru Sharifovi a několika sestrám, když si po porodu kleštěmi dávali čaj v místnosti pro personál ve východním křídle. Zajišťoval si alibi.

Přesvědčil se pohledem do panoramatického kukátka ve dveřích, že na chodbě nikdo není. Dříve, než vyklouzl ven z bytu a tiše za sebou zavřel, zapnul poplašné zařízení, potom ještě i druhé, záložní. Pokračoval dolů po schodech do přízemí, kde se zastavil a ještě jednou se rozhlédl před tím, než zamířil k požárnímu schodišti. Do dveří únikového východu vsunul malou kovovou zarážku, která nebyla delší než patnáct centimetrů a tlustší než sedm milimetrů. Dveře se daly zavřít, ale nezaklaply se. Nedělal to poprvé, stejný trik už použil mnohokrát. Uměl se dostat do domu i z domu, aniž by musel jít hlavním vchodem. Bylo to velmi užitečné.

Pospíchal po Baggot Street a zastavil si taxi.

„Na letiště, prosím.“

To byla jediná slova, která od něj taxikář, bez ohledu na obvyklé pokusy navázat se zákazníkem rozhovor, během půlhodinové cesty slyšel. Dostal zaplaceno mlčky a v hotovosti. Parchant mizernej, myslel si taxikář, když odjížděl bez spropitného.

Lynch si koupil letenku na další let Aer Lingus na Heathrow. Použil jméno Julin Nutley.

Seděl u okénka a upřeným pohledem pozoroval mraky.

Po celou dobu letu si jinak ničeho nevšímal a ignoroval letušku.

„Kávu, pane?“

„Ne.“

„Noviny, pane?“

„Ne.“

Divnej chlápek, myslela si letuška.

11.24 hod.

„Haló?“

„Chtěl bych mluvit s Johnem.“

Ticho. Z druhého konce linky zřetelně slyšel oddechování.

„U telefonu.“

„Zdravím, Johne. Tady Bobby. Jsem tady.“

13.17 hod.

Londýnský John seděl ve foyeru hotelu Hilton na Park Lane. Četl Sunday Times. Noviny byly plné podrobností o únosu Gordona O’Briena. Informace s palcovými titulky zabíraly polovinu první strany. Londýnský John četl se zájmem. Vážně, nemohl si pomoct, ale vždycky mu připadalo fascinující, co jsou jiní lidé pro peníze schopni udělat.

John byl vysoký, dobře vypadající Londýňan, kterému nescházelo mnoho do šedesátky. Prošedivělé vlasy měl vepředu moderně zastřižené nakrátko, vzadu si je nechal o trochu delší a hustší. Na zádech mu spadaly až na límec zářivě bílé košile. Měl na sobě oblek v barvě námořnické modři a vlněný kabát stejné barvy, který doplňoval červený, kašmírový šál. Kravata v klubových barvách s oblekem perfektně ladila a dodávala mu trochu světácký vzhled.

Vypadal jako někdo, kdo se chystá nasednout do kabrioletu zn. Mercedes a vyrazit na víkend do východní Anglie. Až na to, že by Londýnský John nevěděl, kde má východní Anglii hledat, kdybyste ho požádali, aby vám ji ukázal na mapě.

Celý život strávil v Londýně a domovské území opouštěl jen zřídkakdy. Výjimku představovaly krátké obchodní cesty do Turecka a Amsterodamu. Londýnský John byl obchodník ve velkém stylu. Kontroloval pornografický průmysl a obchod s tvrdými drogami v jižním

Londýně. Kariéru zahájil jako malý překupníček v londýnských brlozích, když mu nebylo ani dvacet. Potom přišla pornografie a následovalo kuplířství. Spřátelil se s chlapci a dívkami, které přilákala barevná světla Soho, nabídl jim ubytování, potom peníze a postupně si koupil jejich důvěru. Netrvalo dlouho a byli jeho. Během deseti let si v obchodu se sexem vybudoval impozantní pověst. Se zisky, které mu plynuly z prodeje drog, měl i pevné zázemí, které nutně potřeboval, aby udržel případné zájemce o své vzkvétající impérium v patřičné vzdálenosti. A také potřeboval ostré hochy, kteří by vymáhali dluhy.

V roce 1996 už měl Londýnský John pověst člověka, který za patřičnou cenu sežene cokoliv. Provozoval obchody všeho druhu. Byl schopen sehnat muže i ženy jakéhokoliv věku a drogy všeho druhu. Byl schopen sehnat i zbraně a pokud to bylo nutné, tak i ostré hochy, kteří s nimi umí zacházet. Ovšem za odpovídající cenu. Nepatřil k nejlevnějším.

Dean Lynch se poprvé s Londýnským Johnem setkal v sex shopu v Soho. Oťukával překupníky, sháněl spolehlivého dealera, který by ho nepodvedl. K

Londýnskému Johnovi se to dostalo králičí poštou a nechal si Lynche prověřit. Jakmile jeho špehové ohlásili, že je Lynch čistý, sjednal si s ním schůzku. Od té doby mezi nimi platila velice rozumná obchodní dohoda. Žádná jména

nepadla, jen přezdívky. Londýnský John. Bobby. Výstižné a prosté.

Výměnou za peníze v hotovosti byl Londýnský John schopen Deanu Lynchovi sehnat tolik heroinu, kolik ho chtěl, a tolik dívek, na kolik si troufl. Dean Lynch byl dobrý zákazník, nikdy nezapomněl přinést peníze. Příjem měl v Ústřední porodnici slušný a vydání jen malá, nebo žádná.

Docela dobře si mohl dovolit své malé léčení. Obvykle volal dva týdny předem, ať už chtěl cokoliv. Používal telefonní číslo, které mu dal Londýnský John a které se naučil zpaměti. Jeho požadavky byly jednoznačné a jasné. V první řadě heroin, udával přesné množství a odsouhlasil momentální cenu. Potom, když už začal svému dodavateli důvěřovat, začal chtít něco navrch. Holky. Vždy žádal trochu starší, vždy tmavovlasé a vyšší, než byl sám.

Londýnskému Johnovi zněly jeho požadavky normálně.

Ve skutečnosti měl co do činění s tolika úchylkami, že mu Lynchovy požadavky připadaly osvěžujícím způsobem normální. „Rád bych tmavovlásku, něco přes třicet, může být i starší. Ale ne přes čtyřicet. Ať si hodně nalíčí rty tmavě červenou rtěnkou.“

„Cokoliv si přeješ, Bobby. Ty platíš. Ode mě dostaneš vždycky jen to, co si objednáš.“ Lynchovy požadavky byly vždycky stejné. I když některé dívky poté žádaly, aby s ním už příště nemusely jít, většina z nich měla pocit, že si v tomto případě vydělaly opravdu snadno. „Jen seděl a celý

dvě hodiny na mě civěl,“ hlásila jedna z nich Londýnskému Johnovi. Ukázalo se, že patřila k tomu málu šťastnějších.

Výpovědi všech dívek měly jedno společné. Lynch je k smrti vyděsil. Ten parchant byl nebezpečný. Oči měl plné nenávisti.

Potom se Lynch začal chovat agresivně. Zpočátku ne příliš, ale násilí se stupňovalo s každou další návštěvou.

Došlo to až tak daleko, že mu Londýnský John posílal jen feťačky, které v honbě za penězi obvykle braly všechno. Ale ta poslední byla zle potlučená. Přesně řečeno, zmlácená.

Londýnský John musel zaplatit tři sta liber, aby ji na jedné soukromé klinice, do jejíž péče svěřoval své hochy a dívky, dali dohromady. Tamní chirurg byl také zákazníkem Londýnského Johna. „Ať už to udělal kdokoliv, musí to být magor,“ řekl Londýnskému Johnovi poté, co ji ošetřil.

„Přerazil jí nos a skoro jí serval kůži z hlavy. Trvalo mi celé hodiny, než jsem ji dal do kupy.“

Právě to byl důvod, proč se Londýnský John rozhodl si s Lynchem trochu popovídat. Hlídal si ho a začínal u něj pozorovat obvyklé příznaky konce. Potřeboval stále více heroinu, volal častěji, intervaly mezi jednotlivými dodávkami se zkracovaly. Z jedné návštěvy za dva měsíce se během čtyř let stala pravidelná setkání jednou za čtrnáct dnů. Ale ani to Londýnského Johna netrápilo. Nejde o nic divného, usoudil po telefonátu z předešlého večera. Ten pacholek se veze. Je to normální. To je jeho konec. Zná

pravidla, ví, co je to za hru. Ty holky neznamenají nic, stejně je to jen póvl. Ale nechci je vidět na cucky. Stojí mě to peníze a navíc jsou dlouhou dobu mimo provoz. To mě také stojí peníze. Bobby mě začíná stát peníze a to je absurdní. Není to v pořádku a musím mu to říct. Ale dneska ne příliš tvrdě, je neděle, mám dobrou náladu a dlouhá léta to byl dobrý zákazník. Vydržel u mě déle než většina ostatních a vždycky platil bez nejmenších problémů. Ale je potřeba ho vykázat do patřičných mezí. Musí si uvědomit, že mě obírá o výdělek.

Londýnský John pokračoval ve čtení. Všiml si úvodní reportáže, která se vázala k únosu Gordona O’Briena.

Pojednávala o vraždě, k níž došlo v nemocnici, kde se Gordon O’Brien narodil. Otiskli k ní i fotky. Jeden ze snímků zachycoval dva lidi, kteří scházeli po hlavním schodišti porodnice. Londýnský John se na fotografii podíval zblízka.

Zíral na jednoho z těch dvou lidí se zvláštním zájmem, dokonce si noviny vzal k velkému oknu ve vestibulu, aby lépe viděl. Dříve, než noviny zahodil do koše, prohlédl si ten snímek ze všech možných úhlů. Vsadil bych se o cokoli, pomyslel si Londýnský John, že to je Bobby.

*****

Lynch se usadil vedle Johna do hluboké a drahé pohovky, která stála uprostřed hotelového vestibulu.

Londýnský John předstíral, že si prohlíží ruce a pro větší efekt propletl prsty.

„Jsem rád, že tě zase vidím. Půjdeme na oběd?“

„Nemám hlad.“

Londýnský John se natočil a zkoumavě si prohlížel o mnoho menšího muže, který stále tak klidně seděl vedle něj.

„Měl bys jíst, Bobby. Od té doby, co jsem tě viděl naposled, jsi zhubnul. Držíš dietu?“

„Prostě nemám hlad.“

Londýnský John zastavil taxi a oba si sedli dozadu.

Nepadlo mezi nimi ani jediné slovo. Taxík je vysadil za obchodním domem Harrolds. Londýnský John šel s Lynchem po boku po Basil Street na Walton Street až k Lennox Gardens, kde měl zaparkovaného svého Saaba. Jeli zpátky na Kensington Road a poté po Kensington High Street do Hammersmithu, kde Londýnský John vlastnil dvoupodlažní dům z červených cihel. Právě v něm se konaly jeho obchodní schůzky, měl tam uskladněné zboží a schovával tam i zbraně. Stejně jako většina zločinců velkého formátu i Londýnský John bydlel dost daleko od své „kanceláře“. Patřil mu drahý a luxusní byt v Holland Parku, kde trávil všechen svůj volný čas se ženou, kterou si v danou chvíli oblíbil. Ani heroin, ani kokain, které představovaly hlavní zdroj jeho zisků, nebral.

Sklep budovy v Hammersmithu měl dvojité zdi. Stěny, které přiléhaly k sousedním domům, byly obložené speciálním zvukotěsným materiálem. Tahle malá vylepšení byla dobudována účelově a patřila k nim i jedna místnost se čtyři a půl metru dlouhou, dva metry širokou a tři metry silnou nástřelnou dopadovou plochou z písku – střelnice, kde Londýnský John zkoušel zbraně.

A vraždil nepřátele.

*****

„Mám pro tebe pistoli Walther PPK.“ Londýnský John představoval příslušnou zbraň. Lynch pozorně sledoval, jakým způsobem Londýnský John pistoli drží v levé ruce.

„Je to dvojčinná automatická pistole ráže 0.38, váží necelé kilo, takže je rozumně lehká. Jak vidíš, je i dost malá, asi osmnáct centimetrů dlouhá, ideální, když ji chceš nosit s sebou. Je to staromódní pistole, ale velice spolehlivá. Velice oblíbená mezi policajty v sedmdesátých letech, ale od té doby už vyvinuli pár nových modelů. Já mám přesto rád tuhle. Malá, lehká, dá se snadno ukrýt a není problém ji nosit s sebou. Spolehlivá.“ S londýnským přízvukem vypočítával přednosti zbraně, jako když podomní obchodník vychvaluje výhody nejnovějšího typu mikrovlnné trouby.

„Má ale jeden háček.“

Lynch se přísně přimhouřenýma očima podíval vzhůru.

Londýnský John se mu podíval do očí. Krátce. Magor, napadlo ho.

„Může se zaseknout. Náboj se může vzpříčit v zásobníku a neprojde do komory, nebo uvízne až tam a pistole nevystřelí.“

Natáhl závěr, jako kdyby připravoval pistoli ke střelbě, potom pomalu stiskl spoušť. Úderník dopadl do prázdné komory.

„Pistoli je nutné udržovat čistou stejně jako náboje.

Kdyby se do vyhazovacího mechanismu zásobníku dostalo jen malé množství nějaké nečistoty, mohlo by se stát, že se náboj neposune do komory. Je to jasný?“

Lynch přikývl.

„A taky se musíš starat o náboje. Nesmějí se moc zahřát, ani nesmějí zůstat na mrazu. Udržuj je čisté. Nikdy nestrkej do zásobníku náboj, který jsi předem pořádně neočistil. Je ti to všechno jasný?“

Lynch znovu přikývl. Po celou dobu upíral pohled na zbraň, kterou držel Londýnský John v ruce.

Londýnský John mu podal prázdný zásobník a ukázal mu, jak se do něj vkládají náboje. Snadno vklouzávaly dovnitř.

„Dávej do zásobníku nejvýš sedm nábojů, nikdy tam nezkoušej vmáčknout ještě jeden navíc, jinak se přetíží vyhazovací mechanismus. Pokud bys chtěl mít náboj k dobru, zasuň ho rovnou do hlavně.“

Lynch se zadíval na Londýnského Johna. V jeho pohledu se zračila otázka.

„Fajn, tím jsem měl na mysli, abys dával náboje do zásobníku tak, jak jsem ti ukázal. Potom ho zacvakni na místo a do komory dej další náboj.“ Názorný výklad provázel zvuk kovu drhnoucího o kov. „Tak se jeden náboj dostane rovnou do hlavně, můžeš začít hned střílet, chápeš?

Potom vyndej zásobník, budeš v něm mít jen šest nábojů, takže můžeš ještě jeden přidat.“ Dlouhé jemné prsty mu podaly zbraň a náboje nenuceným, zkušeným pohybem.

„Takže tak budeš moct vystřelit osmkrát, a ne jen sedmkrát, rychle za sebou…“

Usmál se. „Dobré, že?“

Na Lynche to viditelně udělalo dojem.

„Pokud ji budeš používat, tak se nesnaž vystřílet náboje rychle za sebou jako v nějakém filmu z Divokého západu.

Střílej pomalu a s rozmyslem. Mačkej spoušť jemně a nech si alespoň dvě vteřiny pauzu po každém výstřelu. Nesnaž se střílet jako kovboj. Ovládej se.“

Lynch se poškrábal na nose, mrkal a snažil se zapamatovat si všechno, co slyšel.

Zbraň přešla z ruky do ruky a Lynch ji opatrně potěžkával napřed v jedné a potom v druhé ruce. Pak ji přendal zase zpátky, zvykal si na to, jaký je to pocit, mít ji v rukou, ale i na její váhu. Pozorně si ji prohlížel, všímal si nábojové komory, závěru a zasunovacího zásobníku.

„Teď, Bobby, pokud ji hodláš použít, tak by sis to měl párkrát zkusit. Nemá koneckonců smysl přejít do ofenzívy a nevědět ani zbla o střílení, že ano?“

Lynch se na něj podíval, nepřestával potěžkávat zbraň v jedné ruce a poté zase ve druhé.

Londýnský John přešel ke skříni a vyndal dvoje ochranná sluchátka. Jedna si nasadil a druhý pár podal Lynchovi. V pravé ruce držel malou krabičku s ostrými náboji. Znovu pomalými pohyby předvedl, jak se náboje zasouvají do zásobníku, který poté zacvaknul k pistoli.

Lynch ho sledoval s pozorností, která přímo bila do očí.

„Hotovo, Bobby. Když chceš přejít do akce, udělej to pořádně. Až se budeš chystat střílet, postav se tak, jak jsi to viděl v kině. Nohy rozkročené, pistoli drž v obou rukou.

Jedna ruka mačká spoušť a druhá podpírá pistoli.“

Londýnský

John

předvedl

správné

postavení.

„Takovému uchopení se říká pozice ‚šálek s talířkem‘.

Rukou, která představuje šálek, pevně držíš pažbu s ukazováčkem na spoušti. Talířek je ruka, kterou uchopíš zbraň pevně pod zásobníkem. Pochopil’s?“ Ve velké, pěstěné ruce Londýnského Johna se pistole skoro ztrácela.

„Miř na prsa. Nepokoušej se trefit hlavu. Hlavou se dá rychle uhnout. Před ránou na tělo se uhýbá hůř.“

Dean Lynch byl ztělesněná pozornost.

Londýnský John znovu zaujal střeleckou pozici a se svým žákem mluvil jen na půl úst. Oba si sundali kabáty a saka. Teď byli oblečeni na práci.

Tou prací bylo zabíjení.

„Pokud je tvůj cíl k tobě obrácený zády, střel ho sem a sem. Pokud k tobě stojí čelem, drž zbraň skloněnou podél těla až do poslední chvíle. Pokaždé vykřikni, hodně nahlas, abys odvedl jeho pozornost. Bude se tak divit tomu, co se děje, že nebude mít čas uhnout, když si všimne, že útočíš.“

Lynch stál bez hnutí, pohledem nepřestával sledovat zbraň.

„Zmáčkni spoušť, nervi za ni. Mačkej pomalu a plynule.

Možná ti to bude připadat hloupé, Bobby, ale divil by ses, jak rychle se na takové věci zapomíná. Nesnaž se střelbu uspěchat. Pistole odvede svou práci. Ale nesmíš to uspěchat.

Tím bys jenom minul cíl. Pokud budeš mít čas dostat svůj cíl na mušku, použij mířidla. Jsou vepředu a vzadu na hlavni. Připrav se na rámus, jinak by tě to rozhodilo a střílel bys do země a do stran.“

Lynch se mu poprvé podíval do očí. Sundal si falešné brýle, takže Londýnský John zřetelně viděl jeho oči, dokonce i v přítmí sklepa. Poprvé se začal cítit nesvůj.

„Nasaď si sluchátka.“

Londýnský John namířil pistoli na nástřelnou plochu a jemně zmáčkl spoušť. Sklepem zazněla ohlušující rána. John

se podíval na Lynche, aby viděl jeho reakci. Žádná se nedostavila. Jenom zíral na pistoli a potom na dolík ve stěně.

„Dívej se ještě jednou,“ prohodil Londýnský John směrem k Lynchovi.

Londýnský John znovu zaujal střeleckou pozici a rychle vystřelil tři rány za sebou. Polstrované zdi nebyly schopné hluk střelby absorbovat a Lynch cítil, že mu zvoní v uších.

„Zkus si to sám.“

Lynch nabíjel, předváděl Londýnskému Johnovi každý pohyb. Zaujal střeleckou pozici, jednou rukou držel zbraň a druhou ji podpíral. Ukazováček měl na spoušti.

„Dobrý,“ řekl Londýnský John.

Lynch zmáčkl a pistole mu poskočila v rukou.

Londýnský John se usmál a položil obě ruce na Lynchovy, aby mu ukázal, jak ztlumit zpětný náraz.

„Do toho.“

Lynch stiskl spoušť a oba v rukou pocítili náraz, ale tentokrát pistole tolik neposkočila.

„Teď sám.“

Lynch pomalu čtyřikrát za sebou vystřelil, vyrovnával zpětný náraz a po každé ráně znovu mířil.

Londýnský John si sundal sluchátka a Lynch ho napodobil.

„Fajn. Znovu nabij. Tentokrát bez sluchátek.“

Londýnský John si opět nasadil chrániče na uši. Všiml si, jak lehce Lynch znovu zasunul náboje do zásobníku i do hlavně. Učil se rychle.

Lynch se otočil čelem k nástřelné ploše, zamířil a zmáčkl spoušť. Bez sluchátek vystřelil ještě dvakrát, a potom přestal, posunkem naznačoval, že by si rád vzal znovu sluchátka. Chrániče uší se vrátily na místo a v nástřelné ploše se objevily čtyři další důlky. S každou ranou se kolem rozstříkl písek.

„Jde ti to, Bobby. Zdá se, že ti to jde vážně dobře. Učíš se.“ Londýnského Johna jeho žák doopravdy potěšil.

„Dám ti zvláštní kufřík, aby sis ji mohl vzít s sebou, Bobby.“ Londýnský John přešel na konec místnosti, otevřel skříň a vrátil se s kufříkem z hnědé kůže.

Stiskl zámek a kufřík otevřel. Byl plný běžných věcí, které s sebou vozí obchodníci včetně vizitek na jméno Andrew Kelly bytem v Hammersmith s falešným číslem telefonu a faxu. Vizitky tvrdily, že Andrew Kelly se zabývá prodejem softwaru a pracuje pro neexistující firmu se sídlem v Southamptonu. Bylo tam i falešné telefonní a faxové číslo do Southamptonu. Kufřík dále obsahoval útlé brožurky o softwaru, velké množství materiálu se týkalo Microsoft Windows ’95. Dále blok formátu A4, propisky a tři tlusté zvýrazňovače v různých barvách, které zabíraly další místo.

Papíry zaplňovaly zvláštní kapsu připevněnou k víku

kufříku, zřetelně viditelné byly rukou psané poznámky. Dno kufříku vypadalo netknutě, látka pevně držela.

„Spodní část se dá celá vyndat. Vidíš ta malá poutka v rozích?“

Lynch se pozorně zadíval a přikývl.

„Tohle se vyndá.“ Londýnský John je vyndal. Pod poutky se objevily čtyři malé šroubky. „Šroubky drží kufřík pohromadě.“ Podal Lynchovi malý šroubovák.

Šroubky povolily lehce a Lynch zdvihl kufřík. Někde se to trochu slepilo, a tak musel s kufříkem zatřást. Znenadání vypadlo celé dno a objevila se tajná schránka, v níž byl vytlačený tvar Waltheru. Objevil se i další vlys, který patřil krabičce s náboji. Zkonstruováno to bylo dokonale, takže se zdálo nemožné, aby i při sebehorším zacházení došlo k nějaké nepříjemnosti.

„Co na to říkáš, Bobby? Hezké, ne?“

Lynch souhlasně přikývl. Mlčky vložil zbraň do příslušné prohlubně a do druhé vtlačil krabičku s náboji.

Držely pevně. Teď bylo možné přes ně natáhnout pruh látky tak, aby se nemohly posunout.

Londýnský John ho pozoroval. „Ať už poletíš kamkoli, neber si ten kufřík s sebou do letadla jako příruční zavazadlo. Při kontrole by to objevili. Nech ho mezi ostatními zavazadly na hromadě a pak si ho vezmi z pásu.

Tady je kód zámku. Kombinace čísel je napsaná v rohu téhle

brožury.“ Ukázal na ni a Lynch si ji pozorně prohlížel, číslo si zapamatoval.

Zavřel kufřík a namátkou změnil číselnou kombinaci, potom se snažil kufřík otevřít, ale ten držel pevně. Navolil správnou kombinaci čísel a zámek se s cvaknutím otevřel.

Londýnský John sledoval každý jeho pohyb, snažil se odhadnout, kdy přijde ta pravá chvíle uzavřít nejdůležitější obchod dne.

„Kdy si myslíš, že se do toho dáš, Bobby?“

Lynch neodpovídal, dával novou, neotevřenou krabičku s devítimilimetrovými náboji Browning FN Court do vytlačené prohlubně. Utáhl pás.

„Ráno jsem četl noviny, Bobby. V té vaší zemi to jde od devíti k pěti. Teď už tam unášejí i malé děti.“

Lynch na to neřekl nic. Vložil zbraň do patřičné prohlubně a znovu obdivoval, jak přesně tam zapadne.

Vyjmul ji a zkontroloval nábojovou komoru. Zůstal v ní jeden náboj. Nepoužitý. Ostrý.

„A taky psali něco o vraždě v jedné nemocnici.“

Lynch ztuhl.

„A, Bobby, byla tam i fotka z té nemocnice. Dva chlapi na ní scházeli po schodech. Jeden z nich ti byl hodně podobný.“

Lynch se otočil, podíval se na Londýnského Johna, na tváři se mu poprvé za celou dobu objevil slabý úsměv.

„Vážně? Mně?“

„Jo, byl jako tvoje fotka, Bobby. Jako trochu vybledlá fotka. Nemůžeš přece chtít střílet v té nemocnici, že? Zase?“

Možná, že kdyby byl neřekl ‚zase‘, Lynch by se o to příliš nestaral. Ale on řekl ‚zase‘ a Lynch usoudil, že už to Londýnský John ví.

„Pozor!“

Pronikavý výkřik Londýnského Johna zaskočil, a proto se trochu natočil, jako by stál někdo za ním. Byl jen zpola otočený, když si uvědomil, že Bobbyho špatně odhadl.

Naprosto špatně.

Znovu se hluk výstřelu odrazil od stěn, ale tentokrát se nerozstříkl písek. Tentokrát to byl mozek Londýnského Johna, kterému kulka vnikla do hlavy pod levým okem a vyšla ven v pravé zadní části lebky.

„Nikdy nenech nikoho strkat nos do svých záležitostí!“

ječel Lynch na tělo zmítající se v křečích, které se svíjelo na podlaze u nástřelné plochy. Krev prýštila z obou otvorů, které v hlavě Londýnského Johna zanechala kulka. „Svoje záležitosti si nechávej pro sebe!“

Uložil Walthera i krabičku s náboji do prohlubní a pečlivě je zajistil. Chroptění a chrčení Londýnského Johna, které byly to poslední, co v životě dokázal, si ani v nejmenším nevšímal. Opatrně sešrouboval kufřík, vyndané úchytky dal zase na místo. Potom ještě před tím, než kufřík zavřel, rychle zkontroloval číselnou kombinaci a přetočil číselníky. Porozhlédl se po místnosti, našel klíčky od auta a

dříve než vykročil do štiplavě chladného povětří v Hammersmithu s šálou omotanou až k nosu, po svém se rozloučil s Londýnským Johnem. Odjel jeho Saabem na Heathrow a zamluvil si letenku na poslední chvíli na jméno Andrew Kelly do Dublinu. Kufřík podal jako normální zavazadlo a prošel letištní kontrolou.

Poklepal si na vyboulenou kapsu u saka, ve které měl dva tisíce liber v hotovosti. Londýnský John už peníze potřebovat nebude. Část z nich skončila v obchodech na letišti.

*****

„Kávu,“

„Ne.“

„Noviny?“

„Ne.“

Divnej chlápek, myslela si další letuška.

31 kapitola

15.17 hod.

místnost pro výslechy, policejní stanice na Store Street

V neděli 16. února odpoledne v místnosti pro výslechy na policejní stanici na Store Street Kate Hamiltonová a členové vyšetřovacího týmu cítili, že jsou něčemu na stopě.

Telefonní hovor byl registrován v devět třicet ráno a podrobnosti zaznamenal gardista, který měl službu. Nějaká žena volala na linku důvěry. Byla vyděšená a prosila gardistu, aby neprozrazoval její jméno. Slíbil jí, že udělá, co bude v jeho silách.

„Co nám chcete říci? Nezapomínejte, že všechno je důvěrné. Mohla byste zavěsit a nikdo by nebyl moudřejší, ale řekněte mi, co vás vedlo k tomu, aby jste nám zavolala?“

„Týká se to té dívky, která byla zavražděná v nemocnici.“

„Rozumím.“

„Včera večer jsem viděla její pohřeb v televizi. Bůh pomoz jejím rodičům. Byli tak zničení.“

„Ano, byli. Je to hrozná tragédie.“

Na druhém konci linky bylo slyšet pláč. Gardista neříkal nic, ale všechno se nahrávalo.

Konečně položil otázku. „Víte něco o té dívce, nebo cokoliv jiného, co by nám mohlo pomoci při vyšetřování?“

Další vzlykání. „Určitě je to důvěrné?“ Dvojí popotáhnutí.

„Naprosto. Tohle je přísně důvěrná linka. Cokoli mi řeknete, zůstane mezi námi.“

„Myslím, že tu dívku zabil můj manžel. Ach, bože!“

Znovu propukla v pláč.

„Můžete mi říci, kdo jste?“

Kvůli neustálým vzlykům nedokázala odpovědět. Pásek se stále odvíjel.

„Prosím, mohla byste mi říci své jméno?“

Zalykavé vzlyky na druhém konci linky.

„Proč si myslíte, že váš manžel tu dívku zabil?“

Pak z ní všechno vyletělo.

„Je to násilník, hrozný násilník. Hodně pije a hrozně mě mlátí. Pořád zůstává někde venku a někdy se na noc vůbec nevrací domů. Chlubí se mi pokaždé, když se vyspí s nějakou sestřičkou v nemocnici, kde pracuje. Dělá tam šéfkuchaře. Někdy přijde domů, sváže mě a podrobně mi popisuje, co s nimi dělal. Nebo co s nimi bude dělat. Tu noc, kdy byla ta dívka zavražděna, nepřišel celou noc domů.

Přišel až druhý den v noci, úplně na mol a zbil mě. Hrozil mi, že mi udělá totéž, co té holce. ‚Dej si pozor,‘ řval na mě.

,Taky skončíš se skalpelem v krku. Poradím si s tebou stejně jako s tou druhou čubkou.‘“

Gardista, který měl službu, si všechno poznamenal.

Magnetofon nahrával.

„Zabije mě, jestli zjistí, že jsem vám to řekla. Ať se nikdo nedozví, co jsem vám řekla. Zabije mě.“

A to byl důvod, proč Anthony Francis O’Loughlin, silácký Šéfkuchař, který nebyl schopen uvést, co dělal tu noc, kdy Mary Dwyerová přišla o život, seděl v místnosti určené pro výslechy a škvařil se ve vlastní šťávě.

První hodinu u něj byl Dowling, procházeli alibi, které nedávalo smysl a které se podstatně lišilo od toho, co vypověděl poprvé. Potom začal být vystrašený a odmítal cokoli říct. Takže mu Dowling oznámil, že ho někdo slyšel, jak se vytahuje, že tu dívku zabil.

Anthonymu Francisovi O’Loughlinovi poklesla čelist v naprostém úžasu. Dowling měl pocit, že ho to zasáhlo přímo mezi oči.

„Kterej hajzl vám řek takovej kec?“ O’Loughlin byl trochu cítit přepáleným tukem. Stále měl na sobě pracovní oblečení: kostkované kalhoty, bílé tričko a pokecanou, umaštěnou pracovní zástěru.

Dowling si poklepal na nos. „Zdroje, Tony. Od svých informátorů jsem se dozvěděl, že víš všechno o tom, jak byla Mary Dwyerová zavražděna. Víš toho víc než my.

Pouštěl sis pusu na špacír ohledně toho, jak byla zabitá. A víš, co to znamená, Tony? Nikdo nezná víc podrobností, než

podle všeho ty. Takže mi teď Tony řekni, proč jsi to udělal?“

„Polib mi prdel!“ zaječel Anthony Francis O’Loughlin, doma drsňák.

Dowling seděl přes stůl naproti němu. Kate Hamiltonová se opírala o zeď dost daleko za O’Loughlinovými zády, John Doyle kouřil a pozoroval výslech z protějšího rohu místnosti. Viděl na O’Loughlina a staral se o to, aby i O’Loughlin viděl na něj. Doyle a Dowling se střídali. O’Loughlin slábnul. Začínal být unavený a opravdu vyčerpaný. Minulou noc byl na flámu a cítil se hrozně. Teď seděl na policejní stanici a vyslýchali ho kvůli vraždě, kterou nespáchal. Alespoň pokud si pamatoval.

„Proč jsi to udělal, Tony? Co udělala, že si to zasloužila? Nechtěla tě? Řekla ti, že v posteli za nic nestojíš?“

Ale jak výslech pokračoval, všem začínalo být jasné, že ten, kdo zabil Mary Dwyerovou, nemohl být Anthony Francis O’Loughlin. Jen se vytahoval a nemyslel. Musel by za sebou nechat cestičku z rozbitých láhví, která by se táhla od laboratoře až ke vchodu.

Ztracený den. To bylo jasné.

Ale ne pro Deana Lynche.

Zatímco Kate Hamiltonová a její tým vyli na nesprávný měsíc, ten pravý pan Vrah už byl zpátky ve svém bytě a

plánoval další krok. A neuslyší ho chvástat se tím po hospodách.

*****

Telefonát Tommyho Malona do domu Thea Dempseyho předchozí noci nastartoval vyšetřování únosu.

Jack McGrath a jeho muži nyní věděli, že mají co do činění s gangem odhodlaným ke všemu.

„Moje číslo zná málokdo,“ vypověděl Dempsey.

„Nejsem v telefonním seznamu. Už po celé roky. Kdokoli se chce se mnou spojit, musí se obrátit na ústředí v Dawson Street. Mimo rodinu je jen málo těch, kteří moje číslo znají.“

Dempseyho manželka a tři dospívají chlapci byli poté podrobeni úpornému výslechu, který vedl jeden ze členů útvaru Jaguár. Kdo zná vaše telefonní číslo? Vzpomínáte si, že by vám v poslední době volal někdo, koho neznáte?

Nevolal v poslední době někdo a neříkal, že je to omyl? Dal někdo z vás telefonní číslo některé ze svých kamarádek nebo někomu z kluků z fotbalového družstva nebo trenérovi? Jejich odpovědi si ověřili, potom je ještě porovnali vzájemně a jména, o kterých se zmínili, zaznamenali pro další vyhodnocování a uložili je do databáze centrálního počítače na ústředí Gardy.

Potom přišli na řadu všichni zaměstnanci, kteří pracují v Beechillu nebo v ústředí O’Brienovy korporace. Všichni

byli důkladně vyslechnuti a vyšetřovatelé pátrali po nějaké stopě neopatrnosti nebo úmyslného úniku cenné informace.

Na tuto práci bylo vyčleněno dvacet detektivů, kteří ze zaměstnanců dolovali informace a celý den se zabývali jejich výpověďmi. Betty Nolanové a ostatním uklízečkám, které tam pracovaly na částečný úvazek, byla věnována jen malá pozornost.

Vyšetřovatelé se vážně zabývali i teorií, že únos je jen výsledkem nevraživosti konkurence, která se tím snaží O’Briena vykolejit a vyvést z rovnováhy. Finanční příloha Evening Postu přinesla článek, v němž spekulovala na téma, zda nemůže mít únos nějakou spojitost se snahou O’Brienovy korporace získat majoritu v jedné britské farmaceutické firmě. Mohl být únos naplánován a financován odněkud z Londýna? Evening Post nabádal k opatrnosti před takovými závěry, ale otištěný článek se přesto celý točil kolem těchto spekulací.

Poté jeden z někdejších ředitelů O’Brienovy korporace, kterého Velký Harry před měsícem odvolal, si v hospodě nedal pozor na jazyk a kdokoli poslouchal, mohl slyšet, jak naznačoval, že on sám má na únosu podíl a ví přesně, kde se celý gang skrývá.

Kdosi ho skutečně poslouchal, a tak dřív, než měl možnost vystřízlivět, exředitel náhle zjistil, že sedí naproti jednomu z příslušníků útvaru Jaguár na policejní stanici ve Waterfordu. Propuštěn byl až po šesti hodinách.

Bylo nutné prověřit všechny stopy a prozkoumat případ ze všech možných úhlů. Jack McGrath a jeho muži prošoupali podrážky, když prověřovali všechny možnosti.

Domy v okolí Roundwoodu byly poctěny jejich návštěvou, obyvatelé vyzpovídáni, jestli se po okolí nepotloukali nějací podezřelí lidé. Ptali se jich i na to, jestli jim nějaký cizinec nekladl neobvyklé otázky, jež by se týkaly něčeho v okolí.

Byla prohledána víkendová sídla a chaty v okruhu více než pěti kilometrů. Místní půjčovna karavanů v Roundwoodu byla také prověřena a její majitel musel gardistům nahlásit, komu v poslední době pronajal některý z vozů. Gardisté důkladně pročetli i návštěvní knihy hotelů a penzionů.

Zevrubné prohlídce neunikly ani další záznamy, dokonce ani ty, které zůstávají ukryty před daňovým úřadem. Značné množství známých kriminálních živlů bylo okamžitě předvedeno, vyslechnuto, propuštěno a sledováno. Jejich telefonní linky byly odposlouchávány.

V Beechillu a v domě Thea Dempseyho byly rovněž odposlouchávány telefony. Nahrávaly se všechny příchozí hovory a telefonní centrála přislíbila, že zároveň bude zjišťovat, ze kterého čísla bylo voláno.

Jack McGrath chtěl, aby se Dempsey vrátil domů a čekal na další telefonát únosců. „Chtějí vás používat jako prostředníka. Jsem si tím jistý. Neexistuje žádný jiný důvod, proč by volali k vám domů. Musíte sedět u telefonu a snažit se je rozmluvit, až zavolají znovu.“

Demsey z této perspektivy nebyl nijak nadšený.

„Nemůžu, prostě nemůžu. Sám jste viděl, v jakém stavu je můj šéf. Je na pokraji zhroucení. Přistihl jsem ho u domácího baru a to se poslední tři roky alkoholu ani nedotkl.

Sandra všechno pití z domu odstranila, jenom tak pro všechny případy.“

*****

Bez ohledu na tělesný stav se Sandra držela. Prsa ji bolela. Hromadilo se v nich mléko, které žádná pusinka nesála. Ještě ji nepřestala trápit jizva po operaci. A co bylo mnohem horší, bolelo ji srdce kvůli dítěti, jemuž dala život, ale tak záhy o něj přišla. Chtěla ho zpátky bez ohledu na to, co to bude stát.

„Harry, musíme zaplatit to výkupné.“ Seděla s Harrym na kraji postele v ložnici a snažila se do něj vpravit trochu života. „Je moc malý, Harry. Je to novorozeně. Jestli se o něj nebudou pořádně starat, může umřít ještě dřív, než ho policie najde. Harry, musíme zaplatit a dát jim, co budou chtít.“ Klečela před svým manželem na kolenou, držela ho za ruce, úpěnlivě prosila. Bylo to poprvé, kdy ho o něco prosila. Oči měl prázdné a bez života stejně jako srdce.

Mlčel, jenom tak zíral do prázdna. „Harry, prober se, no tak,“ Sandra ho vzala za ramena a lehce jím zatřásla.

„Musíme jednat rychle. Musíme dostat naše dítě zpátky.“

Byla naprosto zoufalá.

„Řekni Theovi.“

To byla vůbec první smysluplná slova, která Harry O’Brien za poslední dny pronesl. „Řekni Theovi, ať něco vymyslí. Bude vědět, co dělat.“

Jack McGrath se díval, jak jde Theo Dempsey za Sandrou nahoru do patra. Potom ho viděl, jak se jako zcela nový člověk náhle o čtvrt hodiny později objevil dole pod schodištěm. Vyzařovala z něj naléhavost. Dempsey zmizel v pracovně Velkého Harryho. Během několika minut už putoval fax do Londýna.

Jack McGrath tušil, že se za jeho zády uzavírají obchody.

32 kapitola

17.17 hod. chata u Kilcullenu

Gordon O’Brien dostal poprvé křeče po třetím krmení krátce před polednem. Byla to jen slabá předzvěst těch, které měly následovat. Ačkoli byl vystrašený a rozmrzelý, stejně potřeboval pravidelně krmit a křičel hlady každé čtyři hodiny. Ale když mu při poledním krmení Peggy Ryanová strčila dudlík do pusy, zdálo se, že je zoufalý. Třásl hlavičkou zepředu dozadu, jako by chtěl láhev odstrčit.

Dvakrát, třikrát se napil, a poté se jeho ručičky začaly křečovitě zmítat, obličej se mu zkroutil bolestí. Drobné nožičky zběsile kopaly v zavinovačce. Kolínka tlačil nahoru.

Kňoural.

Malou chatou se rozléhal pláč a Peggy Ryanová s ním v náručí musela hodinu chodit sem tam, než konečně vysílením usnul. Vyměnila mu pleny, brblala a nadávala si pro sebe, zpočátku tiše a poté nahlas.

Měsíček všechno pozoroval.

Stejně tak i Sam Collins.

Oba už měli Peggy plné zuby. Copak nemá láhev?

Copak mu ji nemůže strčit? Copak nemůže zavřít tomu spratkovi pusu a přestat si mluvit sama se sebou? A také měli plné zuby té chaty. Ačkoli se v kuchyni celý den topilo

v krbu a v ložnicích neustále běželo elektrické topení, chata nepřestávala páchnout plísní, vlhkem a hlínou. Prasklou tabulkou v okně jedné ložnice dovnitř mrazivě foukalo a všichni si na sebe museli obléct věci na ven, aby se zahřáli.

Navíc k veškerému nepohodlí nedoléhaly vchodové dveře ani zadní východ. Měsíček navíc na záchodě zahlédl myš a začal kopat do zdí. „Poď ven, ty mrňavej ksindle,“ řval a mával pistolí před dírou v podlahové liště, kterou objevil.

Napjatou atmosféru v chatě rozptýlila až vůně vajíček a opečené slaniny, které Peggy připravila ke svačině.

Tommy Malone se brzy ráno vypravil ven a vrátil se s náručí plnou nedělních novin.

Uvědomoval si, že nemá smysl před ostatními členy A-týmu skrývat obrovské rozhořčení veřejnosti nad únosem.

Dozvěděli by se to dříve nebo později a bylo lepší, aby měl jejich reakci pod kontrolou a podal jim své vysvětlení, „Bože, museli jsme jim pořádně šlápnout na kuří oko.“

Měsíčkovi strčil do ruky Sunday Independent, Collinsovi podal Sunday Post a sám se rozhodl pro Sunday Tribune. Peggy Ryanové nezbylo, než zírat na zadní stránky novin s fotbalovými výsledky. Znovu si začala povídat sama pro sebe.

Ostatní si mezi sebou vzrušeně vyměňovali noviny, hltali každou zprávu, která se nějak týkala únosu. Smáli se tomu, jak se v jednotlivých novinách lišily jejich popisy.

Podle jedněch byl Sam Collins údajně hlavou celé skupiny,

popisovali ho jako někdejšího specialistu IRA na výbušniny z Derry. Měsíček byl označen za „zvíře“, které zkopalo June Morrisonovou a nechalo ji ležet v kómatu. Smáli se spoustě věcí a Collins začal na Měsíčka posměšně štěkat jako pes.

Peggy Ryanová po něm sekla jazykem. „Jestli vzbudíš to dítě, tak tě přerazím.“

Collins se na ni zamračil a ona na něho. Tommy Malone si toho všiml a zasáhl, aby udržel klid. Všichni měli ve skrytu duše strach, jak to dopadlo s June Morrisonovou.

Nepočítali s tím, že se něco takového stane. Ale všichni tři muži ji ještě před odchodem zkontrolovali a každý z nich si byl vědom toho, že je vinen stejně jako ostatní.

Jestliže Peggy Ryanové nedovolili, aby se s nimi podělila o noviny, nebylo to proto, že by si jí reportéři nevšímali.

Gardisté pátrají po záhadné ženě z řad únosců. Jaká žena je něčeho takového schopna? Bestie, která unesla dítě!

Jeden anglický bulvární plátek otiskl fotografii Gordona O’Briena zabaleného v teď již slavné zavinovačce. Nad ním byly dokreslené ruce připravené po něm chňapnout. Titulek zněl: IRSKÁ POLICIE HLEDÁ BESTII, KTERÁ UNESLA DÍTĚ!

Nebrali si žádné servítky. Odehrálo se jim to přímo pod nosem, dojemný příběh, který v sobě skrýval mnoho lásky i nenávisti.

V chatě bylo jako zázrakem ticho, A-tým se shromáždil u krbu v kuchyni, ve kterém hořely brikety a uhlí. Všichni byli zabráni do čtení novin. Měsíček přeskočil na sportovní stránky a četl si všechno, co psali o nadcházejícím fotbalovém zápase Irsko-Anglie, který se měl konat ve středu večer. Měsíček měl na ten zápas lístky. Doufal, že do středy budou se vším hotovi.

Peggy Ryanová uvařila konev čaje, všichni se ponořili do vlastních myšlenek a zírali do plamenů. Tommy Malone si přečetl o Velkém Harrym něco, co se mu nelíbilo, protože to mohlo zpomalit průběh celé akce. Není to zrovna to, co bych chtěl slyšet, pomyslel si. Tommy Malone si velmi dobře uvědomoval napětí, které vládlo mezi členy jeho A-týmu. Chata byla příliš malá, vzájemně do sebe neustále vráželi, nikdo z nich neměl soukromí. A také jim lezlo na nervy neustálé kňourání toho dítěte. Museli ho poslouchat celé hodiny. S pláčem nepočítal, ani v nejmenším s pláčem nepočítal. Pokradmu se na ně podíval.

Měsíček se držel, Collins začínal být podrážděný, ale taky se pořád ještě držel. Peggy vypadala příšerně. Ten uřvaný mrňous byl na ni moc. Bože, máme tady toho spratka teprve dva dny a oni by se ho už nejradši zbavili.

Znovu si přečetl článek o Velkém Harrym. Při druhém čtení mu dělal ještě větší starosti než při prvním.

Tommy Malone musel rozhodnout o několika věcech.

Bylo na čase si trochu pospíšit, než se Velký Harry úplně složí. Musíme s ním pořadně zaklepat, přinutit ho, aby začal chystat peníze. Nemůžeme zůstat v týhle pitomý chatě napořád. Je na čase přejít k další fázi.

Podíval se na Collinse a rozhodl se, že ho s sebou vezme místo Měsíčka, který měl podle původního plánu rozvézt fotografie. Usoudil, že Collins potřebuje z chaty vypadnout a chvíli si oddechnout, zvlášť pokud to dítě začne znovu kňourat.

„Takže,“ prolomil Malone ticho. „Je na čase, abychom je trochu zmáčkli.“

Všichni se na něj podívali.

„Bude se fotit. Martine, nasaď si kuklu. Uděláme pár fotek.“

Peggy Ryanová nechtěla spící dítě rušit, ale Malone chtěl udělat snímky spícího dítěte. Nechtěl, aby se na fotkách objevilo plačící dítě. Už i tak to bylo dost zlé. Bože, kdyby se do novin dostala fotka uřvaného dítěte, tak by nás zlynčovali.

Takže si Měsíček nasadil kuklu, Peggy Ryanová zvedla Gorgona O’Briena z postýlky, jako by to byl kus drahocenného křišťálu a položila spící nemluvně Měsíčkovi

do náruče. Dítě se nevzbudilo, jen při vyrušení rozhodilo ručičky, nakrčilo obličejík a kýchlo.

Tommy Malone si vybral úhel a udělal snímek. Všichni čekali a dívali se, jak fotka pomalu leze z Polaroidu ven. Byl to dobrý záběr, zachycoval Měsíčka se spícím dítětem v náručí a Sunday Post, který vedle Gordona podržel Sam Collins, jenž stál mimo obraz. Velké titulky potvrzovaly den, kdy byl snímek pořízen.

„Měl by být zabalený v té zavinovačce, Tommy,“

prohlásila Peggy Ryanová. „Takhle to může být jakékoliv dítě. Zabal ho do toho, aby věděli, že je to opravdu on.“

Malona, Collinse i Měsíčka ta poznámka zaskočila, ohromila.

„Dobrej nápad, Peggy,“ řekl Malone. „Trefilas do černýho, Peggy. Dobrej nápad.“

Malone udělal ještě další tři snímky, tentokrát se slavnou krajkovou zavinovačkou, do které zabalili spící dítě.

Měsíček plnil roli zloděje dětí. Velké, svalnaté ruce a velká hlava schovaná uvnitř černé, hrozivě vypadající kukly. Jeho velký a těžkopádný mozek se zabýval tím, jestli bude mít do fotbalového zápasu všechno za sebou.

Malone vyzval Collinse, aby šel s ním.

„Ježíši, Tommy, říkal’s, že s fotkama půjdu já,“

protestoval Měsíček.

„Od zejtra. Od zejtra budeme rozvážet fotky po celým Dublinu. Na to je potřeba motorka. Budeš pryč skoro celej den. Sam potřebuje pauzu.“

„Máš zatraceně pravdu,“ souhlasil Collins, jeho přízvuk teď uhodil Měsíčka do uší.

„Máš zatraceně pravdu, že potřebuju.“

Pořádně se nabalili, aby jim nebyla zima, a nasedli do Volva. Pomalu, opatrně sjížděli po zledovatělé polní cestě.

Collins řídil a Malone měl čas přemýšlet.

*****

Brian O’Callaghan ze svého domku zahlédl světla reflektorů. Ještě tam pořád jsou. To by mě zajímalo, kdo to je. Znovu si vzal nedělní noviny a pokračoval ve čtení.

Nepsali skoro o ničem jiném, než o únosu a o vraždě v porodnici. Polkl slinu, kterou vtáhl skrz falešné zuby, a začal se tiše modlit za bezpečný návrat Gordona O’Briena.

*****

Malone se rozhodl dát fotky na čtyři různá místa.

Všechna byla v Dublinu, dost daleko od Kilcullenu, aby tím zmátl policisty. Jeden snímek putoval do schránky na dopisy na Gardiner Street, kterou přijdou vybrat až další den. Další skončil ve schránce Sunday Postu v Burgh Quay a třetí ve

schránce hospody Dillon’s v Clonskeagh. Poslední snímek pak osobně vhodil do schránky na ústředí O’Brienovy korporace na Dawson Street.

Poté z veřejné telefonní budky ve středu Tallaghtu Tommy Malone zavolal na policejní linku důvěry.

Spokojený, že ten tlustý tupoun na druhém konci drátu pochopil všechny podrobnosti, vytočil číslo Thea Dempseyho.

„Máte čas do zejtra, abyste sehnali prachy. Jestli chcete dítě zpátky, tak si radši připravte prachy. Zavolám zejtra odpoledne a řeknu vám, jak je předáte.“ Když zavěšoval, zaslechl na druhém konci drátu překvapené nadechnutí.

Zatímco se Volvo vydalo na cestu zpátky do Kilcullenu, policejní auta zásahové jednotky se řítila ke všem čtyřem schránkám a Jack McGrath si přehrával pásek, na kterém byl zachycený zkreslený hlas Tommyho Malona.

A Gordon O’Brien dostal koliku a křičel v chatě.

Peggy Ryanová zase chodila po chatě. Doopravdy už jí všechno lezlo krkem a mluvila sama se sebou jako o závod.

Měsíček si nasadil sluchátka walkmana a poslouchal starou nahrávku U2. Zuřivě se dloubal v nose, už mu všechno parádně lezlo krkem. Z nosu se mu spustila krev.

V Beechillu Harry O’Brien seděl mlčky a nehybně u vstupních dveří. Usadil se tam poté, co se dozvěděl o druhém telefonátu únosců.

„Čekám, až se mi dítě vrátí domů,“ sdělil uniformovanému gardistovi, který se přišel podívat, jestli je v pořádku. A tak si mladý gardista sedl naproti němu a čekal s ním. Jako věrný pes.

Zatímco velký muž seděl dole pod schody, na Sandru O’Brienovou nahoře dohlížela a utěšovala ji gardistka v uniformě, která sama měla doma malé dítě a neustále telefonovala, aby se ujistila, že je holčička v pořádku. Skoro každou hodinu.

Podobně to vypadalo všude. Únosem se zabývali ve všech zprávách, celý národ zoufale čekal na jakoukoliv novou informaci. Někteří se už na zprávy v televizi nemohli dál ani dívat, byly příliš skličující a bezvýchodné. Mnoho lidí nemohlo uvěřit, že se něco takového vůbec mohlo stát.

Bylo to jako zlý sen, jako nějaká hrozná noční můra.

Zástupci velkých průmyslových společností začali kontaktovat své mateřské firmy, předkládali formální žádosti o přeložení z Irska, jejich ženy odmítaly zůstat doma samotné. Zdvojnásobovaly se ochranky, najímali se noví tělesní strážci a stávající byli důkladně prověřováni, aby bylo jisté, že neplánují žádný podobný únos.

20.27 hod.

„Mami, přečteš mi pohádku?“ Rory držel v rukou novou knížku pohádek, kterou mu dala jako výkupné za to, že byla

celý den pryč. Děda se podíval na hodiny, když se vyčerpaná vrátila zpátky. Rozházené hračky se povalovaly ve všech místnostech, na gauči ležely Roryho dětské čmáranice. Děda měl zjevně plné ruce práce s tím, aby Roryho zabavil.

„Teď s tím nezačínej. Mám za sebou strašný den. Jsem unavená, mám hlad a jsem naštvaná.“

Kate Hamiltonová měla dobrý důvod být obzvlášť naštvaná. Právníci Gardy Síochány jí sdělili, že test na AIDS

lze provést pouze se souhlasem vyšetřovaného. Pokud by chtěla provést krevní test konkrétně u nějaké osoby, musí mu nebo jí napřed umožnit poradu s právníkem. Všechno, co navrhovali, jí křížilo plány a znamenalo zdržení.

Klesla do křesla, málem se rozbrečela. Rory jí vyšplhal na klín. Jemně ho pohladila po tváři, po vlasech a políbila ho na čelo. Odkopla mokré boty, stáhla si promočené punčocháče a hodila je na už tak dost přeplněnou podlahu.

„Ahoj,“ řekla.

Rory cítil, že něco není v pořádku. Strčil si palec do pusy, vytáhl z pod pyžama Teda a přejížděl jím matce po obličeji. Znovu ho políbila, snažila se zahnat obraz jeho mrtvého otce, který se jí teď, jak Rory rostl a sílil, před očima vybavoval stále častěji.

„Vypil Rory svůj čaj?“

Děda, který v kuchyni připravoval slaninu a vajíčka, zakřičel ‚ano‘. Vůně jídla jí podráždila žaludek a Rory se

zahihňal. Smáli se spolu. Zajíkali se a ona ho k sobě pevně přitiskla.

„Mami, ne, to bolí.“

Pohled jí sklouzl na nedělní noviny s titulky věnovanými únosu. Nedokázala ho přestat k sobě tisknout.

Objímali se, spokojení a šťastní.

Když děda přinesl vajíčka a slaninu, našel Kate a Roryho v hlubokém spánku. Leželi si v náručí. Díval se na ně a rozhodl se, že je nebude rušit, posadil se a snědl večeři sám. Vyhodit to nechtěl. Znovu se na ně od stolu podíval.

Bože, jaký to má ta holka život, napadlo ho. Jak dlouho to ještě může vydržet, než to vzdá?

Dean Lynch stál před zrcadlem v bytě číslo dvacet tři v Elms a plánoval, jak ulevit Kate Hamiltonové od přílišné pracovní zátěže. Ve střelecké pozici svíral v rukou Walther PPK a stiskl spoušť, takže úderník dopadal do prázdné komory. Mačkal spoušť naprázdno celou uplynulou hodinu, zvykal si na železo v dlani a na váhu kovu, seznamoval se s tím, jak pistole funguje. Byl připraven na další fázi, ve které hodlal přejít do ofenzívy. A už se na to těšil.

Pomalu sklonil zbraň a prohlížel si své tělo. Hubnu.

Londýnský John má pravdu.

Londýnský John měl pravdu.

33 kapitola

20.05 hod.

kino Savoy, O’Connell Street

Dean Lynch čekal ve frontě a v křiklavě zelené teplákové soupravě zářil v davu jako maják. Měl na sobě žlutý rolák, který vyčníval nad límcem horního dílu teplákové soupravy a červenou baseballovou čepici s černým nápisem Chicago Bears. Vzal si bílou bundu a žluté palčáky. Všechno to nakoupil v obchodech na letišti Heathrow za peníze, které s sebou původně vezl pro Londýnského Johna. Koupil si tam i levnou sportovní tašku, celou černou, kterou si položil na zem a ve frontě ji strkal před sebou. V ní měl černou paruku, brýle, černý falešný knírek, černý rolák a černou teplákovou soupravu. Taška skrývala i dva páry chirurgických rukavic, jednu automatickou pistoli Walther PPK a dvacet nábojů zabalených tak, aby se nevysypaly, dále v ručníku pečlivě zabalené čtyřkilové kladivo, které již dříve koupil v železářství, a asi sto dvacet centimetrů dlouhý pevný modrý provaz. Ten si už předem připravil k použití. Na jednom konci udělal pevnou zauzlovanou smyčku, kterou protáhl druhý konec, takže vzniklo jakési miniaturní laso, lehce se dalo přetáhnout přes hlavu a navléct kolem krku.

Měl s sebou ještě něco, piéce de résistance, svou obchodní značku.

V kině Savoy probíhala přehlídka filmů na počest Francise Forda Coppoly, které byly promítány v pozdních nočních hodinách. Tento týden přišly na řadu filmy s mafiánskou tematikou: Kmotr, Kmotr II a Kmotr III.

Spousta lidí na poslední chvíli chvatně vystupovala z autobusů, které stavěly na O’Connell Street. Lynch se vmísil do davu jako další trouba. Nemohli si ho nevšimnout.

„Je mi to strašně líto, ale nic drobnějšího nemám.“

Podával pokladní padesátilibrovou bankovku, kterou platil lístek za čtyři libry padesát. Podívala se na něj, mile se usmál a posunul si baseballovou čepici tak, aby mu dobře viděla do obličeje. Budeš si mě pamatovat, že ano? Až se tě budou ptát, vzpomeneš si, že ano?

„Neměl byste alespoň padesát pencí?“ vyštěkla.

„Lituji. Nemám nic jiného. Nechal jsem drobné doma.“

Lidé ve frontě za ním začali být netrpěliví. Otočil se k nim se slovy „pardon“ a nechal je, aby si dobře prohlédli jeho tvář. Směrem k němu vylétlo několik zlých pohledů a biletář na něj koukal s neskrývaným pohrdáním.

Lynch konečně dostal svůj lístek a drobné nazpět.

Posunul tašku dál od pokladny. Čekal, dokud si několik dalších lidí nekoupí lístek a nezačne se tvořit chumel. Zářivý úsměv zmizel jako mávnutím proutku, zvedl tašku a zamířil na toaletu. Nikdo tam nebyl. Měl štěstí.

Šťastný člověk!

Zase.

V době, kdy se foyer naplnil davy lidí, které se po dvou schodištích valily nahoru do promítacího sálu, Dean Lynch už byl hotov. Zářivý převlek skončil v černé sportovní tašce a z jedné kabinky se vynořil malý mužík celý v černém.

Zkontroloval se v zrcadle a v tichosti opustil toaletu.

Několikrát se rychle, kradmo rozhlédl, jestli si ho nikdo nevšiml. Za několik okamžiků už byl zase na O’Connell Street a se skloněnou hlavou si razil cestu davem. Nikdo se na něj stejně nedíval. Nikdo nevěnoval ani nejmenší pozornost malému muži v černých šatech, černých botách, který měl navíc i černou duši a černé úmysly.

Rychle zabočil za roh Eccles Street, kde zaparkoval svoje BMW, a zkontroloval, jestli správně nastavil oba alarmy. Potom si mávl na taxi.

Tlumeným hlasem požádal, aby ho zavezl na kliniku v Blackrocku, tvrdil, že tam chce navštívit jednu přítelkyni.

„Vyndali jí slepé střevo,“ dodal rychle dřív, než se taxikář začal vyptávat na jeho životní příběh a podrobnosti operace v celé jejich slávě. Jediné, na co byl celou cestu schopen myslet, bylo, že přijde o scénu z Kmotra, ve které je Luco Brazzi zezadu uškrcen. V duchu si vybavoval tu scénu, když taxík projížděl křižovatku.

Zajímalo by mě, jestli to bude také takové.

Podíval se na hodinky.

Přibližně ve 23.03 hod.

Zajímalo by mě, jestli to bude taky takové.

Vylezou jí oči z důlků?

Cestou je na chvíli zdržela kolona aut, policejní hlídka pátrala po Gordonu O’Brienovi. Gardista na ně mávnul, aniž by se do auta podíval, Lynchovi spadl kámen ze srdce.

Taxikář začal vykládat něco o únosu, o situaci v zemi všeobecně a cosi o neschopné vládě, která se nedokáže organizovaně ani vyčurat v hospodě. Všechny komentáře padaly na neúrodnou půdu, plýtval svou energií na cestujícího, jehož myšlenky se toulaly jinde. Lynch úplně zapomněl, že pozornost celé země a celého světa se upírá na dítě, kterému on osobně pomohl na svět. Šlo to úplně mimo něj. Jeho v první řadě zajímalo něco úplně jiného. Měl svou vlastní polívčičku, kterou se chystal sníst.

Vystoupil před nemocnicí a demonstrativně šel směrem ke vchodu tak dlouho, dokud taxikář neodjel. Potom se pomalu, ale neochvějně, vydal po Rock Road směrem k Hawthorns, kde bydlela staniční sestra Sarah Higginsová.

Mrzlo. Za chůze mu šla pára od úst. Ucítil kouř z rašeliny, podráždilo to jeho čich, rozšířily se mu nosní dírky.

Hawthorns si obhlédl již dříve. Stará, majestátní rodinná vila, která teď byla rozdělená na několik bytů, stála kousek stranou od rušné Rock Road. Za ní bylo parkoviště. Počet vyhrazených míst odpovídal počtu bytů v domě. Ve vile bylo osm bytů. Vyhrazená parkovací místa pro byty sedm a

osm od sebe odděloval mohutný kmen kaštanu, jehož větve visely až nad příjezdovou cestu. Na stromě nebyl ani lísteček, jen jinovatka na holých větvích.

Přes den vytočil celkem pětkrát při nejrůznějších příležitostech telefonní číslo bytu Sarah Higginsové. Volal po druhé hodině, kdy už staniční sestra měla být na cestě do práce. Ani v jednom případě to nikdo nezvedl. Naposledy to zkusil nyní. Volal z telefonního automatu v hospodě U

Mooneyho, necelých dvě stě metrů od bytu Higginsové. Ani tentokrát se nikdo neozval.

Podíval se na hodinky. Bylo 23.05 hod.

„Už je čas, pánové. Copak nemáte kam jít?“ Výčepní U

Mooneyho se snažil vyprovodit zbylé hosty, aby si mohl jít domů odpočinout. Upadnout do sladkého spánku. Přesně to Lynch chystal pro staniční sestru Higginsovou.

Více méně.

Už předtím se rozhodl nepoužít pistoli. Byl by ji strašně rád použil a hrozně ho zklamalo, že to nebylo možné. Byl hořce, trpce zklamaný, velice nešťastný. Ale rozhodl se, že kdyby ji použil, mohl by nadělat příliš mnoho hluku, a nebyl jediný důvod, proč by měl přitahovat pozornost, nebo se dokonce vystavovat zbytečnému riziku, že ho chytnou.

Po dnešní noci je ještě potřeba udělat spoustu práce, říkal si v duchu. Mnohem víc.

Stál za mohutným kmenem kaštanu, černou tašku položenou u nohou. Pro případ nouze uložil nabitý Walther

PPK navrch do tašky. Chirurgické rukavice si natáhl na obě ruce, v jedné držel pevně kladivo. Modré laso nevinně leželo na zemi, chytala se na něj jinovatka.

Najednou tmu prořízlo světlo předních reflektorů. V

rychlosti se podíval na hodinky. Bylo 23.17 hod. Bože, přijela dřív. Srdce mu tlouklo vzrušením. Bože, zajíždí na špatné parkovací místo. Toyota Corolla zajela na číslo tři a vystoupili z ní dva lidé, mladý muž a dívka. Zabouchli za sebou dveře a Lynch zaslechl cvaknutí centrálního zamykání. Muž se protáhl kolem přední části vozu, přitáhl si k sobě chichotající se spolujezdkyni a následující minutu byli oba zaujati vášnivým líbáním, jazyk si vzájemně strkali až do krku. Nocí se neslo sténání rozkoše.

Vypadněte! Lynch málem vykřikl. Vypadněte!

V té chvíli se už dívka opírala o bok auta, řidič se nakláněl nad ní, ruce zasunuté pod jejím kabátem.

Lynch se shýbl, nahmátl pistoli a připravoval se ke střelbě.

Najednou se mu vytrhla a s vábivým smíchem se mu napůl vážně pokusila utéct. Běžel za ní, oba se potáceli, objímali se a vášnivě se před domem líbali.

Lynch se uvolnil. Jakmile zaslechl, že se vstupní dveře otevřely a následně s bouchnutím zavřely, opatrně uložil pistoli zpátky do sportovní tašky, rozhlížel se, jestli na parkoviště před domem mezitím nepřišel ještě někdo jiný.

Už ho to začínalo rozčilovat. Mrzlo a zdálo se mu, že mu chlad proniká až do morku kostí. Zblízka se podíval na hodinky, ve světle pouliční lampy se snažil najít ručičky.

Bylo 23.37 hod. Tak dělej, Higginsová, kde jsi? V jednom ze zadních bytů se náhle rozsvítilo světlo. Podíval se vzhůru právě včas, aby zahlédl roztoužený milenecký párek ještě dřív, než zatáhli závěsy.

V okamžiku, kdy světlo v okně zhaslo, parkoviště zaplavila záře reflektorů Mazdy 626, kterou řídila staniční sestra Higginsová.

Auto bez problémů zajelo na sedmičku vedle kaštanu a světla zhasla. Rozsvítilo se vnitřní osvětlení vozu a Lynch viděl, jak mladá žena uvnitř vytahuje klíčky ze zapalování a bere si kabelku. Světlo zhaslo a dveře na straně řidiče se otevřely. Ven vyklouzla bílá nemocniční bota, následovala noha v bílé punčoše, dlouhá noha v bílé punčoše. Potom následovala bílá uniforma, přes níž měla Higginsová oblečený tmavý tříčtvrteční kabát. Staniční sestra Higginsová se otočila, aby zavřela dveře auta a zapnula alarm. Obrysová světla dvakrát zablikala a zase zhasla.

Slabě zakašlala, když se nadechla mrazivého nočního vzduchu a přitáhla si kabát těsněji k tělu.

Vykročila směrem k domu, v půlce kroku se však zarazila. Za jejími zády zapraskala větvička, poté se ozval slabý šramot.

*****

O patnáct minut později Dean Lynch seděl na zadním sedadle taxíku a byl na cestě zpátky do centra Dublinu.

Zastavil ho na Rock Road a předtím, než položil dovnitř vozu svou černou tašku, zahuhlal instrukce, potom teprve se do vozu usadil. Taxikářovi vůbec nevadilo, že cestující celou cestu mlčel Byla to jeho poslední jízda a už se těšil domů. Navíc celý den strávil tím, že hučel do pitomců.

Lynch dorazil před Savoy ve chvíli, kdy se z kina po představení hrnuly zástupy lidí. S hlavou skloněnou si razil cestu zástupem. Šel zpátky na záchody v přízemí. V prázdné kabince se znovu převlékl, objevil se opět v křiklavě zelené teplákové soupravě, kterou doplňovala červená baseballová čepice s nápisem Chicago Bears. Černou sportovní tašku nesl tak, aby si jí pokud možno nikdo nevšiml. Zvláštní pozornost věnoval tomu, aby řekl nashledanou stejnému uvaděči, který ho viděl vcházet dovnitř.

„Skvělý film,“ pochvaloval si.

„Odpal magore,“ navrhl mu uvaděč šeptem.

Lynch jel pomalu ve svém BMW zpátky do Ballsbridge.

Cestou se zastavoval jen kvůli tomu, aby se v různých odpadkových koších zbavil kompromitujících důkazů.

Pro Deana Lynche to byl další den naplněný dobře vykonanou prací.

Den osmý

34 kapitola

Pondělí 17. února 1997, 5.17 hod

Jdeš pozdě, pomyslela si Kate Hamiltonová, když si uvědomila Roryho přítomnost. Cítila, jak se vedle ní na posteli schoulil, podíval se jí do obličeje a mírně jí natočil hlavu, aby na ni dobře viděl. Potom se spokojeně s prstem v puse a s Tedem ve druhé ruce zavrtal pod přikrývky. Potom, když už pomalu zase upadala do spánku, ji vrátil zpět do skutečnosti.

„Mami, můžeme si pořídit štěně?“

Zaúpěla a obrátila se na druhý bok. „Spi, Rory. Spi. Je moc brzy. Spi.“

*****

V Kilcullenu bylo také moc brzy, ale A-tým byl už zcela vzhůru. Všichni kleli a soptili vzteky.

Gordon O’Brien nespal dobře. Krátce po půlnoci se nechal bez problémů od Peggy nakrmit a znovu se probudil ve 4.47 hod., měl hlad a kňoural, aby mu dali znovu najíst.

Peggy Ryanová měla kojeneckou láhev ohřátou a připravenou během několika minut, ale hned po prvním napití z láhve dostal Gordon další záchvaty a nechtěl vůbec jíst. Potom ho zasáhla kolika jako blesk z čistého nebe a začal křičet. Jeho drobné nožičky prudce kopaly vzhůru, maličkaté pěstičky se třásly bolestí.

„Dobrý bože,“ zamumlala Peggy Ryanová nahlas.

„Dobrý bože, už dost.“ Začala chodit sem a tam, klela a cosi si pro sebe mumlala. Houpala s dítětem nahoru dolů, potom se zastavila a promasírovala mu bříško, které bylo tvrdé jako kámen. Znovu ho vzala do náruče tak, aby měl hlavičku nad jejím ramenem, a zlehka mu poklepávala na záda. Nic však nezabíralo. Gordon O’Brien brečel dál. Jeho pláč se odrážel od jedné stěny chaty ke druhé a pronikal skrz polštáře, kterými si v zoufalém pokusu uniknout tomu řevu Měsíček, Tommy Malone a Sam Collins zakrývali hlavy. Ale před dětským pláčem plným bolesti se schovat nemohli. Na síle nabral zejména v okamžiku, kdy Peggy s dítětem na rameni prošla kolem jejich pokojů. „Tak vezme si ho ode mě někdo z vás dřív, než ho zabiju, nebo ne,“ křičela. Nikdo se nehlásil.

Zanedlouho byl celý A-tým na nohou, rozespale do sebe vráželi, vrčeli, kleli a zapřísahali se. Měsíček se před tím rámusem odklidil na záchod a špičkou boty se vrtal v myší díře. „Tak dost, ty malej usmrkanče, tak už dost.“ Sam Collins si sedl ke kuchyňskému stolu, nervózně si zacpával

uši a snažil se přijít na to, jak tohle všechno dopadne. Peggy vzala dítě k zadním dveřím, aby unikla ponurým pohledům, které na ni vrhali. Kdyby nebyla venku taková zima, mohla přejít přes pole a už se nevrátit.

„Tommy, neměli bysme toho usmrkance prostě vzít a odnést domů?“ Měsíček toho měl dost. Dal by přednost tuctu ozbrojených bankovních loupeží před tímhle únosem.

Aspoň bysme to měli rychle z krku, rozdělili bysme si peníze a každý by si mohl jít po svých a užívat si. Ale tohle je naprosto směšný, pomyslel si a v duchu zaklel.

Sam Collins otáčel hlavu od jednoho k druhému ve snaze vyslechnout celý jejich rozhovor. Byl zvědav na Malonovu reakci, zajímalo ho, jak se s tímhle vypořádá.

„Ne, ne. Zašli jsme už moc daleko. Policajti po nás půjdou tak jako tak. Jaký má smysl do něčeho se pustit a nakonec neshrábnout prachy?“

Měsíček pokrčil rameny. Nelíbilo se mu to, vůbec se mu to nelíbilo. Už viděl, že se to celé potáhne celý týden, a ve středu byl zápas. Sedl si v kuchyni ke stolu, který byl teď plný neumytého nádobí. Mezi tím vším byly nedopalky cigaret naházené v prázdných lahvích od mléka a všude byl popel. Měsíček si čichl ke zkyslému mléku v jedné z lahví a udělal obličej.

„Musíme něco udělat, Tommy,“ přisadil si Sam Collins.

„Z toho vřeštění všichni zešílíme. Kdyby mu bylo o trochu

víc, jednu bych mu ubalil. To by toho malýho smrada zklidnilo.“ V jeho hlase byla znát podrážděnost.

Od zadních dveří slyšeli, jak pláč dítěte dostoupil dalšího vrcholu. Peggy Ryanová s ním prudce, necitlivě třásla. S trpělivostí už byla u konce a konejšivé mumlání vystřídalo klení. To dítě rozčílilo ještě více. Znovu se rozbrečelo a Peggy ho poprvé pleskla přes obličej. Chvíli bylo ticho. Potom se jim do uší zaryl nový, pronikavý křik s ještě větší intenzitou.

Byl to křik o pomoc.

Peggy sevřela ruku v pěst, aby dala dítěti další, ještě silnější ránu, ale zase se uvolnila, když si všimla, že se na ni Tommy Malone upřeně dívá od dveří.

„Dej dítě zpátky do postýlky, Peggy. Nech ho, ať se vyřve.“ Očima se vyhnula Malonovu tázavému pohledu.

Nebylo to poprvé, kdy se Tommy Malone zamýšlel na tím, jak to všechno skončí. Jeho A-tým už jevil zjevné známky rozkladu. Je čas rozhodit pár dalších polaroidů a trochu na Velkého Harryho přitlačit. Tahle práce by měla co nejdřív skončit.

Na Beechillu mezitím Harry O’Brien plánoval, jak ji ukončit. Theo Dempsey mu oznámil nejzazší možný termín předání výkupného a společně se Sandrou se dohodli, že požadovanou částku zaplatí. Jack McGrath požádal, jestli by mohla Sandra vystoupit v televizi s emocionálním apelem na únosce, aby dítě propustili, ale byl odmítnut. Harry O’Brien

usoudil, že je čas zaplatit, a kontaktoval britskou pojišťovací společnost Security Risks, u které měl uzavřenou pojistku proti únosu. Tato pojistka kryla zprvu jen jeho osobu, po svatbě zahrnula i Sandru a teprve přede dvěma měsíci tehdy ještě nenarozeného Gordona O’Briena. O Gordonově pojištění spolu často žertovali.

„Bože, ještě se ani nenarodil a ty už ho eviduješ jako riziko,“ prohlásila Sandra jednou ráno, když leželi vedle sebe v posteli a společně pozorovali, jak se její vystouplé břicho vlní při každém pohybu dítěte uvnitř.

„Já vím, já vím. Vím, že jsem možná blázen. Ale přesto, vzhledem k tomu, co se v téhle zemi děje, se budu cítit jistější, když tam bude zapsaný hned od narození.“ Velký Harry položil obě ruce na Sandřino břicho, aby cítil pohyby dítěte, a zamýšlel se nad tajemstvím života.

A tak byl ještě nenarozený Gordon O’Brien zahrnut do pojistky proti únosům. A teď byl čas peníze vybrat.

7.27 hod.

Krásné chvíle.

Občas, když Rory ještě tvrdě spal a ona měla pár vzácných minut předtím, než musela odejít do práce, ležela Kate Hamiltonová jen tak vedle něj, poslouchala jeho oddechování a hladila ho po vlasech. Tajemství života ji udivovalo. Vzpomínala na den, kdy se Rory narodil a ona

poprvé uviděla jeho pomačkanou tvářičku, uslyšela jeho pláč a dotkla se jeho maličkého tělíčka. Jen tak ležela a žasla nad tím zázrakem, nad tím, jak ji samotný porod navždy změnil. Měla společníka pro život a dítě vyplňovalo celý její současný život. To ráno se znovu podivovala nad všemi těmi zázraky, když zvedla spícího Roryho a pokoušela se ho probudit.

„Mami, můžeme si pořídit štěně?“

Konec krásných chvil.

O štěněti se mluvilo, když byla ve sprše, když si vysoušela vlasy, když se líčila a během celé snídaně.

„Ne, Rory. Naposledy ne. Není tady pro štěně místo a já nemám čas, abych ho začala cvičit a abych tady kolem pobíhala a všude po něm uklízela.“

„Ale já se o něj postarám. Uklidím, když nadělá svinčík.“

Položila lžíci hlasitě na stůl a podívala se mu zpříma do očí. „Ne, Rory. To je definitivní ne. Ne. A už o tom nechci slyšet. Sněz snídani. Přijdeme pozdě.“

Oči se mu zalily slzami a s popotahováním se posadil ke cornflakesům. Ramena se mu třásla. Potom jí zasáhl vražednou ranou, takovou, která míří přímo do srdce.

„Nemám si s kým hrát. Nikdy nejsi doma. Nemám si s kým hrát. Štěně by aspoň bylo se mnou doma.“

Oba se vyplakali jeden druhému na rameni, až už bylo skoro pozdě. Potom následoval šílený spěch s Roryho

oblékáním, přípravou sendvičů a nakonec ještě na poslední chvíli s čuráním, než konečně nastoupili do auta. Pečlivě ho připoutala pásem, do ruky mu dala Teda a sledovala, jak si strčil palec do pusy. Rozhodla se, že ho odveze do školky sama a zavolala dědečkovi, aby mu to oznámila. Děda ho později vyzvedne, udělá mu svačinu, sedne si a chvíli si s ním bude hrát. Potom udělá něco k jídlu i pro ni. Bože, pomyslela si, tohle už dlouho nevydržím.

*****

Krátce po deváté si sedla Kate Hamiltonová v knihovně Ústřední porodnice ke stolu naproti Tonymu Dowlingovi.

„Rory chce štěně.“

„No, Kate, nechci být tím padouchem, který mu zkazí dnešní den, ale jestli máte špetku rozumu, tak mu štěně nepořizujte.“ Dowling se narodil na statku v Cavanu a vyrůstal se psy, s opravdovými psy. „Nemůžete psovi ve městě zajistit slušný život. Psi potřebují volně běhat, honit králíky, zajíce, lasice a lišky. A ne běhat za nějakýma zatracenýma auťákama na stillorganské dálnici.“

Hamiltonová ho poslouchala jen na půl ucha. Staniční sestra Higginsová se s nimi měla setkat přesně v devět hodin. Podívala se na hodinky a poté se obrátila znovu k Dowlingovi.

„Městští psi mají potlačené základní pudy. Nikdy se nemohou pořádně za něčím rozběhnout, aniž by je pán okamžitě nepřivolal k noze. ‚Sedni, k noze, udělej kotrmelec, pros.‘ A všechny ty hovadiny. A teď se podívejte na venkovského psa.“ Byl ve svém živlu. „Venkovští psi jsou obvykle černí ovčáci s bílými skvrnami na čumácích a hlavách. Můžete je vidět, jak se líně povalují u domovních zdí nebo vedle silnic s jedním uchem neustále nastraženým, aby zaregistrovali cokoli neobvyklého. Při sebemenším šelestu jsou ostražití jako ohaři. Venkovští psi mají charakter, něco v nich je. Zato městští psi všichni vypadají, jakoby si měli co nejdřív zajít k psychiatrovi.“ Chvilku se tomu svému žertíku sám smál.

„Máte na kravatě kus vajíčka,“ oznámila mu Hamiltonová a už potřetí od doby, kdy sem vstoupila, se podívala na hodinky. „Kde k čertu ta sestra vězí?“

Dowling začal oškrabovat zbytky vajíčka. „Víte, o čem jsme přemýšlel, když jsem sem ráno šel?“

Hamiltonová vytočila číslo mobilního telefonu staniční sestry Higginsová a poslouchala vyzváněcí tón. „O čem?“

„Měli bychom se sebrat a jít nahoru do pokojů. Trochu se tady porozhlédnout. Musí tady být něco, co jsme přehlédli. Pořád se nemohu ubránit pocitu, že ti zatracení doktoři toho vědí víc, než se nám snaží namluvit.“

Telefon dál vyzváněl. Žádná odpověď.

„Možná je na cestě sem. Směrem z Blanchardstownu je hrozný provoz. Všude jsou zátarasy a všichni hledají to dítě.“

„Jo. Možná máte pravdu.“ Hamiltonová si prostudovala své poznámky. „Máme tady dva doktory, na které bychom podle mého názoru měli přitlačit, aby souhlasili s testem na AIDS. Dva, kteří se mi pořád nezamlouvají.“

Dowling se zasmál. „Jenom dva? To jste výrazně lepší než Jack McGrath. Nemohl z nich vystát ani jediného.“

Hamiltonová se usmála.

„Morgan a Lynch. Morgan lhal. Jsem si tím jistá. Jeho žena nám to více méně potvrdila, když jsme s ní mluvili. A od té doby se nám vyhýbá. Dvakrát jsem za ním poslala Johna Doyla a ani jednou nebyl k zastižení. Výpověď toho Lynche mi zase na můj vkus připadá trochu moc přesná.

Myslím, že bychom měli oba požádat, aby se dnes dostavili na stanici. Vezmeme s sebou tu sestru, aby si je poslechla, a zároveň se jich zeptáme, proč se zdráhají podstoupit test na AIDS.“ Hamiltonová vzala do ruky svou kabelku. „Trochu se tady porozhlédnu, než přijde. Sejdeme se tady v deset hodin.“

„Kde vás najdu pro případ, že bych vás potřeboval?“

Hamiltonová už byla téměř venku ze dveří a rozhlížela se po chodbě, jestli sestra Higginsová přece jen už nejde. „U

doktora Toma Morgana. Jdu se na něj podívat. Chci ho vidět v akci.“

Dowling se uchechtl. „Z toho, co jsem slyšel, budete mít hodně štěstí, jestli ho v akci neuvidíte.“

*****

Doktor Tom Morgan byl ve své soukromé ordinaci.

Hamiltonové ukázal nejprve směr nemocniční sluha a poté ji dál navigovala jedna ze sester. Jemně pootevřela dveře čekárny. Snažila se, aby nebyla čekajícím pacientkám příliš nápadná, byla si velmi dobře vědoma toho, že nepříliš taktní chování Jacka McGratha mnoho z nich popudilo. Pane bože, pomyslela si, naposledy, když jsem šla ke gynekologovi, jsem se ještě ujišťovala, jestli jsem si pořádně oholila nohy.

První věc, která ji napadla, byla, že vůbec není v čekárně gynekologa. Byla tak překvapená, že znovu otevřela dveře a podívala se na jmenovku. Na kanárkově žlutém štítku stálo modrou kurzívou: MUDr. Tom Morgan, soukromá ordinace. Velmi stylové.

Ale když znovu vešla dovnitř, nemohla se ubránit pocitu, že je v nějaké modelingové agentuře. Na židlích sedělo v malé, tiché čekárně pět mladých žen. Všechny měly dlouhé, velice dlouhé nohy, které se zdály téměř bez konce.

Bylo jasně vidět, že každá z přítomných udělala všechno pro to, aby vypadala co nejatraktivněji. Jedna měla na sobě krátkou, přiléhavou koženou sukni, vytaženou tak vysoko, jak jen slušnost dovolovala. Jednu nohu si svůdně přehodila

přes druhou. Dvě další měly dlouhé černé řasy, které se jim třepetaly při čtení módních časopisů. Měly na sobě těsné džíny. Další žena si oblékla poslední model od Paula Costella. Několikrát si přehodila vlasy z jedné strany na druhou, jako by se nemohla rozhodnout, která strana je pro ten den nejlepší. Všech pět vzhlédlo, když Hamiltonová vstoupila, a prohlíželo si ji od hlavy k patě. Potom se jejich oči vrátily zpět k módním časopisům, navenek. Všech pět si pohledem přeměřovalo jedna druhou, jako tygřice se zataženými drápy. Připravené při sebemenší příležitosti si jimi během několika vteřin vyškrábat oči.

Ze dveří ordinace vyšla sekretářka Toma Morgana. Byla to oslňující blondýna s nakadeřenými vlasy, které líně spadaly na přiléhavé krémově zbarvené šaty s hlubokým výstřihem. Ty jen vystavovaly všem pohledům její vyvinutá mladá ňadra. A vyvolávaly závist u jejích rivalek v čekárně.

Nad koženými botami se pohupoval lem plisované sukně do půli lýtek a pod ním se skvěly maličkými diamanty posázené sexy punčochy, které přitahovaly oči všech přítomných. A oči, které tyto punčochy nejčastěji přivábily, byly oči doktora Toma Morgana. Každá žena, která navštívila Morgana, nenáviděla jeho sekretářku a potají se domýšlela, co ti dva asi spolu dělají, když je ordinace prázdná. Kolovaly zvěsti, že je někdo viděl, jak se objímají na jednom z večírků nemocnice. Jiné pověsti zase hovořily o tom, že je kdosi nachytal, jak pospíchají ven z převlékárny,

oba zrudlí a očividně v rozpacích, když je vyrušil neočekávaný návštěvník.

„Anne Cantwellová? Doktor Morgan vás očekává.“

Jedna z žen vstala, uhladila si pomačkanou sukni, odhodila vlasy dozadu a vešla do ordinace. Spíš tam vplula, než že vešla, vypadala jako kočka, která se vydává na lov.

Kate Hamiltonová cítila, jak ji ta atmosféra zvěřince vtahuje do sebe, fascinuje ji a zároveň ji odpuzuje.

„Co pro vás mohu udělat?“

Všechny oči se obrátily k ní.

„Chtěla bych mluvit s doktorem Morganem.“

„Jste objednaná?“

„Ne.“ Položila na stůl vizitku a nakadeřená blondýna ji na okamžik studovala, než vzhlédla.

„Kdybyste byla tak laskavá a počkala tu, promluvím s ním, až bude hotov s tou pacientkou, která právě vešla dovnitř.“

Čekající ženy se obrátily směrem k Hamiltonové. Co je to zač, ta s tou hezkou tváří a štíhlou postavou navlečenou do té jednoduché, nevkusné námořnické uniformy? V

místnosti zavládlo ticho, které narušovaly jen prsty nakadeřené blondýny, která si nervózně poklepávala na stůl.

*****

Ordinace Toma Morgana byla ilustračním příkladem štědrosti farmaceutického průmyslu v Irsku. Kalendář, který visel na zdi za jeho židlí, ukazoval nejen datum, ale také seznam hormonální terapie pro ženy v menopauze. Dva džbánky plné tužek potvrzovaly, že Disodene je tou správnou volbou dnešních žen při hledání prostředku proti otěhotnění. Také na vnějších krajích psacího bloku se těsnala firemní loga a ochranné značky celé řady společností,

které

se

specializují

na

problémy

gynekologického rázu. Psací pera zase pro změnu vychvalovala přednosti posledního přípravku firmy NSAID

proti bolestivé menstruaci, a dokonce i mýdlo a ručník nesly firemní označení. Snad jen etické předsudky zakazující farmaceutickým firmám umisťovat svá loga na obleky, košile a kravaty od Armaniho zabránily Tomu Morganovi, aby vypadal jako závodník formule jedna v boxu své stáje.

„Dobré ráno, detektive Hamiltonová, mám dojem, že jste mě minulou noc sháněla. Moje sekretářka mi také oznámila, že se mě snažil kontaktovat jeden z vašich kolegů.

Jde o něco, co se týká krevního testu?“ Podle tónu jeho hlasu se dalo soudit, že Morgan jeví o věc zájem. Jeho hezký obličej nyní zbrázdily vrásky, měl zájem spolupracovat a byl v rozpacích. „Jde jen o to, že jsem byl několik posledních dní mimo město a neměl jsem tudíž možnost se vám ozvat.“

Kate Hamiltonová musela uznat, že vypadá opravdu dobře. Měl tělo a tvář Adonise a ostatní části těla byly zřejmě stejně dobře vyvinuté. Z každého jeho pohybu sršela sexualita. Podepřel si bradu dlouhými, jemnými a nyní do sebe propletenými prsty a provokativně se jí zadíval do očí.

„Teď jste mě ale každopádně našla,“ pokračoval pomalu s ostnem posměchu. „Co pro vás mohu udělat?“

Hamiltonová se chystala začít svou dopředu připravenou řeč, když náhle dveře ordinace rozrazil Tony Dowling. Jeho tvář měla popelavý nádech.

„Kate, potřebuji s vámi okamžitě mluvit. Měla byste raději jít hned. Něco se stalo.“

*****

Fakt, že se v životě staniční sestry Higginsové stalo něco špatného, objevil párek mladých milenců. Neustálé vyzvánění telefonu v bytě nad nimi je nakonec probudilo po noci plné vášně. Telefon po nějaké době přestal zvonit, a potom začal řinčet znovu. Jeho zvonění pomalu pronikalo do jejich spánku a poté i do jejich bdění. Začalo je rozčilovat.

„V tuhle dobu už bývá obvykle pryč,“ zamumlal a cítil, jak se její ruka posouvá směrem k jeho rozkroku. „Ještě?“

„Jo.“

„Jsi zvíře.“

„Jo.“

Ale telefon začal zvonit znovu a zcela pokazil kouzlo okamžiku. Vyklouzl z postele a přešel k oknu, aby se podíval, jestli je její auto už pryč. Nebylo. Utřel zamžené sklo cípem záclony.

„Hmm, pořád je doma.“

Když se otočil zpátky, aby se vrátil do postele, koutkem oka si něčeho všiml. Utřel záclonou větší kousek skla a vykoukl kousek do strany. Tentokrát už viděl červenou skvrnu vedle auta naprosto jasně. Byla to velká červená skvrna a z jeho pohledu kousek před ní něco leželo. Něco, co se velice podobalo kladivu. Stoupl si na špičky, aby viděl i na auto, a všiml si, že má okna zcela zamlžená. Na okamžik od scény odtrhl oči a snažil se přijít na to, co vlastně viděl. Mátlo ho to. Potom se trochu neklidně podíval znovu ven a druhý pohled ho zneklidnil ještě více.

„Hele, já se teď půjdu podívat ven na to auto. Budu hned zpátky.“

*****

Ležela na posteli a poodhrnutá deka odhalovala všechny oblasti těla očekávající ranní aktivitu. „Pospěš si. Budu na tebe čekat.“ Vzal si na sebe župan, vklouzl do pantoflí a přetáhl si přes hlavu tlustý svetr.

Ona se zatím šla podívat z okna.

Do zorného pole jí vešel z boku zpoza domu. Jeho dech stoupal v ranním mrazu jako cigaretový kouř. Obě ruce měl zastrčené v protějších rukávech županu. Zaťukala na okno, ale on se nahoru nepodíval. Všimla si, že se pomalu přibližuje k jednomu autu, skutečně velmi pomalu, vezmeme-li v úvahu, jaká byla venku zima. Chvíli upřeně zíral na něco na zemi a potom stále ještě v předklonu přešel k něčemu jinému.

Pomalu se narovnal, stále ještě upřeně zíral na zem.

Znovu zaklepala na okno, tentokrát silněji, ale přesto se neobrátil. Dívala se, jak se vrací zpátky, oči stále sklopené k zemi. Pomalu, velice pomalu, prošel kolem auta na stranu spolujezdce, rukávem vykroužil na zamrzlém skle průzor a snažil se nahlédnout dovnitř. Na všech hladkých plochách, trávníku i větvích stromů byla jinovatka. Náhle se vrhl k zadnímu okénku na spolujezdcově straně vozu a rukávem začal roztřeseně otírat sklo. Jeho hlava sebou škubla zpátky, v mrazivém vzduchu krátce a několikrát rychle za sebou zalapal po dechu. Znovu se podíval dovnitř.

Potom se rozběhl jako šílenec a cestou dokonce ztratil jednu pantofli.

Co to u všech všudy dělá? Co se děje? Co tam viděl?

*****

Hamiltonová a Dowling přijeli těsně před jedenáctou.

Na parkovišti před domem parkovala tři policejní auta s výrazným žlutým pruhem a modrými blikajícími majáky. Na místě se pohybovalo šest uniformovaných gardistů, chodili rychle, aby se trochu zahřáli. Jeden z nich mluvil do vysílačky. Dveře u řidiče jednoho z policejních aut byly dokořán a praskavý hlas oznamoval do širokého okolí podrobnosti o pohybu skupiny vyšetřovatelů. Přes parkoviště se znenadání natáhly pokroucené stíny tří větví, slunce se vylouplo z mraků. Chvilková záře oslepila projíždějící motoristy, takže si museli zaclonit oči, aby viděli, co se tam děje.

Kate Hamiltonová už věděla, že je to auto sestry Higginsové. Z mobilního telefonu se dověděla, že v kufru auta leží tělo, které je vidět zadním okénkem, protože jedno ze zadních sedadel je sklopené a leží na něm nepřirozeně pokroucená lidská noha. Velice nehybná noha. Mrtvolně nehybná noha v bílé punčoše se stopami krve. Ať už byl v kufru kdokoli, nevypadalo to pro něj ani trochu dobře. A Hamiltonová někde hluboko uvnitř věděla, že je to sestra Higginsová. V dálce zaječela policejní siréna a její přibližující se zvuk oznamoval, že se na místo blíží výjezdová skupina.

Dowling se od ní oddělil a krátce si promluvil s uniformovaným gardistou, který mu prstem ukázal směrem k jednomu oknu v obytném domě. Z příslušného okna právě

vyhlížel jeden z gardistů, záclony byly roztažené a okno mírně pootevřené. Mladý milenecký pár musel svou vášeň trochu zchladit. Jemu i přes tři tlusté svetry a naplno zapnuté topení stále ještě drkotaly zuby. Ona seděla tiše v kuchyni na židli a kouřila jednu cigaretu za druhou.

„Kate? Kate? Jdu si promluvit s tím mladíkem, který viděl tu krev.“

Hamiltonová přikývla a přitáhla si svůj modrý nepromokavý kabát těsněji k tělu. Sledovala, jak sotva půl metru od jejích nohou zastavila policejní minidodávka a její siréna okamžitě ztichla. Zadní dveře vozu se otevřely a ven vyskákala výjezdová skupina. Dva z nově příchozích měli na sobě teplé bílé pláště, které zakrývaly silné svetry a kamaše. Za nimi vystoupil fotograf Dan Harrison, v ruce už držel Nikon a právě sundával kryt z objektivu. Po něm pomalu vystoupil doktor Noel Dunne, soudní patolog.

Dunne nejprve spustil opatrně na asfalt parkoviště jednu nohu, potom druhou a otočil se zpět dovnitř, odkud vytáhl na kraj dvě černé lékařské brašny. Unaveně jednu z nich otevřel, chvíli se v ní s klením a mumláním přehraboval, až nakonec našel, co hledal. Znovu se natáhl dovnitř dodávky a na světlo vytáhl nepromokavý kabát z navoskovaného plátna, aby se chránil před chladem. Vstal a narovnal si záda, potom se otočil, aby se dal do práce. V ruce držel diktafon a podložku s klipsem na papíry formátu A4.

„Rozmístěte kolem auta několik zástěn,“ vyštěkl a dva uniformovaní gardisté skočili do dodávky a s pozoruhodnou rychlostí byli zase venku. Potom začali rozbalovat žluté umělohmotné zástěny. Jeden ze členů Dunneho skupiny už mezitím odvíjel žlutou pásku, kterou garda označuje místa nehod. Jeden konec přivázal ke kmeni kaštanu a omotal ji kolem několika tyčí. Během několika minut zmizela Mazda 626 sestry Higginsové kolemjedoucím motoristům z výhledu.

„Doktore Dunne, jsem detektiv seržant Kate Hamiltonová. Krátce jsme se setkali tu noc, kdy jste byl zavolán do Ústřední porodnice.“ Dunne si ji se zjevnou nechutí prohlédl od hlavy k patě. Hamiltonová si toho nevšímala. „Převzala jsem vyšetřování vraždy v porodnici.“

Odmlčela se, aby si byla jistá, že předchozí větu slyšel jasně a pochopil ji. Ověřila si, že slovo „převzala“ dostatečně zdůraznila. „Mám důvod domnívat se, že tělo, které leží v kufru toho auta souvisí s mým případem.“

Dunne na ni vykulil oči. Díky páře, která mu v mrazu stoupala od úst, vypadal trochu jako drak dštící síru.

„Převzala jste případ po inspektorovi McGrathovi?“

„Ano. Byl přidělen k vyšetřování únosu. Je to expert na únosy v útvaru Jaguár.“

„To je,“ zabručel Dunne a zamířil směrem ke žlutým zástěnám. „To tedy vážně je.“ Náhle se zastavil a obrátil se

směrem k Hamiltonové. „A vy jste expert na co?“ Tón jeho hlasu ji neměl nechat na pochybách. Byl to zastrašující tón.

Hamiltonová znala jeho téměř legendární pověst.

Nesnášel nováčky ve vyšetřování, nesnášel bažanty mezi detektivy, protože měl dojem, že ho přihlouplými otázkami jen okrádají o čas. A ze všeho nejvíc neměl rád ženy, které se snažily dělat mužskou práci. Cítila, že by před jednáním s ní dal přednost komukoli jinému.

„Na vaření. Dělám velice dobrá míchaná vejce.“ Udav se, ty starej kořene.

Dunne se zakřenil. „Tak dobrá, detektive Hamiltonová, jdeme na to.“ Odsunul stranou jednu žlutou zástěnu a podržel ji, dokud neprošla za ním. Potom ji zase vrátil na původní místo.

Nedaleko od nich zaparkovalo auto s televizním štábem a kameraman s technikem začali vybalovat techniku. Jeden z uniformovaných gardistů rozpřáhl ruce a zakázal jim přes vehementní snahu redaktora jít blíž.

„Dveře jsou zamčené.“ Jeden z mužů v bílém plášti a chirurgických rukavicích prohlédl kliky dveří a hledal případné otisky prstů. Potom vyzkoušel zámky. Všechny však byly zamčené. „Okamžik.“

Doběhl k dodávce a vrátil se zpět se snem každého zloděje aut – kompletní sadou klíčů nejběžnějších vozů, které se v Irsku vyskytovaly. Zasouval do zámku jeden za

druhým, až z ničeho nic všechny západky cvakly. Za okny vyskočily nahoru malé pojistky.

Dunne začal mluvit do diktafonu. Obcházel kolem a zaznamenával číslo vozu, poznávací značku, barvu, zamžení oken, dokonce i škrábance na karosérii. Potom se sehnul a zblízka se podíval na velkou kaluž krve, změřil ji a popsal.

Asi půl metru od ní leželo krví potřísněné kladivo. Dunne si k němu dřepl a zblízka si ho prohlédl a veškeré poznatky namluvil do diktafonu. Dan Harrison se pohyboval v závěsu za ním a fotografoval všechno, na co mu Dunne ukázal.

Dunne nějakou dobu zkoumal a zaznamenával krvavé šmouhy a skvrny, které se táhly podél boku a kufru automobilu. Na hraně kufru byly zaznamenány, změřeny a vyfotografovány obrysy lidské ruky a jednoho prstu. Soudní znalci vše před očima Hamiltonové pokryli jemným práškem a zkoumali zanechané otisky prstů.

Dunne dokončil vnější ohledávání auta a jeho nejbližšího okolí. Byl připraven zaznamenat i zbytek.

„Dane, máš to všechno?“

Soudní fotograf Harrison přikývl. Dan Harrison nebyl muž, který by toho moc namluvil. Jeho práce nepatřila k té, o které si lidé rádi něco poslechnou, a jemu se o ní ani mluvit nechtělo.

Dunne měl svůj vlastní zvláštní formulář k „místu činu“, do něhož si začal čmárat.

JMÉNO ZESNULÉHO – pro tuto chvíli nechal kolonku prázdnou.

MÍSTO ČINU. „Kde to vlastně jsme?“ Rozhlédl se kolem a jeden z uniformovaných gardistů na něj zakřičel přesnou adresu. Dunne ji zapsal.

DATUM A ČAS OHLÁŠENÍ. Podíval se na hodinky a zapsal 17/2/1997 v 9.57 hod.

DATUM A ČAS PŘÍJEZDU. 17/2/1997 v 10.32 hod.

Byl v městské márnici a ohledával právě tělo vylovené z Liffey, když se dověděl o výjezdu. Zpáteční cesta do Blackrocku jim s doprovodem motocyklistů se zapnutými sirénami netrvala dlouho.

Vyšetřující důstojník. Podíval se na Kate Hamiltonovou.

„Ještě jednou vaše jméno?“ Když na něj Hamiltonová zavolala hezky nahlas a zřetelně své jméno, něco si zamumlal pod vousy, aby dal najevo svůj nesouhlas.

Zhluboka si povzdechl a všichni na něj pohlédli. Vypadal to ráno nezvykle unaveně, nebyl to ten temperamentní muž jako obvykle.

KDY

BYLA

OBĚŤ

NAPOSLEDY

VIDĚNA

NAŽIVU? – to také Dunne nechal nevyplněné.

REKTÁLNÍ TEPLOTA – také prozatím prázdné.

TEPLOTA VZDUCHU. Vyndal svůj teploměr a položil jej na střechu auta poté, co z ní smetl bílý sněhový povlak.

„Ať ho nikdo z vás neshodí.“ Všichni mu to mlčky slíbili.

RIGOR MORTIS. Prázdná kolonka.

VÝČET ZRANĚNÍ. Přestal psát, zastrčil si desky do podpaží a znovu si zhluboka povzdechl.

„Tak dobrá, otevřete to.“

Jeden ze členů týmu kývl na svého kolegu. Ten si stáhl chirurgické rukavice, nacpal si je do kapsy, vytáhl nový pár a nasadil si je. Několikačlenné publikum se shluklo kolem kufru Mazdy. Zdálo se, že se ani jednomu z nich nechce udělat další nevyhnutelný krok. Hej, co kdybychom se sebrali a dali si hrnek kafe pro zahřátí, nebo se šli trochu napít. Cokoli, jen ne to, co muselo přijít.

Muž v bílém plášti pohlédl na Dunneho a ten přikývl, v jeho očích byl rezignovaný pohled člověka, který ví, co musí přijít.

Poté muž pohlédl na Hamiltonovou, po jejímž boku už stál Tony Dowling, který k nim nehlučně proklouzl mezi žlutými zástěnami.

Kate přikývla, přitáhla si límec pláště těsněji ke krku a pevně sevřela rukama obě klopy. Nebyla si jistá, jestli skutečně nechce přijít o následující podívanou, ale věděla, že se dívat musí. Nemohla se odvrátit. Typické, řekli by si, typická pitomá ženská.

Soudní znalec už zámek kufru odemkl a Dan Harrison už ho nafotil.

Potom zámek jemně, jedním prstem, otevřel. V

nastalém tichu znělo cvaknutí západky jako výstřel z pistole.

Potom zatlačil v každém rohu víka dvěma prsty a víko se

pomalu zvedlo. Asi v polovině pohybu vzhůru sepnul mechanismus otevírání a víko náhle vyskočilo vzhůru.

„Do hajzlu!“

„Kristepane!“

„Ježíši!“

Noel Dunne neřekl nic, jen se díval. I Kate Hamiltonová mlčela, ale nemohla si pomoci, musela od skloněné hlavy s dlouhými blond vlasy, které byly nyní potřísněné krví a zacuchané, odvrátit pohled. Tělo staniční sestry Sarah Higginsové vrah zkroutil téměř do zárodečné polohy, s jednou nohou přitaženou k bradě tak, že končetina vyplnila jeden roh zavazadlového prostoru. Druhá noha ležela na dopředu sklopeném zadním sedadle. Obličej byl vmáčknut do sportovní tašky, takže rysy dívčiny tváře byly milosrdně skryté před očima přihlížejících.

Co však skryté jejich pohledu nezůstalo, byl modrý provaz omotaný kolem jejího krku, který se silně zarýval do kůže. Kolem pravého ucha se vytvořila zřetelně viditelná kaluž krve.

A v jejím kdysi rozkošném krku vězel hluboko zarytý skalpel.

„Dane, udělej co možná nejvíce detailů. Udělej mi z několika kroků celkový záběr kufru. Vezmi to zleva i zprava. Jeden zepředu a jednou shora.“ Dunne se obrátil k jednomu z gardistů. „Jak se jmenujete?“

„Gardista Carter.“

„Takže, gardisto Cartere, běžte dozadu do naší dodávky a tam najdete malé schůdky. Přineste je sem, buďte tak hodný. Ale ať budete dělat cokoli, hlavně se nepřibližujte k té kaluži krve a nekopněte do jediného kamínku nebo listu poblíž toho kladiva. Vezměte to vlastně radši z druhé strany.“ Obrátil se zpátky k Harrisonovi. „Dane, udělej shora tolik záběrů, kolik můžeš, než s tím tělem hneme. A pořiď také několik detailů rukojeti toho skalpelu. Vy ostatní se držte zpátky. Ať má tolik místa, kolik potřebuje.“

Potom se otočil k Hamiltonové. „Rád bych si s vámi promluvil, detektive.“

Hamiltonová, Dowling a Dunne se přesunuli asi šest metrů od pravé strany vozu. Chvíli Dunne nic neříkal a jen sledoval, jak Harrisonův Nikon zaznamenává místo činu.

Zahulákal pár dalších instrukcí a nařídil jednomu z gardistů, aby se postavil dál od auta. Potom se konečně otočil k Hamiltonové a Dowlingovi, který jen uctivě poslouchal.

„Detektive, tohle je už druhé tělo během uplynulého týdne, u něhož jsem našel chirurgický skalpel v hrdle. Obě oběti jsou mladé ženy. Víte, kdo ta dívka je?“

„Vypadá jako staniční sestra z Ústřední porodnice jménem Sarah Higginsová.“

„Proč? Jak to víte?“

„Měla se s námi setkat v devět hodin. Měla spolu s námi dnes vyslechnout výpovědi několika lékařů. Tohle je její auto a její uniforma.“

„Je to ta sestra, která minulý týden slyšela v telefonu ten hlas? Jack McGrath se mi o tom jednou zmínil.“

„Ano.“

„Poznáte ji, když jí uvidíte do tváře?“

Hamiltonová polkla. „Ano, mluvila jsem s ní.“

„Tak dobře, jdeme se podívat. Dva skalpely v krku během týdne je rekord, aspoň pro mne.“

Dunne došel pomalým krokem k otevřenému kufru.

Harrison stál na prostředním stupni schůdků a znovu zmáčkl spoušť fotoaparátu.

„Já jsem skončil.“ Harrison slezl dolů, zmáčkl jeden malý knoflík na spodní části foťáku a přetočil film. Mezitím už lovil v kapse nový.

Dunne dal schůdky stranou a sklonil se, aby se na tělo podíval zblízka. Začal diktovat. Asi po deseti minutách se obrátil k Hamiltonové, která stála kousek vpravo za ním.

„Připravená?“

Přikývla. Po zádech jí přeběhlo zamrazení a musela se hodně přemáhat, aby ostatní nepoznali, jak je nesvá.

Neznělo by to později v hospodě u piva právě hezky.

Dunne si natáhl chirurgické rukavice a lehce do těla dloubl prstem, nejprve do viditelné části krku a potom do pravé tváře, kterou mohl rovněž bez manipulace s tělem vidět. Potom ohnul nohy v kolenou. „Žádná posmrtná ztuhlost,“ zamumlal a obrátil se k Dowlingovi. „Kolik je stupňů na tom teploměru na střeše?“ Dowling se podíval.

„Čtyři.“

„Díky bohu, že nefouká vítr, jinak bychom tady všichni zmrzli,“ zamumlal opět Dunne.

„Máte nějakou představu, jak dlouho je už po smrti?“

zeptala se Hamiltonová.

Aniž by vzhlédl, pokračoval Dunne dál v ohledávání těla. „Ještě ne, detektive. Ještě ne. Zatím u ní nedošlo k posmrtné ztuhlosti. V noci a větší část rána skoro mrzlo.

Kvůli tomu mrazu zatím ještě nedošlo k rigor mortis. Lepší představu si budu moci udělat až poté, co změřím rektální teplotu. Chci, abyste se podívala na její obličej a řekla mi, jestli je to ta vaše sestra.“

Jemně manipuloval oběma rukama v rukavicích hlavou, dokud se neobjevil křídově bílý obličej.

Chvíli si Kate Hamiltonová nebyla úplně jistá. Ta krásná a života plná tvář, která hovořila o přátelích, tancování a rockových kapelách, zatímco se ji Hamiltonová snažila přesvědčit, aby s ní při výslechu spolupracovala, byla nyní zcela bez života. Její duch se vytratil. Základní rysy zůstaly, ale jiskra a život zmizely. Navždy.

„Je to ona,“ řekl Tony Dowling. Díval se Kate Hamiltonové přes rameno. „Je to určitě ona, že ano, Kate?“

Hamiltonová se narovnala. „Ano je, bohužel. Ano, je to určitě ona.“

„Tak dobře, detektive, mám pocit, že tentokrát použil nový skalpel, ale vypadá to, že je to zase náš přítel z porodnice. Máte v rukou pořádně zapeklitý případ.“

„Dobré ráno, Bytové komplexy Southside. U telefonu Lesley Cairnsová.“

„Á, dobré ráno. Chtěl bych si na týden pronajmout jeden z vašich bytů.“

„Jistě, pane. Máte nějakou představu o místě nebo o nějaké určité cenové relaci, do níž byste se chtěl vejít?“

„No, má to být pro klienta, který přijede do Dublinu na týden. Bude mít většinu času nějaké obchodní zařizování na Southside a chtěl by bydlet ve svém. Mohla byste mi něco doporučit?“

„Takže, máme nový bytový komplex v Dun Laoghaire, který je cenově velice příznivý.“

„Ne, to je moc daleko.“

„Hmm, tak se podíváme dál.“ Bylo slyšet cvakání kláves počítače. „Co takhle Booterstown? Máme tam pár domků a několik jedno – nebo dvoupokojových bytů na Mourne Court kousek od Booterstown Avenue. Je to skutečně skoro v centru. A není to ani příliš drahé.“

„Ano, to zní dobře. Máte tam nějaký volný jednopokojový byt?“

Cvak. Cvak. Zabzučení.

„Ano. Máme v té oblasti jednopokojový byt s kuchyní kombinovanou s jídelním koutem. Je tam koupelna, WC a malý obývací pokoj. Je volný až do začátku března.“

„To zní dobře. Kolik to bude stát?“

Všechno to měla na obrazovce před sebou.

„Tři sta liber za týden. Elektřina a plyn v ceně nejsou a platí se za ně až při odchodu podle stavu na měřicích přístrojích. Je zde také záloha ve výši tři sta liber na poškození nebo zničení vybavení. Ta bude vrácena do týdne od předání bytu. Můžete si ji vyzvednout tady u nás v kanceláři nebo vám ji můžeme zaslat. Můžeme vám peníze poslat v jakékoli měně si budete přát bez nějakého zvláštního příplatku.“

„To zní skvěle. Mohu si ten byt zamluvit? Zastavím se u vás za hodinu a zaplatím.“

„Jistě, pane. Budete platit hotově, šekem nebo kreditní kartou? Pokud to bude šekem, budeme potřebovat váš bankovní průkaz majitele šekového konta a podrobnosti o vašem bankovním účtu.“

„Zaplatím všechno hotově, jestli vám to nevadí. Stačí, když mi dáte potvrzení, a já si to nechám vyúčtovat na podniku.“

„V pořádku, pane. Na jaké jméno mám ten byt zamluvit?“

„Andrew Kelly. Můžete ho zarezervovat na Andrewovo jméno, Andrew Kelly. Je to zástupce jedné firmy zabývající

se prodejem počítačového softwaru ze Southamptonu. Je na obchodní cestě do Microsoftu ve Sandyfordu. Nechám vám jeho vizitku, až se u vás stavím.“

„Až přijedete, budu mít pro vás připravené klíče od bytu a mapu, jak se tam dostanete. Naše kanceláře jsou na Mount Street. Nemůžete to minout, nad vchodem je velký červený nápis.“

„Skvěle. Takže se uvidíme za hodinu.“

Lynch znovu zalistoval zlatými stránkami, než našel bazary aut. Díval se do seznamu, než si vybral jeden, který znal a mnohokrát už vyzkoušel. Znovu zvedl sluchátko a vytočil příslušné číslo. Za deset minut už věděl, že na něj v Donnie’s Motors na Ringsendu čeká „učiněný malý zázrak, s pouhými devadesáti tisíci kilometry na tachometru, v perfektním stavu, s novými pneumatikami a baterií, který před ním vlastnili jen dva zkušení řidiči“. Nasadil si falešný knírek, brýle s čirými skly a oblékl si černou teplákovou soupravu. K Donniemu si vzal taxi. Donnie z něj byl celý pryč, o sto šest lhal o najetých kilometrech, předchozích majitelích, o tom, že to auto není ani jednou bourané a právě včera prošlo generálkou.

Lynch věděl, že lže. Dojemné, skutečně dojemné.

Chvíli se dohadovali o ceně, ale nakonec dostal Donnie peníze v hotovosti a Lynch odjel v Dublinu registrovaném Mitsubishi Colt z roku 1995. Nejprve ovšem musel potěšenému Donniemu napsat do formuláře o změně

vlastníků falešné jméno a adresu. Lynch si také koupil silný ocelový řetěz a visací zámek, které starostlivý Donnie svému zákazníkovi vřele doporučoval. „Omotejte to kolem volantu a tyče pod sedadlem u řidiče. Když vám ho budou vážně chtít ukrást, tak je to nezastaví, ale může je to přimět, aby se přesunuli k jinému autu, které půjde ukrást snáz.“

Donnie byl vážně starostlivý.

Lynch si v duchu poznamenal, že musí Donniemu ten řetěz omotat kolem krku, až se příště setkají.

35 kapitola

11.17 hod.

Tommy Malone a Měsíček se nakonec rozhodli raději nasednout do vlaku z Newbridge do Houstonu, než jet autem přímo do Dublinu. Celé ráno poslouchali novinky o únosu a nekončící rozruch kolem únosu oba ve skrytu duše znepokojoval. Jejich neklid rostl s každou hodinou. V době, kdy pořizovali nové snímky dítěte spolu s jedněmi ranními novinami, usoudil už Malone, že by pro ně bylo příliš riskantní jet společně autem. „Je tady moc zátarasů. Nějakej gardista si nás určitě všimne a začne nám klást nepříjemný otázky. Pojedu sám s Martinem a zjistím, jaká je situace.

Trochu Velkýho Harryho skřípnu. Pro peníze si zajdeme zítra, jo?“

Takže se jejich plán změnil. Sam Collins zůstal s Peggy Ryanovou a dítětem v chatě a Malone s Měsíčkem sjeli Volvem na železniční zastávku do Newbridge, kde Měsíček zabezpečil volant řetězem a vyšrouboval svíčky. Postávali v ranním chladu, měli si toho jen málo co říci. Malone měl s sebou velikou a naditou hnědou obálku, ve které bylo šest menších, do nichž vložili fotografie Měsíčka s kuklou na hlavě a malým Gordonem O’Brienem v náručí. Nad jeho

ramenem opět držel Collins noviny, na nichž bylo jasně vidět datum a titulky.

Krátká cesta do Houstonu proběhla pro oba dva ve znamení ticha. Malone navrhl, že by bylo lepší, aby necestovali ve stejném kupé, nebo ještě lépe ani ve stejném vagónu. Seděli tedy hodně daleko od sebe a dívali se na titulky v novinách, které si četli lidé naproti nim, a pokoušeli se rozšifrovat i menší písmo. Malone seděl vedle mladého manželského páru s dítětem, který se pustil do rozhovoru se starším pánem na protějším sedadle.

Velmi brzy se začali bavit o únosu. Očividná zlost všech účastníků konverzace zneklidňovala Malona čím dál víc, až si nakonec musel přesednout.

Měsíčka noviny ani palcové titulky vůbec nezajímaly.

Půjčil si od jednoho ze spolucestujících Star a posledních několik minut jízdy strávil tím, že si četl o nadcházejícím velkém zápase, čím více četl, tím víc ho to vzrušovalo.

Trenéři obou týmů si vyměňovali vzájemné urážky, hráči uznávali, že to bude zápas plný nevraživosti. „Žádné zajatce nebereme,“ nechala se slyšet nová hvězda irské zálohy.

„Nečekejte, že se budeme držet zpátky,“ opáčil zase anglický útočník.

Oddělené zprávy informovaly o tom, že anglická policie varovala gardu před očekávaným příjezdem velkého počtu stoupenců Národní fronty. Rowdies mířili podle novin do Dublinu bez lístků a jenom proto, aby vyvolávali incidenty.

To měla být jejich odveta za akci policistů, kteří je za pomoci obušků rozehnali, čímž de facto ukončili poslední zápas Anglie proti Irsku ještě před závěrečným hvizdem. Ve Staru byl také půlstránkový snímek anglického výrostka oblečeného v tričku s anglickou vlajkou, kterou měl také vytetovanou na čele, a další, výrazně větší exemplář britské „Union Jack“ si nesl přes ramena. Na fotografa navíc udělal gesto se zdviženými dvěma prsty. „Slizkej Ir bude tentokrát trpět.“ Citát, konec citátu. Měsíčkovi začala v žilách kypět krev. Britský hajzlové. Anglická špína. Jenom počkejte na tu velkou noc. Uvidíme, kdo bude trpět.

Malone se k němu přitočil na přelidněném houstonském nádraží a prohodil s ním několik posledních slov. Měsíček na všechny Malonovy rady kýval hlavou. „Neměj strach, Tommy. Jako by se už stalo. Mám v garáži v Ballyfermotu schovanou motorku a oblečení kurýra. Rozhodím je tak za hodinu. V kolik hodin budeš chtít jet zpátky?“

Měsíček s návratem do chaty a ke kňourajícímu dítěti nijak nespěchal. Doufal, že Malone den v Dublinu natáhne, jak jen to bude možné. Malone měl na věc stejný názor, ale nahlas to neřekl. Ve skrytu duše měl strach ze silného koktejlu složeného ze Sama Collinse, Peggy Ryanové a ubrečeného Gordona O’Briena. Byla to třaskavá směs.

Kdyby začalo dítě zase vyvádět, dokázal si Malone živě představit, že Collinsovi rupnou nervy už definitivně. Ani Peggy nebyla v nejlepším rozpoložení, ztrácela svůj obvyklý

klid. A-tým!, pomyslel si, to je nějaký A-tým? Je to jenom tlupa nemožných ztroskotanců. Ježíši, jak by potom musel vypadat B-tým?

Malone a Měsíček si vzali každý jiné taxi. Měsíček odjel do Ballyfermotu, zatímco Malone zamířil podél nábřeží do svého bytu. Musel z taxíku spěšně vystoupit, když si všiml kontrolního stanoviště gardy a dlouhé kolony aut, která se k němu táhla. „Vystoupím tady a projdu se, bude to rychlejší.“ Taxikář přikývl. Právě Malonovi poskytl masáž ušních bubínků, když mu vykládal o únosu a o tom, co by on osobně provedl těm hajzlům, kdyby se mu dostali pod ruku. Gardisté jsou nanic. Zátarasy jsou všude kolem.

Jako kdyby únosci chtěli přijet přímo k některému z nich a počkat ve frontě, až je zkontrolují. Malone toho už slyšel dost.

Prošel kolem kontrolního stanoviště a chytil si další taxi. Dosáhl jen toho, že se na něj sesypala ještě žhavější sprška obscénností na adresu únosců. Tentokrát řídila auto taxikářka, která měla tři vlastní děti, a to, co by ona provedla parchantům, kteří unesli nevinné nemluvně, nemělo cenu opakovat. Dokonce se Malonovi omluvila, že mluví tak sprostě, ale byla si jistá, že to pochopí, a stejně tak si byla jistá, že cítí totéž. Nebo ne? „Jo,“ zabručel Malone, „zastavte mi tady.“

Všiml si detektivů ze zvláštního oddělení dříve, než mohli oni zpozorovat jeho. Šel po Andersonově nábřeží a

krátce se zastavil. Nebylo pochyb, neoznačené auto s výmluvnou krátkou anténou parkovalo asi padesát metrů od jeho domu. Před ním stáli dva muži, jeden z nich kouřil, Malone zašel do obchodu a koupil si balíček aftonek.

Nervózně si zapálil. Cítil jak mu tluče srdce a uvědomil si, že se mu třesou ruce. Buď už jdou po mně, nebo je to jen rutinní šťára. Vyšel zpátky na ulici a na první pohled zcela lhostejně vyrazil postranními uličkami pryč od svého bytu.

Hergot, hergot! Měl bych si radši zavolat. Došel na nádraží Connolly, kde nastoupil do nejbližšího vlaku zpátky na Westland Row.

Jak tak seděl ve vagóně, všiml si známé tváře, starého kamaráda ze Steevens Street. Tvář toho muže Malona však šokovala. Byla ztrhaná, téměř umrlčí. Zpustošená nedostatkem slušného jídla a léty pití. Nesouvisle si něco sám pro sebe drmolil, jeho hlava se kývala ze strany na stranu, když jedna část zbytků jeho rozumu komunikovala s tou druhou. Choulil se v příliš velkém kabátě, který byl silně rozedraný a pobryndaný od moc velkého množství jihoafrické sherry. Páchl a ten zápach, který se linul vagónem, byl tak silný, že se od něj spolucestující odtahovali. Malone se zahanbeně přesunul na sedadlo u vzdálenějšího okna a vyhlížel, kdy dorazí do Westland Row.

Když byl venku, upřeně se zadíval za odjíždějícím vlakem, který si s sebou vezl jednu lidskou trosku.

Naposledy, kdy viděl někoho tak na dně a mimo sebe, tak nuzného a neužitečného, bylo v době, kdy si jeho matka vyzvedla tátu na blackrockské stanici gardy, kam ho zavřeli za opilost. Pustil se do dalšího opileckého pokusu o vloupání a opět mu nevyšel, čímž nechal svou manželku několik týdnů zcela bez peněz na jídlo a oblečení pro svých sedm dětí. Ježíši, pomyslel si Malone, když sledoval, jak vlak mizí v zatáčce směrem ke stanici Landsdown Road, může se člověk vůbec divit, že jsem dneska to, co jsem? Jak jinak mám žít? Ať mě vezme čert, jestli skončím jako táta nebo ten ubohej, jednoduchej chudák v tom vlaku. Nerad to přiznával, ale to, že si uvědomil, jak hluboko až může klesnout, jím otřáslo. To a fakt, že si všiml auta zvláštního oddělení. V žádném případě se už nevrátím do těch hrozných brlohů, které zbydou pro chudáky v centru města.

V žádném případě nepůjdu žebrat na ulici. V žádném případě.

Vyšel ze stanice a spolu s ostatními chodci šel až k hotelu Davenport, kde našel opuštěnou telefonní budku.

Chtěl zavolat Betty Nolanové a zjistit, co se děje v O’Brienově hlavním stanu, ale již dříve se dohodli na způsobu, jak se spojí. Nemohl ji kontaktovat dříve než v šest hodin, kdy bude pro případ, že by se s ní chtěl spojit, sedět vedle telefonní budky v hospodě U Mooneyho v Blackrocku.

Rozhodl se zavolat Richiemu Murphymu, starému parťákovi z věznice Mountjoy a jednomu z několika málo zločinců, s nimiž Malone stále ještě udržoval kontakt.

Novinky, které mu oznámil Richie Murphy nebyly vůbec příjemné. Garda obrátila při hledání dítěte nebo jakýchkoli stop po tom, kdo ho unesl, celé dublinské podsvětí vzhůru nohama.

„Ty něco víš, Tommy?“ zeptal se Richie.

„Ne, nemám ani páru. Jsem na tom stejně mizerně jako ty. Volám ti jenom proto, abych zjistil, jestli jsem jedinej, koho sledujou.“

„Kriste pane, ne, Tommy. Tlačí ke zdi každýho, je to hrůza.“ Potom řekl Richie Malonovi o minimálně třech „pane bože, třech“ dobrých bankovních loupežích, které musely být zrušeny. „Je tady kolem prostě moc policajtů. Ti parchanti se hemží všude kolem.“

Malone poslouchal a cítil, jak se mu svírá hrdlo. A potom se dověděl něco, co ho vystrašilo ze všeho nejvíce.

Ostatní kriminálníci si podle Richieho vesměs mysleli, že čím dřív bude dítě vráceno, tím lépe.

„Gardisti na nás tlačí tak, že jim některý zatracený poserové vyklopěj cokoliv, jenom aby je sklepali,“ stěžoval si. „Všem utíká spousta tutovek a spousta horkejch hlav toho tutově začíná mít dost. Jestli se někdo doslechne, kdo má to

dítě, tak ho prásknou. Zrada nezrada, ten únos je zatraceně zlá zpráva pro naše kšefty. Můžu pro tebe něco udělat?“

„Ne, jenom jsem si to ověřoval, to je všechno. Jenom jsem si to ověřoval.“

Krátce po třetí hodině vyšel velmi znepokojeně vyhlížející Tommy Malone ven z hotelu Davenport a vydal se na Merrion Square. Podíval se na hodinky. Měl stále ještě spoustu času, než se má znovu setkat s Měsíčkem. Rozhlédl se kolem sebe a uvědomil si, že stojí přímo před Národní galerií umění. Pokusil se projít kolem, ale doslova cítil, jak ho cosi vtahuje dovnitř. Znovu se podíval na hodinky.

Zabiju tam aspoň pár minut času. Musím se znovu podívat na ten obraz.

Z Tommyho Malona se stal nadšený obdivovatel Caravaggia. Po první návštěvě, která ho tolik rozrušila, se do Národní galerie vrátil při mnoha příležitostech, aby se podíval, jestli tady nejsou nějaké jiné malby, které by stálo za to ukrást. Brzy však usoudil, že bezpečnostní opatření jsou příliš silná a že to prostě za to nestojí. Při jedné příležitosti, když chtěl, aby jeho návštěva vypadala co nejvěrohodněji, si koupil pojednání, které se podrobně zabývalo životem a prací Caravaggia. Lhostejně jím listoval, když odhadoval bezpečnostní systém, ale postupem času se přistihl, že ho Caravaggio zcela ohromil a nadchl. Byl to totiž také pěkný hrdlořez, jak se Malone dozvěděl, a měl s

policií každou chvíli nějaké opletačky. Tak to je můj typ malíře.

Dále se dočetl, že se Caravaggio téměř pravidelně zaplétal do soubojů a hádek a věděl, jak lhát fízlům.

„Jednou, když byl vyslýchán poté, co jej zranění způsobená kordem upoutala na lůžko,“ tvrdil katalog, „Caravaggio odpověděl: ‚Zranil jsem se vlastním kordem, když jsem upadl na ulici. Nevím, kde se to stalo, a nikdo jiný u toho nebyl.‘“ To je naprosto brilantní, zajásal Malone v duchu. Je to ale brilantní malíř, ten chlápek. Potom se dočetl, že Caravaggio musel utéci z Říma poté, co ve rvačce zabil svého soka. Tommy Malone sice nevěděl, co byl ten protivník zač, ale byl si jistý, že si ten parchant zasloužil všechno, co mu „ten chlapík“ provedl. „Ten chlapík“ byl pro Tommyho Malona dobrý malíř. Vrátil se proto k jeho mistrovskému dílu a podrobně si ho prohlížel.

A jak se tak díval a pošilhával, dospěl k jednomu zásadnímu závěru. Ten zatracenej Jidáš by měl být ukřižován sám. Roky strávené za mřížemi, kdy musel takřka neustále poslouchat nářek svých spoluvězňů nad tím, že je někdo podrazil, výrazně umocnil jeho strach ze zrady.

Dokonce se zamýšlel nad tím, jestli bude také on někdy podveden nějakým Jidášem.

Usadil se v kavárně a kouřil jednu cigaretu za druhou.

Vůbec si nevšímal nesouhlasných pohledů od okolních stolů. V hlavě měl zmatek, přemýšlel o tom, jak všichni ti

„velikáni“ končí. Díval se z okna na záplavy deště.

Naplňoval ho silný pocit tísně. Někde uvnitř slyšel, jak vyzvánějí zvony na poplach. Ten únos byla chyba. Dám tomu ještě jeden den, a pak to zabalíme, rozhodl se právě v okamžiku, kdy vstal a zamířil k východu. Jen jeden den.

*****

Měsíček rozvezl všechny obálky i navzdory dešti do tří hodin odpoledne. Sledoval, jak se černé bouřkové mraky kupí a víří nad městem, ale rozhodl se, že bude s tou prací rychle hotov. Než doručil jednu obálku do studií televize RTE v Donnybrooku, další na recepci Daily Postu a zbytek na adresy nejrůznějších post boxů, novinářských zdrojů a dokonce na stanici gardy na Fitzgibbon Street pořádně promokl. Hodil motorku a oblečení kurýra zpátky do garáže a podíval se na hodinky. Skvělé, pomyslel si, mám ještě spoustu času. Rozhodl se, že si skočí domů a vezme si odtud pro případ, že by na stadion musel jet přímo z Kilcullenu, všechno, co bude potřebovat na ten velký zápas proti Anglii.

Cestou do svého bytu narazil na jednoho ze svých kamarádů, který se před další sprškou deště schovával ve vchodu jedné hospody. „Jak se máš, Martine? Už jsem tě pár dní neviděl, kdes byl? Dáš si pivo?“

„Jenom jedno.“

„Jak to jde? Něco se stalo?“

„Ježíši, jen počkej, až si to poslechneš sám.“ Měsíček porušil první zlaté pravidlo Tommyho Malona a dal si pivo.

Ve skutečnosti jich měl v sobě už mnohem víc, když si teprve vzpomněl na Malonova slova. Ale v té době už bylo příliš pozdě. V té době už mu nebylo pomoci.

Sam Collins toho měl po krk. Měl pocit, že se mu pláč malého Gordona O’Briena zavrtává až někam do mozku.

Peggy Ryanová se dítě zoufale snažila utišit, ukonejšit, uklidnit je, cokoli, jen aby přestalo vyvádět. Cokoli, jen ne to kňourání, jen ne to pronikavé kňourání plné bolesti.

Kňourání vyvolané kolikou, hladem, strachem, hrůzou a naprostým nedostatkem pohodlí, naříkavé volání po matce.

Všeho toho už měl Sam Collins prostě dost. A nemohl vystát ani Peggyinu neustálou samomluvu, která ho přiváděla k šílenství. Gordon O’Brien byl příliš velké sousto i pro Peggy Ryanovou, ale byl tak říkajíc její dítě a bylo na ní, aby ho utišila. Ale dětský pláč se rozléhal chatou dál a Sam Collins jí nakonec zlostně nařídil, aby šla s dítětem ven.

„Vezmi toho malýho parchanta na pár minut na špacír a uvidíme, jestli mu to nezavře klapačku.“

„Pane bože, Same, vždyť venku mrzne.“

„Na to kašlu. Odnes ho odsud pryč, nebo mu jednu ubalím.“

Náhlý poryv studeného vzduchu dítěti úplně vyrazil dech a skutečně přestalo brečet. Na chvíli. Jeho vnitřnosti sevřela další křeč, zhluboka se nadechlo a rozkřičelo se.

Jeho pláč se nesl mrazivým únorovým odpolednem přes tichá venkovská pole. Byl to jasný a naprosto nezaměnitelný pláč dítěte, které by v takovém počasí vůbec nemělo být venku. Na vedlejším poli Brian O’Callaghan nevěřil vlastním uším. Dítě venku v tak strašné zimě? Právě slámou doutřel čerstvě narozené jehně, zabalil je do hadrů a měl v úmyslu vzít je s sebou na pár dní do domu. Když náhle zaslechl ten pláč, který se zřetelně nesl přes pole. Jemně položil jehně na zem a vydal se na průzkum. Přitiskl se ke kraji živého plotu oddělujícího jeho pole od cesty ke kamenné chatě a sledoval, jak Peggy Ryanová chodí po cestě s dítětem v náručí sem a tam. Dětský pláč konečně umlkl, prokřehlá Peggy už byla z toho kolíbání celá unavená.

Bože, ta vypadá na tak malé dítě strašně stará, pomyslel si O’Callaghan.

Právě se chystal odejít, když si všiml Sama Collinse, který přicházel po cestě směrem k němu. Prošel ani ne tři metry od místa, kde Brian O’Callaghan ležel, tedy dostatečně blízko na to, aby mu jasně viděl do tváře. Byl to obličej, který už někde viděl, a přemýšlel, kde to mohlo být.

Hlavou mu proběhla myšlenka, že by mohli mít něco společného s těmi únosci a že by tedy měl dát vědět gardě.

Potom si však vzpomněl na své nepřihlášené a nepojištěné auto a jeho ojeté pneumatiky a rozhodl se, že mu to za to nestojí. Jestli se mýlí, pak bude jediným výsledkem toho

všeho, že se gardisté začnou vrtat v jeho věcech. On se pak nedoplatí a jeho navíc properou v místních novinách.

Rozhodl se proto hledět si svého.

„Díval jsem se na zprávy v devět a potom na předpověď počasí. Pokud si vzpomínám, tak jsem poté přepnul na BBC, kde dávali pořad o nejnovějším vývoji v lékařské technologii ve Státech. Potom jsem se možná ještě díval na něco jiného. Ne, vzpomínám si, že jsem se pár minut díval na fotbal na Sky Sports. Manchester United proti Sheffieldu, pokud se nepletu. Nebylo to nic moc, tak jsem televizi vypnul a šel spát.“

Dean Lynch ve výslechové místnosti číslo dvě na stanici gardy na Store Street podrobně vyprávěl Kate Hamiltonové a jejímu týmu své alibi.

Jakmile bylo identifikováno tělo staniční sestry Higginsové, rozpoutalo se hotové peklo. Nejprve zavolala Kate Hamiltonová vrchnímu superintendentovi Mikeovi Loughrymu a informovala ho o posledním vývoji případu.

Ten okamžitě přidělil na vyšetřování dalších dvacet detektivů a celý tým poté vzal Ústřední porodnici útokem jako drancující armáda. Chodby nemocnice se opět rozezněly těžkým krokem policejních bot. Dveře, které nebyly nikdy otevřeny, byly nyní rázně rozraženy a psací stoly zevrubně prohledány. Ti, jejichž alibi na noc vraždy Mary Dwyerové nebylo příliš důvěryhodné, bylo

neprůkazné nebo jakýmkoli způsobem podezřelé, byli pozváni k výslechu na Store Street, aby gardě pomohli při dalším vyšetřování. A pozvání jim bylo předloženo takovým způsobem, že nikdo nemohl být na pochybách, že vyšetřovatelé

definitivně

odhodili

rukavice.

Kate

Hamiltonová to myslela vážně. Nikdo z nich ještě nevěděl o sestře Higginsové, kromě Deana Lynche, který hrál při výslechu dokonalý vzor nevinnosti.

„A nikdo jiný s vámi celou noc nebyl?“

Hamiltonová seděla za stolem naproti němu a upřeně ho pozorovala. Bylo na něm něco, co jí nesedělo. Nemohla přijít na to, co to je, ale prostě se jí na něm něco nezdálo.

Košile mu byla kolem krku o číslo větší a jeho obličej vypadal, jako kdyby nedávno hodně zhubl. Pod bradou se mu nepatrně rýsovala ještě jedna další a byl až nezdravě bledý. Vlasy měl sčesané dozadu a nad obočím se mu tvořily drobné kapičky potu. Měl také mírný kašel, který neustále přerušoval jeho odpovědi a silně ji dráždil.

„Se mnou není v noci nikdy nikdo. Žiju sám. Vždycky jsem tak žil. A víte, že to nikdy ani pro mě ani pro nikoho jiného nebyl problém – až do tohoto týdne. Doufám, že nečekáte, že bych se oženil jenom proto, abych měl někoho, kdo by mi potvrdil alibi na každý zločin, který se stane v Dublinu.“

Nepatrně zkřivil rty do úsměvu, který se Hamiltonová snažila ignorovat, ale zjistila, že to prostě nejde. Prolétla

záznam jeho výpovědi pořízené při prvním výslechu a usoudila, že v ní není žádný rozpor. Nic. A navíc, při výslechu byl impozantně neurčitý, když by člověk očekával neurčitost, a zároveň působivě přesný, když by zase očekával přesnost. Byl si neuvěřitelně jistý a klidný, ani trochu nevypadal jako člověk, který spáchal dvě vraždy, dvě brutální vraždy, během jediného týdne.

Znovu zakašlal. Byl to hluboký hrdelní kašel.

„Nastydl jste?“

„Ne, asi jsem chytil nějaký bacil. Beru antibiotika. Za pár dní by to mělo přejít.“

Upřeně se na ni díval, jeho oči se ani na okamžik neodtrhly z její tváře. Cítila na sobě jeho pohled a měla z toho nepříjemný pocit.

„Kde jste byl minulou noc?“ Rozhodla se pro náhlou změnu taktiky v naději, že ho zaskočí. Byl na ni však připraven.

„Minulou noc?“ Jeho hlas byl plný překvapení.

„Ano, minulou noc. Asi od deseti do řekněme jedné hodiny do rána.“

Lynch vypadal velice překvapeně. Poposedl si na své velice nepohodlné židli a znovu se podíval Kate Hamiltonové přímo do očí. Jsou to ty oči, pomyslela si, když se snažila vyhnout jeho pohledu, na těch očích je něco, co se mi nelíbí.

„No, většinu minulé noci jsem byl vlastně venku.“

Místnost ztichla. Výslechu byli přítomni také Dowling a Doyle.

„Aha, a kde?“

„Byl jsem v kině. V Savoyi. Šel jsem na noční promítání Kmotra. Kmotr, díl I. Víte, co myslím, ten podařený díl.“

„V kolik hodin film začínal?“

„Bože, to přesně nevím. Myslím, že to mohlo být tak kolem půl desáté. Šel jsem se postavit do fronty o něco dříve, abych dostal dobré místo. Na noční představení si není možné předplatit lístky, takže jsem musel jít dříve.“

„A v kolik hodin ten film skončil?“

„To vážně nevím. Nedíval jsem se na hodinky. Mám dojem, že kolem jedné, půl druhé. Nějak tak. Jel jsem potom rovnou domů.“

Palba otázek pokračovala. A odpovědi na ně přicházely stejně tak jistě jako bezelstně. Hamiltonová viděla, jak za Lynchovými zády Dowling vrtí hlavou. Tohle nikam nevede. Půjdeme dál.

„Doktore Lynchi, jste připraven podrobit se testu na AIDS? Věříme, že se s jeho pomocí podaří vyloučit vás zcela z dalšího vyšetřování.“

Lynch s naklonil kupředu a položil obě ruce na stůl.

Jeho pohyby byly pomalé a uvážené. Odmlčel se, jako by přemýšlel nad odpovědí. Hamiltonová ho pozorně sledovala.

„Detektive… promiňte, zase jsem zapomněl vaše jméno.“

„Hamiltonová, detektiv seržant Kate Hamiltonová.“ Její odpověď nezněla ani trochu přátelsky.

„Ano, detektiv seržant Hamiltonová.“ Lynch převaloval ta slova na patře, jakoby zkoumal jejich chuť. Podíval se Hamiltonové přímo do očí a ona musela odvrátit pohled.

„Nemám vůbec žádné námitky proti absolvování jakéhokoli testu, který vám pomůže. Zejména proti takovému, který by mě, jak říkáte, vyloučil z dalšího vyšetřování. Profesor Armstrong však nařídil stálému lékařskému personálu, aby s vámi dále při vyšetřování nespolupracoval, pokud při tom nebude přítomen právní zástupce. Profesor Armstrong nám ve skutečnosti poradil, abychom s vámi nespolupracovali vůbec.“ Lynch svá poslední slova doprovodil lehkým mávnutím.

Kate Hamiltonová nedokázala ovládnout svůj vztek.

„Co že udělal Armstrong?“

Lynch se opřel o opěradlo židle, musel silou vůle potlačit spokojený úsměv, který se mu dral na rty. „Jak jsem říkal, detektive. Profesor Armstrong nařídil stálému lékařskému personálu, aby s vámi při vyšetřování nespolupracoval. Je to on, kdo má na starosti přijímání a propouštění zaměstnanců z porodnice. A my všichni máme více či méně nakázáno, abychom s vámi omezili veškeré kontakty na minimum. Rád si nechám odebrat krev, ale ne

dokud si to s ním neproberu a nebudu mít právního poradce.“

Lynchova slova o vměšování profesora Patricka Armstronga do vyšetřování úplně rozvrátila celý výslech.

Kate Hamiltonová se ihned začala radit s Tonym Dowlingem a potom poslala Johna Doyla, aby Armstronga okamžitě našel. Chvilkové rozptýlení také pomohlo Lynchovi ven z pasti, kolotoč otázek se zastavil. Právě když se k němu Hamiltonová opět vracela, ozvalo se zaklepání a do místnosti nahlédl jeden ze členů vyšetřovacího týmu.

Našel pohledem Hamiltonovou a kývnutím hlavy jí naznačil, aby šla ven na chodbu, kde spolu velmi krátce hovořili. Její oči se během konverzace rozzářily, poté elegantně vstoupila do místnosti a začala si balit poznámky k Lynchovu výslechu.

Dean Lynch ji pozoroval a nakonec mírně zakašlal, aby na sebe upozornil. „Mohu vám ještě nějak pomoci?“ Byl vzorný případ spolupráce.

„Ne, pro tuto chvíli se zdá, že je to vše, doktore Lynchi.

Děkuji vám mnohokrát, že jste nám tolik pomohl. Doufám, že jsme příliš nenarušili váš program.“

Lynch vstal a odsunul nohama židli dozadu. „Vůbec ne.

V pořádku. Je mi líto, že jsem vám nemohl pomoci víc.

Hledím si jen svého. Vlastně vůbec neposlouchám nemocniční klepy, takže vám toho vážně nemohu říci o moc víc.“

Hamiltonová se přinutila k úsměvu. „Ne, moc jste nám pomohl, vážně. Díky. Pošlu někoho, aby vám ukázal cestu ven.“

„S tím si nelamte hlavu. Najdu cestu sám.“

Už měl jednu ruku na klice, když Dowling naposledy naslepo vypálil.

„Ehm, doktore Lynchi, řekl vám vlastně někdo, jak byla Mary Dwyerová zavražděna? Myslím tím, jestli jste neslyšel někoho říkat, jak přesně zemřela?“

Lynch se zastavil, jeho ruka se málem přilepila ke klice.

„Ne. Neptal jsem se a nemám ve zvyku poslouchat hloupé řeči. Nemocnice je jich plná. Neptal jsem se a nikdo se neptal mě.“

Dowling si zamyšleně mnul bradu. „Nikdo?“

„Ne, nikdo.“ Podíval se na Dowlinga, potom na Hamiltonovou. „Je to všechno?“

Dowling přikývl. „Děkuji vám, doktore Lynchi.“

Když se za ním zavřely dveře, obrátila se Kate Hamiltonová k Dowlingovi. „On nás kontaktoval, Tom Morgan nás kontaktoval,“ oznámila mu vítězoslavně.

„Kdy?“ Dowling téměř vykřikl.

„Právě teď. Jeho právník volal a řekl, že by Morgan chtěl přijít a učinit dobrovolné prohlášení.“

To bude zajímavé, pomyslela si, to bude velice zajímavé. Mírně se usmála, když si balila věci do aktovky.

Ráda by se usmála víc, ale na Deanu Lynchovi bylo něco, co

ji znervózňovalo. Rozhodla se však pro tu chvíli ho pustit z hlavy.

Dean Lynch kráčel po chodníku na Store Street a Kate Hamiltonovou z hlavy rozhodně nepustil.

Jsi to ale génius, Deane.

Protáhl se kolem hloučku žen, které se nakupily kolem uniformovaného gardisty. Každá z nich se snažila překřičet ostatní, aby si mu postěžovala na nějakou křivdu. Gardista odtáhl jednu z žen stranou, aby mohl Lynch projít.

Zatímco si Lynch vykračoval zpátky ke svému autu, byl prskající a rozhořčený profesor Patrick Armstrong nepříliš obřadně veden po schodech Ústřední porodnice k čekajícímu policejnímu autu, které ho mělo odvézt na Store Street. Tam bude zadržen a nemilosrdně vyslýchán, než bude konečně bez obvinění propuštěn. Ale ne dříve, než dostane hlášku fotograf a redaktor Evening Postu. Už čekali, aby zvěčnili lidské ponížení.

Dean Lynch vyrovnával všechny účty.

36 kapitola

17.17 hod. Beechill

Jack McGrath měl málo důvodů k radosti.

Veškerá jejich dřina přinesla jen velice málo informací.

Podsvětí se otřásalo v základech, ale vypadalo to, že nikdo neví, kdo unesl Gordona O’Briena, a že nikdo nemá ani nejmenší tušení, kde ho únosci ukrývají.

Útvar Jaguár se pustil do všech velkých i menších kriminálníků a podvratných živlů v zemi. Jejich kolegové z Královské Ulsterské policie (RUC) jim po všech stránkách pomáhali na území Severního Irska, a tak se jim podařilo vypátrat a vyslechnout celou řadu podezřelých gangsterů a příslušníků nejrůznějších polovojenských složek. Nic pořádného z toho však nevzešlo.

Několik menších kriminálníků z Dublinu a dalších velkých irských měst jako Cork, Galway a Limerick bylo zatčeno a doslova dušeno ve vlastní šťávě ve snaze získat nějaké informace. Přesto se jim stále nepodařilo získat nic konkrétního ani přínosného. McGrath a jeho vyšetřovací tým nakonec usoudili, že s únosem nemá nic společného žádný z velkých bossů podsvětí. Pořádně zatřásli příliš mnoha stromy na to, aby z nich dosud nic nespadlo. Ne, tohle musel být nějaký gang outsiderů, banda, která

nevěděla, do čeho se pouští a teď je nejspíš strachy bez sebe.

Mohli by si uvědomit, že je celá země na nohou, a mohli by zpanikařit. Zpanikařit natolik, že by dítě někde nechali ležet a utekli. A nemuseli by ho nechat zrovna někde, kde bude v bezpečí. Noční můrou Jacka McGratha byla představa, že byl Gordon O’Brien nalezen mrtvý někde v příkopě nebo odpadkovém koši a únosci zmizeli zpátky v podsvětí, odkud si byl jistý, že přišli.

Příslušníci útvaru Jaguár měli porady o nejnovějším vývoji

každých

dvanáct

hodin.

Nic.

Ministryně

spravedlnosti byla v kontaktu s krizovým štábem téměř každou hodinu. Její telefonáty byly čím dál zuřivější.

Jack McGrath cítil, že se potřebuje od Velkého Harryho něco dovědět, jméno, popis, přízvuk, nějakou nepatrnou stopu po tom, kdo za tím vším stojí. Znovu zavolal na Beechill a požádal o schůzku.

„Je ještě něco, úplně cokoli, na co byste si ohledně těch prvních dvou mužů vzpomněl?“

Harry O’Brien seděl v pracovně na tom samém křesle, v jakém ho únosci svázali tu noc, kdy mu odnesli dítě.

Vypadal o mnoho lépe, než když ho McGrath viděl poprvé.

Nesouvislé drmolení, deklamování a hysterický výraz v očích zmizely. Velký Harry byl zpátky u kormidla. Vypadal přepadle, vyčerpaně a ustaraně, ale byl elegantně oblečen ve volných plátěných kalhotách a svetru od Arana, který si vzal přes značkovou košili od Viyelly. Vlasy měl pečlivě učesané

a oči mu opět jiskřily životem. Bylo na něm však vidět, že ho stojí nesmírné úsilí zachovávat klid. Chtěl, aby všichni věděli, že je to on, kdo tahá za nitky a vydává povely. Theo Dempsey byl doma na nepřetržité stráži u telefonu a čekal na další instrukce od únosců. Sandra seděla v kožené pohovce, v očích se jí zračily obavy. Její krásné rysy pokřivily obavy, strach a nedostatek spánku. Pokud šlo o ni, byly kostky už vrženy, a nechtěla, aby kdokoli měnil Harryho názor nebo pozdržoval vyplacení výkupného.

Chtěla své dítě zpátky. Dřív než bude pozdě.

„Pane O’Briene,“ promluvil McGrath znovu, „zkuste to prosím, a pomozte nám. Je ještě něco, úplně cokoli, na co byste si mohl ohledně těch prvních dvou mužů vzpomenout?“

Harry O’Brien vzhlédl a vyzývavě se podíval McGrathovi do očí. „Ne.“ Jeho hlas byl silný a vyrovnaný, dokonale se ovládal. V jeho mysli však stále vládl zmatek, směsice hrůzy, studu, nevyspalosti a poraženosti. Připadalo mu těžké soustředit se na cokoli jiného než na získání Gordona zpátky. Noc co noc poslouchal, jak Sandra bezmocně pláče a nemohl pořádně spát ani jíst. Objevili se u něj silné bolesti na prsou, tak silné, že byl okamžitě přivolán místní, roundwoodský lékař. Na EKG se ukázalo to, co všichni předpokládali – Velký Harry nedostal infarkt, ale šlo jen o přílišné nervové vypětí. Tehdy usoudil, že je toho na něj už moc. Rád by pomohl chytit ty parchanty, kteří ho a

jeho rodinu srazili na kolena, ale bylo toho na něj moc.

Chtěl své dítě zpátky. „Říkal jste, že jeden z nich byl trochu menší,“ tlačil na něj McGrath. „Říkáte, že to byl jen on, kdo mluvil?“

Harry přikývl, potom zavrtěl hlavou, a znovu přikývl.

Potom pokrčil rameny. „Nevzpomínám si.“

„Neudělal nebo neřekl něco? Neměl na sobě něco, co jste zahlédl a na co byste si mohl vzpomenout? Nezáleží na tom, že vám to může připadat nedůležité. Jeho boty, letmo zahlédnuté vlasy, zápach po tabáku? Cokoli. Pane O’Briene, musíte přemýšlet. Nenajdeme ten gang, pokud nám nedáte nějaké vodítko. Byl jste jediný, kdo viděl většinu toho, co se tu noc stalo.“ McGrath se podrážděně a zklamaně zabořil do křesla. Poprvé po mnoha letech u gardy se cítil poražen.

Vstal a pomalu zamířil ke dveřím a byl napůl cesty ven, když Velký Harry konečně promluvil. Jak si všichni později vzpomínali, nebylo to víc než zašeptání.

„Skoro mě zastřelil.“

Místnost náhle zcela ztichla, nikdo se neodvážil ani pohnout, natož promluvit.

„Ten malý chlap mi přiložil pistoli k hlavě.“ Velký Harry naznačil ukazováčkem přesné místo, jako kdyby tam stále ještě cítil chlad kovu. „Natáhl závěr a stiskl spoušť.

Myslel jsem, že je po mně. Ale ta pistole nebyla zřejmě nabitá. Slyšel jsem jenom takový zvuk, cosi jako klapnutí.“

Skrčil druhý prst, jako by mačkal spoušť. Jeho natažený

ukazováček byl hlaveň, hlaveň která stále směřovala doprostřed jeho čela. „A potom řekl: ‚Příště to už bude doopravdy.‘“

McGrath nemohl uvěřit svému štěstí, prostě tomu nemohl uvěřit.

„Zopakujte mi to, pane O’Briene,“ požádal jemně, zoufale se snažil ho nepoplést a zároveň doufal, že si ta slova nevyložil špatně. „Co přesně udělal?“

„Ten malý mi přiložil pistoli k hlavě.“ Velký Harry zopakoval předešlou sérii pohybů a přitiskl si natažený ukazováček k čelu. V místnosti zavládlo mrtvolné ticho.

Sandra O’Brienová měla pocit, že by neměla ani dýchat, aby Harryho nevyrušila. S otevřenými ústy se dívala na Jacka McGratha, pozorovala napětí v jeho tváři, když poslouchal.

„Natáhl závěr a stiskl spoušť. Přísahám bohu, myslel jsem, že je po mně. Ale nebyla nejspíš nabitá. Vypadalo to jako…

jako kdyby se ta pistole zasekla.“ Skončil a podíval se na McGratha. „Myslíte, že je to důležité?“

„Co řekl potom? Říkal jste, že mluvil něco o tom, že to příště bude doopravdy, nebo něco takového.“ McGrath měl přivřené oči, víčka se mu napětím sotva znatelně chvěla.

Velký Harry skoro minutu přemýšlel, jeho čelo zbrázdily vrásky, potom přikývl. „Ano, jsem si tím jistý, není to něco, na co bych mohl do konce života zapomenout.

Řekl: ‚Příště to už bude doopravdy.‘“

Jack McGrath se vytasil s trumfem. „To je Tommy Malone, to je značka Tommyho Malona. To je on, kdo má Gordona, Tommy, zatracenej Malone. Tak jsme ho dostali posledně.“ McGrath nedokázal skrýt své rozrušení. „Ten malej parchant.“

Chňapl po telefonu na stole a rychle vyťukal deset čísel.

Jeho vzrušení bylo nakažlivé a všichni přítomní natahovali uši, aby slyšeli, co bude říkat. Sandra přispěchala k Harrymu, políbila ho na čelo, stiskla mu obě ruce a poklekla na zem vedle něj. Její rty se začaly pohybovat při slovech modlitby. Bože, prosím, vrať mi mé dítě. Cítila, jak jí Harry tiskne ruce, a vzhlédla, aby uviděla, jak její manžel tiše pláče. Na oplátku mu také stiskla ruce a pokračovala v modlitbě. Bože, prosím, bože, prosím, vrať nám naše dítě.

Telefon na druhé straně linky kdosi zvedl a Jack McGrath vyštěkl pokyny. „Okamžitě prohledejte záznamy a potom je prověřte znovu doplněné o pozorování útvaru Jaguár. Hledejte v módu ,vyhledej a zjisti‘. Hledejte pod Thomas Malone, a jestli se nic neobjeví pod tímto jménem, tak zkuste ‚Tommy Malone‘.“ Obrátil se k přihlížejícím zády a začal se v duchu také modlit. Jednou rukou zakrýval mluvítko. Čekali snad celou věčnost, ale konečně se na druhém konci ozvalo očekávané potvrzení, potvrzení, za které se modlil. Thomas Malone se neobjevil v části vyšetřování únosu nazvané „vyhledej a zjisti“. Byl jedním ze třiceti dvou známých zločinců, které se jim stále ještě

nepodařilo vypátrat. Nedávno byl viděn v Halově kulečníkové herně. Hal sám byl vyslechnut ohledně svých kriminálních aktivit i v otázce schůzek, které se odehrávají v jeho lokále, ale jako obvykle vůbec nespolupracoval.

„Okamžitě vyhlaste pátrání po Tommym Malonovi.

Spojte se se všemi příslušníky útvaru Jaguár a oznamte jim, že se s nimi chci sejít za hodinu na stanici v Pearse Street,“

hulákal do telefonu McGrath.

Ani se nezastavil, aby přítomným, kteří ho s otevřenými ústy sledovali, vysvětlil, co se děje. Byl venku ze dveří a už seděl ve svému autě dřív, než vůbec stačili zareagovat.

Hon na Tommyho Malona začal.

*****

Přesně v té době čekal Tommy Malone na houstonské stanici, až se Měsíček vrátí. Měl výjimečně mizernou náladu. Telefonoval Theovi Dempseymu přesně ve tři hodiny a začal mu stanovovat pravidla, za kterých budou peníze předány, když ho Dempsey přerušil.

„Ještě ty peníze nemáme.“

„Co myslíte tím, že ty peníze ještě nemáte?“ zařval Malone do telefonu. Nedokázal skrýt své rozčílení. „Jestli chcete to dítě zpátky živý, radši byste měli ty zatracený prachy rychle sehnat.“

„Děláme, co můžeme,“ snažil se mu Dempsey vysvětlit.

Vycítil na druhém konci linky zlost. „Soudy zabránily našim bankéřům vydávat větší částku než padesát tisíc. To si nevymýšlím, musíte mi věřit. Harry O’Brien chce své dítě zpátky a je připraven zaplatit, ale banky nemohou hýbat penězi, je to prostě tak. Dostaneme peníze z konta v Jersey, ale bude to trvat přinejmenším ještě jeden den. Musíte nám dát ještě den.“

Tommy Malone stál v telefonní budce, zuby mu drkotaly zimou a strachem. Venku se po úzkých silnicích podél nábřeží pomalu pohybovala osobní auta a nákladní vozy. Přál si, aby tak byl v jednom z nich a někam jel, kamkoli. Kamkoli jinam, jen ne zpátky do chaty v Kilcullenu vyzbrojen novinkami, které právě vyslechl.

„Řekněte svýmu šéfovi, že svoje dítě najde v řece, jestli do zejtra nezaplatí, jasné? Slyšel jste mě?“

„Slyšel.“

„Zavolám zejtra touhle dobou. Jestli nezaplatíte, strčím O’Brienovo dítě do pytle a hodím do Liffey.“ Zavěsil a zaklel. A to také zatraceně udělám, rozhodl se.

Měl už pěkně mizernou náladu, když dorazil na nádraží, ale jeho rozpoložení se ještě zhoršilo, když se Měsíček nevrátil do odjezdu vlaku do Newbridge v 16.45 hod. Ani na vlak v 17.20 hod. Na nádraží se konečně dopotácel krátce po 17.40 hod, zpíval si „Olé, olé, olé“, na sobě měl dres irského národního mužstva, pod ním teplákovou soupravu v irských

národních barvách a navrch ještě ve stejných barvách vyvedenou šálu. Vypadal jako maják. „Olé, olé, olé,“

hulákal Měsíček na kolemjdoucí. Malone si povzdechl.

Měsíček si mohl okamžitě všimnout, že z něj jeho šéf nemá ani trochu radost. „Vzmuž se, Tommy, nakopeme ty Anglány do zadku. Olé, olé, olé.“

„Olé“ bylo celou cestu do Newbridge a spolucestující po Měsíčkoví pokukovali, usmívali se a mysleli si něco o velkém, jednoduchém pitomci. Kdyby jenom věděli, že by pro tři pence klidně vraždil. Za jízdy ho dokonce ukázňoval uniformovaný gardista, který ho nabádal, aby se choval slušně. Pane bože, povzdechl si Tommy Malone, polovina chlupatejch v zemi ho hledá a on vyvádí jako opilý námořník.

Ať už byla reakce Tommyho Malona jakákoli, Collins by byl vraždil, když se vrátili zpátky do chaty. „Ten blbej parchant.“ Obrátil se k Malonovi. „Jak jsi mohl dovolit, aby se takhle zřídil?“

„Neštvi mě, Same, vůbec mě neštvi.“

„Co tím myslíš ‚neštvi mě‘?“ Collins posměšně napodobil Malonův dublinský přízvuk, když na něj zařval.

Kombinace severoirského přízvuku a pokusu o dublinský akcent Malona vytočila do takové míry, že se po Collinsovi ohnal. Ten se však v pravý čas stačil skrčit.

„Já z tebe vytluču duši,“ zařval Malone a skočil po Collinsovi, chytil ho za košili a trochu mu ji natrhl.

Měsíček učinil opilecký pokus vmísit se mezi ně, ale Collins, který si chtěl s Malonem vyrovnat účty, ho odstrčil stranou na dřez.

Byla to Peggy Ryanová, která je břitkostí svého jazyka od sebe odtrhla. „Vy pitomí idioti, nakopu vám oběma zadky, jestli se nepřestanete rvát. Tomu dítěti není dobře a já si myslím, že potřebuje doktora.“ Zaječela snad nejvýše, jak jí hlasivky dovolily, a Malone pustil Collinsovu košili a zamračil se na něj. Collins mu oplatil toutéž grimasou.

„Musíme držet spolu, Tommy,“ zařvala na ně rozzlobeně.

Ten výbuch překvapil dokonce i ji samotnou. „Nebudeme mít za co dostat peníze, když se tomu dítěti něco stane.“

A-tým praskal ve švech. Ještě se neroztrhl úplně, ale rozhodně jevil známky silného opotřebování a trhlin.

Potyčka s Tommym Malonem byla pro Sama Collinse poslední kapkou. „Mám toho dost,“ procedil skrz zuby.

„Mám plný zuby týhle promrzlý chaty a toho skučícího mimina.“

Opilý Měsíček hodil klobouk na věšák. „Sam má pravdu, Tommy. Mám týhle díry taky plný zuby.“ Měsíček chtěl, aby to všechno už bylo za nimi, aby mohl jít na zápas.

„Olé, olé, olé. Ňáký zprávy o výkupným?“

Malone se této otázky děsil. „Ne, nic. Volal jsem tam, ale Dempsey říkal, že budou potřebovat čas do zítřka.

Nemohli byste počkat ještě do zítřka? Zejtra se tomu budeme smát.“

„Oni nezaplatí, Tommy,“ zařval Collins zlostně. „Byla to chyba od samého začátku. Tak proč odsud k čertu nevypadneme, nedáme jim dítě zpátky a nejdeme domů?“

„Jo,“ souhlasil Měsíček. „Olé, olé, olé, chci jít na zápas.

Čert vem dítě. Irsko, jedeme!“ Pravou nohou kopl do vzduchu a předstíral, že sleduje, jak míč rozvlnil síť soupeřovy branky. „Olé, olé, olé.“

Collins na něj pohlédl s pohrdáním. „Tak jeden den, Tommy.“

V tu chvíli už Tommy Malone viděl, že hádat se nemá smysl. Celá země byla proti nim a teď se i oni spolčili proti němu. „Co myslíš ty, Peggy? Kde je Peggy? Peggy, kde jsi?“ Peggy byla v jedné z ložnic a upřeně se dívala na dítě.

Malone došel ke dveřím. „Měla bys jít radši ven, Peggy.

Musíme si o něčem promluvit.“

Peggy vypadala znepokojeně. „S tím dítětem něco je, Tommy. Ani trochu se mi nelíbí.“

*****

Gordonu O’Brienovi dobře nebylo, vůbec mu nebylo dobře. Neměl hlad, jeho dýchání bylo zrychlené a mělké, byl čím dál víc unavený. V obou plicích se mu usadily baktérie a už se rozmnožovaly. Gordon O’Brien měl zápal plic, za který vděčil neustálému vdechování kouře z cigaret

Tommyho Malona a půlhodinové procházce na třeskutém mrazu – pozornost od Sama Collinse.

Brian O’Callaghan měl naprostou pravdu. Maličké dítě by v takovém počasí být venku nemělo.

A Gordon O’Brien byl maličké dítě, na které toho už bylo moc. Byl už svým dosavadním životem unavený. Jsem příliš unavený, příliš nemocný na to, abych se ještě rozčiloval, říkal by si, kdyby to uměl.

*****

Evening

Post

měl

další

úlovek.

SESTRA

ZAVRAŽDĚNA. List přinášel exkluzivní informace a snímky včetně půlstránkové fotografie místa činu, na níž byla vidět žlutá páska, žluté zástěny a bíle odění soudní znalci společně s fotografujícím Danem Harrisonem.

Úvodní článek se zamýšlel nad stavem národa a přinášel kousavé poznámky na adresu únosců, vrahů, drogových baronů a podobných lidí. V novinách byla také čtvrtstránková fotografie Ústřední porodnice s dramatickým titulkem: JE VRAH STÁLE V JEJÍCH ZDECH?

To bylo více méně to, o čem uvažovaly vyděšené pacientky na pokojích. Začaly se po doktorech, sestřičkách, členech ostrahy i vrátných dívat s takovým napětím, až to znervózňovalo. Některé matky si dávaly dvě a dvě

dohromady a vycházelo jim sto. K tomu, aby se dalo na úprk celé stádo, stačí, aby se rozběhl jen jeden kus.

*****

V 18.20 hod. vyrazili gardisté dveře bytu Tommyho Malona na Andersonově nábřeží. Tommy byl na podobné akce z minulosti tak zvyklý, že po sobě v bytě nikdy nenechával žádné usvědčující informace nebo důkazy.

Vyšetřovací tým vyprázdnil kartóny mléka a pozorně prozkoumal jejich vnitřky, prohledal prkna podlahy i stropní prostor. Jack McGrath, který na všechno dohlížel, však už dopředu věděl, že tam nic nenajdou. Nechal na místě pět mužů, aby pokračovali v práci, a se šesti příslušníky útvaru Jaguár odjel do Halovy kulečníkové herny, kam Tommy Malone rád chodil.

Když Jack McGrath s pěti příslušníky útvaru Jaguár vrazil dovnitř, nakláněl se právě Hal přes hranu kulečníkového stolu a obdivoval pozadí jedné z hráček. Dva z gardistů vedli podpaží Halova vyhazovače. McGrath zamířil rovnou k Halovi, který před ním couval. Detektiv se na okamžik zastavil, aby ho mezi přítomnými našel, a potom se k němu rozběhl. Hal se dal na útěk, ale vběhl jen do náruče dvěma čekajícím detektivům, kteří ho naprosto nedůstojně vedli ven z herny a dolů po betonových schodech. Malá skupinka hráčů se nakupila kolem oken a

sledovala, jak detektivové protestujícího Hala hrubě strčili na zadní sedadlo policejního auta.

„Co ode mě chcete?“ řval Hal a snažil se vyškrábat z auta druhou stranou. Těžká ruka ho chytila za vlasy a stáhla ho zpátky dovnitř.

„Byl bych rád, kdybys nám pomohl s vyšetřováním únosu Gordona O’Briena,“ začal Jack McGrath zdvořile, zatím svůj hlas perfektně ovládal. Potom chytil Hala pod krkem a zařval mu do obličeje: „Už všechno víme, Hale, takže nezkoušej žádný hovadiny. Tohle je práce Tommyho Malona. Víme to, Hale, a tohle je něco velkýho, Hale.

Nemluvíme tady o žádný vloupačce, vyloupení banky nebo obchodu s drogami, ani ničem podobném. Mluvíme o největším zločinu všech dob.“ Aby zdůraznil svá slova, strčil McGrath Halovi před oči noviny. „Viděl jsi noviny, Hale, a víš, že všichni toulaví psi pasou po krvi tý bandy.

Takže mi dovol, abych ti to vysvětlil následujícím způsobem – buď nám pomůžeš, nebo pustíme do světa, že v tom jedeš od samýho začátku s nima.“ Z Halova obličeje se vytratila krev. „Tak co říkáš, Hale? Je tady spousta lotrů, kteří jsou běsní z toho, jak se podsvětí otřásá. Spousta ostrejch hochů by klidně hodila vlastní babičku do řeky, kdyby to pomohlo, aby se nás zbavili. Jestli se dostane ven, že v tom jedeš, Hale, už si nezahraješ snooker, ale budeš hrát na basu. A rozhodně ne v Národní koncertní síni.“

Na velitelství útvaru pro odhalování závažné trestné činnosti na Harcourt Square Hal identifikoval z předložených fotografií Měsíčka a Sama Collinse. Nevěděl, kdo byla ta žena. „Nevím. Jasný? Já prostě, do hajzlu, nevím.“

McGrath mu věřil. Měl toho každopádně i tak dost.

Vzal fotky tří identifikovaných zločinců do Phoenix Parku, kde se měla uskutečnit mimořádná schůzka s komisařem Quinlanem. Za zvuku sirén proletěla policejní auta večerní dopravní špičkou.

Quinlan nezaváhal ani na okamžik. „Dejte je tisku a televizním stanicím. Dejte je do zpráv v devět hodin.

Zavolám ihned generálnímu řediteli RTE a dohodnu to.

Zavolám také Alici Martinové, aby to mohla v RTE

potvrdit. Teď běžte, běžte už, proboha.“

37 kapitola

18.37 hod.

„Mé jméno je John Buckley z advokátní kanceláře Buckley & Společníci. Tady je moje vizitka. Byl jsem požádán doktorem Tomem Morganem, abych ho zde dnes večer zastupoval. Hned na úvod bych rád dal do záznamu, že doktor Morgan přišel na stanici zcela dobrovolně. Poté, co jsem s ním celou situaci velice pečlivě prodiskutoval, poradil jsem mu plné a upřímné doznání všech jeho činností onu inkriminovanou noc, aby se tak očistil a vy jste mohli vyloučit jeho jméno z vyšetřování vraždy laborantky Mary Dwyerové. Předpokládám, že to je důvod, proč ho chcete vyslechnout.“ Advokát se usmál, čímž všem zúčastněným předvedl dvě trochu nerovnoměrné řady zubů.

Doktor Tom Morgan měl na sobě místo svých obvyklých kolekcí od Armaniho nebo Huga Bosse oblek v tlumených barvách s úzkým proužkem. Oblékl si prostou bílou košili a modrobíle puntíkovanou kravatu. Jeho hezký obličej byl nehybný a napjatý, vypadal stejně zkrotle jako šaty, které měl na sobě. John Buckley, který seděl vedle něj, byl malý, obtloustlý mužík natěsnaný v obleku, z něhož už dávno vyrostl.

„Můj klient si je vědom toho, že ho chce váš vyšetřovací tým vyslechnout podrobně.“ Buckley položil na umakartovou desku stolu několik listů papíru a tlustý svazek sbírky zákonů, která byla na několika místech založena útržky papíru. „Dříve, než začnete mému klientovi klást otázky, rád bych pronesl jeho jménem následující prohlášení.“

Kate Hamiltonová se zamračila. Zatím nepadlo ani jediné slovo o sestře Higginsové. Rozhodla se však nechat to pro tu chvíli být. Dowling a Doyle se usadili za Morgana a jeho právníka.

„Doktor Morgan poskytl vyšetřujícímu detektivovi o místě svého pobytu v úterý 11. února 1997 v noci nepravdivé informace.“ Četl Buckley z připraveného textu na papíru před sebou. „Doktor Morgan je ženatý muž a má tři malé děti. Jeho manželství není z těch šťastných a už mnoho let nefunguje. Paní Morganová je alkoholička, která se už mnohokrát podrobila léčebné terapii. V současnosti právě prochází špatným obdobím.“ Krátce si odkašlal.

Morgan bezvýrazně zíral na stůl.

„V úterý 11. února v noci byl doktor Morgan od devíti hodin odpoledne ve společnosti jednoho přítele a s touto osobou strávili společně celou noc.“

„Kdo to byl? A kde?“ vypálila Hamiltonová.

Morgan náhle odtrhl oči od stolu a podíval se na ni, ale stejně rychle se zase vrátil k naprosto fascinujícímu škrábanci na rohu stolu.

„Doktor Morgan byl v pokoji číslo sto jedenáct v hotelu Gresham s osobou nizozemské národnosti.“

„Jak se ta žena jmenuje?“

Buckley si znovu lehce odkašlal. „Jeho jméno je Jan Pietersen. Je to starý přítel doktora Morgana a často se spolu scházejí, pokud jej přivedou obchodní záležitosti do Dublinu. Onu inkriminovanou noc se pan Pietersen a doktor Morgan setkali v baru hotelu Gresham a dali si několik skleniček. Potom povečeřeli a později odešli na pokoj pana Pietersena, kde si dali ještě několik dalších.“

Hamiltonová se snažila tvářit vážně a nedat najevo ani záblesk překvapení. Za Morganem sedící Dowling s Doylem jenom s úžasem zírali.

Buckley se odmlčel, a potom pokračoval: „Doktor Morgan byl příliš opilý na to, aby mohl řídit domů, a rozhodl se proto, že zůstane na noc v pokoji pana Pietersena.

Snažili jsme se celý den pana Pietersena kontaktovat, aby tyto podrobnosti potvrdil, ale jeho kancelář v Amsterdamu nás informovala, že je znovu v obchodních záležitostech v zahraničí a neočekává se, že by se vrátil dříve než za dva týdny.“ Nahlédl do dalšího listu papíru. „Podle všeho je v současnosti na západním pobřeží Spojených států. Poslali jsme faxy na všechna možná místa jeho pobytu, ale dosud

nám ještě neodpověděl.“ Buckley se znovu odmlčel a vzhlédl.

Kate Hamiltonová zachovávala i nadále kamennou tvář Buddhy.

„Můj klient,“ pokračoval Buckley, „uznává hloupost svého jednání, když vyšetřovateli nesdělil, co přesně onu noc dělal a kde byl, ale snažil se pouze chránit svou manželku a děti. Nechtěl také, aby se vědělo, že byl natolik opilý, že nemohl řídit.“ Buckley opět vzhlédl a slabě se usmál. „Chci tím říci, že je to již tak dost špatné, mít v domě jednoho opilce.“

Buddha Hamiltonová neřekl nic.

„Doktor Morgan by se chtěl omluvit za své chování a doufá, že je, pokud se na ně podíváte v kontextu, pochopíte.

Nebudete akceptovat, ale aspoň pochopíte.“ Odmlčel se.

„A toto je mimo záznam, detektive. Není možné, ani v nejmenším, aby byl doktor Morgan zapleten do vraždy té dívky. Přestože se nám nepodařilo pana Pietersena kontaktovat dnes, jistě se nám to za nějakou dobu podaří. A on bude moci potvrdit prohlášení doktora Morgana. A v okamžiku, kdy to udělá, bude naprosto zřejmé, že nemohl být v době, kdy došlo k vraždě, v porodnici.“

Buckley se opřel ve své židli, uvědomil si, jak je nepohodlná, a znovu se poněkud naklonil dopředu. Tom Morgan našel na umakartu další rýhu, která nyní plně poutala jeho pozornost.

„Máte tedy nějaké otázky, které byste chtěli mému klientovi v souvislosti s těmito událostmi položit?“

Hamiltonová se sehnula a vytáhla velký hnědý papírový pytel, který jí ležel u nohou. Položila ho na stůl. Buckley a Morgan ji pozorně sledovali, asi jako králíci připravení při první příležitosti utéct. Hamiltonová pytel otočila tak, že jeho otevřený konec směřoval k Morganovi. Ten se snažil nevšímat si ho.

„Doktore Morgane, kde jste byl minulou noc mezi jedenáctou hodinou večer a jednou hodinou ráno?“

Buckleyho obličej zbrázdily vrásky překvapení. „Je mi líto, ale co to…“

„Odpusťte mi, pane Buckley, ale ocenila bych, kdybyste mě nepřerušoval. Zeptal jste se, jestli chci doktoru Morganovi položit nějaké otázky.“

„Ale pouze takové, které se vztahují k incidentu v úterý 11. února.“

„To jste si vysloveně nevymínil, pane Buckley, a my máme v rukou nyní další vyšetřování, o němž bych si chtěla s doktorem Morganem promluvit.“

„Kdyby vám to nevadilo, rád bych se nejprve se svým klientem poradil. Neměl jsem tušení, že se budeme muset zabývat čímkoli jiným než událostmi z minulého úterý.

Doktor Morgan sem přišel naprosto dobrovolně, aby vyjasnil místo svého pobytu v době incidentu, k němuž došlo minulé úterý v noci.“

„Vraždy, pane Buckley. Ten ‚incident‘, jak to jemně popisujete, byla velice brutální vražda.“ Hamiltonová se podívala na hodinky. „Víte snad o nějakém jiném incidentu, o němž by váš klient chtěl tady hovořit?“ Mírně strčila do papírového pytle, čímž vyklouzl ven průhledný igelitový sáček na důkazy, v němž vězela tlustá lékařská příručka.

Buckley na ni pohlédl.

„Rád bych se na chvíli se svým klientem poradil, jestli mohu?“

Hamiltonová si sundala hodinky a položila je před sebe na stůl. „Máte pět minut, ani o vteřinu víc. Možná by se ale doktor Morgan chtěl, ještě než půjdete, podívat na tohle.“

Buckley se ostře podíval na Morgana, ale ten vypadal, jako když do něj uhodí. Hamiltonová si natáhla chirurgické rukavice, které vylovila z kapsy svého modrého saka. Jemně a náležitě dramaticky otevřela igelitový sáček a vysypala z něj knihu na stůl. Vytáhla z náprsní kapsy pero a otevřela jím desky, pod nimiž se objevil vyříznutý úkryt na diktafon Panasonic se systémem hlasové aktivace a maličký mikrofon vyvedený na hřbetu knihy. Buckley a Morgan na to upřeně zírali. A zírali. Hamiltonová, Dowling i Doyle jejich obličeje pečlivě zkoumali. Buckley rychle nabyl ztracenou rovnováhu, odkašlal si a nervózně zakašlal.

„Pět minut. Ani o vteřinu déle.“

Zatímco se Buckley a Morgan zuřivě radili na chodbě, uspořádali krátkou poradu také Hamiltonová a její dva

kolegové. Shodli se na tom, že zatím probíhá výslech dobře, ale Dowling vyslovil nahlas pochybnost, která vrtala hlavou všem třem. „Buď je to skvělý herec, nebo je čistý. Když jste otevřela tu knížku, nevypadal vůbec jako člověk, který ví, o čem je řeč.“

„Tak doufejme, že je herec,“ zamumlal Doyle.

„Jo,“ souhlasila Hamiltonová, ale ne zcela od srdce. Na tom všem bylo pořád něco špatně.

Dveře se otevřely a Buckley s Morganem znovu došli ke stolu, tentokrát už oba dva vypadali o poznání méně sebejistě.

„Chtěl bych vám připomenout, detektive, že je tady doktor Morgan dobrovolně. Mohu mu poradit, aby ve kterémkoli okamžiku odešel a pokusil se najít důkazy, které by ho očistili, pokud se mi nebude líbit průběh výslechu.“

Buckley nasadil svůj nejpřísnější výraz.

Hamiltonová měla opět kamennou tvář Buddhy. S

chirurgickými rukavicemi stále ještě na rukou stiskla tlačítko převíjení pásky na diktafonu. Celou dobu upírala oči na Buckleyho a Morgana. Poté zmáčkla play a zvýšila hlasitost. Bylo slyšet hlasy členů vyšetřovacího týmu, sice trochu nejasně, ale dost na to, aby si člověk udělal představu, o čem se baví. To, co slyšeli, byl rozhovor o staniční sestře Sarah Higginsové a o tom, že souhlasila, že se objeví v devět hodin a odjede s nimi na stanici na Store Street, aby si poslechla výslechy.

„Kde jste byl minulou noc mezi jedenáctou hodinou večerní a jednou hodinou ranní?“

Morgan pohlédl na Buckleyho, jenž přikývl. Jen do toho, řekněte jim to, říkaly jeho oči.

„Byl jsem v Guys Clubu na Dodder Street.“

Kamenná tvář Buddhy Hamiltonové vzala za své.

Dowling a Doyle málem spadli ze židlí. Guys byl snad nejznámější klub pro homosexuály v Dublinu. Byl to malý podnik v přízemí s maličkým barem, salónkem, s párou a saunami v zadním traktu. Bylo tam dost parních lázní a saun pro přibližně dvacet lidí. Bar a salónek nebyl pro tak velký počet lidí uzpůsobený, takže byla pára a sauny prakticky neustále obsazené. Jeden z bulvárních plátků udělal hloubkovou sondu v Guys a závěrem reportáže bylo konstatování, že je to jediný komplex parních lázní a saun, kde mají všem na očích vystavený automat na kondomy.

Hamiltonová se po chvíli trochu vzpamatovala. Buckley se nyní pustil do zevrubného zkoumání té samé rýhy v umakartu, která předtím tak zaujala Morgana.

„V Guys? Strávil jste celou noc v Guys?“ Nevěřícnost v jejím hlase byla opravdová.

„Ano.“

„Sám.“

„Ne.“

„A?“

„Promiňte?“

„No, když jste nebyl sám, tak kdo s vámi byl?“

„Nevzpomínám si.“

Buckley nedokázal potlačit povzdechnutí.

„Nevzpomínáte si?“

„Ne. Opravdu si nevzpomínám na jejich jména.“

Morgan byl v rozpacích, ve velikých rozpacích.

„Jejich jména. Jednalo se snad o víc než jednu osobu?“

„Ano.“

„Jako kolik?“

„Tři.“

„Tři? Muži nebo ženy?“

Nervózní zakašlání a zacloumání uzlem kravaty. Kanec Morgan dopadl tvrdě na zem. A jak.

„Muži. Všichni to byli muži.“

Hamiltonová rychle změnila směr výslechu. „Znáte sestru jménem Sarah Higginsová, která pracuje v Ústřední porodnici?“

Morgan vypadal v tu chvíli velice znepokojeně. „Ano.“

„Jak dobře ji znáte?“ Hamiltonová se nakláněla nad stolem, tyčila se nad kdysi tak hrdým Adonisem, ze kterého byl nyní jen žalostný uzlíček nervů.

„No, jaksi, ehm… jednou jsem si s ní zašel na skleničku.“

„Nechte těch nesmyslů. Copak jste s ní jednu dobu nespal?“

Všechno tohle sesbírala to odpoledne od Morganovy ženy a od sester, které se s Higginsovou v porodnici přátelily.

„Ano. Ale co to má společného s Mary Dwyerovou?“

„Doktore Morgane, jste homosexuál? Ne, dovolte mi, abych se opravila. Jste bisexuál? Máte sexuální vztahy s muži i ženami?“

V místnosti zavládlo strnulé ticho. Buckley se do toho chtěl vložit, ale uvědomil si, že by to bylo k ničemu.

„Ano. Mám.“

„Doktore Morgane, máte AIDS?“

V tu chvíli Buckley vybuchl. „Tohle je dobrovolný výslech,“ vykřikl na Hamiltonovou. Byl na nohou, prsty obou rukou zarýval do stolu, aby zkrotil svůj vztek. „Jestli nevysvětlíte, proč sledujete tento směr výslechu, nemám na vybranou, než poradit svému klientovi, aby již dále neodpovídal.“

Hamiltonová se pomalu posadila a pohybem naznačila Buckleymu, aby si sedl také. Každý jeho pohyb jasně vyjadřoval jeho zhnusení, ale nakonec si zamračeně sedl.

Morgan se na židli zhroutil, ruce se mu třásly.

„Dovolte mi, abych vám vysvětlila, proč se tak zajímám o činnost doktora Morgana minulou noc.“ Hamiltonová roztáhla prsty obou rukou v chirurgických rukavicích na stole. Buckley a Morgan napjatě čekali.

„Někdy mezi jedenáctou hodinou a půlnocí byla včera zavražděna staniční sestra Sarah Higginsová. Její tělo bylo nalezeno v kufru jejího vozu. Někdo ji udeřil zezadu kladivem do hlavy, čímž jí rozrazil lebku. Poté ji uškrtil kusem modrého provazu.“ Odmlčela se. Buckley na ni civěl s otevřenou pusou a polkl jako ryba na suchu. Vypadalo to, jako kdyby se Tom Morgan ve svém obleku smrskl ještě více. Byl jako pomalu ucházející balónek.

„Když jsme dnes ráno otevřeli kufr toho auta, zjistili jsme, že v jejím hrdle vězí skalpel. Byl do něj zabodnut tak hluboko, že byly vidět sotva tři centimetry jeho rukojeti. A přesně totéž jsme našli u Mary Dwyerové tu noc, kdy byla zavražděna. Celý den jsme si lámali hlavu, proč si vrah vybral právě sestru Higginsovou. Teď už to víme. Někdo si nahrával v knihovně každé naše slovo, když jsme se radili.

Našli jsme minimálně tři tlusté lékařské příručky, do nichž byl úmyslně vyříznut otvor na diktafon a mikrofon. A co jsme dnes nenašli ve vaší kanceláři, doktore Morgane? Nic jiného než příručku s kazetou, na níž jsou nahrány naše výroky. A skalpel velikosti dvacet tři. Pro koho byl určen ten, doktore Morgane?“

Buckley byl opět na nohou. V jeho výstupu bylo však tentokrát výrazně méně ohně, rezignoval. „Detektive Hamiltonová, ukončuji tento výslech. Doktor Morgan sem přišel, aby učinil dobrovolné prohlášení a já mu nyní radím, aby okamžitě opustil tuto stanici a dál již neodpovídal na

žádné otázky. Jdeme, Tome.“ Protáhl si prsty a Morgan se zvedal ze židle silou vůle jako člověk, který právě dostal ránu kladivem do hlavy. Obrátil se, jako by chtěl zamířit ke dveřím, a potom se otočil zpátky. „Neudělal jsem…“

„Tome, už neříkejte ani slovo. Okamžitě odsud odcházíme.“

Ale Tom Morgan se nedostal dál než na chodbu, když na svém pravém rameni náhle ucítil ruku Kate Hamiltonové, která ho zadržela. Viditelně vyveden z míry se polekaně obrátil. Buckley na něj pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Tome Morgane, zatýkám vás na základě podezření z vraždy Sarah Higginsové 16. února. Musím vás upozornit, že nemusíte vypovídat, pokud si to nepřejete. Cokoli, co řeknete, bude zaznamenáno a může být použito proti vám.“

Morgan otevřel ústa a zase je zavřel, ale nevydal ani hlásku. Kate Hamiltonová už mezitím hovořila s jedním gardistou. Pozorně ji poslouchal a díval se při tom na Morgana a jeho právního zástupce. Poznamenal si pro sebe zejména to, že Doyle bude dávat na Morgana velice dobrý pozor. Nakonec souhlasně kývl a otočil se k Morganovi.

„Tome Morgane, jsem přesvědčen, že jsou zde dostatečné důvody proto, abyste byl zatčen na základě paragrafu čtyři trestního zákona sbírky z roku 1984 z důvodů dalšího vyšetřování zločinu, kvůli němuž jste byl zatčen. Můžete být zadržen na dobu šesti hodin. A na základě příkazu vrchního superintendenta můžete být držen

ve vazbě ještě dalších šest hodin. Můžete být také na základě jeho povolení požádán, abyste poskytl vzorek krve nebo čehokoli jiného na test, jenž má souvislost s vaším obviněním. Pokud se budete bránit odebrání některého vzorku, můžete být obviněn v maření výkonu spravedlnosti na základě paragrafu dvě trestního zákona o soudních důkazech sbírky z roku 1990. Měl bych vás varovat, že samotné obvinění může znamenat až dvanáctiměsíční trest odnětí svobody nebo pokutu ve výši tisíce liber.“

Tom Morgan se téměř zhroutil.

38 kapitola

20.07 hod.

Měsíček tvrdě spal, pivo otupilo jeho i tak dost mdlý rozum na nejvyšší možnou míru. Ležel na své malé posteli stočený do klubíčka, aby se co nejvíc zahřál. Přestože byla elektrická kamna nastavena na plný výkon, jen velice špatně se jim dařilo vystrnadit zimu z chaty ven.

Peggy Ryanová nepřestávala mít o dítě strach. Malý Gordon O’Brien neplakal hlady už téměř osm hodin a velice rychle dýchal. Položila mu ruku na čelo a cítila horkost.

Bylo velice horké. Gordon O’Brien měl horečku, bylo mu ještě hůř, než si Peggy Ryanová myslela.

„Tommy, myslím, že bychom odsud měli zejtra vypadnout. Nechat to dítě před nějakým špitálem a vypařit se.“ Sam Collins se už definitivně rozhodl. Uřvané dítě byla jedna věc, promrzlá a vlhká chata druhá, ale když uviděl potácejícího se Měsíčka, jak pokřikuje „Olé, olé, olé“, bylo toho na něj moc. Malone prohrál, usoudil už dříve. Byl to vždycky ztroskotanec a vždycky takový bude. Je čas vypadnout. Nebude to poprvé, co nějaký z jeho podniků ztroskotá, a rozhodně to nebude ani poslední. Určitě to nevyšlo a já musím vypadnout dřív, než ten pitomec přivede

poldy na naši stopu. Malone je ztroskotanec. Ale mě s sebou dolů nestáhne.

Collins už nemohl snést pohled na Měsíčka a nenáviděl, když se musel dívat na Peggy Ryanovou a poslouchat její mumlání. Ujasňoval si v hlavě své postavení, přemýšlel, jak se z toho dostat.

„Tak ty toho chceš teda nechat?“ zeptal se Malone zlostně.

„Chci, Tommy, mám toho dost. Poslouchal jsem celej den rádio a pořád se mluvilo jenom o nás. Každej polda v týhle zemi po nás jde. Oni ty peníze nezaplatí, Tommy, a ty to víš. Neměli jsme se do toho hnát, měli jsme si to nejdřív celý promyslet.“

Malone věděl, že nemá smysl se s Collinsem hádat, byl na to příliš tvrdohlavý. Rozhodl se pro poslední pokus, poslední pokus, jak udržet svůj A-tým pohromadě a zachránit svůj „velký džob“ před naprostým krachem.

„Dempsey říkal, že budou ty peníze mít do zejtřka, Same. Kriste pane, vždyť je to jenom den navrch. Nemůžeš tomu dát ještě den času?“

„Nehodlám tomu dát ani jedinou noc, Tommy. Chci odsud vypadnout tak rychle, jak to jenom půjde. Říkám ti, Tommy, že jsme černý ovce a hledá nás celá země. Vypadnu odsud během několika hodin, jednoduše jakmile usoudím, že je to bezpečný.“

„Podívej, Same,“ prosil Malone. „Nech mě ještě jednou Dempseymu zavolat a potom se rozhodneme, co dál. Chci tím říct, že už ty zatracený prachy možná má připravený v pytli, zatímco se tady dohadujeme. Už může čekat, až mu zavoláme. Nech mě, ať mu ještě jednou zavolám.“

„Ať je po tvým, Tommy. Ale varuju tě,“ pohrozil Collins prstem, „jestli to nebude mít připravený, jdu od toho. Jasný?“

Malone už si oblékal kabát a hledal mezi špinavým nádobím na stole klíče od auta. „Jasný, Same. Jen počkej, než mu zavolám.“ Obrátil se k Peggy. „A ty s tím souhlasíš, Peggy?“

„Jo,“ řekla Peggy. Cítila, že těch pár hodin čekání navíc Malonovi dluží. Ale v té chvíli měla větší strach o dítě. I ona už z toho chtěla ven. Pryč a co nejdál od toho dítěte. „Mám o to dítě strach, Tommy. Vypadá hrozně bledě. Nevzalo si už skoro celý den nic k jídlu.“

Malone si prohlédl Gordona O’Briena, který spal s mírně pootevřenou pusou a zrychleně dýchal. Jeho rty byly lehce namodralé, což Malone připisoval na vrub slabému světlu.

To za to však nemohlo.

„Necháme ho do rána být. Jestli nebude vypadat líp, necháme ho před nemocnicí v Naasu a ujedeme.“

Peggy se potom cítila o něco lépe, ale Samu Collinsovi to bylo jedno. Co se jeho týkalo, mohli dítě nechat třeba na

měsíci. Ten malý spratek nezavřel pusu od té doby, co ho unesli.

„Zůstaneš s Peggy a počkáš, dokud se nevrátím?“ zeptal se Malone Collinse. „Až se Měsíček probudí, začne vyvádět, když ho tu necháme samotnýho.“

Collinsovi se to ani trochu nelíbilo, ale poslouchal, jak Malone vysvětloval, proč nemohou jít oba dva ven společně.

„Všude kolem se to jenom hemží poldama. Ne, nech mě udělat, co musím. Do hodiny jsem zpátky. Pojedu jenom do Firhouse. Je to odsud sotva dvacet minut jízdy. Nechci zase použít telefon ve vesnici pro případ, že by mě někdo viděl, a začal by se zajímat o to, proč ho používám tak často. Někdo tady musí zůstat a dávat pozor. Nemůžeš čekat, že to bude dělat Peggy, ne, když je blbec Měsíček v kómatu.“

*****

Tommy Malone vyrazil s Volvem po cestě, přední světla ozařovala okolní živý plot. Právě když vyrazil, objevily se na obrazovkách po celém světě první snímky únosců Gordona O’Briena, které odvysílala televizní stanice RTE.

„Garda zveřejnila první snímky tří mužů, které by chtěla vyslechnout v souvislosti s únosem Gordona O’Briena, syna Harryho a Sandry O’Brienových. Jsou to Thomas, známý spíše jako Tommy, Malone, jenž pochází z centra Dublinu a

v současnosti žije v bytě na Andersonově nábřeží. Dále pak Martin Mulligan, známý spíše pod přezdívkou Měsíček, původem z Limericku, o němž se policie domnívá, že v současné době bydlí v dublinské čtvrti Rathmines. Dále pak Sam Collins, původem z Newry, hrabství Down, jenž se však v poslední době zdržoval ve Swordsu, hrabství Dublin.

Tito muži jsou…“

Zatímco Volvo ujíždělo ke kilcullenské silnici, díval se ve své chatě Brian O’Callaghan upřeně na fotografie na obrazovce.

„Garda Síochána varuje obyvatele, že tito muži jsou těžce ozbrojeni a velice nebezpeční. Pokud je kdokoli spatří nebo ví o místě jejich současného pobytu, neměl by se k nim za žádnou cenu přibližovat. Místo toho ať kontaktuje nejbližší stanici gardy nebo zatelefonuje na policejní linku důvěry. Její číslo se za okamžik objeví na vašich obrazovkách a bude během těchto zpráv několikrát zopakováno. Garda rovněž pátrá po ženě, která se podílela na zmíněném únosu. Je možné, že se jedná o starší ženu, pravděpodobně o ženu, která má vlastní děti nebo je zvyklá se o ně starat.“

Moderátor prolistoval papíry, které měl na stole před sebou a znovu se obrátil ke čtecímu zařízení na kameře.

„V otázce dalšího případu potvrdila stanice gardy na Store Street, že zadržela k dalšímu výslechu muže podezřelého z vražd dvou členek zdravotnického personálu

Ústřední porodnice. Podle posledních zpráv je zadržený muž jeden z lékařů dotyčné porodnice.“

Dean Lynch zvrátil hlavu dozadu a zavyl smíchy. Zavyl jako zvíře nad kořistí. Vyšlo to! Vyšlo to zatraceně skvěle!

Deane, ty jsi génius. Vyšlo to!

Seděl ve svém bytě, kolem něj se povalovaly zabalené tašky. Znovu zkontroloval všechny zásuvky, skříně a prostory pod podlahou a opět se zasmál. Znovu zavyl smíchy. Začal sbírat tašky ze země a přehazovat si je z ruky do ruky, až přišel na správnou kombinaci, aby měl obě ruce zhruba vyvážené. Tři v pravé ruce a dvě v levé. Prošel se s nimi po bytě až dorazil k místu, kde cítil, že se musí zastavit. Nacvičoval si to ještě hodinu, až si v hlavě vypracoval do nejmenších podrobností celý plán. Potom si sedl, vypnul televizi, zhasl všechna světla a zapnul alarm.

Seděl v naprosté tmě, odpočíval, uvolňoval se. Ze všeho nejvíc připomínal zvíře, které sbírá všechny síly na dlouhý lov.

Což bylo více méně to, co měl v plánu.

21.57 hod.

„Hele, lidi, já vás vážně nechci otravovat a bůh ví, že máte i beztak spoustu věcí na práci. Ale…“

„Ano?“

„No, jde o to unesené dítě. Hele, nechci komukoli dělat problémy, možná, že jsou to úplně poctiví lidi. Ale…“ začal Brian O’Callaghan znovu.

Tehdy se garda dozvěděla, kde je Gordon O’Brien držen.

22.05 hod.

„Betty? Jsi to ty?“

Na druhém konci bylo slyšet prudké nadechnutí. „Jaký máš číslo? Dej svoje číslo a já ti zavolám zpátky.“

„Co se děje? Co…“

„Dej mi to zatracený číslo!“ zaječela Betty.

Tommy Malone zamžoural na číslo budky napsané před ním a řekl ho do telefonu. „Betty, co…“ Telefon byl hluchý.

Malone skoro minutu zíral na mluvítko, než měl tolik duchapřítomnosti, že zavěsil, a čekal, až telefon zazvoní. Co se k čertu děje?

Ani ne o tři minuty později se skutečně telefon rozdrnčel a on chňapl po sluchátku.

„Ježíši, Tommy, jste ve všech zprávách.“

„Cože?“

„Jste ve všech zprávách. Tvoje fotka byla ve zprávách v devět hodin stejně jako fotky těch druhých dvou. Únos.

Policie po vás jde kvůli tomu únosu.“

„Bože!“

„Kriste pane, Tommy, měl bys vymyslet něco lepšího, než tohle. Říkám ti, že po tobě a těch ostatních dvou jde půlka země.“

„Můžeš mě na pár dní schovat, Betty?“

„Ježíši, Tommy, neměl by ses ke mně radši ani přibližovat. Vyzvednu si tě. Neobjevuj se nikde poblíž mýho bytu, dokud to neprověřím. Odkud voláš?“

Tommy Malone se zoufale rozhlédl kolem sebe. „Jsem v telefonní budce v hospodě na silnici do Naasu.“

„Zůstaň tam, nikam nechoď. Přijedu pro tebe a vyzvednu si tě, až zjistím, jestli je vzduch čistý.“

„Musím varovat ostatní. Zavolám ti zpátky. Zavolám ti znova za hodinu.“

„Kriste pane, Tommy, nepřibližuj se ke mně a nevolej mi domů. Zavolej mi k Mooneymu za půl hodiny.“

„Dobře.“

*****

Jdu pozdě.

Tommy Malone jel po cestě do Newbridge a zahnul směrem na Kilcullen a cestou ho předjelo celkem osm policejních aut se zapnutými majáky, ale bez sirén.

Následoval je v úctyhodné vzdálenosti, hrdlo se mu stahovalo čím dál víc, když je sledoval, jak projíždějí zatáčku po zatáčce cestou, kterou musel projet i on. Když si

nakonec všiml, že na cestě do Kilcullenu staví zátarasy, odbočil na odpočívadlo.

„Bože, je mi to líto, Same. Omlouvám se, Měsíčku. Je mi vážně strašně líto, Peggy. Prostě to nevyšlo. Zase mi to nevyšlo. Jsem zatracenej smolař, to je všechno. Jsem zatracenej smolař.“ Šeptal ta slova do noci a sledoval, jak se ke gardistům u zátarasu připojují i dva detektivové v civilu se samopaly UZI.

Bože, radši bych měl zmizet.

*****

Zatímco Tommy Malone plánoval svůj další krok, vystoupalo šest detektivů po úzkých schodech vedoucích do Guys Clubu na samém konci Dodder Street. Malý bar a salónek byly relativně klidné, ale v parních lázních byla tak říkajíc pouze místa ke stání.

„Tohle není razie, takže nemusíte panikařit.“

Barman panikařil, jeho oči těkaly po celém lokále.

Jeden starší muž, který ještě před chvíli držel jiného o poznání mladšího za ruku, našel náhle velké zalíbení ve studiu dna prázdné sklenice od piva. Ostatní se otáčeli stranou, zády, prostě kamkoli jinam, jenom aby skryli své tváře.

John Doyle hodil na barpult fotografii Toma Morgana.

„Už jste někdy viděl tohoto muže?“

Barman na snímek vrhl velice zaujatý pohled, jako kdyby skutečně zkoumal tvář na fotografii, potom zavrtěl hlavou, zarazil se, jako by znovu přemýšlel, a znovu rozhodně zavrtěl hlavou. „Ne, nemohu říct, že viděl.“

„To je zvláštní, protože on říká, že tady byl minulou noc pozdě večer společně s dalšími třemi muži.“

„To říká?“ Jeho odpověď zněla překvapeně, jeho obočí zmizelo pro dokreslení pod ofinou. Znovu pozorně studoval obličej na fotografii, natáčel snímek ze strany na stranu, aby na něj v tlumeném světle lépe viděl.

Dva z návštěvníků baru se pokusili narychlo odejít, ale byli zadrženi. Barman si toho všiml a rozhodl se pro energičtější postup. „Ne, nikdy předtím jsem toho muže neviděl.“

„Jste si jistý? Je to pro něj velice důležité. A jestli mi neříkáte pravdu, mohu vám říct, že by to mohlo začít být velice důležité i pro vás.“

„Nikdy v životě jsem ho neviděl. Minulou noc jsem tady byl a mohu vám říct, že tady určitě nebyl.“ Tentokrát, mluvil rozhodně. A stejně rozhodní byli i zbývající členové klubu, když jim byla ukázána fotografie. Detektivové nevěřili vlastním očím, kolik lidí bylo vzadu v parních lázních, když je zdvořile žádali, aby po jednom vyšli ven a podívali se na snímek Toma Morgana. John Doyle později prohlásil, že kdyby každému z nich ukázal jejich vlastní fotografii, pořád by tvrdili, že tu tvář nikdy předtím neviděli.

Detektivové také prozkoumali knihu hostů a prolétli všechna ta falešná jména v ní zapsaná. Jestli zde Tom Morgan minulou noc byl, tak se buď nepodepsal, anebo se podepsal, ale jako ostatní, jménem James Murphy. Doylův tým nikdy v životě neviděl tolik Jamesů Murphyů najednou pod jednou střechou.

„Jste velký Murphyho fanklub, co?“

Barman se jen usmál a nabídl jim drink na účet podniku.

Detektivové se rozhodli nabídku přijmout a prodiskutovat, opravdu nahlas, jak je to smutné, že si nikdo nepamatuje na toho muže z fotografie. „Protože má teď velké problémy.

Teď, když nemohl být tady v Guys, jak říkal, musel být někde jinde.“

Dopili piva a nechali ta slova viset v zakouřeném a párou naplněném vzduchu v klubu.

S Tomem Morganem to nevypadalo dobře.

*****

Ale pro Deana Lynche to vypadalo velice dobře.

Počkal téměř celou hodinu, dokud nebyla chodba přede dveřmi jeho bytu naprosto tichá a temná. Potom tiše otevřel dveře, postavil tašky ven a zapnul televizi a zdvojené poplašné zařízení proti vloupání, než se vydal k únikovému východu. Tam znovu postavil tašky na zem a pomocí malé, železné zarážky dveře otevřel. Potom postavil tašky za

dveře. Jemně, ale pevně dveře opět zavřel a vydal se ke svému novému autu, „malé krásce“ od Donnieho. Nikdo si té malé, buclaté postavy oblečené v černých šatech a s brýlemi s čistými skly nevšiml. Bez sebemenšího hluku proplul kolem zadní části činžovního domu. Během několika minut už byl na ztichlé cestě vedle domu, a konečně v autě.

Tašky hodil na zadní sedadlo. Jemně a opatrně položil aktovku na sedadlo spolujezdce. Donnieho „malá kráska“

nastartovala po několika škytnutích a brzy už jela po silnici směrem k Booterstownu. Za jízdy se Lynch na okamžik ohlédl směrem k oknu svého bytu, kde stále ještě svítilo jedno světlo a televize hrála všechen ten brak, který mohla kabelová televize pozdě v noci nabídnout.

Dean Lynch přijel do Booterstownu krátce před půlnocí a brzy byl již ve svém pronajatém pokoji.

Nadešel čas k zahájení poslední fáze, k vyrovnání všech účtů.

Nastal čas přejít do akce.

Nadešel čas odplaty, matky všech odplat. Každý ústrk, každá sebemenší nevlídná poznámka byla zaznamenána.

Nepřítel byl jasně určen.

Nastal čas, aby nepřátelé začali trpět, trpět tak, jako trpěl on.

A on trpěl hodně.

*****

„Je dítě v pořádku?“

Tommy Malone nasedl do Datsunu.

„Jo, jo. Je mu dobře.“

„Kriste pane, to doufám, Tommy. Celá země je kvůli tomu na nohou. Pasou po vaší krvi. Budeme za to viset, budeme za to viset, jestli to dítě nedostanou zpátky.“

„Prostě řiď to zatracený auto, jo? Odvez mě odsud pryč.

Silnice se jenom hemží policajtama.“

Betty mu věnovala ošklivý pohled, nastartovala a rozjela se. Zdálo se jí, jako kdyby jela proti směru veškerého provozu. Vypadalo to, že všichni jedou do Newbridge, a vypadalo to, že všichni jezdí v policejních autech.

„Jsi si jistý, že je to dítě v pořádku?“

Tommy se na ni zlostně obořil. „Neřekl jsem ti už, že mu nic není? Je mu fajn. Říkám ti to. Je mu zatraceně líp než mně.“

Ale Tommy Malone se mýlil. Gordonu O’Brienovi vůbec nebylo dobře. Baktérie, které se rozlézaly po jeho plicích, už začaly pronikat i do krevního oběhu.

Tommy Malone podcenil jeho stav, špatně si vyložil všechny příznaky.

Den devátý

39 kapitola

úterý 18. února 1997, 12.38 hod.

Útvar Jaguár byl na místě.

Jacka McGratha místní útvar Gardy Síochány v Newsbridge upozornil, že možná lokalizovali gang únosců.

Svolal všechny příslušníky útvaru Jaguár a všichni se shromáždili na farmě Briana O’Callaghana. O’Callaghan byl jako u vytržení, vařil konvice čaje a připravoval sendviče, pobíhal kolem nich jako kvočna.

Rozhodlo se, že tříčlenná průzkumná skupina se přiblíží k chatě a umístí dvě odposlouchávací zařízení v blízkosti předního a zadního okna. Vyklouzli do jasné, měsícem prozářené noci a vyrazili přes louku. Půda byla tvrdá a promrzlá, panovalo téměř bezvětří. Jakmile se hnuli, ovce začaly poděšeně bečet a běžely se schovat do přístřešků na okraji pastviny. Zastavili se a sledovali, jak tři tmavé postavy vylézají na mez, která oddělovala pastvinu od nabílené chaty. Jeden ze členů průzkumného týmu poznal Sama Collinse a hlásil to zpátky.

„Rozhodně je tam Collins, potom nějaká žena, která v náručí drží nějaký ranec, nejspíš dítě, není slyšet ani

kňourání. Není tam ani stopa po Mulliganovi a už vůbec ne po Tommym Malonovi.“

Následovala rozsáhlá diskuze o tom, jakým způsobem a kdy zasáhnout. Předními dveřmi nebo zadními? Použít slzný plyn?

„Raději ne,“ prohlásil McGrath. „Nevíme, co by to udělalo s dítětem.“

Nakonec bylo rozhodnuto, aby skupina šesti detektivů podnikla na chatu ozbrojený útok.

„Nemá smysl s nimi vyjednávat nebo jim říkat, že jsou obklíčeni, a proto ať vyjdou ven beze zbraní,“ vysvětloval McGrath. „Nemáme ani ponětí, jak by na to mohli zareagovat. Jsou nebezpeční a nejspíš i zoufalí. Existuje možnost, že by dítě použili jako štít a snažili by se prostřílet si cestu ven. Dítě by mohlo být zraněno.“

To, co dodalo celému případu na naléhavosti a ve skutečnosti rozhodlo o tom, že obléhání chaty bude spíše kratší než delší, byla slova té ženy uvnitř. Její hlas zachytilo jedno z odposlouchávacích zařízení. „Ten harant vůbec nevypadá zdravě. Mám o něj hroznej strach.“

Bylo nařízeno, aby v jedné z přivolaných ambulancí byla i zkušená dětská zdravotní sestra. Dále padlo rozhodnutí, aby byl Gordon O’Brien co nejdříve to bude možné převezen na pediatrii Ústřední porodnice, a to bez ohledu na jeho aktuální zdravotní stav.

Vybraných šest detektivů se od hlavy až k patě obléklo do černého. Na hlavu si navlékli černé látkové čepice, černou barvu měla i trička a tlusté svetry, které si oblékli na ně, stejně jako bundy. Nakonec přišly na řadu rovněž černé neprůstřelné vesty, zvlášť objednané u RUČ v Severním Irsku. Po tvářích si rozetřeli černou maskovací barvu. Každý z nich byl vyzbrojen automatickou pistolí Smith & Wesson ráže 0.459. Tři z nich si tuto výzbroj připevnili kousek nad kotníky, aby měli ruce volné pro těžší kalibr. Jeden z nich si jako svou hlavní zbraň vybral samopal UZI a druzí dva se rozhodli pro samopaly MP5 Hechler &Koch. Skupina tří průzkumníků jim doporučila, aby se proti štiplavému mrazu vyzbrojili i rukavicemi. Oblečení každého ze šesti detektivů proto doplnil i pár pohodlných černých kožených rukavic.

„Fajn,“ prohlásil McGrath pevně. „Jdeme na to.“

Brian O’Callaghan klesl na kolena, v rukou svíral růženec a modlil se jako nikdy předtím.

Plán byl jednoduchý. Podobný útok na domek nacvičovali ve výcvikovém prostoru v Tipperary mnohokrát.

Útvar Jaguár věděl, jak vtrhnout do všech možných typů budov, chlévem počínaje a pětihvězdičkovým hotelem konče.

Dva si s pomocí malého množství výbušniny vezmou na starost vstupní dveře, další tři vniknou do budovy zadním východem a poslední z nich vtrhne dovnitř jediným oknem, které připadalo v úvahu. Přítomnost malého dítěte do značné

míry celý plán komplikovala a nutila je k opatrnějšímu postupu. Nesměly být použity ani dýmovnice a ani granáty se slzným plynem. Nesmělo dojít k žádné zuřivé přestřelce.

Navíc přepadovou skupinu šesti detektivů následovalo a jistilo dalších sedm, připravených zapojit se do akce při prvním náznaku potíží. V okolí chaty dále operovalo přinejmenším

dvacet

dalších

uniformovaných

neozbrojených gardistů. Únosci neměli žádnou šanci uniknout.

Vtrhli dovnitř krátce před jednou hodinou v noci.

Měsíček se probral z opileckého spánku ve velmi špatné náladě. „Kde je Malone?“ Už to nebyl Tommy, teď už jen Malone. A leze mi to krkem, seru na to, mrznu tady a kde je sakra Malone, aby nás odsud dostal? Vytáhl svou pistoli a začal ji na kuchyňském stole čistit. V krbu stále ještě žhnuly uhlíky. Přisunul se blíž k teplu.

Venku, za kuchyňským oknem, ho pozorně sledoval Jack McGrath. Všiml si zbraně. Pohybem ruky upozornil svého společníka, aby pistoli nespouštěl z očí. Detektiv souhlasně přikývl. Ani stopa po Collinsovi, ani po té ženě, ani po dítěti, ale ti, kteří do chaty nahlíželi zvenku, znali plán domku. Museli se dostat do tří ložnic, z nichž jen jedna měla okno, kterým se dalo rychle vniknout dovnitř. Okna dalších dvou byla buď moc vysoko, nebo byla příliš malá, než aby se dala použít.

Sam Collins se zatím v chatě uložil do postele, zabalil se do spacáku a do všech přikrývek, které se mu podařilo najít. Vzal si i deky z postele Tommyho Malona. V duchu mu sliboval, že ho zabije hned, jak se vrátí zpátky. Odešel před více než čtyřmi hodinami. Na chvíli Collins přemýšlel o tom, jestli Malone nevzal do zaječích, ale potom tu myšlenku pustil z hlavy. Nehledě na to dítě, Peggy Ryanovou by neopustil, byli staří kamarádi. Dokonce i v dublinském podsvětí, kde jsou osobní roztržky na denním pořádku, se člověk musí při práci o své přátele postarat. Co s nimi udělá, když všechno skončí, už je jiná věc.

V okamžiku, kdy výbuch vyvrátil vstupní dveře z pantů a odhodil je do malé chodby, Jack McGrath udeřil velkým vyrážecím kladivem do zadních dveří, které okamžitě povolily. Zvuk tříštícího se skla potvrzoval, že jeden z členů přepadového oddílu je na cestě do jedné z ložnic. Měsíček, který se stále ještě úplně nevzpamatoval z opilosti, reagoval o trochu pomaleji než obvykle.

A to byla smůla.

Pro Měsíčka.

Vstal, široká ústa otevřená překvapením, zoufale šermoval pistolí a snažil se vystřelit. Reflexy Jacka McGratha zafungovaly bez chybičky. Krátká dávka ze samopalu UZI ukončila Měsíčkovu šanci dostat se na fotbalové utkání. Navždy.

Sam Collins se nestihl vymotat ze spacího pytle dost rychle na to, aby se stihl zapojit do zápasu. Během několika vteřin ležel přišpendlený na zemi. Těžká bota mu spočívala na krku a dusila ho. Hlaveň Smith & Wessonu ráže 0.459 se mu nebezpečně zavrtávala do nosní dírky. „Hneš se a uletí ti hlava.“ Za daných okolností se jednalo o zbytečné varování.

Peggy Ryanovou našli plačící a vystrašenou, hluboce skloněnou nad dětskou postýlkou. Uvědomovala si, že všechno skončilo a byla ráda. Měla toho dost. Podívala se do začerněného obličeje.

„Sežeňte rychle doktora. Myslím, že umírá.“

1.47 hod.

„Pomoc, mami, pomoc! Zastav ho, zastav ho! Mami, zastav ho!“ Rory se s výkřikem probudil.

Kate Hamiltonová vyskočila a jedním pohybem ho vzala do náručí, cítila, jak se jeho drobné tělíčko chvěje strachy. „Pššš, pšš, to nic, Rory, to nic. Všechno je v pořádku, máma je tady, pšš.“ Svírala ho v náručí, jako by měl nastat konec světa.

„Copak se děje? Něco ošklivého se ti zdá?“

Rory pořád natahoval, prsty svíral její paži tak pevně, že ji to bolelo. Jen stěží ze sebe dokázal vypravit slovo.

„Co se děje, mazlíčku? To nic, maminka je tady.“

Ale Rory ze sebe vydal vyděšený výkřik, při kterém mrazilo až v morku kostí.

„Jde po tobě! Mami, dej pozor! Jde po tobě!“

Sevřela ho ještě pevněji, cítila, že mu srdíčko silně buší, skoro silněji než její vlastní. Bože, to byl výkřik, o čem se mu to zdá? Co to, sakra, zase viděl v televizi? Naštěstí Rory zase znovu usnul, palec v puse a Teda v náručí. Jemně ho položila zpátky do postele, pohladila ho po hlavičce a políbila na čelo. Dokonce i v přítmí, když pozorovala, jak se jeho malý hrudníček zvedá a zase klesá, rozpoznávala v Rorym rysy jeho otce.

„Neboj se, Rory,“ zašeptala. „Mámě se nic nestane.

Musím se o tebe postarat. Nikdo jiný se o tebe nepostará.

Jsme jen sami dva. Neboj, mámě se nic nestane.“

2.17 hod.

Dean Lynch se probudil zbrocený potem. Noční můra se vrátila a ona ho pronásledovala. Zase.

„Vrať se zpátky, Deane Lynchi! Zpátky sem!“

Pronásledovala ho tmavými chodbami sirotčince. Běžel a běžel, ale věděl, že ho stejně chytí, jako pokaždé. Ohlédl se a uviděl, že ho dohání. Černé vlasy rozpuštěné, dlouhé, bílé kostnaté ruce napřažené před sebou.

„Vrať se zpátky, Deane Lynchi! Zpátky sem!“

„Ne, ne, ne! Nechte mě, nechte mě být!“

Utíkal další chodbou, pak další a náhle si uvědomil, že neslyší její kroky. Zastavil se a poslouchal, jediné, co slyšel, byl vlastní zrychlený dech a bušení srdce. Kde je? Pomalu a potichu se přikradl k nejbližšímu rohu chodby, pozorně se rozhlédl. Nikdo. Přikradl se k dalšímu ohybu, přešel kolem otevřených dveří, za kterými byla jen tma. Rozhlížel se.

Nikdo. Proběhl kolem posledního ohybu. V jeho snech stejně jako v životě to byl vždycky ten poslední roh. Pomalu ale jistě, jako by ho něco nesmírnou silou táhlo, blížil se ke dveřím pod schody.

Jeho soukromé peklo. Vždycky mu to tam připadalo tak temné, tma byla tak černá. Otočil se a běžel zpátky.

Jí přímo do náruče.

Ten bledý, bílý obličej rámovaný tmavými, černými, rozcuchanými vlasy. Ty hubené, dlouhé, kostnaté ruce, které ho tak rychle chytily a pevně svíraly. Nebylo úniku. Snažil se vykřiknout, potom to zkusil ještě jednou, ale žádný zvuk se neozval, jako by mu hlas zamrzl v hrdle. Jedna kostnatá ruka dokázala zmařit i jeho nejzoufalejší pokusy utéci, zatímco druhá otevřela dveře.

„Ne, ne! Prosím! Ne, ne!“ Myslel si, že křičí, ale stále se neozýval žádný zvuk. Jeho odpor neměl smysl, byla silnější.

Kopal a tloukl kolem sebe, když ho násilím cpala do místnosti pod schody, rukama i nohama se opíral do dveří, které ho zatlačily zpátky.

„Ne, ne!“ Konečně se ozval jeho křik, zmítala jím bolest. „Přestaňte, přestaňte!“

Ale dveře se pokaždé zavřely, vždycky se zavřely, i když se tomu bránil vší silou svého slabého a ochabujícího těla. Klesl za dveřmi na zem, natahoval a škemral. Pokaždé, pokaždé slyšel ten hlas.

„Teď můžeš spát v pekle, Deane Lynchi. Můžeš spát v pekle.“

Ale tentokrát slyšel jiný hlas, to ráno se změnil i ten obličej.

Byla to Kate Hamiltonová, kdo ho pronásledoval.

Procházel se po pokoji, neklidný a roztřesený, srdce mu tlouklo jako o závod, tělo mu smáčel pot. Otevřel kufřík a nepřestával vyhazovat ven věci, dokud nebyl prázdný. Zbraň ležela stále ukrytá na svém místě, náboje dobře zajištěné.

Připravil si stříkačku s heroinem a pomalu si drogu vstřikoval do žíly. Velice pomalu, velice, velice pomalu, a jak upadal do zapomnění, usmíval se. Viděl zbraň, věděl, jak ji použít, a také věděl, kdo pocítí její sílu.

3.07 hod.

„Je mrtvý. Neměl moc velkou šanci, že by to přežil, je mrtvý.“

Vyčerpaně vypadající doktor v bílém plášti zíral na provizorní lůžko ze sanitky, které stálo před pohotovostí ve

všeobecné nemocnici v Naas. Na lehátku spočívalo tělo Měsíčka – Martina Mullighana, nebožtíka z Limericku a Rathminesu, který už nepatřil do tohoto světa. Položil dva prsty na Měsíčkovu krční tepnu a unaveně zavrtěl hlavou.

Potom posvítil na zorničky Měsíčkových očí, nereagovaly.

Ještě jednou nahlédl pod červený přehoz, ve kterém bylo tělo zabalené, a uviděl zelenou teplákovou bundu, teď již silně nasáklou krví.

„Nemělo skoro vůbec smysl ho sem vozit,“ prohodil směrem k dvoučlenné osádce sanitky.

„Potřebovali jsme, abyste to potvrdil, doktore. Jakmile kývnete, zavezeme ho do márnice.“

Kývl.

„Musíte uvědomit doktora Noela Dunna. Je nutné ho o tom informovat.“

Lékař se podíval na hodinky a zívl. „Zavolám mu až ráno. Neumím si představit, že by v tuhle hodinu vylezl z postele. Tohohle vezměte do márnice a řekněte některému z gardistů, ať u něj zůstane celou noc.“ Opět zívl, byla to dlouhá a těžká noc.

*****

„Nemůžu najít žílu, nemůžu najít žílu! Nemůžu ji napíchnout.“ Na pohotovosti všeobecné nemocnice v Naas se kolem droboučkého tělíčka Gordona O’Briena

shromáždilo pět lékařů. Ležel na vyšetřovacím stole, zabalený v něčem, co připomínalo alobal. Doktoři se zoufale snažili zvýšit jeho tělesnou teplotu.

Gordon byl velice vážně nemocný. Rentgenový snímek ukázal, že má oboustranný zápal plic. Kyslíkový přístroj napojený do jeho nožičky ukazoval, že má velmi nízkou hladinu kyslíku v krvi. Rychle dýchal, namáhavě a trhaně.

Promodralé rty a studené tělíčko, bazální teplota nízká.

Nemohli najít žílu, do které by mu zavedli nitrožilní výživu, oběhový systém byl příliš vážně poškozený infekcí a šokem.

Baktérie se dostaly do krevního řečiště a rychle se množily.

Byl ve smrtelném nebezpečí.

„Připravte mi sterilní nástroje, kanylu a novou zmrazenou plazmu,“ vyštěkl službu konající lékař, zatímco si drhnul ruce pod tekoucí horkou vodou. V rychlosti si je utřel a vklouzl do sterilních chirurgických rukavic, sledoval, jak sestry dokončují nejzákladnější vyšetření nutná pro záchranu dítěte, jehož vzhled nevěstil nic dobrého. Jedna zaznamenávala čas a teplotu, zatímco jiná rozbalovala zelené plachty a připravovala vše nezbytné k operaci. Třetí sestra už upevnila do stojanu nitrožilně aplikované roztoky a čekala na další pokyny.

Další lékaři začali potírat oblast krku malého Gordona dezinfekcí, uvědomovali si, jak málo dítě reaguje. Poté kolem krku dítěte zavinuli zelené chirurgické přehozy, nezakrytá zůstala jen malá plocha kůže. Během tří minut

zavedli krkem kanylu do krční tepny. „Hotovo, dejte mu plazmu. Patnáct mililitrů na kilo živé váhy během následujících deseti minut.“ Roztok začal proudit do malého tělíčka. Odebrali mu krev. Část jí bude použita ke kultivaci protilátek a další vzorky krve pošlou na biochemický a hematologický rozbor. Po plazmě přišly na řadu povzbuzující látky a antibiotika.

Jakmile lékaři z resuscitačního týmu nemocnice v Naasu udělali všechno, co podle jejich názoru mohli, bylo pořád ještě bezvládné tělíčko Gordona O’Briena uloženo do předem vytemperovaného inkubátoru, ve kterém bylo přemístěno do čekající sanitky. Hadičky kapačky byly připojeny k malé infuzní pumpě a poté pečlivě zajištěné tak, aby nemohly vypadnout.

„Pro boží smilování, jeďte! Jeďte jako o závod, kvůli ničemu nezastavujte.“ Z budovy vyběhla sestra, která v rukou držela vzorky krve. Naskočila do zadní části sanitky, která se už rozjížděla. Hned za ní se dveře zavřely.

Siréna se rozječela.

Houkající sanitka proletěla nemocnicí a v doprovodu čtyř motocyklů se řítila směrem k Dublinu. Před každou křižovatkou čekal gardista v uniformě, aby zastavil veškerou ostatní dopravu, aby byl zajištěn bezpečný a plynulý převoz Gordona O’Briena, jenž se vracel tam, kde strávil první dny svého života.

Jen hodinu před tím stejnou cestou projela jiná kolona aut se zapnutými sirénami. Uprostřed jel minibus s mřížemi na oknech a se speciální sedadlovou úpravou, která umožňovala, aby nedobrovolní cestující měli na rukou pouta. Uvnitř seděl zamlklý Sam Collins a vzlykající Peggy Ryanová, které doprovázeli čtyři členové útvaru Jaguár.

Zbraně nabité a připravené ke střelbě. Radost z úspěšně zvládnuté akce jim kazilo jen pomyšlení na zdravotní stav dítěte. V duchu každému z nich proběhla hlavou strašná myšlenka: přišli jsme příliš pozdě. Někteří z příslušníků útvaru měli malé děti, potomci jiných už dětským střevíčkům odrostli. Všichni si dokázali vybavit své děti jako mimina a hrozilo, že dají průchod svému vzteku.

Rozzuřené pohledy čtyř párů očí se vpíjeli do Sama Collinse. Jen jediný hloupý pohyb, jen nám dej jedinou záminku.

4.32 hod.

Doktor Paddy Holland v polospánku zašátral po telefonu.

„Ano, kdo volá?“

„Doktor Holland?“

„Ano, u telefonu.“

„Doktore Hollande, tady staniční sestra Angela Matthesová z jednotky intenzivní péče. Přivezli nám sem

naléhavý případ, dítě je na tom pravděpodobně dost zle.

Doktor Conway mi řekl, abych vás okamžitě kontaktovala a požádala vás, abyste přišel.“

Holland se trochu nadzvedl, opíral se o loket. „Doktor Conway? Doktor Luke Conway?“

„Ano. Volal před chvilkou a řekl mi, abych vám okamžitě zavolala.“

„Ale proč? Co s tím má doktor Conway společného?“

„Řekl mi jen, ať vám zavolám a požádám vás, abyste okamžitě přišel. Dítě je zřejmě velmi nemocné.“

Holland spustil nohy z postele, zívl a protáhl se.

Sluchátko pořád držel v ruce. „Víte o tom ještě něco?“

„Vydržíte chviličku, zavřela bych dveře.“ Sestřička na druhém konci linky odložila sluchátko, Holland zaslechl nějaké hlasy, a potom se ozval zvuk zavíraných dveří. Byl zvědavý, o co tady jde. Sestřička si opět vzala sluchátko.

„Strašně se omlouvám, doktore Hollande, ale nesmím to nikomu říct. To dítě je Gordon O’Brien, už ho našli. Právě teď ho k nám přiváží sanitka. Objevili ho v jedné chatě u Kilcullenu. Nějaký doktor z nemocnice v Naasu volal a informoval nás, že dítě je tom dost špatně.“ Na chviličku se odmlčela, pak si povzdechla. „Říkal, že podle jeho názoru to nepřežije.“

Holland už měl v tu chvíli napůl oblečené kalhoty.

„Budu tam během pěti minut.“

Zmáčkl vidlici, aby dostal vyzváněcí tón, a rychle namačkal sedm čísel. Po deseti zazvoněních se ozval rozespalý a mrzutý hlas. „Haló, kdo volá?“

„Conore, to jsem já, Paddy. Paddy Holland. Hele, je mi strašně líto, že tě budím, ale mohla by Mary hned teď zajít ke mně a pohlídat mi děti?“

„Co?“ Ozvalo se nevěřícně. „V tuhle hodinu?“

„Jo. Hele, Conore, fakt mě to mrzí, ale zavolali mě kvůli naléhavému případu. Nemám sice službu, ale je to něco moc důležitého.“

Na druhém konci linky se ozývala směsice brblání a klení. Holland celou dobu sledoval digitální hodiny, které měl postavené u postele, díval se, jak se číselník každou vteřinu mění. „Conore, je to unesené mimino. Neměl bych ti to říkat. Jde o to O’Brienovo dítě. Už ho našli a vezou ho k nám do špitálu. Pravděpodobně je na tom dost zle.“

Na druhém konci zavládlo ohromené ticho.

„Bude tam zhruba za půl hodinky. Dej mi čas, abych ji vzbudil a mohla se obléknout.“

„Conore, právě odcházím. Nechám klíče pod rohožkou.

Popros ji, aby mi zavolala, až dorazí. A Conore, vážně mě to moc mrzí. Řekni jí, že jí to nějak vynahradím.“ Mumlání.

Brblání. „A tobě taky, Conore.“

5.07 hod.

„Proboha, vypadá strašně.“

První dojem, který Paddy Holland získal z bezvládného tělíčka Gordona O’Briena, kterého přinášeli na jednotku intenzivní péče dublinské Ústřední porodnice, nebyl nijak příznivý. Okamžitě začal jednat.

„Takže, změřte mu rektální teplotu a zaznamenejte ji.

Potřebuji, aby u něj pořád byly dvě zkušené sestry z JIP.

Budu se muset dostat k arterii. Udělejte podrobný rozbor krve a biochemický rozbor z těch vzorků, které už máme.

Hodlám teď odebrat nové. Potřebuji, aby mi sem z laboratoře zatelefonovali všechny výsledky hned, jak je budou mít, a okamžitě mi je sdělte, i když budu někde jinde, dokonce i když budu na záchodě.“ Zatímco mluvil, sestry se už díky intuici a zkušenostem daly do práce. Zkumavky se vzorky krve již stály na svém místě, příslušné žádanky pro laboratoř byly vyplněné. Všechno bylo připravené i ke stabilizování nitrožilního tlaku dítěte. Dva technici už v laboratoři čekali na čerstvé vzorky, na vzorcích poslaných z Naasu už začali pracovat. Dnešní pracovní den začínal brzo.

„Zdvojnásobte dávku antibiotik. Zvážili ho v Naasu?“

„Ano“

„Fajn, otevřete ampuli dopaminu a pojďte se se mnou na něj podívat.“ Otočil se, aby se podíval na dítě, které stále leželo v inkubátoru. Nehýbalo se a nereagovalo, ani náznak toho, že by se mu něco nelíbilo nebo mělo hlad. Oči zapadlé a jen tu a tam jeho ručičkou nebo nožičkou proběhl záchvěv.

Myslím, že to nedokážeš, řekl si v duchu Holland.

Gordon O’Brien znovu bojoval o život.

5.32 hod.

„Našli ho! Našli ho! Harry, honem, obleč se! Našli ho!

Právě volali z nemocnice! Je tam! Je tam!“ Sandra napůl plakala a napůl křičela, když třásla se svým manželem.

Velký Harry se potácel po luxusní bílé ložnici a pokoušel se obléct si šaty, které po něm Sandra hodila.

„Je v pořádku?“ houknul, když si zapínal pásek a současně obouval boty.

„Ano, ano, je v inkubátoru, chytil nějakou infekci, ale žije. Dělej, Harry, pojď už! Žije! Našli ho!“

Měla pravdu.

Našli ho a byl na živu.

Ale jen zatím.

Baktérie se stále množily.

6.01 hod.

„Tom Morgan? To nemyslíte vážně! Střílíte si ze mě?“

Paddy Holland a jedna z jeho sester z JIP seděli v kanceláři vedle JIP, pili čaj a žvýkali toast. Přes prosklenou stěnu dobře viděli na všechny inkubátory. Gordon O’Brien ležel tak, aby na něj stále viděli. Byl napojený celkem na tři

monitorovací přístroje, jeden zaznamenával činnost srdce, na obrazovce nepřestávala blikat modrá křivka. S pomocí druhého sledovali nitrožilní tlak a třetí zachycoval stav dýchání. Teď byly všechny křivky stabilní. Na JIP bylo hospitalizováno ještě další dítě, drobná holčička, kterou tu po těžkém porodu měli na pozorování.

„Ne, nelžu. Jedna moje kamarádka má za muže nějakýho detektiva, co dělá na Store Street. Říkala mi to včera večer.“

„Tomu prostě nevěřím.“

„Vážně, říkám vám, že je to pravda.“

„Bože můj.“ Holland si ukousl další kus toastu a napil se čaje. Uviděl svůj obraz ve skle a povzdechl si. Sakra, vypadám příšerně. Neměl čas se před odchodem z domova ani oholit, ani se umýt.

Za jeho zády zazvonil telefon. Byla to jeho neteř, Mary, volala, aby ho ujistila, že už dorazila.

„A co děti?“ vyptával se Holland starostlivě.

„Dobrý, strejdo Paddy. Dobrý. Ještě pořád tvrdě spí.“

„Děkuju, Mary.“

„Není zač, strejdo Paddy. Možná, že nebudu muset do školy. Jak je tomu unesenýmu děcku?“

„Nic moc, Mary, není na tom zrovna dobře.“

„Mám se za něj pomodlit, strejdo Paddy?“

„Dobrý nápad, Mary, moc dobrý nápad. Pomodli se za něj růženec. Nashle.“

„Nashle, strejdo Paddy.“

Děti to nenávidí, naprosto nenávidí, když se probudí a zjistí, že jsem pryč, honilo se Hollandovi hlavou, když se snažil vnést alespoň zdání nějakého řádu do svých rozcuchaných vlasů. Zhluboka si povzdechl, toast mu chutnal jako piliny. Jaký to mají mizerný život! Mámu nemají a táta od nich v noci zmizí jako zloděj. Co je to za život.

„Podle všeho při včerejší šťáře něco našli u něj v kanceláři.“

„Co?“

„Nemám ponětí, to nevěděl, ale zdá se, že to celý nějak souvisí s tím, co u něj našli.“

Holland se zadíval do JIP, pohledem našel oči jedné sestry uvnitř. Odpověděly mu: „Nic moc.“ Sestra pak opět věnovala veškerou pozornost dítěti.

„Převrátili to tam vzhůru nohama. Conway běsnil.

Vážně, teď jsou pokoje poloprázdný, ale když začali dupat po chodbách, tahat sem tam krabice plný harampádí, tak to už bylo trochu moc. Slyšela jsem, že dalších třiadvacet se minulou noc i přes rady lékařů rozhodlo odejít ze špitálu.“

„Ale ne,“ povzdechl si Holland. „Já tomu nevěřím.“

„Nevím, co přijde na řadu dál. Holky jsou bez sebe strachy. Nikdo nechce noční. Jestli se s tím něco brzo neudělá, tak budou moct celej špitál zavřít. Vážně, jen těžko

se dá věřit tomu, že by doktor Morgan něco takovýho udělal, ale doufám, že to byl on.“

Holland se k ní otočil. Překvapila ho. „Proč?“

„Protože to by znamenalo, že už ho chytli. Znamenalo by to, že už všichni můžeme v klidu spát a nemusíme se starat o to, jestli nás po další noční, která na nás vyjde, policajti budou muset doprovázet domů.“ Mladá sestřička si utřela pusu do papírového ubrousku, zlost v hlase jen stěží potlačovala. „Prostě doufám, že je to Morgan, to je celý.

Znamenalo by to, že ho konečně dostali.“

Paddy Holland zíral přes sklo do pokoje JIP – zmatený, vyvedený z rovnováhy. „No, říkám vám, že to prostě nesedí,“ prohlásil, čelo se mu pokrylo hlubokými vráskami.

„Znám Toma Morgana, chodil jsem s ním na vejšku. Jistě, je tak trochu hajzlík, přemýšlí jen přirozením, ale že by vraždil? Ne. To nedává smysl, prostě to nesedí.“

Sestřička se uchichtla nad jeho vyjadřováním. Ještě nikdy předtím nezažila, aby byl něčím zaujatý víc než svou prací nebo svými dětmi.

Kdyby se mě někdo ptal, tak bych řekl, že to byl Dean Lynch, pomyslel si Holland. Sakra, teď nahání strach i mě.

Právě jeho bych sebral, kdybych byl od kriminálky.

„Nemůže to být Tom Morgan,“ znova prohlásil Holland. „Na to má Tom ženský moc rád. Možná, že by některou ušoustal k smrti, ale zabít – to nikdy.“

„Dobrá, já vám jen vykládám, co se děje,“ namítala sestřička vzpurně. Nijak zvlášť Toma Morgana nemilovala.

Považovala ho za chlípného, nezodpovědného, neschopného a bezohledného hajzla. A navíc ji kdysi nechal čekat.

Paddy Holland si nalil další šálek čaje, napil se a protáhl obličej. Čaj byl studený. Zatímco čekal na výsledky rozboru krve, sestřičky zaznamenávaly Gordonův boj o život, měl čas si to důkladně promyslet. Nemůže to být Tom Morgan, prostě nemůže. A co to jen mohli u něj v ordinaci najít?

Pomalu a neodbytně se mu do hlavy vkrádala neurčitá představa. Znovu se podíval do pokoje JIP, snažil se tu představu vypudit z hlavy, ale byla čím dál, tím neodbytnější. Cítil, že mu srdce buší o trochu rychleji než obvykle. Ach, můj bože! Možná je to ono! Ach, můj bože!

Možná je to tak!

Rozčíleně otevřel šuplík a vyhazoval ven formuláře pro patologii a recepty, dokud nenašel to, co hledal. Dublinský telefonní seznam. Prudce ho otevřel a horečnatě se probíral stránkami, dokud nenašel G. „Garda, Garda, Garda, kde sakra je? Mám to! Garda Síochána – policejní stanice.“

Projížděl prstem seznam, až našel Store Street. Číslo si propiskou naškrábal na hřbet ruky, potom rychle vstal a odešel do pokoje JIP.

„Lepší se?“

„Žádná změna.“

„Tlak v pořádku?“

„Nic moc.“

„Dobrá, v rychlosti si musím vyřídit jeden telefonát.

Seběhnu jen k sobě dolů. Najdete mě tam.“

„V pořádku.“

Zavřel za sebou dveře ordinace a vytočil číslo.

„Chtěl bych mluvit se službu konajícím důstojníkem.“

Následovala odmlka a potom se z druhého konce linky začaly ozývat omluvy.

„Fajn, můžu mluvit s Kate Hamiltono…, ehm…, s detektiv seržantem Kate Hamiltonovou. Vede vyšetřování vraždy v Ústřední porodnici.“

Podezíravý hlas na druhém konci chtěl vědět proč.

„Jmenuji se Paddy Holland. Pracuji v té porodnici jako pediatr. Právě jsem přišel na něco, co by mohlo být důležité.

Kdyby vám to nevadilo, raději bych to nevykládal po telefonu. Je tam v tuhle chvíli někdo, kdo se tím případem zabývá, abych si s ním mohl promluvit?“

Podezřívavý hlas odpověděl, že ne, ale nabídl, že se okamžitě spojí s detektiv seržantem Hamiltonovou.

„Mohl byste? To by bylo skvělé, moc vám děkuju. V

nemocnici budu celé dopoledne. Vyřiďte jí, ať na centrále řekne, aby jí přepojili přímo na JIP.“

Za tři minuty telefon zazvonil znovu.

Kate Hamiltonová seděla na straně postele, napůl spala, napůl byla vzhůru a napůl mrtvá vyčerpáním. Gardista s podezíravým hlasem jí telefonoval ze stanice na Store Street

a tlumočil jí vzkaz Paddyho Hollanda. Také jí sdělil, že konečně sehnali doktora, který udělá Tomu Morganovi test na AIDS. Celý večer se snažili někoho najít, ale z nějakých důvodů všichni policejní lékaři, kteří pro ně normálně pracovali, nemohli. Buď měli chřipku, nebo se z ničeho nic vždycky něco našlo, jakmile dotyčný lékař uslyšel, že by měl provést krevní test u jiného doktora. Sluchátka bouchala o vidlice, projevovaly se nejrůznější typy politiky nespolupráce. Tentokrát nešlo o předem dohodnutý plán, jen o zakódovaný pud sebezáchovy vrozený všem příslušníkům lékařského povolání, který začne fungovat vždy, když se někdo z nich dostane do problémů.

Policie také zpracovávala nové informace, které přišly faxem z Los Angeles od pana Jana Pietersena. Potvrzoval, že 11. února 1997 strávil celý večer a celou noc ve společnosti Toma Morgana. Pan Pietersen připojil i doušku, v níž stálo, že je v této věci ochoten učinit místopřísežné prohlášení nebo to dosvědčí i osobně, ale čas bude mít až zhruba za týden. Pan Pietersen požádal, aby mu příjem jeho faxu potvrdili.

„Do háje, ať si to strčí,“ neudržela se Hamiltonová.

„Zavolejte mi hned, jak dostanete výsledky toho testu na AIDS, zavolejte mi na mobil.“

*****

„Mohla bych mluvit s doktorem Paddym Hollandem?“

Na druhém konci linky slyšela divné zvuky, pláč nějaké ženy a něco, co znělo, jako by tam nějaký muž vzlykal.

Bože všemohoucí, co se to tam děje?

„Detektiv Hamiltonová? Brý ráno, tady Paddy Holland.

Heleďte, něco mě v souvislosti s tou vraždou napadlo.

Nevím, jestli je to důležité, ale myslím si, že byste o tom měla vědět.“

„O čem bych měla vědět?“ Hamiltonová se snažila mluvit potichu, aby nevzbudila Roryho, ale i naléhavě, aby Holland neměl pocit, že jeho informace není důležitá.

„Je mi líto, ale nemůžu to vysvětlovat do telefonu, je to příliš choulostivé a důležité. A máme tady mimořádný případ. Je tady jedno velice nemocné dítě a jeho rodiče právě přijeli. Mohla byste sem za mnou přijít?“

Hamiltonová už lovila svoje svršky. „Dorazím do hodiny, vyhovuje vám to?“

Na druhém konci linky byl znovu slyšet pláč a Hamiltonová vycítila, že rukou přikryl mluvítko. Potom se znovu ozval Holland. „Jo, bezvadný. Budu na JIP nebo na jednotce zvláštní péče.“

„Co je to?“

„Tam se staráme o děti s nízkou porodní vahou. Druhé patro, západní křídlo. Platí?“

„Platí,“ souhlasila Hamiltonová, když se otáčela, aby vzbudila Roryho.

„No tak, Rory, je čas vstávat. No tak, ospalče, vstávat, vstávat.“ Kate Hamiltonová zvedla stále ještě spící dítě do náručí a probudila ho. Zívl, pevně se jí chytil, strčil si palec do pusy a přitulil se jí k prsům. Pohladila ho po vlasech, štípla ho do tváře a políbila ho. Z nějakého podivného důvodu ho k sobě tiskla pevněji než obvykle. Z nějakého podivného důvodu nechtěla, aby tahle chvíle skončila, ale na druhou stranu cítila, že skončí. Kate Hamiltonová měla z nějakého podivného důvodu neblahé tušení, že jí hrozí smrt.

Po zádech jí přeběhl mráz, uvědomila si, že se chvěje, ačkoliv radiátory běžely naplno a v pokoji bylo teplo.

Překlopýtali přes plastové koleje s lokomotivami do kuchyně, kde Hamiltonová rychle připravovala snídani a přitom se dooblékla. Zadívala se na nepořádek pod nohama.

Rozhodla se, že si ho nebude všímat.

„No tak, Rory, dojez svůj toast, musím jít do práce.“

Rory na ni vykulil oči, jednou ručičkou si podpíral hlavu a druhou zkoumal toast. „Mami?“

„No tak, Rory, přijdu pozdě.“

„Mami?“

„Co je? Doufám, že zase nechceš škemrat o to štěně.

Řekla jsem ti, že psa mít nebudeme.“

Rory sklopil hlavu, toast upadnul, slzička ukápla.

„Kruci!“

Za půl hodiny vysadila Roryho ve školce.

„Uvidíme se večer, dej mi pusu.“

„Mami?“

„Ano?“

„Kdy si budeme moct pořídit štěně?“

„Vysvětlím ti to pak. Musím letět. Pak ti to vysvětlím.“

*****

Paddy Holland přesně ve stejnou chvíli mluvil s Harrym a Sandrou O’Brienovými a ze všech sil se je snažil uklidnit.

„Vaše dítě je vážně nemocné, velice vážně nemocné.

Děláme všechno, co je v našich silách, ale přivezli nám ho sem ve velmi vážném stavu. Následujících dvacet čtyři hodin bude kritických.“ Sandra padla na kolena vedle inkubátoru, bledá a tichá, ale Velký Harry nedokázal zadržet příval slz, které celé dny potlačoval. Opřel se o zeď a plakal.

Holland kývl na sestru, která došla k nim, položila Sandře ruku kolem ramen a snažila se ji uchlácholit, jak nejlépe dovedla. Jakmile Velký Harry konečně získal zpátky alespoň část své vyrovnanosti, Holland mu nabídl židli a podíval se mu přímo do očí.

„Pane O’Briene, vaše dítě je vážně nemocné, ale dovolte, abych vám zopakoval, že není mrtvé. Uděláme všechno, co je v našich silách, pohneme i horou, pokud budeme muset. Nenecháme ho odejít bez boje. Vy a Sandra nám musíte pomoct a pomoct musíte i jemu.“

Odmlčel se, aby nechal svá slova působit.

Kdesi v mysli Harryho O’Briena přeskočila jiskřička, která zažehla oheň. „Řekněte nám, co máme dělat, doktore.“

Utřel si kapesníkem oči a vysmrkal se. Vstal a došel ke své ženě a jemně ji zvedl z podlahy. Přivinul ji k sobě a pevně ji tiskl. „Co chcete, abychom udělali?“

Paddy Holland přisunul k boční straně inkubátoru, ve kterém ležel Gordon O’Brien, dvě židle. Droboučký hrudníček se rychle zvedal a klesal, končetiny se skoro ani nepohnuly. Ale měl o něco lepší barvu.

„Tady se posaďte,“ Holland ukázal oběma rodičům kam a osobně je k židlím dovedl. „Sedněte si tady a mluvte na něj, hlaďte ho, líbejte ho. Ať ví, že je zase zpátky u mámy a táty. Ať ví, že ho zase má někdo rád. Dejte mu něco, pro co by mohl žít. Přesvědčte ho, aby chtěl žít.“ Obrátil se na Sandru. „Přesvědčete toho malého chlapce, aby chtěl žít kvůli své matce. Ať ví, že od teď už budete s ním. Ať cítí vaše doteky a slyší váš hlas. Ať ví, že je zase doma.“

Změna, která se se Sandrou a Harrym udála, byla ohromující. Obrátili se k inkubátoru a začali bojovat o život svého jediného dítěte. Paddy Holland si vzal sestry stranou.

„Sledujte základní funkce, dejte mi vědět, kdyby došlo k nějaké změně. Udělali jsme všechno, co bylo v našich silách. Teď už je to vůle boží, jestli to dítě bude žít, nebo nebude. Ale oni přinejmenším…“ kývl směrem do místnosti, „přinejmenším budou mít pocit, že pro něj něco

udělali. Jestli to dítě umře, budou vědět, že u něj byli až do konce a bojovali spolu s ním.“

8.32 hod.

Tommy Malone ležel v posteli v Bettyině domě v Greystone a poslouchal zprávy Morning Ireland. Betty vešla dovnitř, v obličeji byla popelavě bílá. Poslouchala rozhlasové zprávy v kuchyni.

„Chceš něco k snídani?“

Malone vyklepl z balíčku cigaretu a v hlubokém zamyšlení si zapálil. „Ne. Přesto dík, Betty. Nechci. Musím si něco promyslet.“

To určitě musíš, pomyslela si Betty.

40 kapitola

9.03 hod.

Ústřední porodnice, jednotka zvláštní péče

Některé sestry jí říkaly cela života. Po svém ji tak odlišovaly od cely smrti, posledního místa pobytu odsouzených k smrti v těch státech USA, kde mají trest smrti. Jednalo se o velkou místnost asi deset krát deset metrů s osmi otevíratelnými inkubátory, ve kterých ležela malá miminka, jež se narodila dřív, než měla. Některá z nich byla napojena na bzučící respirátory, které do jejich plic pumpovaly kyslík, jenž děti nezbytně potřebovaly, ale neměly sílu dýchat samy. Většina inkubátorů byla vybavena i speciálním vyhříváním a ventilátory. Kosti a šlachy všech těchto dětí pokrývala kůže podobná pergamenu.

Všechny děti měly jedno společné: bojovaly o život.

Právě před jednotkou zvláštní péče Kate Hamiltonová čekala na Paddyho Hollanda.

„Nemůžete jít dovnitř. Mohla byste počkat v kanceláři?“

vybídla ji jedna ze sester.

„Ano, samozřejmě.“

V kanceláři byla velká a čistá okna, která lékařům a sestrám umožňovala dohlížet na všechno, co se dělo na jednotce zvláštní péče. Kate Hamiltonová stála a dívala se.

Ještě si živě pamatovala své šestinedělí a ten den, kdy sama a ztracená chodila touto chodbou a klopýtala si pro pokyny a vrávorala přes jednotku zvláštní péče. Nemohla od toho pohledu odtrhnout oči stejně jako to ráno. Boj o život, kterého se stala svědkem, byl tak dramatický a výsledek tak nejistý.

„Bude mu to trvat dlouho?“

„Těžko říct. Máme tady jedno malé děcko, které nám dělá velké starosti. Holčičce právě provedli snímkování mozku. Čeká na výsledek.“

„Která to je?“ Hamiltonová natahovala krk, aby viděla.

Sestra úkosem pohlédla dovnitř. „Vidíte ten inkubátor, u kterého právě stojí? Tak je to ten nalevo od něj, ten, na který se díváte. Ten vlevo vzadu.“

Hamiltonová sledovala, jak si Holland sundává stetoskop, pomocí kterého vyšetřoval malý uzlíček ležící v ostrém světle zářivek. Vstal a pousmál se, všimla si úzkostlivého pohledu matky. Zdálo se, že si neuvědomuje moc, kterou disponuje. Sestry si také asi nebyly vědomé moci, jíž vládnou. Jejich znalosti, schopnosti a zkušenost tvořily onu mocnou sílu, která proudila mezi dětskými postýlkami a inkubátory. Byla to síla života.

Holland pokynul směrem k ohroženému dítěti a Hamiltonová viděla, jak matce něco mumlavě říká. Při rozhovoru si sundal brýle a masíroval si nos. Všimla si, jak žena těžce dýchá, sledovala, jak začala vzlykat a utírat si oči

do zmuchlaného kapesníku. Holland poté položil ruku na rameno otce, který zíral dolů na inkubátor, ve kterém leželo jeho dítě, obličej měl zkřivený bolestí.

„Vážně má dneska den blbec a to je teprve devět.“

Hamiltonová se otočila na sestru, která teď také pozorovala drama odehrávající se na jednotce zvláštní péče.

„Proč?“

„Je tady už od pěti, většinu času tráví u toho uneseného dítěte na JIPu.“

„Jak na tom to děcko je?“

„Podle toho, co jsem slyšela, tak to není žádná sláva.“

Ach, bože, posteskla si v duchu Hamiltonová. „A potom se nám začala zhoršovat tahle holčička. Od té doby, co jsem přišla, neustále běhá nahoru dolů mezi JIP a ní.“

Hamiltonová se otočila zpátky. Holland právě hovořil s jednou sestrou, která přikyvovala a natahovala nějaký roztok do stříkačky. Výsledek oba dvakrát zkontrolovali. Otočil se, poprvé zaregistroval Kate a zvedl ruku, aby jí dal najevo, že o ní ví. Zdvižený prst říkal: ne, abyste odešla.

*****

Potom volala jeho dcerka a vynadala mu, že nebyl doma, když se probudila. Sestra se pousmála. „Určitě to s ní nemá lehký.“ Hamiltonová se neupřímně usmála. Tohle taky moc dobře znám.

*****

„Brý den, děkuju, že jste přišla. Vážně je mi moc líto, že jsem vás nechal tak dlouho čekat, ale dneska ráno se nám to tady trochu vymklo z ruky.“

Vypadal přepadle a nerozhodně. Napětím a únavou měl v obličeji téměř šedou barvu. Hamiltonová si musela všimnout, jak je ze svého vzhledu nesvůj, když si napůl podvědomě popotahoval bílý plášť, který měl na sobě. Jeho vysoká postava se pod tíhou starostí a strachu hrbila. Obrátil se k sestře.

„Zavolejte mi, až přijdou výsledky snímkování. Jdu s detektiv seržantem Hamiltonovou do své kanceláře.“

„Jmenuju se Kate,“ skočila mu do řeči.

Holland se usmál a Hamiltonová si uvědomila, že se usmívá také. Zaskočilo ji to, jako kdyby ji přistihli, jak obdivuje nějakého muže, a on si toho všiml v tu samou chvíli.

„Kate, vy i já děláme v podstatě totéž,“ začal Holland a koncem kravaty si čistil brýle.

Hamiltonové se obočí téměř ztrácelo ve vlasech.

„Vy jste detektivové. Celé dni hledáte útržky informací, které se snažíte skládat k sobě. Kdo udělal to a kdo zas ono.

V první řadě ale, proč to udělali. Stále hledáte nějaké vodítko.“

Hamiltonová přikývla, nebyla si jistá, kam tím vším míří.

„Já jsem také detektiv. Když se starám o svoje pacienty, hledám klíč k tomu, proč se jejich stav lepší nebo nelepší.

Sbírám útržky informací, malé střípky, podle kterých by se dalo zjistit, co je to za nemoc, se kterou se musím vypořádat.

Dává to smysl?“

„Poslouchám.“

„Fajn.“ Napřed se mírně zaklonil a potom se nečekaně, s razancí, která ji překvapila, naklonil dopředu. Oči měl napůl zavřené, řasy se mu chvěly, jak se snažil správně seřadit své postřehy a závěry. Ruce měl sepjaté, jako kdyby se modlil.

„Hledáte vraha. Vím, že hodně zdejších doktorů vám ani trochu nepomohlo. Možná, že ze strachu, aby vás nepřivedli na špatnou stopu nebo neprávem neobvinili některého ze svých kolegů a příští rok se kvůli tomu neocitli před Nejvyšším soudem, si všechno nechali pro sebe.“

Odmlčel se a podíval se jí zpříma do očí.

Hamiltonová mlčela.

„Takže, já s tím půjdu ven a řeknu vám, i do protokolu, co si o tom svinstvu myslím, ano?“

„Jsem jedno ucho.“ Otevřela zápisník a cvakla propiskou. Byla připravená. „Spusťte.“

„Před nějakou dobou jeden z konzultantů, který tady pracuje, nešťastnou náhodou nechal vybít baterku u svého

auta. Zavolali ho uprostřed noci k porodu a zapomněl vypnout světla. Když se konečně o pár hodin později vrátil zpátky k autu, právě jsem zajížděl na parkoviště a on mě poprosil, jestli bychom nemohli nastartovat jeho auto přes mou baterku. Jakmile jsme baterky propojili, v jeho autě najednou spustily dvě poplašná zařízení. Dvě různá poplašná zařízení. Z toho kraválu jsem málem leknutím umřel.“

Odmlčel se. Hamiltonová si zatím nezapsala ani slovo, nebyla si jistá, jestli potřebuje přednášku na téma startování aut pomocí kabelů.

„A teď, opravdu mě to překvapilo. Neznám nikoho, kdo by měl v autě dva různé alarmy, zvlášť, když to auto samotné mělo menší cenu než ty alarmy.“

„Jak to víte?“ V Hamiltonové se najednou rozproudil zájem.

„Ověřil jsem si to. Překvapilo mě to natolik, že jsem si zapamatoval, kdo mu dodal a nainstaloval ty alarmy, a zavolal jsem tam. Chtěl jsem si něco podobného pořídit taky. Dvě auta mi vykradli a jedno nakonec ukradli.

Člověku se to začne tak trochu zajídat.“

„Nic nového.“ Hamiltonová kdysi zažila šok, když jí ukradli služební auto, které stálo přímo před policejní stanicí na Store Street.

„Takže, ve firmě, kde montují alarmy, si na to pamatovali, protože se jednalo o neobvyklou zakázku. Řekli mi, že nikdy před tím si nikdo nic takového neobjednal,

dokonce ani do nového Mercedesu ne a už vůbec ne do ojetého BMW. Osm let starého. Ten chlápek mi řekl, že ty alarmy mají skoro větší cenu než celé auto. S chutí jsme se tomu zasmáli. A potom mi řekl něco divného.“ Na chvilku se odmlčel, jako by se snažil utřídit si myšlenky dřív, než je vypustí z úst.

Hamiltonová seděla vzpřímeně na židli, poslouchala.

„Co vám řekl?“

„Řekl mi, že nikdy ještě nepotkal tak divného člověka, jako byl ten chlap. Říkal, že byl strašně tajnůstkářský, úzkostlivě se zajímal o sebemenší drobnost a byl opatrný na každé slovíčko. Říkal, že měl dojem, že je to nějaký cvok, který se potlouká kolem nich, zatímco mu dávají do auta alarmy. Měl z něj hrůzu a to mu jen montoval do auta poplašné zařízení, což pro něj není nic složitého. Proč by z něj měl mít hrůzu?“

Hamiltonová cítila, že se jí během jeho povídání stahuje žaludek. Dřívější předtuchy se vrátily, pocit smrtelného ohrožení byl zpátky.

„Ale vykládal také, že když mu montoval alarm do auta, náhodou objevil ve dveřích tajnou schránku. Potřeboval tudy protáhnout nějaké dráty nebo co, přihrádka se uvolnila a vypadla ven. Tajná schránka byla tentokrát prázdná, ale nemohl se ubránit pocitu, že mezi drahým alarmem a nepříliš cenným BMW existuje nějaká souvislost.“

„Udělal s tím něco, řekl to někomu?“

„Ne, pro něj to nebylo nic podstatného. Říkal, že když o tom přemýšlel a celé to zvažoval, usoudil, že mu do toho nic není. Ale když jsem na něj přitlačil, tak se konečně přiznal.“

Holland se zase na okamžik odmlčel.

„Cože? K čemu se přiznal?“

„Že měl z toho chlapa hrůzu. Říkal, že se tak bál, že si raději nechal všechno, co objevil, pro sebe a nechal to celé plavat. Život je příliš krátký, říkal, abychom si ho komplikovali nějakými problémy.“

Teď už Hamiltonová věděla, že tohle je to pravé, na takovýhle zlom čekali.

„Potom se mě zeptal, jestli vím, kdo to je. A víte co?“

„Co?“

„Najednou jsem si uvědomil, že mám úplně stejný pocit jako ten mechanik. Odpověděl jsem, že ne. A řekl jsem, že ne, protože jsem z něj měl hrůzu taky. A to s ním dělám, dalo by se říct, že jsme kolegové. Za živého boha nejsem schopný přijít na to, proč bych z něj měl mít hrůzu, ale mám. A právě proto jsem mu odpověděl ne, stejně, jako ten mechanik, co o všem mlčel.“

„A kdo je ten muž? Kdo je ten konzultant?“

Holland nezaváhal. „Jmenuje se Dean Lynch.“

Hamiltonová se snažila, aby nedala najevo žádné emoce. „Při vší úctě, doktore Hollande, není zločin mít v autě dva alarmy, dokonce i když to není auto, ale popelnice.“

„Ne, to je mi jasné. Ale je to právě to, o čem jsem mluvil před chvílí, je to stopa. Chytáme se stébla, vím to.“

„Co tím myslíte?“

„Vím, že teď máte za katrem Toma Morgana a podezíráte ho, že spáchal ty vraždy.“

Hamiltonová se nadechovala, že mu skočí do řeči, ale Holland pokračoval.

„Neptejte se mě, jak to vím, prostě to vezměte jako fakt.

A vím ještě další věci, znám Toma Morgana už dost dlouho.

Je to hajzlík, děvkař a smilník, kterej se bude muchlovat i s flaškou od piva, pokud si bude myslet, že mu to přinese nějaké vzrušení. Ale není vrah. Zřídka kdy se v lidech mýlím. A určitě ne tak moc.“

„Doktore Hollande…“

„Říkejte mi Paddy, když vám mám říkat Kate. Jedeme v tom společně a musíme si pomáhat.“

„Paddy, cením si vašich informací, vážně. Ale pokud nechci přivřít oči nad spoustou věcí, tak na doktora Morgana toho máme mnohem víc než jen dva alarmy.“

„Ano, vím o tom. Objevili jste něco u něj v kanceláři, předpokládám.“

Hamiltonová se na něj ostře podívala.

„Taky se mě neptejte, jak jsem se to dozvěděl. Prostě to vím. Takže mě nechte, abych vám přidal další střípek možná užitečné informace. Možná, že to nemá žádný význam, ale možná, že má. V každém případě vám to řeknu.“

Zase se odmlčel, odkašlal si a zkoumavě si prohlédl ruce. „Včera, taky brzy ráno, mě zavolali. Máme tady nedonošenou holčičku, která na tom není dobře, a požádali mě, abych se na ni podíval. Vytratil jsem se z domova a vrátil se ani ne za hodinu, děti si ani nevšimly, že jsem byl pryč.“

To by se u nás stát nemohlo, napadlo Hamiltonovou.

Rory se mě drží jako klíště.

„Odešel jsem z pokoje a šel nahoru do své kanceláře v soukromém křídle nemocnice pro nějaké papíry.

Neobtěžoval jsem se rozsvěcet, z chodby šlo světla dost.

Právě jsem byl na odchodu, když jsem zaslechl, jak se někde zavřely dveře, dveře vedle mojí kanceláře, když vcházíte, jsou po levé straně. Teď už nevím, proč jsem se podíval na chodbu, ale hádám, že mě překvapilo, že tam tou dobou je ještě někdo jiný. Jen jsem ho zahlédl, ale viděl jsem dost na to, abych ho poznal.“

„Doktor Lynch?“

„Přesně.“

„A co je na tom tak důležitého?“

„Doktor Lynch nemá vlastní ordinaci. Doktor Lynch z toho taky dělá vědu. Doktor Lynch dělá vědu z jediné věci, z jediné věci v tomhle špitále. A to z toho, že doktor Lynch neléčí vůbec žádné samoplátce. Stará se výhradně o pacienty, za které platí pojišťovna.“

„Takže nepotřebuje kancelář v soukromém křídle?“

„Přesně. Nikdy nevkročil do ordinace v soukromém křídle. Nikdy. A taky si nebere žádné servítky ohledně toho, že se mu celé to křídlo hnusí.“

„Tak proč tam tedy tak brzy ráno slídil?“

„Právě, Kate, to je právě to, na co jsem se včera celý den sám sebe ptal. A pak mi to seplo a došlo mi to v okamžiku, když jsem slyšel o Tomu Morganovi. Dozvěděl jsem se, že Lynch musel brzy ráno k těžkému porodu, a to muselo být ono. Měl pomoct tomu dítěti na svět a jít domů.

Samozřejmě, neměl žádný důvod chodit nahoru do soukromého křídla.“

Hamiltonová se zamračila. Začínala být nervózní. Znělo to strašidelně.

„Najednou mě to trklo, když jsem se dozvěděl, že váš tým něco objevil v kanceláři Toma Morgana.“

„Co vás trklo?“

„Kde byl Lynch ten den tak brzy ráno.“

Rozbušilo se jí srdce. „Víte to jistě?“

„Naprosto. Víte, Morganova kancelář je až na konci chodby, Lynch se musel dostat dovnitř a zase ven v době, kdy tady nikdo jiný nebyl.“

Hamiltonová rychle přikývla, členění soukromého křídla si pamatovala z doby, kdy byla za Morganem.

„Takže vy si myslíte, že mu něco podstrčil do kanceláře?“

„O tom, co tady prováděl, toho vím stejně málo jako vy.

Říkám vám jen to, co jsem viděl. Zbytek je na vás, vy jste detektiv.“

„Před chvílí jste mluvil jinak.“ Zeširoka se na něj usmála.

„To bylo před chvílí. Sdělil jsem vám svoje postřehy. A vy musíte zjistit, jestli jsou nebo nejsou důležité.“

Hamiltonová si cosi poznamenala do zápisníku a rychle se podívala na hodinky. „A to se kanceláře v soukromém křídle nezamykají?“

„Ne, kdysi se sem někdo vloupal a vyrazil troje dveře z pantů. Teď v nemocnici platí nařízení, že kanceláře a ordinace se kromě nebezpečných pracovišť nezamykají.

Takže, kdyby se sem zase někdo vloupal, nenadělá tolik škody.“

„Ještě něco?“

„Ano. Lynch nenávidí Morgana, nesnáší ho od pohledu.

Všeobecně se ví, že si jdou po krku. Nikdy se společně neobjevují ve stejnou dobu na stejném místě až na nějaké mimořádné případy na ambulanci a některé operace.“

„To myslíte vážně? Takhle se chovají doktoři? Myslím, že je dost zlé, když se takhle chovají kriminálníci, ale od doktorů by člověk něco takového nečekal.“

„Souhlasím, není to běžné. Neobvyklé, ale ne nemožné.

Už budu mlčet.“ Ušklíbl se. „Nechci skončit před Nejvyšším soudem.“

„Zdá se, že si na takové, jako jste vy, bude muset Nejvyšší soud posvítit.“

„Sám bych to nedokázal říct líp.“

Na zlomek vteřiny se jejich pohledy střetly.

Náhle se na stole rozdrnčel telefon. Hrábl po něm. To vyrušení ho naštvalo. „Ano?“

Na druhém konci linky poznala hlas sestry, pozorovala, jak se Hollandův obličej pomalu stahuje. Povzdechl si a volnou rukou si mnul čelo.

„Dobrá. Požádejte rodiče, aby přišli do kanceláře a všechny ostatní vyhoďte. Chci tam s nimi být sám. Ať tam není nikdo jiný. Něco nového na JIPu?“ Ozývalo se další mumlání. „Dobře. Budu tam asi za tři minuty.“ Pomalu položil sluchátko, myšlenkami byl zjevně jinde.

„Špatné zprávy?“

Holland se otočil. „Ano, moc špatné. Naše malá nedonošená holčička to nezvládne. Má rozsáhlé vnitřní krvácení.“

„Je to moc zlé?“ Rozsáhlé vnitřní krvácení Hamiltonové neznělo moc dobře, ale měla pocit, že je to cosi jako silné krvácení z nosu.

„Bojím se, že ano. Znamená to, že se u ní objevil rozsáhlý výron do jedné části mozku, tak velký, že to nepřežije. Ve skutečnosti ji naživu udržují přístroje. Jakmile se odpojí, bude konec, je mi líto.“

„To už se nedá vůbec nic udělat?“ Hamiltonové se před očima znovu vybavily obličeje rodičů a způsob, jakým se dívali na malý uzlíček v inkubátoru.

„Ne, vůbec nic. Narodila se ve dvacátém prvním týdnu.

Děláme tady všechno, co je jen trochu možné pro děti, které se narodí ve dvacátém pátém týdnu a víc. Pokud je to méně, můžeme nedonošené děti udržovat naživu na přístrojích, ale výsledky nejsou vždycky nejlepší. Ale nic nezískáte, když se vám podaří zachránit dítě s malou porodní vahou a těžkou mentální poruchou, které se navíc narodilo příliš brzy. V

naší zemi máme nejnižší dětskou úmrtnost na světě. Rádi bychom, aby to tak zůstalo, a dokonce, aby úmrtnost byla ještě nižší. Ale nemá smysl se stavět na hlavu, aby se zachránilo dítě s těžkou mozkovou poruchou. Rodiče si sice budou velice vážit vaší snahy, ale chtějí mít zdravé a normální dítě. Máme pocit, že pro tu malou holčičku toho nemůžeme udělat víc.“

„Bože, není život mrcha?“

„Je to sice příliš silný výraz, ale musím říci, že s vámi souhlasím.“

Hamiltonová přemýšlela o Rorym a té hrozivé noční můře. Právě teď chtěla být doma s ním. Jen sami dva, mohli by mít celý den jen pro sebe. Bylo by to lepší než kratičké okamžiky, které musejí krást.

„Chci vám říct ještě něco, Kate. S Deanem Lynchem to nemá nic společného,“ dodal rychle, když zpozoroval, jak se

jí zúžily oči. „Ať už ty holky zavraždil kdokoliv, čím dříve ho chytnete, tím líp. V nemocnici je zmatek, z celé porodnice se vytratila důvěra. Sestřičky odmítají brát noční služby.“

„Můžeme pro ně zařídit policejní doprovod.“

„Jo, to už jsem taky doporučoval. Ale pořád ještě nejsou klidné. Ale ten opravdový malér se stal asi před hodinou.

Jedna z maminek požádala o převezení svého dítěte jinam.

Předčasně narozeného dítěte. To mimino je napojené na všechny možné monitory, které máme, dýchá jen s pomocí přístrojů, ale vede si dobře, ale pořád ještě je na nás hodně závislé. A ona ho chce převézt jinam.“ Mírně zvýšil hlas.

„Pokud odpojíme přístroje, to dítě zemře do pěti minut. Řekl jsem jí to. Ale pořád trvala na tom, že podle ní mu tady ve srovnání s převozem na druhý konec města, kde je další speciální klinika pro předčasně narozené děti, hrozí mnohem větší nebezpečí. A všechno jen kvůli tomu hajzlovi.“

Naklonil se k Hamiltonové. „Najděte toho chlapa, Kate.

Dostaňte ho. Nejen kvůli mně, ale kvůli všem těm dětem, které jsou tady, kvůli všem matkám, které stále leží na pokojích, kvůli těm, které se trápí doma, trpí porodními bolestmi a ptají se, jestli tady najdou pomoc, nebo jestli skončí v jámě pekelné.“

Znovu se rozdrnčel telefon. „Ano, ano, omlouvám se.

Už tam jdu.“ Otočil se k Hamiltonové.

„Promiňte, musím jít. Doufám, že vám to, co jsem vám řekl, alespoň trochu pomůže.“ Otevřel dveře, ale otočil se zpátky. Podíval se Hamiltonové do očí, začal mluvit, ale potom se zarazil. Vypadal, že je v rozpacích. „Snad… snad, až bude tohle všechno za námi… ehm… možná bychom si mohli zajít na skleničku nebo tak něco?“ zamumlal rozpačitě.

Hamiltonová se usmála. „Jo, to by bylo fajn.“

Potom odešel.

„Haló, centrála? Můžete mě spojit s doktorem Deanem Lynchem? Ještě nedorazil? Neměl by tam už být? Ví někdo, kde je? Mohla byste požádat někoho od bezpečnostní služby, aby se podíval na parkoviště, jestli tam nestojí jeho auto? Omlouvám se, jsem detektiv seržant Kate Hamiltonová. Ne, neříkejte mu, kdo se po něm ptal. Nechci mu narušovat pracovní program. Je to maličkost. Jen se ho chci na něco zeptat.“

Ale Dean Lynch nebyl v budově.

Ano, měl tam být, protože měl od deseti hodin operovat a všichni už na něj na sále čekali.

Ne, nevolal, že je nemocný nebo tak něco.

Prostě tam nebyl.

Byl osm kilometrů odtamtud, v lesích za Enniskerry.

Trénoval střelbu. Dokonce i ze vzdálenosti čtyř a půl metru od terče, se Lynch trefil šestkrát ze třinácti ran. Dvě střely prošly očima, každá jedním. Tři zasáhly čelo. Jeden náboj

prošel ústy. Na tenhle zásah byl obzvlášť pyšný. Rty pečlivě nalíčil červeně, namaloval je zvlášť silně.

Dean Lynch se připravoval a užíval si každý okamžik.

*****

Jak šla Kate Hamiltonová zpátky chodbami, slyšela vzlykání rodičů dlouho před tím, než je uviděla. Míjela se s nimi na jedné z chodeb. Doprovázela je sestřička, která je utěšovala.

V cele života Paddy Holland pomalu přicházel k inkubátoru, jenž stál v místnosti vzadu vlevo. Ostatní, samotné matky, matky s otci, kteří společně stáli nad svými dětmi, se otočili zády, protože ten pohled nedokázali snést.

Holland se minutu, možná ještě déle, díval dolů, než pomalu a rozvážně odpojil životně důležité přístroje.

Světýlka zhasla.

41 kapitola

11.07 hod.

Toma Morgana propustili z vyšetřovací vazby krátce před jedenáctou hodinou. Umožnili mu vyklouznout ven zadním východem, aby unikl pozornosti televizních štábů, fotografu a novinářů, kteří obléhali policejní stanici už od úsvitu, kdy se rozšířila zpráva o zadržení možného pachatele vražd v porodnici. Nechali je, ať se nudí a popocházejí rychlou chůzí kolem a podupávají, aby se zahřáli. Jediný pohyb zaznamenali, když jedno z aut Masseyovy pohřební služby odváželo nějakého nebožáka z přilehlé márnice na místo jeho posledního odpočinku. Několik fotografu si ale stejně udělalo snímek. Sakra, mohlo by se to někdy hodit, zauvažovali.

A hodilo se to.

Morganovo propuštění v první chvíli připadalo členům vyšetřovacího týmu jako tlustá čára přes rozpočet. A s přihlédnutím k faxu z LA, Morganovu negativnímu výsledku testu na AIDS a prohlášení barmana z Guys, který konečně připustil, že tam Morgan v pondělí strávil větší část noci, si uvědomili, že vsadili na špatnou kartu.

Hamiltonová je informovala o svém rozhovoru s Hollandem a zrodil se nový, neodkladný plán. V centru pozornosti stál Dean Lynch. Najít a vyslechnout.

Lynch přijížděl zpátky z Enniskerry a zaparkoval na postranní cestě dost daleko od bytu v Booterstownu. V

chladném a vlhkém lese hodně kašlal, strašně moc kašlal. V

jednu chvíli vykašlával krev. Studený vzduch mu nevadil, ve skutečnosti se potil. Ale vytrvalý kašel, krev a pocení mu dělaly starosti.

Ještě dřív, než ukryl zbraň a zbytek nábojů pod podlahou bytu, pečlivě zkontroloval, jestli tam není ještě někdo jiný. Skrýš nepoužil poprvé, ležely v ní jeho jehly, stříkačky a heroin. Příklop měkce dopadl zpět na své místo a zakryl jej huňatý koberec. Odpočítal dvě stě liber zastrčil je do kapsy a vyrazil do Dunnes Store v nedalekém stillorganském nákupním středisku. Koupil si tam sadu nového teplého oblečení v tmavých a nevýrazných barvách, nové, teplé prádlo, ponožky a dvě černé teplákové soupravy.

Do nákupního košíku přidal ještě černou mikinu s kapucí, novou zářivě bílou košili a tmavou kravatu. Vzal si košili o číslo menší, než si obvykle kupoval.

„Myslím, že byste si měl vzít menší. Tahle na vás bude viset.“

Prodavačka se mu snažila pomoci. Lynch krátce pohlédl do zrcadla, poprvé si uvědomil, jak moc zhubnul. V obličeji byl vyzáblý.

„Jo, asi jo. Vezmu si menší.“ Ale ani o dvě čísla menší košile mu neseděla.

„Podívejte, opravdu je mi to líto.“ Prodavačka byla v rozpacích. „Vaši velikost budou mít v dětském.“

Tam také konečně dostal košili, která mu padla. Později si prodavačka na to všechno vzpomněla. Malá postava, neobvyklý, divoký pohled očí, neustávající kašel.

Pamatovala si všechno naprosto přesně.

Za všechno zaplatil. Zastavil se na chvilku v kavárně Bewley’s, kde vypil šálek kávy. Potom pokračoval do nedaleké drogerie, kde koupil lahvičku černé barvy na vlasy.

Pak se vydal za roh do Arnottsova obuvnictví, kde si vybral černé boty se silnou podrážkou, které mu přidávaly dobrých pět centimetrů na výšce. Pečlivě naplánováno. Dean Lynch plánoval a už byl téměř připravený na závěrečnou fázi.

Důkladně se připravoval na závěrečný úder, velmi důkladně.

*****

„Co budeš dělat, Tommy?“

Betty poslouchala pravidelné zprávy a koupila všechny ranní noviny. Obličej Tommyho Malona na ni zíral ze všech titulních stránek.

Mnoho dalších snímků doprovázelo otištěný archivní materiál a podrobné informace o jeho minulých akcích.

Malonovu zločineckou dráhu rozebíraly do detailu. „Vyrostl v chudinské čtvrti Dublinu a probojoval si cestu ven…“

Noviny přinesly dokonce i rozhovory s penzionovanými detektivy, s nimiž měl za uplynulé roky co do činění. „Je nebezpečný, nelítostný a je to zabiják. Před ničím se nezastaví. Jde o jednoho z nejsmutněji proslulých dublinských zločinců sedmdesátých a osmdesátých let, ale policie se domnívala, že v nedávné době zmizel ze scény.

Často pobýval ve vězení, vždycky si stěžoval, že měl smůlu, že se nechal chytit. A štěstí ho zase opustilo. Tentokrát po něm jdou všichni, dokonce i podsvětí. Tentokrát se z toho nedostane.“

„Ještě nevím, Betty. Prostě nevím. Mohla bys mě na den nebo víc schovat, než na něco přijdu?“ Malone s Betty počítal, spoléhal na její loajalitu.

„Jasně, Tommy. Ale radši bys měl něco brzo vymyslet.“

„Držme pohromadě, Betty.“ Malone o tom plánu přemýšlel celé hodiny a nakonec se rozhodl, že o něm Betty řekne. „Dokavaď se ta bouřka nepřežene, můžeme na chvíli někam vypadnout. Mám trochu peněz, ne moc, ale trochu jo.

Můžeme jet do Anglie, mám tam pár příbuznejch ze

strejčkovy strany. Mohli by mě na chvíli schovat. Co ty na to?“

„Rozmyslím si to, Tommy, budu o tom přemejšlet. Jen se drž při zemi. Chceš něco k jídlu? Celej den si nic nejedl.

Neztrácej sílu. Nic? Ježíš, Tommy, nemůžeš tady jen sedět a celej den hulit. Fajn, nechám tě samotnýho. Udělám si pro sebe něco k jídlu. Klidně si řekni, když budeš něco chtít.“

Ale Tommy Malone neměl hlad. Tuhle hru už hrál dost dlouho na to, aby věděl, že tentokrát to jde špatně, moc špatně, strašně špatně. Měsíček je po smrti, Collins a Peggy sedí ve vazební věznici Bridewell, dítě je v kritickém stavu a celá země prahne po jeho krvi.

Zapálil si další cigaretu a vyfukoval kroužky dýmu, které se vznášely k holé žárovce u stropu.

Nedostanou mě. To je zatraceně jistý. Nedostanou.

Neukřižujou mě.

Zůstanu tu ještě jeden den a zejtra v noci vypadnu. Tak to udělám.

Ještě jeden den tady a pak zmizím.

15.17 hod.

„Počkejte, až si tohle poslechnete.“ Tony Dowling se sešel s vyšetřovací skupinou na stanici ve Store Street tak, jak bylo dohodnuto. „Zavolám k němu do bytu. Jeho auto

stojí na vyhrazeném parkovišti. Motor je studený, karosérie namrzlá. Nejméně několik hodin s ním nikdo nejel. Mluvil jsem s několika nájemníky, ale nikdo z nich ho celý den neviděl. Jeden starej chlápek, učitel v penzi, má byt pod ním, spustil povyk, že Lynch měl celou noc a celé dopoledne puštěnou televizi a ještě ji nevypnul. Takže jsem mu volal, klepal jsem. Nikdo se neozval. Televizi jsem slyšel jasně, takže jsem znova zaklepal, opravdu hlasitě.

Pořád se nikdo neozýval, takže buď není doma, nebo nepřijímá návštěvy.“

Hamiltonová a ostatní členové vyšetřovacího týmu poslouchali, jako by šlo o kázání.

„Tak jsem bušil a bušil skoro dobrých deset minut, potom jsem vyšel ven, abych se podíval po nějakých známkách pohybu uvnitř. Viděl jsem rozsvícené světlo. Ten chlápek odzdola říkal, že má dojem, že se tam svítilo celou noc.“

„Uletěl z hnízda.“ John Doyle shrnul očividné.

„To mě napadlo taky. Ale řeknu vám ještě něco velice zajímavého. Víte, jak se Kate dozvěděla o tom jeho podivným autoalarmu?“

Přikyvování. Hamiltonová cítila, že se její zlá předtucha vrací. Pocit hrozícího neštěstí byl zpátky.

„Tedy, poznamenal jsem si firmu, která mu namontovala poplašné zařízení do bytu. Je z druhého konce

města – Sensor Alarms v Clondalkinu. Zavolal jsem jim. A víte, co jsem zjistil?“

„Neříkej, že pro ně dělá!“ Doyle se nervózně zasmál.

„To by dost dobře mohl. Radil jim, jak nainstalovat poplašné zařízení. Jim dával rady. Podle šéfa to byl skutečně odborník na slovo vzatý. Pamatoval si tu zakázku naprosto přesně, stejně jako ten hoch ze servisu. Na Lynche si vzpomněl, jako kdyby ho viděl včera. Říkal, že nemohl uvěřit tomu, že chce tak drahé a komplikované poplašné zařízení.“

„Proč? Proč by ho nemohl chtít?“ Hamiltonová se snažila dát si dvě a dvě dohromady. Mezi oběma vraždami se rýsovala spojitost.

„Protože v tom bytě nebylo vůbec nic. Ten člověk říkal, že když instalovali alarm, tak v tom bytě nebylo skoro nic.

Pár kusů nábytku, televize, rádio, sporák, lednice, postel a gauč. Chci říct, že až na malou místnost, kde měl velké zrcadlo přes celou stěnu a spoustu činek na posilování. Však víte, takový ty železa na posilování.“

„Možná, že se jen začínal zařizovat. Možná, že si koupil pár nových věcí do bytu až potom.“

Dowling se vítězoslavně usmál. „To mě taky napadlo, Kate, tak jsem mu to taky řekl. Ale on mi to okamžitě vyvrátil. Povídal, že asi rok a půl na to, v celé oblasti vypadl proud a alarm přestal fungovat. Lynch nebyl schopen ho sám znova spustit, tak volal do té firmy a spustil povyk.

Požadoval, aby k němu okamžitě někdo přišel a dal to do pořádku.“

„A udělali to?“ zeptal se kdosi.

„Zatraceně důkladně. Trval na tom, aby znova zkontrolovali všechny dráty a opakovaně prověřili záložní systém. A co si myslíte, že měl v tom velkém bytě nového, že by musel být tak nervózní, když na pět minut vypadne alarm?“

Všichni mlčeli, Dowling měl celý sál pro sebe.

„Nic, ani jednu usmolenou věc. Totéž, jako posledně, byt byl stejně prázdný, jako když mu tam poprvé přišli nainstalovat poplašné zařízení.“

„Ježíši,“ povzdechl si někdo.

„Až na jednu věc.“ Kdyby byl Dowling prohlásil, že zná celé Sibylino proroctví a že jim hodlá odhalit jeho tajemství, nemohl by mít pozornější posluchače. „Měl tam dva skryté hlasem aktivované miniaturní diktafony. Jeden s mikrofony připevněnými nahoře na lednici a za ní, další za konzolí té jeho posilovny, dobře schovaný a vmáčknutý na své místo.

Měl svůj vlastní záložní bezpečnostní mechanismus, kdyby alarm selhal.“

„Vyrazíme,“ Hamiltonová překontrolovala svůj Smith & Wesson. „Jestli je to vážně on, tak pro boží smilování, buďte opatrní. Zkontrolujte si zbraně!“

42 kapitola

17.17 hod.

Přijeli ve třech neoznačených autech útvaru zvláštního nasazení. Dowling řídil první z nich, Hamiltonová seděla vepředu vedle něj a John Doyle vzadu. V každém z dalších dvou vozů seděli tři detektivové, všichni ozbrojení.

Zajeli na parkoviště a dva policisté se vydali k bočnímu vchodu, dva k zadnímu a zbývající, než se vypravili přímo k bytu, chvilku odpočívali. Dowling, Hamiltonová a Doyle vyrazili po schodech nahoru, pokračovali dál chodbami až k bytu číslo dvacet tři. Nějaká postarší dáma, oblečená na několikahodinové nákupy na Grafton Street, málem omdlela, když otevřela dveře svého bytu a přicházejícím detektivům vběhla přímo do náruče. Naznačili jí, aby byla zticha, legitimovali se a nařídili jí, aby se vrátila zpátky.

Dowling zaklepal na dveře. Nejprve tiše, a potom hlasitěji. Slyšel televizi, která hrála vevnitř.

Zakřičel varování: „Máme povolení k prohlídce.

Otevřete dveře, nebo si vstup budeme muset vynutit násilím.“

Což také udělali. Tři rány Doylova vyrážecího kladiva a dveře se poroučely, pronikavě se rozječely oba alarmy, zaplavil je pronikavý zvuk, přehlušil jejich klení a přiměl Johna Doyla, aby si znovu vzal do ruky kladivo a praštil jím

do jednoho z reproduktorů uvnitř. Díky bohu to přestalo, jen vnější alarm nepřestával houkat a modře blikat. V bytě, až na podvečerní zpravodajství Sky News, nebyla žádná známka života.

Dean Lynch zvenčí v příšeří potemnělé telefonní budky pozoroval, co se děje, a poslouchal houkání a ječení svých alarmů. Jednu ruku zlehka položenou na sluchátku telefonu, nohou tlačil do dveří budky tak, aby zůstaly mírně pootevřené.

Zasunul náboje do zásobníku. Jeden, druhý, třetí, čtvrtý, pátý, šestý, sedmý, potom zacvaknul zásobník na místo. Kov zaskřípal o kov, zasunul osmý náboj do hlavně. Cvaknutím uvolnil zásobník a přidal do něj další náboj. Sedm nábojů v zásobníku, osmý v hlavni, přesně jak ho to učil Londýnský John.

Pozoroval budovu skoro deset minut, dokud nevyšla ven.

*****

„Převraťte to tady vzhůru nohama.“ Hamiltonová sledovala, jak otevírají lednici, rozřezávají matrace, vytahují zásuvky a nadzvedávají podlahovou krytinu. Objevili tajnou skrýš a v ní použité jehly, injekční stříkačky, ampule s destilovanou vodou a zelené sáčky se zbytky bílého prášku, které Lynch přehlédl, když ve spěchu vylétl z hnízda.

Objevili všechno možné, jen ne Deana Lynche. Ten se k nim pomalu blížil, v příšeří pozdního odpoledne se ukrýval ve stínu stromů lemujících ulice.

„Tony,“ kývla na Dowlinga, „ráda bych s vámi na slovíčko.“ Všichni ostatní na chvilku přerušili hledání.

„Pokračujte, všechno důležité přineste do kuchyně a my si to odneseme. Chci, aby se tady na to podívala výjezdovka.

Všichni si vezměte rukavice. Za minutku jsem zpátky.“

Vracela se s Dowlingem zpátky na parkoviště. Kužel světla z její baterky našel Lynchovo auto. Uvnitř vozu nebylo nic vidět, jen sedadla, bezpečnostní pásy, volant, řadicí páka, obvyklé věci, nic mimořádného. Na všech čtyřech okénkách bylo přilepeno logo firmy dodávající poplašné zařízení.

„Pro boží smilování, Kate, nelezte do toho auta násilím.

Z toho alarmu v bytě mi pořád ještě drnčí hlava. Ten hajzl pláchnul. Vsadím se, že tam nenechal ani ň, podle čeho by se dalo usoudit, kam zmizel.“ Hamiltonová znovu posvítila baterkou dovnitř auta, ale věděla, že Dowling má pravdu.

Stín se přiblížil, teď už byl jen asi patnáct metrů od místa, kde stál Dowling s Hamiltonovou.

„Měli bychom spíš vyhlásit poplach a uvědomit všechny policejní stanice. Hledají únosce, všude jsou silniční zátarasy. Měli bychom je varovat.“

Hamiltonovou znovu přepadla předtucha, cítila, že se blíží strašné neštěstí. Vzhlédla a v šeru se rozhlížela. Nic.

Nic neobvyklého.

Postava v černém přicházela blíž. Neustále se ubezpečoval, že ho nikdo nezpozoroval a že ho nikdo nesleduje. Kapuci nízko staženou, zbraň držel skloněnou.

Kolem přejelo jedno, dvě auta, ale nikdo si nevšiml ničeho podezřelého.

„Mrznu, pojďme si sednout do auta a odtamtud zavoláme na velitelství.“

„Nemám vůbec nic proti tomu,“ mumlal Dowling a dýchal si na sepjaté ruce. Marně se pokoušel znovu získat do prokřehlých prstů alespoň trochu citu.

Lynch konečně přešel ulici, kráčel nedbale, ale přímo.

Nedíval se napravo ani nalevo, pohled pevně upřený na Hamiltonovou, sledoval, jak otevírá dveře u jednoho z aut a sedá si dovnitř. Sledoval, jak si Dowling sedá do auta z druhé strany a usmál se. Zpola potlačil záchvat kašle, který ho tlačil na prsou a vyplivl na chodník chuchvalec hlenů. V

ústech znovu ucítil pachuť krve.

„Tony, budete tak hodný a rozsvítíte? Zavolám do nemocnice a uvidíme, jestli se tam vrátil. V té tmě vůbec nic nevidím.“

Dowling otočil vypínačem světel, který se nacházel na stropě těsně za zpětným zrcátkem. Všiml si nezřetelného pohybu, jako by nějaká tmavá postava vyšla z křoví a zase

se vrátila zpátky. Napínal zrak přes zamlžené okno, hřbetem pravé ruky si udělal kulatý průzor. Už se nic nepohnulo.

Otočil se k Hamiltonové, která právě mobilním telefonem hovořila se spojovatelkou v porodnici.

„Ne, doktor Lynch tady celý den nebyl. Je mi líto, ale nikdo neví, kde by mohl být. Je to velmi divné. Vzhledem k tomu, že se nedostavil, musely být zrušeny plánované operace.“

„Kde ten hajzl jenom je?“ mumlal si pro sebe Dowling, když startoval.

Hamiltonová se na něj překvapeně podívala. „Kam jedete?“

„Nikam nejedu. Mrznu. Chtěl jsem jen trochu přitopit.

Nemějte strach, nikam nejedem.“

Lynch udělal poslední krok.

Vyšel z křoví, v ruce svíral Walthera. Pevně a cílevědomě kráčel k autu, uvnitř kterého se svítilo. Jasně rozpoznával detektivy Hamiltonovou a Dowlinga.

Hamiltonová pořád ještě mluvila do telefonu a Dowling si zrovna lámal hlavu tím, kam pojede tento víkend na ryby.

„Kdo je tam?“ Dowling si náhle všiml postavy, která teď byla jen necelé čtyři metry od auta. Zapnul světla, snažil se rozsvítit dálková. „Sakra, kdo je tam?“ Tentokrát už křičel.

Lynch si levou rukou ohrnul kapuci, objevil se jeho obličej. Stejně rychle namířil zbraň, držel ji pevně v obou

rukou na způsob šálek-pod-šálek. Nezapomeň vykřiknout, Bobby, nezapomeň vykřiknout. Nesnaž se trefit hlavu, miř na tělo. Hlavou se dá uhnout.

Kate Hamiltonová se podívala ven ve chvíli, kdy ještě stačila zahlédnout ve světle reflektorů obličej útočníka.

Mobilní telefon jí vypadl z ruky a začala křičet.

„Ach, bože…,“ byla poslední slova, která kdy Tony Dowling vyslovil.

Společně se záblesky z Waltheru se Kate Hamiltonové před očima mihla i představa Roryho křičícího strachem ze spaní.

Světlo reflektorů Lynche trochu oslepovalo a svůj cíl viděl mírně rozmazaně. Ale neustále držel prst pevně a jemně mačkal spoušť, každý zpětný náraz zbraně mu potvrzoval zdařilý výstřel. Londýnský John byl dobrý učitel.

První kulka prošla dlaní pravé ruky Tonyho Dowlinga, když v zoufalém pokusu se krýt zvedl obě ruce před sebe.

Druhá mu vnikla do tváře lícní kostí, roztrhala mu dásně a roztříštila mu zuby. Otočila mu hlavou tak, že v okamžiku padl přes Kate Hamiltonovou, která se snažila stočit se do klubíčka. Třetí kulka zasáhla temeno Dowlingovy hlavy a ukončila jeho život. Hamiltonová ucítila, jak se jí přes obličej valí krev, slyšela jeho chrčení a vzdechy.

Potom na pravé straně prsou ucítila ostrou bolest.

Zoufale se snažila schoulit níž a vytáhnout svou zbraň, ale neměla ani nejmenší šanci, protože další střela roztříštila postranní okénko a zasáhla ji do hlavy. Jen palčivá bolest ji udržovala při vědomí. Pořád ještě jsem na živu, pořád jsem na živu, Rory. Roztříštěné boční okénko vmáčkl loket dovnitř. Podívala se nahoru a spatřila divoké oči Deana Lynche. Napůl se usmíval, když jí zamířil přímo na hlavu.

Nedokázala vykřiknout, hrdlo měla stažené. Před tím, než ji pohltila tma, zahlédla záblesk.

43 kapitola

19.34 hod.

operační sál č. 4., nemocnice Merrion, Sandymount, Dublin 4

„Máme ji, máme ji. Ztratila hodně krve, ale máme ji.“

Tři chirurgové a čtyři sestry měli s Kate Hamiltonovou plné ruce práce. Dostala přímý zásah do pravé strany hrudního koše. Třetí žebro se sice roztříštilo, ale odklonilo kulku od hlavní tepny a odrazilo ji ven z těla. Roztříštěná kost zasáhla plíce, následný pneumotorax vyřadil z provozu dvě třetiny pravé plíce. Do pravé části hrudní dutiny se vyvalilo značné množství krve. Druhá kulka zasáhla levý spánek, ale kostí nepronikla. I toto zranění silně krvácelo.

Třetí střela zasáhla horní část levé paže, pronikla skrz a utrhla velký cár masa. Průstřel také silně krvácel.

Chirurgové se rozhodli se v první chvíli zraněné paži nevěnovat, bylo rozumnější s ošetřením počkat, až bude její stav stabilnější. Podle hrubého odhadu ztratila okolo dvou litrů krve. Bylo to hodně, ale nebylo to smrtelné, bude žít. V

té chvíli byla Kate Hamiltonová pod vlivem silných sedativ a obličejovou maskou vdechovala kyslík, v pravé horní části hrudníku měla zavedený drén, aby se poškozená plíce opět roztáhla do původního objemu. Ve spodní části pravé plíce

byl zaveden druhý drén, který odváděl nahromaděnou krev.

Jedna jehla přiváděla do jejího těla čirou tekutinu a druhou, zavedenou do druhé ruky, proudila do jejího těla antibiotika.

„Udělejte kompletní rozbor krve, zjistěte stávající hladinu hemoglobinu a krevních destiček. Za dvě hodiny udělejte další rentgen plic, základní věci jako puls, krevní tlak a frekvenci dýchání měřte každých patnáct minut.“

Sestřičky měly plné ruce práce s přípravou zkumavek s krevními vzorky a telefonováním do laboratoře, aby měly výsledky rozborů k dispozici co nejrychleji.

„Dejte jí dva litry fyziologického roztoku během první hodiny. Během dalších dvou hodin jí pomalu dávejte třetí litr. Obě kapačky nechte připojené.“ Hlavní chirurg štěkal příkazy. Pro něho se jednalo o rutinní záležitost, ale pro Kate Hamiltonovou to byla otázka života a smrti.

Díky okamžitému zásahu bude žít. Na rozdíl od Tonyho Dowlinga.

Ležel teď v nemocniční márnici, jeden z lékařů ho hned po příjezdu prohlásil za mrtvého.

„Převezte ji nahoru na JIP. Ví se, kdo to udělal?“

John Doyle postával před operačním sálem, ještě pořád se třásl. Pronásledoval Lynche skoro dva kilometry, než se mu ztratil na Baggot Street. Ale věděl, kdo to udělal, a stejně dobře si uvědomoval, že docela dobře mohl teď na operačním stole ležet on, nebo mohl dopadnout ještě hůř a skončit v márnici jako Tony Dowling.

*****

„Nevypadá to dobře.“

Na radiologickém oddělení Ústřední porodnice Paddy Holland společně s Donaldem Collinsem, hlavním radiologem, pozorně sledovali záznam. Na obrazovce se objevily poslední snímky Gordona O’Briena. Zápal plic neustupoval.

„Ne, Paddy, nevypadá. A jak vypadá on?“

„Příšerně.“

„Myslíš, že se z toho dostane?“

Holland se znovu pozorně zadíval na obrazovku. Obrys plic, zasažené části znázorněné skvrnami, srdíčko. Podíval se dolů na nejnovější krevní rozbory. Vzorky byly odebrány před hodinou. Počet bílých krvinek byl pořád ještě příliš vysoký. Laboratoř konečně potvrdila, že se jedná o infekci způsobenou streptokokem typu B. Holland se znovu zadíval na výsledky pozorování: horečka, zrychlený tep a vzpomněl si na to, jak dítě vypadalo před patnácti minutami.

„Ne, myslím, že ne, Donnie. Myslím, že se nedožije rána.“

21.00 hod.

V devět hodin vysílala RTE rozšířené zprávy stejně jako BBC, ITV, CNN, NBC a řada dalších irských i mezinárodních stanic. Zprávy z Dublinu byly natolik žhavé, že televizní štáby pracovaly přesčas, honily se z jednoho místa na druhé. Obrázky bytového komplexu v Elms a prostříleného auta z části zakrytého policejními zástěnami a polepeného žlutými páskami obletěly celé Irsko a celý svět.

Neovladatelně letí vyřčené slovo. Skupina detektivů vyšetřující vraždy v Ústřední porodnici byla napadena.

Útočníkem byl téměř jistě člověk, který má ony vraždy v porodnici na svědomí. Jeden z detektivů – žena – leží v kritickém, ale stabilizovaném stavu na jednotce intenzivní péče v dublinské nemocnici Merrion. Druhý, starší a velice zkušený detektiv, skončil v márnici té samé nemocnice. Bez života. Hlasatel vážným hlasem dodal, že jméno onoho detektiva nemůže být zveřejněno, dokud o jeho smrti nebudou informováni jeho příbuzní, ale nejmenované zdroje v gardě uvedly, že mu zbývalo jen pár týdnů do důchodu.

Byla svolána mimořádná schůzka vlády, jak Alice Martinová, tak i komisař Quinlan měli členy kabinetu informovat o nejnovějším vývoji.

Tommy Malone se díval a poslouchal, Betty seděla vedle něho. Jedli čínu z rychlého občerstvení.

„Ježíši, Tommy, dneska večer už nejsi v titulkách jen ty.“ Byl to násilný pokus o vtip. Potom se jako bomba na

obrazovce objevila fotografie Deana Lynche a snímky tváře Tommyho Malona zepředu a ze stran.

Napřed Lynch, potom Malone.

„Vláda oznámila, že za jakoukoliv informaci, která povede k zatčení kteréhokoliv z obou mužů, bude vyplacena odměna ve výši půl milionu liber. Jedná se o Deana Patricka Jamese Lynche, věk čtyřicet pět, je asi 165 centimetrů vysoký, má prošedivělé vlasy, je zavalité postavy, ale v současné době údajně hodně zhubnul. Naposledy byl viděn kolem dublinské Baggot Street. Měl na sobě černou teplákovou soupravu s kapucí. Druhým hledaným mužem je Thomas Malone, známý také jako Tommy. Věk padesát osm let, výška asi 170 centimetrů, většinou chodí dobře oblečený, má ocelově šedé vlasy a velký knírek. Policie varuje všechny občany, aby se k žádnému z obou mužů nepřibližovali. V případě, že některého z mužů spatříte, neprodleně kontaktujte nejbližší stanici gardy, případně zavolejte na policejní linku důvěry. Telefonní čísla, na která můžete volat, jsou uvedena ve spodní části obrazovky, kde zůstanou až do konce vysílání této mimořádné zpravodajské relace. Oba muži jsou považováni za značně nebezpečné a s největší pravděpodobností jsou oba ozbrojeni.“

Hlasatel si vyměnil papíry a pak se podíval zpátky na kameru. „Další zprávy,“ prohlásil a ze všech sil se snažil zvednout náladu alespoň sám sobě, „zdravotní sestra June Morrisonová, která byla při únosu Gordona O’Briena

napadena a následně nalezena v bezvědomí, se již úplně zotavila. Lékaři ze všeobecné nemocnice ve Wicklow předpokládají, že během následujícího dne nebo dvou by mohla být propuštěna do domácí péče.“

Tommy Malone stáhl hlasitost a zíral na obrazovku.

Nedokázal se soustředit na zprávy o uzdravení June Morrisonové, na to ho příliš trápila jiná věc. Betty se třásly ruce.

„Nemůžeme tady zůstat, Tommy. Víš, že tě tady najdou.

Lidi si všimnou všeho, co se v okolí šustne. Nemůžeš tady zůstat moc dlouho. Sharon zejtra přijde a jsem si jistá, jako že je bůh nade mnou, že si všimne, že tady někdo je. Nic jí neujde.“

Malone típl cigaretu a otočil se na Betty. Díval se jí přímo do očí. Chvíli nic neříkal.

„Půjdeš se mnou, Betty? Vím, jak se odsud dostanem.

Nebude to poprvý. Dostanu se ven, žádnej problém. Ale půjdeš se mnou?“

Betty odložila talíř a natáhla se k němu. Na chvíli jen objímali jeden druhého. Lehce ho políbila na tvář. Na levou tvář. „Nech mě, abych si to rozmyslela, Tommy. Potřebuju čas. Musím myslet i na Sharon. Nemůžu jen tak zmizet a nic jí neříct.“

„Až se dostanem ven, tak jí můžeš zavolat.“

„Nech mě si to rozmyslet, Tommy. Nech mě se na to vyspat.“

„Proboha, jak já bych se chtěl vyspat. Celou minulou noc jsem nezamhouřil oči.“

Betty došla ke skříni, otevřela zásuvku a zarachotila malou lahvičkou. „Tady je trochu zimovanu. Vezmeš si dva a budeš spát až do rána. Když se pořádně vyspíš, bude ti to zejtra líp myslet.“

Tommy se podezíravě díval na dvě malé oválné tabletky. „Nebudu po nich praštěnej? Potřebuju mít pořád všech pět pohromadě.“

„Pro boží smilování, vem si je a pořádně se vyspi. Jestli mám jít s tebou, nehodlám se tahat s nevyspalou mrtvolou.“

Usmála se na něj.

Ale v jejím úsměvu bylo něco, co Malona varovalo.

„No tak, vem si to.“

Malone si dal tabletky do pusy a předvedl velkolepé divadlo, že se je usilovně snaží spolknout. Obě si nacpal mezi horní ret a zuby, přidržoval je jazykem.

„Udělám hrnek čaje.“

Malone přikývl. Jakmile odešla z místnosti, vyplivl obě tabletky do dlaně. Znovu zapnul zvuk u televize. Právě běžel rozhovor s novým trenérem anglického fotbalového mužstva, který si od nadcházejícího zápasu s Irskem hodně sliboval. Tenhle zápas už Měsíček neuvidí. „Tři – nula, bez problémů. Nebude to nečistý zápas, ale vyrovnaný a tvrdý souboj dvou srovnatelně silných mužstev. Oba týmy si po špatných výsledcích z nedávné doby potřebují zvýšit prestiž.

Obě mužstva rozhodně chtějí zvítězit. Doufám, že to bude dobré a čisté utkání bez problémů s fanoušky.“

Reportér se otočil na kameru, na pozadí bylo vidět, jak se v hospodách na předměstích před nadcházejícím utkáním posilňují někteří fotbaloví nadšenci. Zamýšlel se nad tím, jestli se i tentokrát bude opakovat to, co při posledním utkání, kdy na dublinských ulicích propukly rvačky mezi fanoušky obou mužstev. Reportér dále potvrdil, že všichni gardisté byli odvoláni z dovolené a přinejmenším tři sta z nich bude v době utkání ve službě, z toho dvě stě přímo na stadionu a další stovka bude připravena venku. Všechny hlavní dublinské nemocnice budou mít plnou pohotovost.

Nemocnice Merrion v Sandymountu, která se nachází nejblíže stadionu, oznámila, že jsou připraveni se vypořádat s následky možných násilností.

*****

A k těm mělo dojít.

Ale nemělo se jednat o ten typ, který očekávali nebo na který se připravovali. O to se měl postarat Dean Lynch.

Při sledování zpráv vyl jako zraněné zvíře, ne hlasitě, ale z hloubi duše.

Ta svině! V kritickém, ale stabilizovaném stavu.

Uvolnil zásobník a díval se do hlavně. Zablokovaná.

Prsty přejížděl po celé délce hlavně a ucítil mírnou

vypouklinu. Zaseklo se to. Došlo na slova Londýnského Johna. Walther se zablokoval. Ve skutečnosti v hlavni uvízly dva náboje, právě tlak druhého na první způsobil ono mírné vydutí. Pistole byla teď prakticky nepoužitelná.

Lynch jí prudce mrštil proti zdi.

A to je důvod, proč je v kritickém stavu, ale naživu.

Nevyprázdnil jsem do ní celý zásobník.

Na obrazovce se objevila fotografie Kate Hamiltonové a on na ni fascinovaně zíral. Znovu se podíval na zbraň, v žádném případě se už nedá použít.

Ale existuje víc než jeden způsob, jak stáhnout zajíce z kůže, napadlo ho, když si sedal na gauč, opět se usmíval, jeho vztek se vytrácel. Vzpřímeně se posadil k malému kuchyňskému stolu. Jo, existuje víc než jen jeden způsob.

Kate Hamiltonová, dostanu tě. Jen počkej. Ještě jsem neskončil, ani zdaleka ne.

Jen počkej.

Donutím tě trpět stejně, jako jsem trpěl já. Tentokrát poznáš, co to je, skutečně trpět.

Heroin zmizel v jeho žíle.

22.17 hod.

„Na pár hodin si odskočím domů. Sestra Gallaherová tady s vámi zůstane až do půlnoci, kdy ji vystřídá noční služba. Kdyby se něco dělo, po celou dobu tady bude můj zástupce. Bydlím ani ne pět minut jízdy odsud, takže jsem tu hned, pokud by bylo potřeba.“

Sandra a Harry O’Brienovi hltali každé slovo Paddyho Hollanda. Obličeje stažené a vyčerpané, v zarudlých očích pološílený výraz a ruce sevřené tak, že do nich skoro nemohla proudit krev. Na vozíčku vedle nich stály nevypité šálky čaje, talířky s nesnědenými sendviči a odpadkový koš plný papírových kapesníčků nasáklých slzami.

Jejich jediné dítě leželo v inkubátoru a stále bojovalo o život, drobné tělíčko napojené na kapačky a drátky přísavek na maličkém hrudníčku vedly k neustále rozsvícenému monitoru. Z volného zápěstí dítěte volně visela jmenovka a hrudníček se stále rychle zvedal.

Ale když se Paddy Holland konečně dostal do postele a naprosto vyčerpaný se snažil usnout, spánek nepřicházel.

Obraz dítěte a pohledy rodičů ho pronásledovaly. Už nic víc nemůžu udělat, teď už je to v rukou božích.

Ale to, co ho trápilo ještě mnohem víc, byly zprávy o Kate Hamiltonové. Ve vyčerpané mysli se mu vynořoval také její obličej. Krásný, živý a plný energie. Matka čtyřletého syna teď bojovala o život na jednotce intenzivní péče v nemocnici Merrion. Otočil se na bok a zíral do zdi.

Bože, nenech ji zemřít. Dej, ať zůstane naživu.

Otočil se na druhý bok a podíval se na digitální hodiny na nočním stolku. Celou noc pozoroval, jak se mění číslice.

*****

„Dědo, kdy máma přijde domů?“

„Pšt, Rory, jdi si lehnout. Nevím, nejspíš se vrátí až pozdě. Jdi spát. Dám ti vědět, až přijde.“

„Bude tady, až se ráno vzbudím?“

„Rory, tak už jdi spát. Jsem unavený. Dám ti vědět, až přijde.“

„Ale kdy přijde domů?“

Děda se musel otočit, aby potlačil bolest.

„Kdy přijde domů, dědo?“

„Zítra, Rory, doufám, že zítra už bude doma.“

Rory si strčil palec do pusy a pošimral dědečka Tedem na tváři. Oči se mu ospalostí zavíraly, usínal. „Dědo?“

„Ano, Rory, co to bude tentokrát?“

„Až se máma vrátí domů, mohli bysme si pořídit štěně?“

„Možná, možná.“

„Bezva.“ Rory se otočil a usnul.

23.57 hod.

„Tommy, spíš?“

„Spal bych, jen kdybys zmlkla.“

„Hodnej. Snaž se spát. Zejtra potřebuješ bejt silnej.“

Otočila se k němu zády a během několika minut cítil, jak zhluboka oddechuje. Za několik okamžiků už chrápala.

Ale Tommy Malone nemohl usnout. V tom polibku i v tom úsměvu bylo něco, co ho znepokojovalo. Něco mu to připomínalo. Ležel a celou hodinu se snažil přijít na to, co přesně ho na tom prostém, cituplném Bettyině gestu tak znepokojuje. Když upadal do neklidného spánku, do podvědomí se mu vloudila určitá představa.

Jidáš. Byl to Jidášův polibek.

Den desátý

44 kapitola

středa, 19. února 1997,6.02 hod.

den přezdívaný médii jako „Černá středa“

Tommy Malone cítil, že něco není v pořádku, něco tu nehrálo.

Celou noc spal neklidně s jednou rukou přehozenou přes Bettyin kyprý bok. Mohlo být kolem jedné hodiny, když si ho doslova osedlala, vrhla se na něj jako divoké zvíře a prošla s ním přes širší škálu sexuálních hrátek, než kolik jich poznal za celá léta. Ztratil pojem o čase, jeho tělo i mysl se dmuly záplavou nevázané rozkoše. Vyčerpaní a uspokojení se spolu propletli dřív, než ucítil, že její tělo pomalu ochabuje a propadá se do spánku. Jeho tělo se však zcela nepoddalo.

Něco tu bylo špatně. Věděl to. Cítil to.

Bylo toho příliš, prostě příliš.

Cítil, jak tiše a jemně vyklouzla z postele, nejprve položila na zem jednu nohu, zastavila se, naslouchala jeho oddechování a sledovala každý jeho pohyb. Potom se celým tělem posunula na kraj postele a postavila obě nohy na zem.

Ucítil, jak se postel trochu zhoupla, když úplně vstala, dýchala rychle a mělce. Nervózně. Cítil, že téměř pět minut stojí vedle postele, dívala se a poslouchala. Potom zvolna, opatrně přešla přes koberec a ven ze dveří. Pomalu a tiše se posadil, napnul uši, aby zachytil sebemenší zvuk. Bylo slyšet zavrzání schodu, po němž následovala další pauza.

Dokonce až v posteli slyšel její zrychlený dech, ne namáhavý, ale potlačovaný, rychlý, mělký a nervózní dech.

Uslyšel další dva kroky a následovala další přestávka.

Naslouchala. On také naslouchal. Potom konečně přišlo posledních sedm již sebevědomějších kroků a zvuk zavíraných kuchyňských dveří. Zavíraly se nesmírně jemně a tiše.

Malone se podíval v přítmí na hodinky. Je v kuchyni, a to je teprve šest pryč.

Potom si vzpomněl. Právě tam je telefon.

*****

„Jde o toho únosce, kterýho hledáte. Jo, Tommyho Maloneho. No, tak já vím, kde právě teď je.“ Na druhém konci policejní linky důvěry vypukla vřava. „A co odměna?

Jak si můžu bejt jistá, že dostanu tu odměnu? Může bejt vyplacená anonymně? Můžu si bejt jistá, že si ji můžu vyzvednout, aniž by se kdokoli dozvěděl, kdo ho prásknul?“

Z druhé strany linky následovala celá kaskáda nejrůznějších ujištění.

„Jste si jistej?“

Gardista na druhém konci linky dělal málem kotrmelce, aby ji přesvědčil.

„Tak dobře. Je…“

Malone vytrhl kabel telefonu ze zásuvky.

Betty zatřepala hluchým sluchátkem, potom se otočila a v přítmí ozařovaném pouze pouličním osvětlením ho uviděla.

„Ach bože, ty ne, Betty. Ty ne. Do hajzlu s tím, ne zrovna ty.“ Začal svíjet kabel telefonu, čímž jí vytrhl sluchátko z ruky. Betty byla strachem úplně ochromená, strnula na místě. Znala Tommyho Malona z minulosti, znala ho velice dobře. Věděla, co si myslí o zrádcích a i v šeru dokázala bez problémů uhodnout, k čemu má sloužit telefonní kabel napjatý mezi jeho rukama. A vzpomněla si, jakou sílu má v rukou.

„Di do hajzlu, Betty, di do hajzlu. Do hajzlu s tebou, do hajzlu.“

„Tommy, já ne…“ To byla její poslední slova, která ze sebe dokázala vysoukat předtím, než jí Malone znenadání přehodil kabel kolem krku a utáhl smyčku. A táhl. A táhl.

Utahoval tu smyčku kolem jejího krku téměř dvacet minut.

Potom se Tommy Malone poprvé po mnoha letech rozplakal.

„Di do hajzlu, Betty, do hajzlu s tebou. Do hajzlu, do hajzlu s tebou.“ Uvolnil sevření a nechal její tělo, aby se svezlo na podlahu. „Ty zatracenej Jidáši. Do hajzlu s tebou.“

6.47 hod.

„Dědo, je už máma doma?“

Rory stál u matčiny postele, kde strávil dědeček bezesnou, strastiplnou a slzavou noc.

„Ne, Rory, ještě není zpátky. Jsem si jistý, že to nebude trvat dlouho. Běž ještě na chvíli zpátky do postele. Je moc brzy.“

„Můžu k tobě do postele, dědo?“

Odtáhl přikrývky a oba si lehli vedle sebe. Rory si strčil palec do pusy a začal přejíždět Tedem dědečkovi po obličeji.

„Kdy se vrátí domů?“

„Možná později dopoledne,“ zalhal dědeček. „Určitě to nebude trvat dlouho. Zkus ještě usnout, je moc brzy.“

Rory znovu přejel Tedem dědečkovi přes obličej.

Dědeček neměl to srdce, nebo neměl prostě dost síly mu to oznámit.

„Nechtěl bys pak jít do zoo?“

Rory se posadil a dědeček si dokonce i ve tmě všiml radostného výrazu v jeho tváři. „Á, bezva. Zoo. Miluju zoo.

To je bezva, dědo.“

„Musíš být ale celý den hodný chlapec. Žádné křičení ani kňourání. Když řeknu, že je čas jít, tak je čas jít. Nechci slyšet žádné protesty. Jasné? Rozuměno?“

Rory, který si mezitím znovu strčil palec do pusy, kývl ve tmě na znamení souhlasu. „Dědo?“

„Copak Rory? Co je zas?“

„Bude moct máma taky jít do zoo?“

*****

Tommy Malone seděl v kuchyni za stolem, kouřil už šestou cigaretu a pil čtvrtý hrnek silného čaje. Nedělal nic jiného, než se díval na její tělo, které stále ještě leželo, kde je nechal – vedle telefonu. Byl oblečený, umytý a připravený. Pečlivě si oholil knírek jednou z Bettyiných žiletek na nohy a málem si přitom pořezal celý obličej.

Potom jí prohledal kabelku, aby našel klíče. Vzal si je spolu se vším, co bylo uvnitř, kromě kosmetické taštičky. Podíval se ven z okna na hlavní silnici, kde už projelo jedno nebo dvě auta. Řidiči spěchali ještě před vypuknutím ranní dopravní špičky do práce a reflektory aut ozařovaly v temnotě sousední domy. Kam můžu jít? Kam sakra ještě můžu jít? Všichni jsou na nohou.

Podíval se na titulní stránku novin, které listonoš hodil do poštovní schránky jen pár minut předtím. Tak tady byl.

Thomas, známý také jako Tommy, Malone. Nejhledanější

muž v Irsku. On a nějaký parchant jménem doktor Dean Lynch, snímky jich dvou dominovaly první stránce.

Doktor Dean Lynch, četl znovu. Doktor Dean Lynch.

Zatracenej doktor. Na útěku a hledán policií.

Zatracenej doktor.

Dokonce ani Tommy Malone se neubránil zamyšlení nad tím, kam ten svět spěje.

*****

„Obávám se, že v jeho stavu nedošlo k žádné výraznější změně.“

Paddy Holland, sestra vykonávající noční službu a službu konající lékař se shromáždili kolem Sandry a Harryho O’Brienových. Lékařský tým procházel výsledky nočního pozorování, prohlíželi si rentgenové snímky pořízené třicet minut předtím a vyhodnocovali poslední výsledky rozborů krve.

Stav Gordona O’Briena se nelepšil. Nezhoršoval se, ale ani se nezlepšoval.

Jediné další dítě na jednotce intenzivní péče bylo děvčátko, které se pomalu, ale jistě zotavovalo. Děvčátko bylo proto brzy přestěhováno zpět na normální oddělení, blíže ke své matce. Ale zatímco sestra odvážela inkubátor s děvčátkem pryč, nebylo slyšet žádné z obvyklých projevů radosti, šťastný pokřik, žádné skákání do vzduchu. Úspěch!

„Za chvíli jsem zpátky. Musím jenom zkontrolovat svoje další pacienty na oddělení pro předčasně narozené děti. Brzy se ozvu.“ Oči Sandry O’Brienové se ani na okamžik neodtrhly od syna. Velký Harry sice k němu zvedl nepřítomný pohled, ale ve skutečnosti ho vůbec nevnímal.

Členové lékařského týmu si mezi sebou vyměnili pohledy.

Noční směna skončila a začala denní. V dublinské Ústřední porodnici nekončil boj o život v žádnou hodinu, denní, ani noční.

*****

Tommy Malone zkontroloval svůj revolver Smith & Wesson ráže 0.38, vyklopil bubínkový zásobník a vsunul do něj dva další náboje. Teď měl plný zásobník. Vzal si Bettyino přenosné rádio, klíče od jejího auta, červenou šálu a všechny peníze, které se mu po bytě podařilo najít. Vzal jí život, tak jaký je rozdíl v tom, jestli si vezme i pár věcí navíc, ne? Všechno nacpal do modrošedého tartanového pytle. Zavřel zadní dveře, zamkl je a zastrčil si klíč do kapsy kabátu. Již dříve se ujistil, že jsou také přední dveře bezpečně zamčené a obě závory zasunuté. Ještě než definitivně odešel, vytáhl několik rolet a částečně rozhrnul několik záclon.

Nakonec, téměř se slzami v očích, odtáhl tělo Betty Nolanové přes kuchyň dozadu za kuchyňskou linku a zakryl ji prostěradlem, aby ji oknem nemohl někdo náhodou zahlédnout.

Nastartoval její auto, šedý Datsun Almera, a úlevou si vydechl, když zjistil, že je nádrž skoro plná. Rozjel se a ještě jednou ve zpětném zrcátku zkontroloval, že se nikdo nepohybuje poblíž domu. Když se uklidnil, zařadil trojku a rozjel se směrem k hlavní silnici. Tartanový pytel ležel na sedadle spolujezdce vedle něj.

Noviny varovaly motoristy, aby počítaly s čekáním na všech hlavních silnicích dovnitř a ven z města, protože na nich gardisté rozestavěli zátarasy, takže se Tommy Malone rozhodl jet k dublinským vrškům, aby si mohl promyslet a naplánovat další postup.

Tentokrát jsem nahranej, tentokrát jsem nahranej. Do starých skrýší nemůžu. Nejde po mně jenom garda. Jestli mě chtěla prodat i ta děvka Betty, tak už nemůžu věřit nikomu.

Musím se spoléhat jenom sám na sebe.

Zapálil si cigaretu a všiml si, že mu v balíčku zbyly už jen dvě. Bože, všechno mi dochází. Dokonce i štěstí.

9.37 hod.

„Jak se cítíte?“

Kate Hamiltonová byla hlavně ráda, že je naživu.

Pokusila se o slabý úsměv, velice slabý úsměv. Bolelo ji na prsou v místech, kde byly umístěny mezižeberní dreny, každé zakašlání jí rozdíralo vnitřnosti. Cítila se bezmocná, obě ruce měla napojené na kapačky. V levé části prsou cítila intenzivní bolest. Bránila jí v jakémkoli pohybu. Hrozně ji bolela hlava. Traumatologický tým lékařů jí oholil polovinu hlavy, polovičku jejích dlouhých tmavých vlasů, aby jí naopak přidali asi tak dvacet stehů, kterými zašili ránu po kulce. Rána na ruce byla obvázána, ale jinak jí lékaři věnovali jen minimum pozornosti.

Účinek sedativ pominul a po nových utišujících prostředcích se už necítila tak malátná.

„Jak se cítíte?“ zeptal se znovu Sean Mulligan, šéfchirurg traumatologie. Kolem něj stál celý chirurgický tým včetně čtyř sester.

„Dobře.“ Ve skutečnosti ta slova neřekla nahlas, pouze je artikulovala.

„Za čas vám bude doopravdy dobře. Opravdu dobře.“

Doktoři kolem ní jen zářili. „Ztratila jste hodně krve, ale váš stav se celkem rychle stabilizoval. Nemáme v úmyslu dát vám transfuzi, protože taková silná a zdravá mladá žena, jako jste vy, by se s takovou ztrátou měla sama brzy vypořádat.“

Hamiltonová se pokusila o další úsměv.

„Kontaktovali jsme už vaši rodinu.“ Její oči náhle ožily.

„Mluvil jsem osobně s vaším otcem a řekl jsem mu, že je všechno v pořádku a že vám už nehrozí žádné nebezpečí.

Nemyslím, že by už sdělovací prostředky měly poslední informace o vašem zdravotním stavu, takže jsem pokládal za rozumné, aby se vaše rodina dozvěděla poslední novinky přímo od nás a ne z novin.“

„Co je s Tonym? Co je s Tonym Dowlingem?“ Ta slova byla sotva slyšitelná, Hamiltonová je s námahou zašeptala přes vyprahlé rty.

„Teď musíte šetřit síly, aby vám bylo lépe. Čím méně budete mluvit, tím lépe.“

„Co je s Tonym Dowlingem?“

Tým si vyměnil rozpačité a provinilé pohledy, jako kdyby za to mohli oni.

„Nepřežil to. Nemohli jsme ho zachránit.“

Hamiltonová se odvrátila a zahleděla se do dálky. Ten milý chlapík z Cavanu, jemuž chybělo jenom pár týdnů do důchodu. Muž, který tak miloval vesnické psy. „Ti mají v sobě kus charakteru, Kate. Ne jako většina těch přihlouplých městských psů, kteří nedělají celý den nic jiného, než honí auta nahoru dolů po stillorganské dálnici. Myslíte, že by šel Rory rád na ryby? Někdy byste ho mohla přivést a já bych mu ukázal, jak se nahazuje.“

„Chytili Lynche?“

Lékaři si mezi sebou vyměnili snad ještě rozpačitější pohledy.

„Ne, ne, nechytili. V ranních zprávách jsem slyšel, že si myslí, že je v Anglii. Zřejmě byl minulou noc na lodi na stenaské trase.“

Ale Hamiltonová zavrtěla hlavou. Ne, není v Anglii.

Nahlas však neřekla nic.

„Už si s ním nelamte hlavu. Čtyřiadvacet hodin denně vás hlídají. Toto patro je neprodyšně uzavřené a po celé nemocnici jsou ozbrojení příslušníci zvláštního útvaru.

Zapomeňte na něj, paní Hamiltonová, zapomeňte na něj.

Tady se k vám nemůže dostat. Je pryč.“

Nejsem paní Hamiltonová. A on není pryč.

*****

Zátarasy na silnicích a silná přítomnost gardistů po celém Dublinu zpomalovaly dědovi s Rorym cestu městem do zoologické zahrady. Skupiny anglických fotbalových fanoušků se chtěly rvát. Vesměs to byli stoupenci Národní fronty a do Dublinu přijeli bez lístků. Na projíždějící provokativně mávali anglickými vlajkami a pokřikovali nepřebernou směsici hesel s SAS. „My máme SAS! My máme SAS!“ Načež následoval hromový pokřik velké části davu, když se kolem nich obtížně prodíral dopravou autobus s anglickou fotbalovou jedenáctkou. Oba tábory fanoušků se

překřikovaly, jedni autobus radostně zdravili, zatímco druzí na něj posměšně pokřikovali. Zápas měl začít v sedm hodin, ale atmosféra byla napjatá už touto dobou, fanoušci vypili příliš alkoholu, emoce rostly. Televizní štáby natáčely ve dvou hlavních přístavech, dublinských docích a Dun Laoghaire, příjezd stovek anglických fanoušků, kteří připluli na trajektech a posmívali se místním obyvatelům s anglickými vlajkami v rukou a vykřikovali provokativní slogany.

Dědeček smutně zavrtěl hlavou, když zůstali stát v další dopravní zácpě. Rory zíral z okna na tu scénu se směsicí okouzlení a strachu. Venku na ulicích vycítil nebezpečí.

Konečně se silnice vyprázdnily a oni zamířili do Phoenix Parku a tamní zoo.

„Dědo?“

„Ano, Rory?“

„Kdy se máma vrátí domů?“

11.00 hod.

Dean Lynch sledoval zprávy na Sky. Jeho snímek a fotografie Tommyho Malonea provázely hlavní zprávy dne.

Díval se na záběry policejních zátarasů, rozhovory s nejrůznějšími ženami a muži na ulicích na téma, co by jim dvěma měli udělat, až je chytí.

Lynch se tomu usmál. Až mě chytí.

Nikdo mě ale nechytí.

Mám schůzku se smrtí.

Nevím kdy. A nevím jak brzy.

Ale mám schůzku se smrtí.

Nejdříve však tady ještě musím dodělat nějakou práci.

Fotografie jeho nedokončené práce probleskla na obrazovce a následovala další reportáž.

„Detektiv seržant Kate Hamiltonová je stále v kritickém, ale stabilizovaném stavu na jednotce intenzivní péče dublinské nemocnice Merrion.“ Následoval další živý vstup s nemocnicí v pozadí. Kamera zabrala dva detektivy ze zvláštního útvaru, kteří se radili přímo před vchodem.

Samopaly UZI, které měli u sebe, se jim nedařilo příliš zamaskovat. Reportáž se sáhodlouze zabývala silnou policejní ostrahou detektiva Hamiltonové. Poté následovala část, při níž se Lynch musel usmát, dokonce se tomu krátce zasmál.

„Podle posledních zpráv je již doktor Dean Lynch mimo zemi.“ Objevil se záběr lodi na stenaské lince a pokladny, kde byl minulou noc zakoupen na jméno Deana Lynche lístek na poslední plavbu z Dun Laoghaire. Další část pečlivě připraveného a promyšleného Lynchova plánu přinesla ovoce. Reportáž pokračovala ještě příznivějšími zprávami. Několik lidí ho údajně vidělo, jak nastupuje do vlaku do Londýna, a někdo další ho zase prý spatřil, jak si

bere taxík do Chesteru. Zatím se ještě nepřihlásil žádný taxikář, aby tuto informaci potvrdil nebo vyvrátil. Byl údajně viděn také na celé řadě dalších míst a britská policie tato hlášení údajně bere velice vážně a všechny důkladně prověří. Zároveň však varovali, že se může jednat jen o úmyslné provokace a apelovali na veřejnost, aby zbytečně neplýtvala časem policie. Dean Lynch je velice nebezpečný muž. Lidé by měli být ostražití a bdělí a ohlásit policii, kdykoli se domnívají, že ho spatřili.

Lynch televizi vypnul dálkovým ovládáním a díval se na zmenšující se světlý bod uprostřed obrazovky. Zhluboka si povzdechl.

Nastal čas připravit se. Nastal čas k závěrečnému tahu.

Vzal do ruky láhev s barvou na vlasy, pečlivě si přečetl návod na obalu a poté si v zrcadle prohlédl knírek, který si nechával růst. Nebylo toho moc, ale stačilo to.

Pro následující krok nechtěl použít paruku ani falešný knír, všechno, co v příštím tahu podnikne, bude opravdové.

*****

Těsně před polednem vystoupil Tommy Malone z auta před hostincem Lamb Doyle’s na dublinských vrších, pečlivě ho zamkl a přešel na protější stranu ulice. Díval se dolů na město. Bylo další chladné, ale jasné ráno.

Předpověď slibovala na konec týdne déšť, což znamenalo,

že teplota tak o stupeň stoupne. Ale ten den, v den velkého zápasu, bylo počasí poměrně dobré. Navzdory silnému mrazu prosvítalo mezi černými mraky slunce.

Malone si zapálil poslední cigaretu a zahleděl se na dominanty města, jehož předměstí se rozlézala, kam až mohl ze svého místa dohlédnout. Howth Head, shluky komínů na Ringsendu, Ballymun Towers. Bože, co bych dal za to, abych mohl vrátit čas a začít znovu? Kolem něj projížděla auta, ale Malone nevnímal nic jiného než obraz dole pod sebou.

To jsem já, Tommy Malone. Tady jsem vyrostl a prorazil si cestu ven ze slumů a z bídy. Nemůžu to opustit.

Nemůžu opustit tohle město. To jsem já Thomas, známý také jako Tommy, Malone. Hodil nedopalek na jinovatkou pokrytou louku před sebou a vrátil se k autu.

Bylo tu ještě něco, co chtěl Tommy Malone udělat.

Nastartoval.

Tak, jak se můžu dostat do města, aniž by mě někdo viděl?

*****

Zprávy rozhlasové stanice RTE v jednu hodinu odpoledne přinášely informace o pokračujícím pátrání po Malonovi a Lynchovi. Byla nahlášena celá řada míst, kde byli údajně viděni, a následovala řada razií v centru města i

na předměstích. Byly prohledány dokonce i opuštěné zemědělské usedlosti, chaty a přívěsy. Hledalo se kdekoliv, úplně všude. Nikdo však nebyl zatčen. Moderátor zpráv oznámil, že vláda nařídila armádě, aby pomohla gardě pročesávat venkovské oblasti. „Tito vrahové musejí být dopadeni a přivedeni před soud,“ byla citována Alice Martinová.

*****

Zprávy poslouchali Tommy Malone i Dean Lynch.

Malone na rádiu v autě, Lynch ve sluchátkách walkmanu Sony, když šel směrem k nákupnímu centru ve Stillorganu.

Za chůze se usmíval, občas se pro sebe zasmál při představě, jak policie a armáda vyrážejí dveře zemědělských usedlostí, hospod v centru města a slídí po celé zemi.

Jen kvůli mé maličkosti.

Jak prosté to bylo, vyvolat takový rozruch. Mělo mě to napadnout už před lety.

Každopádně jsem už odstranil Toma Morgana. Také jsem to pěkně nandal Luku Conwayovi. A tomu hajzlovi Armstrongovi.

Prošel kolem kontrolního stanoviště gardy na Booterstown Avenue, k níž se táhla půl kilometru dlouhá šňůra aut. Všichni řidiči nadávali na zpoždění. Lynch to všechno vnímal a nemohl se ubránit úsměvu.

To je legrace!

Teď měl celou hlavu obarvenou načerno, pod nosem tenký černý knírek a díky čtyřem silným svetrům pod tlustou černou mikinou s kapucí vypadal zase trochu podsaditě. Na očích měl své falešné brýle a ani trochu nepřipomínal toho muže z fotografie v televizních zprávách a z titulních stránek všech novin.

*****

Tommy Malone jel dolů po Ballinteer Road, zkracoval si cestu přes nejrůznější sídliště, aby se vyhnul hlavním silnicím. Nemohl si nevšimnout, že se lidé věnují své každodenní práci, vynášejí koše se smetím, nakupují v obchodech a chodí na procházky se psy. Život všude kolem něj plynul a lidé žili své normální životy. Ostrý kontrast mezi jejich a jeho dnem mu hlodal v mysli. Vyjel z průmyslové čtvrti Sandyford v jižním Dublinu, kde nebyly na silnicích žádné zátarasy a dalo se hladce projet. Zahnul dolů směrem na Stillorgan a ostře zabočil na přeplněné parkoviště před nákupním střediskem, když si všiml policejního auta, které stálo uprostřed cesty kus před ním.

Tváře všech lidí v pomalu se pohybující koloně aut si gardisté pečlivě prohlíželi.

Nepřitahuj na sebe pozornost. Nepřitahuj na sebe pozornost.

Nacpal tartanový pytel pod sedadlo spolujezdce, vystoupil z auta a přitáhl si límec kabátu těsněji ke krku.

Vypadalo to dostatečně přirozeně, všichni kolem procházeli podobně zachumlaní, aby se trochu chránili před mrazem.

Procházel kolem nákupního centra jako každý jiný zákazník.

V jeden okamžik se náhodou srazil s malým, podsaditým mužem, který vypadal stejně duchem nepřítomen jako on.

Oba zamumlali „pardon“, oba si všimli, že ten druhý ani pořádně nezvedl hlavu, oči obou dvou se dál upíraly k zemi.

Menší muž se jenom na okamžik zastavil, aby si posunul brýle na nose.

Malý, podsaditý muž měl kapuci staženou přes havraní vlasy. Spodní okraj končil až pod nosem, takže zakrývala i tenký, černý knírek. Mířil do quinnsworthského obchodu pro život a volný čas, kde byl fotoautomat. Posadil se, nastavil si křeslo do správné výšky, překontroloval, že venku nikdo jiný nečeká, a teprve potom začal.

Kapuci rychle stáhl, svlékl mikinu a sundal si brýle.

Během chvilky putovaly dolů také všechny čtyři svetry. Poté si oblékl svůj starý lékařský plášť z Ústřední porodnice a novou čistě bílou košili. Kolem krku si uvázal šedou, nevýraznou kravatu.

Podíval se na sebe do zrcadla a usmál se. Vypadáš zase jako doktor.

Nagelované vlasy si učísl hřebenem, udělal si na hlavě úhlednou pěšinku a sčesal si vlasy doprava. Znovu

prostudoval výsledek v zrcadle a spokojeně zabručel. Opět si nasadil brýle, strčil do automatu požadované mince a čekal.

CVAK! CVAK! CVAK! CVAK!

Stejně rychle, jako proběhlo fotografování, se Lynch navlékl zpátky do svých čtyř svetrů a mikiny s kapucou.

Vyhlédl skrz závěsy z budky. Venku nikdo nečekal. Změřil si na hodinkách tři minuty a poprvé si všiml, jak volné jsou mu nyní kolem zápěstí. Musel jsem hodně zhubnout. Hodně.

Strašně moc. A nemám ani hlad. Nemám chuť se otravovat s jídlem, jen při pomyšlení na něj se mi dělá zle.

Do přihrádky konečně vypadl proužek se čtyřmi fotografiemi, na nichž byl pohublý muž v brýlích, s hustými černými vlasy a knírkem stejné barvy.

Přešel naproti do lékárny a koupil si čtyři balení Ensure Plus, tablet obsahujících vysokou dávku proteinů a kalorií, které by mu měly dodat sílu. Musím do sebe dostat trochu jídla, budu potřebovat veškerou energii, kterou se mi podaří nabrat.

Na závěrečný tah.

*****

Tommy Malone znovu nasedl do auta a zamířil pryč od kontrolního stanoviště, zabočil do Mount Merrionu a dolů po Trees Road, dokud nenarazil na stillorganskou dálnici.

Původně měl v úmyslu dojet po ní do centra, ale nakonec se rozhodl zahnout na Merrion Avenue. Byl na půl cesty, když si všiml policejního zátarasu pouhých padesát metrů před sebou. V tu chvíli už vězel v koloně a nemohl se dostat ven, aniž by se lidé v autě za ním nezačali zajímat o to, proč.

Mladý gardista vpředu kontroloval každého, kdo se snažil odjet. Koutkem oka zaregistroval Malone auto, které přejelo na druhou stranu silnice a zaparkovalo před obchodem s lihovinami McCabes. To je ono!

Chvíli počkal a potom udělal totéž.

Lidé proudili dovnitř i ven, zásobovali se, aby mohli sledovat zápas doma. Chtěli si dát pár piv u televize, zapálit si a strávit příjemný večer při sledování, jak jejich hoši Angličanům nakopou. Tommy Malone zaparkoval tak, že najel dvěma koly na chodník, vzal si pytel a tak lhostejně, jak to jen bylo možné, vešel dovnitř.

Obchod byl plný lidí, z regálů mizel jeden balík o šesti lahvích piva za druhým. Televize v rohu místnosti byla naladěná na zprávy stanice Sky. Malone začal zkoumat regály s vínem, hlavu držel neustále skloněnou, pohled upřený dolů, jako by ho zajímaly jen spodní police, takže mu nikdo nemohl vidět do tváře. Začaly zprávy ve dvě hodiny a všichni v obchodě se otočili, aby se na ně podívali.

Moderátor hovořil o tom, že Sam Collins a Peggy Ryanová byli převezeni z vazební věznice Bridewell do budovy soudu, kde bylo proti nim formálně vzneseno

obvinění. Reportáž zachycovala rozhořčenou náladu lidí shromážděných venku před budovou soudu. Bylo slyšet hlasité pískání a pokřikování, když byli Collins s Ryanovou předvedeni ke tříminutovému slyšení s pytli přes hlavu. Po výslechu je gardisté odvedli v poutech do připraveného policejního antonu, který je nejvyšší rychlostí převezl do věznice Mountjoy. Moderátor rovněž hovořil o tom, že je Gordon O’Brien stále v kritickém stavu na jednotce intenzivní péče v Ústřední porodnici. Nálada nakupujících v obchodě začala být stejně bouřlivá jako v davu shromážděném před soudem. Malone slyšel zlostné mumlání a výhružné poznámky na téma, co by měli s těmi parchanty udělat.

Tommy Malone poslouchal a dělalo mu to starosti.

Dělalo mu to velké starosti. Věděl jsem, že je to zlé, ale tohle je úplná katastrofa. Bože, nemám se kam vrtnout. Vzal jednu z láhví a podíval se na etiketu. Chateau Mouton Rothschild 1983. To bude ono. Počkal, až se dav lidí v obchodě zmenší, a poté postavil láhev na pult u kasy. Díval se stranou, jako by hledal ještě něco dalšího. Po chvíli si všiml mladého tmavovlasého prodavače, který se díval na jeho láhev.

„To je jedna z těch dražších, pane. Bude to sto dvacet pět liber.“

Nebyl čas dohadovat se o ceně. Musím odsud vypadnout nejrychleji, jak to půjde. „Přesto si ji vezmu.

Dejte mi také dva doutníky Monte Cristo. Ty nejlepší.“

Prodavač pečlivě zabalil víno i doutníky do hedvábného papíru a potom je opatrně strčil do zelené tašky. Láhev obalil šesti vrstvami papíru. „Dejte mi také vývrtku a sklenici.“

„Sklenici?“

Tentokrát se prodavač neubránil, aby se mu překvapeně nepodíval do obličeje. Tomu se Malone zoufale snažil vyhnout.

„Jo, dejte mi k tomu ještě vývrtku a sklenici.“ Malone vytáhl tři padesátilibrové bankovky a hodil je na přepážku.

„Drobné dejte na chudé.“

„Jistě, pane.“

Ale mladému černovlasému prodavači se na něm něco nezdálo, jeho obličej mu připadal důvěrně známý. Málem se Malonea zeptal, jestli ho nedávno nemohl vidět v televizi.

Ale Malone už byl pryč a někdo další se dožadoval jeho pozornosti se šestilahvovým balením Budweiseru a balíčkem Pringles. Tvář Tommyho Malona byla opět zapomenuta.

Malone se venku rozhlédl a usoudil, že jet autem by bylo příliš riskantní. S pytlem v levé ruce a taškou od McCabese v pravé zahnul za roh na Cross Avenue. Půjdu jako za starých časů na vlak do Booterstownu.

*****

„Je mi líto, ale na tom čísle není žádná závada. Ani já nejsem schopen dostat vyzváněcí tón. Pravděpodobně je kabel telefonu vytažený ze zásuvky.“

Operátor Telecom Eireann, který měl na starosti hlášení o závadách na telefonních linkách, se snažil vysvětlit Sharon, jediné dceři Betty Nolanové, proč fakt, že se nemůže matce dovolat, nemá nic společného se závadou na telefonu. „Zkoušela jste to dlouho?“

„Celé ráno. Obvykle ke mně chodí ve středu v sedm hodin a hlídá mi dítě, když jdu nakoupit.“

„No, vše, co vám mohu říci, je, že linka je zcela v pořádku až do domu, a neměli jsme ani žádné hlášení o závadě na tomto čísle ani jiných v dané oblasti. Promiňte, ale víc vám pomoci nemohu.“

„Každopádně díky. Asi se tam skočím podívat, abych zjistila, jestli je v pořádku.“

„Jestli zjistíte, že telefon normálně funguje, ale nelze na něj přijímat žádné příchozí hovory, zavolejte prosím znovu na toto číslo a ohlaste to.“

„Ohlásím. Znovu vám děkuji.“ Sharon zavěsila, zamyšleně si začala okusovat nehty.

*****

Tommy Malone nastoupil do vlaku do Westland Row.

V té době už tašku s nákupem od McCabese strčil do pytle.

Téměř pět minut stál před stanicí a přemýšlel, kudy bude nejlepší jít. Potom si sedl ke stolu v malé kavárně vedle nádraží, zamyšleně srkal šálek silného čaje a rozvažoval další postup. Dobře věděl, kam ho nakonec nohy donesou, ale jeho mysl chtěla jít jinam. Chtěl se projít kolem Liffey, chtěl zpátky do bytového komplexu na Steevens Street. V

duchu znovu zatoužil po vůni moře, hluku dopravy, zvuku sirén policejních aut, sanitek a hasičských vozů, které pospíchají centrem města. Toužil se vrátit do starých úkrytů, vyhledat pár starých kamarádů, možná si s nimi něco vypít a poklábosit. Ale jeho mysl nedokázala řídit jeho nohy.

A přistihl se, jak ho to táhne úplně opačným směrem.

*****

Přesně v době, kdy se Tommy Malone vydal na svou osamělou pouť, projevil na dětské jednotce intenzivní péče v dublinské Ústřední porodnici Gordon O’Brien první známky zotavování.

Sandra O’Brienová upřeně hleděla do inkubátoru a šeptala svému synkovi povzbudivá slova. „Tak do toho, Gordone, maminka je tady. Tvůj tatínek je tady také, Gordone. Jsi zase s námi. Budeš v pořádku. Maminka tě nespustí z očí, toho se neboj. Jsi doma a zůstaneš tady, už

zůstaneš doma se mnou a s tatínkem. Ale musíš se uzdravit, Gordone. Musíš bojovat a nevzdávat se. Čekáme na tebe.“

Od té doby, co ji a Velkého Harryho posadil Paddy Holland vedle inkubátoru, přeříkala Sandra už bezpočet variací téhož. Harry O’Brien držel synka za ruku a hladil ho po vlasech. Každou chvíli se sklonil dolů a políbil ho na čelo. Jak se na něj tak díval, cítil, jak mu srdce tiše puká.

První pohyb nebyl víc, než slabý náznak, kopnutí nožičky ve zlomku vteřiny. Ani Velký Harry, ani Sandra si toho vůbec nevšimli. Ale Liz Eganová, sestra konající službu, si toho všimla okamžitě. Pohlédla na monitory zaznamenávající činnost životně důležitých funkcí dítěte a ucítila slabé mravenčení po celém těle. Příliš rychlý tep se zpomalil, příliš rychlé dýchání rovněž. Hladina kyslíku v krvi se zvyšovala. Když měřila Gordonovi teplotu, musela se hodně přemáhat, aby vypadala pokud možno co nejklidněji. Ignorujíc napjaté pohledy Sandry a Harryho zapsala naměřenou teplotu na kartu připevněnou k inkubátoru. Potom změřila teplotu znovu.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Sandra znepokojeně. Zoufale doufala, že sestra nezapisuje známky toho, že by se Gordonův stav zhoršoval.

Liz Eganová se mírně usmála. „Možná je to o trochu lepší. Půjdu teď pro doktora Hollanda. Za chvilku jsem zpátky.“ Odešla z místnosti dřív, než ji mohli Gordonovi rodiče dál vyslýchat.

Paddy Holland si pozorně vyslechl sestřinu zprávu, potom ji rychle následoval na JIP. Sandra a Harry pomalu vstali a dívali se, jak přichází. Pro případ, že by mohli dostat zničující odpověď, se ani jeden z nich na nic nechtěl zeptat.

Holland se podíval na stejné monitory jako před pár minutami sestra Eganová, potom si přitáhl k inkubátoru přímo naproti O’Brienovým židli a posadil se. Upřeně se díval dolů na maličké dítě, všímal si pohybů jeho hrudníku, způsobu, jakým se zvedal a zase klesal při každém vydechnutí. Potom sledoval projevy dýchání dítěte na propadlém břiše a náhle prudce trhl hlavou, když vycítil pohyb. Gordon O’Brien velice pomalu pohnul hlavou. Ten pohyb byl sotva znatelný, ale Holland a Liz Eganová ho zaregistrovali. Potom Holland opatrně přiložil dítěti na prsa stetoskop a poslouchal. Naslouchátko stetoskopu se posouvalo po centimetrech po přední straně i bocích hrudníku, po každém přesunutí se na okamžik zastavilo.

Holland, který nemohl uvěřit tomu, co zaznamenávaly jeho oči i uši, vstal a začal mačkat tlačítka na monitoru. Na obrazovce se postupně rozzářily křivky elektrokardiogramu, obsahu kyslíku v krvi, tep zaznamenaný za uplynulé tři minuty, frekvence dýchání a krevní tlak. Sandra a Harry ho pozorovali, jejich muka a strach byly téměř hmatatelné.

Znamená to konec?

Paddy Holland nechal na monitoru opět zobrazit křivku EKG a prstem po ní přejížděl. Potom se obrátil k popelavým

obličejům manželů O’Brienových a usmál se. „Uzdravuje se. Uzdravuje se. Z nejhoršího je venku.“

45 kapitola

15.27 hod.

Merrion Square, Dublin 2

Merrion Square bylo jedním z klenotů v koruně Dublinu. Elegantní náměstí s krásnou architekturou obklopené ze všech stran širokými, udržovanými bulváry, které v noci osvětlovaly zdobené pouliční lampy. Na třech stranách náměstí stály budovy v georgiánském slohu, které byly kdysi rezidencemi dublinské aristokracie, v současnosti však sloužily jako kanceláře a činžovní domy. Uprostřed náměstí se rozkládá park s krásnými a pečlivě rozvrženými zahradami. Na velkém množství točitých cestiček bylo možné jen velice zřídka zahlédnout nějaké odpadky, člověk zde častěji narazil na nějakou sochu nebo plastiku. Byly zde k vidění velkolepé vřesové záhony a občas také přírodní dřevoryty.

Na východní straně parku se rozkládalo dětské hřiště a otevřené prostranství s lavičkami, kde si mohli lidé sednout a obdivovat krásu přírody, jak se v průběhu roku měnila.

Jarní cibuloviny, letní růže, zimní macešky. Celý park lemoval tepaný železný plot, na němž amatérští malíři předváděli každou neděli své výtvory. Náměstí bylo plné

rodin, dětí, které si chtěly hrát na hřišti, a jejich rodičů, kteří si chtěli prohlédnout zahrady nebo malby.

Irská Národní galerie umění stála na západní straně Merrion Square, kousek od silnice a obehnaná vysokým černým zdobeným železným plotem. Architektonický sloh budovy se shodoval se stylem okolních budov. Před vchodem do galerie byl malý, dobře udržovaný trávník s řadou dřevěných laviček vedle sochy George Bernarda Shawa, který se s jednou rukou opřenou o druhou zamyšleně díval do dálky.

Což bylo více méně přesně totéž, co dělal i Tommy Malone tu středu 19. února 1997 v patnáct třicet. V den, který se zapsal do historie Irska jako Černá středa.

Tommy si zapálil jeden z doutníků a posadil se na lavičku. Zachumlal se do kabátu a pozoroval okolní provoz a lidi. Pytel ležel na lavičce vedle něj.

Nastal čas učinit rozhodnutí. Velké rozhodnutí.

Doutník dohořel, Malone ho zašlápl podpatkem a sáhl do pytle. Kradmo se rozhlédl, jestli ho někdo nepozoruje, vytáhl Smith & Wesson a zastrčil si ho za opasek. Potom vstal a vydal se k hlavnímu vchodu budovy.

Naposledy se podívám na obraz toho chlápka.

Nechal pytel zkontrolovat příslušníkovi ostrahy u vchodu a pomalu se vydal do místnosti číslo osmnáct.

Tady to bylo. Caravaggio, „Zajmutí Ježíše“.

Malone se posadil na lavičku a upřeně se díval na obraz.

Tady je Betty se svým Jidášovým polibkem a tam uprostřed, to jsem já. Nemám dlouhé vlasy, ani vousy, ani knírek, ale ten uprostřed, to jsem já, pro mě si jdou vojáci, aby mě ukřižovali. No, ať mě vezme čert, jestli to udělají.

Záblesk světla na zbroji vojáků, výrazy jejich tváří a tíživá atmosféra obrazu byly až příliš skutečné a Malone sáhl k pasu, aby si ověřil, že tam revolver stále ještě je.

Nemůžu pořád utíkat. Celá země je teď proti mně. Kdyby mě teď chytili, tak mě ukřižují. A ať mě vezme čert, jestli to udělají.

Malone pomalu vstal, pomalu si uvědomil, že na něj jeden z návštěvníků zírá s otevřenou pusou. Všechno to měl napsané ve tváři. To je on! To je ten chlápek, kterého všichni hledají. To je náš člověk, jak se jenom jmenuje?

Kriste pane, jak mu to říkali? To je on! Určitě. Radši bych měl zavolat gardisty.

Malone všechno tohle instinktivně vycítil a zhluboka si povzdechl, byl to hluboký povzdech odevzdanosti.

Znovu pohlédl na Ježíšův obličej, mírný a pokorný, odevzdaný, s rukama sepnutýma, stál smířený se svým osudem. A on věděl, co přijde. To je to, co nechápu, on věděl, co přijde. A přesto je nechal, aby ho odvedli, bez boje, bez jakékoli známky odporu. Takže, k čertu s tebou, to je všechno, co k tomu můžu říct. K čertu s tebou, ale mě takovým způsobem nedostanou.

Sebral ze země svůj pytel. Velmi dobře si byl vědom pohledů, věděl, že už se to rozkřiklo. Koutkem oka zaregistroval, že se k němu blíží dva příslušníci ostrahy.

Nebyli velcí, ale vypadali dost silně a on věděl, že se snaží stát hrdiny. Vytáhl Smith & Wesson a vypálil jim nad hlavy jednu ránu, čímž zcela zničil nějakou sádrovou sochu za nimi. Všichni padli na zem a snažili si chránit hlavy. Kromě Tommyho Malona, který pomalu, ale rozhodně zamířil k hlavnímu vchodu a přes silnici do Merrion Square Parku.

Našel si tichý kout s lavičkou a sedl si. Všiml si výhonků narcisů a tulipánů, které se již tak brzy klubaly ze země. Sněženky vypadaly, že mají zenit své krásy již dávno za sebou. Otevřel pytel, vyndal z něj rádio a zapnul ho.

Potom otevřel Chateau Mouton Rothschild 1983. Byl to dobrý rok pro Chateau Mouton, ne že by to však Tommy Malone věděl. Vyčistil sklenici kouskem hedvábného papíru, do něhož ji prodavač tak láskyplně zabalil, nalil si štědrou míru a usrkl. Není špatné, vůbec není špatné. Dal si pořádný doušek, potom položil pistoli vedle sebe, když zkontroloval, že je v komoře náboj. V dálce uslyšel sirény.

Tommy Malone se opřel a čekal. Už jdou.

Nalil si další sklenici, naráz ji do sebe obrátil a nalil si další. Postavil skleničku na lavičku a znovu zkontroloval revolver. Dal si další doušek. Zapálil si poslední Monte Cristo a vypustil do mrazivého vzduchu kroužky kouře.

Poryv chladného vzduchu k němu zanesl vůni praženého

sladu z pivovaru Guinness a Malone se na okamžik usmál.

Bože, za půllitr piva bych teď vraždil.

Z náměstí před parkem zaslechl bouchání dveří aut a křik, hlasitý zlostný křik. Koutkem oka si všiml, jak byla mladá matka s batoletem a už trochu odrostlejším dítětem odtažena stranou tmavě oděným mužem s kuklou na hlavě.

Už jdou. Vojáci už jdou. Už vidím záblesk světla na jejich zbroji.

*****

Jack McGrath krátce instruoval svůj tým. Všichni měli na sobě neprůstřelné vesty, začernili si obličeje a navlékli černé vlněné kukly. Rozptýlil je v kruhu kolem celého parku, zatímco několik uniformovaných gardistů pobíhalo jako vyděšení králíci po zbývajících cestičkách a odvádělo stranou nevinné diváky, kteří si sem vyšli na klidnou procházku a místo toho málem nedobrovolně vběhli do potenciální krvavé lázně.

Gardisté bušili na dveře všech kanceláří v domech kolem náměstí a varovali jejich obyvatele, aby se drželi dál od oken, což mělo za výsledek jen to, že se kolem nich všichni nakupili, aby jim nic neuniklo. Z jejich výhodného pozorovacího stanoviště mohli vidět osamoceného muže, který seděl na lavičce uprostřed parku, vedle něhož leželo cosi, co připomínalo pytel. „Víš, co si myslím?“ prohlásil

jeden. „Myslím si, že tam něco pije. Vidím láhev a sklenici, jsem si tím jistý. Kdo to je?“

McGrathovi muži zaujali postavení, byli připraveni.

Všichni kývli a ohlásili se jeden druhému vysílačkami.

Tommy Malone zapnul rádio. Pomalu dokuřoval doutník, v láhvi už zbyla jen čtvrtina vína, zbytek už měl v sobě a hřál ho v třeskutém mrazu zevnitř. Všiml si pohybu v křovinách kousek od sebe a vzal do ruky revolver.

McGrath sledoval každý jeho pohyb a nařídil mužům, aby se připravili. Zbraně byly odjištěny a prsty se připravily na spouštích. Jen nám dej záminku, Tommy, jen nám dej jedinou záminku.

„Přerušujeme tento pořad krátkým zpravodajským vstupem.“ Malone poslouchal jenom na půl ucha, daleko víc ho zajímaly tmavé postavy, které se k němu blížily. „Z

velitelství Gardy právě přišly zprávy o tom, že ve věznici Mountjoy došlo k incidentu týkajícímu se Sama Collinse, muže zatčeného za únos Gordona O’Briena.

Přestože jsou první informace jen kusé a dosud nepotvrzené, zdá se, že byl Collins napaden skupinou spoluvězňů, kteří ho zle zbili. Byl převezen do nedaleké nemocnice Mater, kde se podrobí naléhavé operaci, protože utrpěl vážné poranění hlavy. Podrobnější informace o dalším vývoji vám přineseme ve zprávách ve čtyři hodiny.“

Zpráva konečně pronikla do Malonova povědomí a na okamžik jen zíral na zem, potom vzhlédl. Tmavé postavy

byly opět o něco blíž, pohybovaly se mezi stromy a keři.

Slyšel praskání větviček a chrupání štěrku pod jejich nohama.

Už jdou, aby mě ukřižovali. A jestli mě dostanou, tak mě ukřižují.

Jestli mě dostanou.

Pomalým ale rozhodným pohybem si zasunul hlaveň revolveru do úst, na okamžik okusil pachuť kovu.

Jack McGrath vstal. „Dobrý bože.“ Na zlomek vteřiny se jeho oči setkaly s Malonovýma. Ten měl nyní v ústech pět centimetrů hlavně.

McGrath se k němu rozběhl. „Nedělej to! Nedělej to!

Ne…“

Tommy Malone upíral oči na McGratha, únava a odevzdanost byly v jeho tváři zřetelně patrné. Lehce zavrtěl hlavou. To nemá cenu, teď půjdu spát.

Stiskl spoušť.

46 kapitola

17,03 hod.

Gardisté z greystoneského okrsku vyrazili dveře čísla třicet tři na Roselawn Hights těsně po páté hodině odpoledne. Přijeli se Sharon, která předtím zkontrolovala dům ze všech stran a pořád nemohla přijít na to, co se vlastně děje. Dveře byly pevně zamčené, ale záclony a rolety byly neobvykle roztažené, neobvykle pokud jde o její matku. Nikdy takhle neodcházela z domu, obávala se Sharon. Ale její auto bylo pryč. Sharon se začala vyptávat sousedů a byla to jako obvykle Čmuchavá Nora, která bydlela o dva domy vedle, kdo všechno viděl. V Roselawn Hights se nikdy nestalo nic většího, aby o tom Čmuchavá Nora, jak jí Betty přezdívala, nevěděla. A byla to Čmuchavá Nora, kdo viděl Tommyho Malona brzy ráno nastoupit do Bettyina auta a odjet s ním.

„Ale proč jste nezavolala policii?“

„Protože to neni moje věc, kdo chodí dovnitř a ven z bytu tvé matky,“ odpověděla Čmuchavá Nora, která neměla ani ponětí, co fráze „není to moje věc“ ve skutečnosti znamená.

Sharon zavolala na místní stanici gardy a během deseti minut přijelo auto se dvěma mladými policisty. Byl to také

jeden z nich, kdo zpozoroval cosi, o čem prohlásil, že to vypadá jako noha vyčnívající zpoza kuchyňské linky.

Sharon jim dala povolení, aby vyrazili dveře. O chvíli později se už její zděšený výkřik nesl domem a pronikl až dolů ke Čmuchavé Noře, do jejího života ještě nikdy takové novinky nevstoupily.

Gardisté informovali stanici a zavolali doktoru Noelovi Dunnemu, aby přijel. Jako kdyby neměl už tak dost práce, protože právě v tu chvíli stál vedle Jacka McGratha ve tmě panující v Merrion Square Parku nad tělem Tommyho Malona. Celá oblast byla uzavřená a ozařovalo ji světlo obloukových lamp. Dunne vyslechl na mobilním telefonu žádost, aby se dostavil na místo činu a jeho stručný popis.

Ponuře pokýval hlavou a zamumlal několik slov v odpověď.

Očima zatím nepřestával zkoumat okolní temnotu. Vyštěkl několik pokynů a krátce se podíval na hodinky, poté oznámil přibližný čas příjezdu. Obrátil se k Jackovi McGrathovi.

Dobře věděl, jak se on a Tony Dowling za léta společné práce spřátelili, a stejně tak dobře věděl, že tvořili sehraný tým. Celé ráno strávil v márnici nemocnice Merrion a prováděl posmrtnou prohlídku těla Tonyho Dowlinga. Byla to situace, kdy pukalo srdce i muži, který se jinak nenechal žalem snadno zlomit. Nesměl si to moc připouštět k tělu. Už dávno věděl, že kdyby to dovolil, vůbec by potom ráno nevstal z postele. Ale vyrovnat se s tím, že na pitevním stole

leží Tony Dowling, zkrvavený a bez sebemenší známky života, bylo velice těžké.

„Inspektore McGrathe?“ McGrath se otočil. „Chtěl bych vám říci, jak moc je mi líto vašeho kolegy, který přišel minulou noc o život.“

McGrath neřekl nic, jeho oči chtěly odpovědět, ale srdce nedovolilo ústům promluvit.

„A ještě něco, inspektore.“ Tentokrát se McGrath podíval Dunnemu přímo do očí. „Nemyslím, že doktor Lynch utekl ze země.“

Bez jediného dalšího slova zvedl Dunne svou tašku a vydal se k policejnímu autu, které ho mělo odvézt do Greystones.

„Ani já ne,“ zavolal za ním McGrath.

Dunne nastoupil na zadní sedadlo a vtáhl tašku za sebou dovnitř. Zastavil se a stočil okénko. „Zkusí to udělat znovu, inspektore. Věřte mi. Zkusí to udělat znovu.“

Zatímco Dunneho auto odjíždělo, mnul si McGrath zamyšleně knírek.

*****

Lesley Cairnsová ze Southside Properties se dívala dlouho a pozorně na titulní stránku Daily Post. Potom se podívala do Irish Times, do Staru a nakonec na první stránku Irish Independent. Na stole před ní ležela obvyklá

kupa objednávek od klientů. Na prvních stránkách všech listů se vyjímaly dvě téměř půlstránkové fotografie se jmény: Tommy Malone a doktor Dean Lynch. Nebyla to Malonova fotografie, na niž tak upřeně hleděla. Na tom druhém obličeji a jeho popisu bylo něco, co ji zneklidňovalo.

Muž, jemuž pronajala byt, vůbec nevypadal tak, jak popisovaly noviny toho hledaného vraha. Ale ty oči Lesley Cairnsovou znervózňovaly. Ty oči, pomyslela si, když pozorně studovala fotografii, ty oči. Říkám ti, že by mě museli hodně mučit, abych na ty oči zapomněla. Znovu si přečetla popis. Ne, ten chlapík měl brýle. Ale potom, jak bych mohla ty jeho oči vidět tak jasně? Myslím tím, že byly takové mrtvolně jasné. Pokud jde o mě, mám pocit, že by ty oči vyděsily každého k smrti. Neříkal, že pronajímá ten byt pro nějakého anglického obchodníka? Zvedla telefon a vytočila číslo pronajatého bytu v Booterstownu. Bude to snadné, pomyslela si nervózně a všimla si, že se jí ruce slabě třesou, jestli to vezme muž s anglickým přízvukem, prostě se ho jenom zeptám, jestli je všechno v pořádku. Budu doufat, že mu byt vyhovuje, a požádám ho, aby nám zase příště zavolal, bude-li potřebovat podobné ubytování.

Telefon vyzváněl. Znovu vytočila totéž číslo a opět nikdo telefon nezvedl. Pomalu položila telefon, znovu vzala do ruky Daily Post a zahleděla se na snímek Deana Lynche. Ne, to určitě není on. Ale ve skrytu duše si nebyla tak jistá.

Tajně cítila, že nechce, aby to byl on. Ve skrytu duše věděla, že to mohl být on, kdo ji k smrti vyděsil. Bylo snazší tu možnost ignorovat, než něco podniknout.

*****

Autobus s anglickým fotbalovým mužstvem se proplétal nekonečnými davy fanoušků směrem ke stadionu na Lansdowne Road. Provázelo je pískání a silně neuctivá gesta irských příznivců. Jen zřídka bylo slyšet pozdravy a vidět vztyčené palce. Velice zřídka. Do Dublinu přicestovala poměrně početná skupinka členů oficiálního fanklubu anglického fotbalu, která o sobě dávala obvykle hodně vědět, ale Garda měla striktní rozkaz oddělit oba tábory fanoušků od sebe. Takže ti, kdo směřovali ulicemi ke stadionu z autobusových zastávek, vystupovali z taxíků a soukromých aut, byli převážně irští fanoušci oblečení v zelených dresech, se zelenými šálami kolem krků a navlečení v silných zelených svetrech. Při chůzi skandovali: „Nikdy Iry neporazíte, nikdy Iry neporazíte.“

Irské mužstvo už bylo na stadionu a rozcvičovalo se, předzápasová psychická příprava byla tak intenzivní, že jeden nebo dva z nich měli pocit, že s prvním hvizdem píšťalky rozhodčího vyskočí ze zákopů a vrhnou se na nepřítele. Pusťte mě na ty parchanty. Fotbalový zápas může jít k čertu, tohle je válka. Jenom mě na ně pusťte.

Autobus s anglickou jedenáctkou se ploužil směrem ke stadionu, jehož zdvojená vrata byla otevřená, aby mohl projet do jeho útrob. Tom Dalzell prostě nedokázal odolat pokušení. Čekal na tuto noc příliš dlouho. Vždycky snil o tom, že bude jednou hrát za Anglii proti Irsku v Dublinu, podle jeho otce, bývalého příslušníka SAS, domově teroristů z IRA. „Když kopneš do míče, představ si, že je to hlava toho hajzla z IRA, který mě málem zabil,“ radil mu. Tom Dalzell měl nejtvrdší ránu v první lize a teď se ocitl na nepřátelském území. Jeho kopačky sebou cukaly, aby už už mohly začít hrát. Když autobus vjížděl do bezpečí stadionu, zvedl Dalzell anglickou vlajku a provokativně s ní zamával na dav lidí za nimi. Velkým písmem na ní bylo napsáno SAS. Udělal na irské fanoušky výsměšné gesto. Malý hlouček rozběsněných a po krvi lačnících fandů se protáhl kolem kordonu policistů a rozběhl se za vzdalujícím se autobusem. Naštěstí pro Dalzella byl v okolí dostatečný počet pořadatelů, aby je zadrželi a vrata stadionu se mohla zavřít.

Ochozy stadionu byly plné. Těsně před sedmou hodinou pořadatelé odhadovali, že je na stadionu kolem dvaadvaceti tisíc pravých irských a asi sedm tisíc oficiálních anglických fanoušků. Zbývající, jak usoudili a také ohlásili velitelskému stanovišti Gardy, které mělo na starosti dohled nad dodržováním pořádku na stadionu a v jeho okolí, chtěli dělat jen problémy. Uvnitř stadionu bylo rozmístěno dvě stě

gardistů, kteří byli plně vybaveni pro případ, že by došlo k výtržnostem – všichni měli ochranné štíty, dlouhé obušky a helmy s plexisklovým hledím.

Na stanovištích komentátorů byla neobvykle početná národní i mezinárodní účast. Kvůli událostem předchozích deseti dní byla po ruce celá řada zahraničních komentátorů, kteří se svým divákům snažili vysvětlit celou složitost situace. „Všichni se těšíme na skvělý zápas a doufáme, že se už nebude opakovat žádná z politováníhodných scén z minulosti,“ říkal fotbalový komentátor stanice RTE. Což však nebyl skutečný důvod toho, proč bylo na stadionu tolik zahraničních novinářů. Kdyby se domnívali, že všechno, co tam ten večer uvidí, bude fotbalový zápas, zůstali by raději ve svých hotelových pokojích a dívali se na utkání v televizi.

18.53 hod

„Mami? Jsi to ty, mami?“

„Ahoj, Rory, ano, jsem to já. Jak se máš?“ Kate Hamiltonové stékaly po tvářích slzy.

„Kde jsi, mami? Děda říkal, že budeš doma, až se vrátíme ze zoo.“

„Rory, měla jsem malou nehodu a musela jsem na pár dní do nemocnice, ale brzy budu zase doma, opravdu.“

Uslyšela, jak Rory na druhém konci linky začal

popotahovat. Ach ne, Rory, ne. I tak mě to dost bolí, ne, prosím Rory. „Teď nezačínej brečet, Rory. Doktoři říkají, že budu zítra nebo pozítří doma.“

„Můžu se na tebe přijít podívat?“

„Dnes večer ne, drahoušku, je moc pozdě. Jsem moc unavená. Nech mě se dnes večer trochu prospat a dědeček tě sem přivede zítra.“

Na druhém konci linky uslyšela další vzlykání, nekontrolované popotahování, neutěšitelné vzlykání. V

pozadí slyšela, že se ho dědeček zoufale a bez většího úspěchu snaží uklidnit.

„Rory, slyšíš mě? Rory, poslouchej a přestaň brečet.

Slyšíš mě?“ Mezi popotahováním a potlačovanými vzlyky uslyšela slabé, sotva slyšitelné „ano“. „Rory, jestli budeš hodný chlapec a budeš dělat, co ti dědeček řekne, tak si pořídíme štěně, až se vrátím domů.“

V telefonu zavládlo ticho.

Bylo to příliš snadné. Rory nebyl hloupý, to štěně jsem zakazovala příliš dlouho. Něco se dělo. Ve svém malém mozku vycítil, že je něco špatně, něco hrozně špatně.

„Mami, jsi v pořádku?“

„Samozřejmě, že jsem.“ Mám mezižeberní drén v horní i dolní polovině prsou, kapačku připojenou k oběma rukám, ztratila jsem litr a půl krve a přišla jsem o slušný kousek masa z levé ruky. Nikdy jsem se necítila lépe, pomyslela si hořce a z očí jí vytryskly slzy.

„Kdy se vrátíš domů, mami?“

„Zítra, Rory, zítra budu doma.“

47 kapitola

19.00 hod.

nemocnice Merrion, Sandymount, Dublin

Nemocnice Merrion byla postavena v roce 1954 na zeleném poli a sloučila ve svých zdech hned několik místních upadajících nemocnic, které sloužily Dublinu po staletí. Bylo to centrum dokonalosti, kde se na pozice šéflékařů dostávali jen ti skutečně nejšpičkovější lékaři.

Nemocnice sloužila rovněž jako školicí zařízení pro studenty medicíny a mladé začínající doktory. Byla k ní rovněž přidružená škola pro zdravotní sestry. Jednalo se o místo, kde se zkoušely průkopnické metody v chirurgii, transplantaci jater, onkologii a diagnostické radiologii. Ve středu 19. února 1997 byla nemocnice právě uprostřed probíhající kampaně na získání finančních prostředků pro výstavbu nové jednotky intenzivní péče. V ten den fungovala jen prozatímní JIP umístěná v nejvyšším, totiž pátém patře budovy.

Pokud vstoupíte do nemocnice Merrion hlavním vchodem, uvidíte na pravé i levé straně široké hlavní chodby nemocniční pokoje. Vpravo uprostřed pak jsou výtahy, které vás odvezou do všech pater budovy. Naproti výtahům zase do chodby ústí schodiště. V zadním traktu jsou pak únikové

východy. Renovovaná pohotovost, která byla přistavěna poměrně nedávno, leží vzadu vlevo od původní hlavní budovy, se kterou ji spojuje úzká chodba. Na konci té samé chodby je radiologie, kde se dělají rentgenové snímky a další podobné diagnostické úkony. Pacienta, který se ocitne nejdříve na pohotovosti, mohou tak lékaři vyhodnotit i po radiologické stránce a teprve poté jej převézt na pokoj, čímž se ušetří spousta ztrátového času a zajistí to také hladký průběh „dopravy“ vážně nemocných nebo těžce zraněných.

Jednotka intenzivní péče neměla být o Černé středě ve skutečnosti vůbec v provozu – původně to byl jen obyčejný sklad. Ten den nebylo v nemocnici fakticky vůbec žádné oddělení intenzivní péče. Původní JIP byla zbourána a nemocnice měla v plánu začlenit novou, špičkově vybavenou jednotku intenzivní péče a pooperační oddělení do nově budovaného křídla nemocnice. Po dobu šesti měsíců počátkem roku 1997 byla JIP nemocnice Merrion umístěna v upraveném skladišti a dalo se k ní dostat pouze výtahem, protože schodiště do pátého patra bylo z důvodů probíhajících prací zapečetěno.

Tu středu 19. února 1997 seděl příslušník zvláštní jednotky vyzbrojený služebním revolverem Smith & Wesson a samopalem UZI osaměle naproti výtahu. Nikdo nemohl vejít do chodby, aniž by ho nezpozoroval. A nešlo jen o pozorování, gardista každého prověřil a prohledal, tyto rozkazy vydal osobně komisař Quinlan. Seržant Kate

Hamiltonová musí být střežena čtyřiadvacet hodin denně, nařídil.

Za ozbrojeným policistou se táhla třicet metrů dlouhá chodba. Na levé straně přesně uprostřed chodby se nacházela JIP, jejíž okna směřovala do zadního traktu budovy a byl z nich výhled na pokračující stavební práce.

Toto speciální pracoviště představovala místnost šest krát šest metrů se čtyřmi lůžky obklopenými všemožným lékařským vybavením. Stály zde monitory činnosti srdce, přístroje pro umělé dýchání pro ty, kteří byli příliš zesláblí nebo byli v tak špatném stavu, že nemohli dýchat spontánně.

Dále pak kapačky a nejrůznější obrazovky, z nichž se dal průběžné odečítat krevní tlak a respirační aktivita. Byly zde hadičky pro podporu všech tělesných funkcí, hadičky připojené na kyslíkové přístroje, další hadičky pro odvádění tělesných tekutin, trubičky napojené na láhve ke shromažďování všech tělesných tekutin. Ať už z těla odtékala jakákoli tekutina, byla shromážděna, zkontrolována a uložena.

Přímo naproti JIPu byla jiná místnost, která nyní sloužila jako pooperační oddělení a byly v ní dvě lůžka.

Kdysi to býval sklad všech nitrožilně aplikovaných tekutin používaných v celé nemocnici: normálních fyziologických roztoků, glukózy, Hartmanova roztoku a podobné.

Jakmile se člověk dostane na jednotku intenzivní péče jako pacient, opustí ji buď přes pooperační oddělení, nebo

přes márnici. O kus dál na chodbě a opět v předělaném skladu se nacházela sesterna. Jednalo se o malou místnost ne větší než dva krát tři metry čtvereční se stolem, telefonem a výstražným zařízením napojeným na všechny monitory na JIPu a pooperační oddělení. Ještě o pár kroků chodbou dál směrem k uzavřenému schodišti byla malá kuchyňka, kde si sestry mohly uvařit čaj, kávu nebo si ohřát něco malého k jídlu. Byla tam také přenosná televize.

Kromě ozbrojeného strážce u výtahu měly na patře o Černé středě službu ještě dvě sestry, vrchní sestra s výcvikem pro práci na intenzivní péči a staniční sestra. Byla zde ještě jedna dívka v uniformě zdravotní sestry, ta však u sebe měla služební revolver gardy, členka zvláštní jednotky, jedna z mála jejích ženských příslušnic. Na JIPu a pooperačním oddělení kromě Kate Hamiltonové nikdo jiný neležel.

Její stav byl stabilizovaný a byla mimo nebezpečí.

Poškozená plíce se již téměř roztáhla do původní velikosti a příští ráno měly být odstraněny mezižeberní drény. Lékaři však trvali na tom, že zůstane dál připojená na kapačky.

Měla bolesti, ale již ne takové jako večer předtím. Byla vyčerpaná, spala trhaně, pronásledoval ji obraz Deana Lynche. Ty oči, ty oči naplněné nenávistí.

Přesně v sedm hodin zahájil půl kilometru od nemocnice Tom Dalzell ve středovém kruhu mezinárodní zápas mezi Anglií a Irskem. Dean Lynch v tu dobu seděl v

Donnieho „maličkém drahokamu“ na parkovišti před nemocnicí. Na klíně mu ležel blok o velikosti A4, do něhož načmáral několik jmen. Připravoval si seznam. Jména řadil podle toho, v jakém pořadí se s nimi chtěl vypořádat.

Dean Lynch měl v plánu splatit všechny účty.

Na prvním místě byla seržant Kate Hamiltonová.

„Ta nejdřív, rozhodně,“ zamumlal do tmy. „Potom přijde na řadu ta malá mrcha ze supermarketu na Baggot Street.“ Ta nic netušící dívka měla tu smůlu, že mu při placení vrátila málo, a když si stěžoval, zavolala vedoucího.

Udělala mu scénu před celým obchodem. „Ta bude rozhodně další.“

Potom Breda Mullanová. „Ta děvka, ta bude rozhodně další. Několikrát mě otravovala. No, bude žít tak dlouho, aby toho mohla litovat. Ne, ona zemře, aby toho mohla litovat.“ Usmál se sám pro sebe té malé slovní hříčce.

„Potom ten hloupej parchant Donnie s tím svým „maličkým drahokamem“. Ano, ten také. Omotám mu ten řetěz kolem krku a budu ho utahovat, dokud mu nevylezou oči z důlků.“

Zastavil se a chvíli přemýšlel, díval se na světla nemocnice před sebou. Zejména ho zajímala ta, která zářila v pátém poschodí, kde ležela jeho první potenciální oběť.

„Tam se chystám,“ zašeptal pro sebe. „Dávám si na čas, čekám jen na správný okamžik. Vím, kdy mám začít jednat.

Všichni se o tom dozví, až když bude pozdě a dávno po

všem. Vím o nemocnicích všechno, zejména pak o těch velkých, jako je tahle. V mnoha z nich jsem pracoval. Znám je jako své boty.“ Lynch znal nemocnici Merrion do posledního detailu. Věděl, že většina personálu se mezi sebou navzájem ani pořádně nezná, protože se zde lékaři mění každých šest měsíců, když si během praxe střídají jednotlivé specializace. Někdy se stane, že doktor odejde a na pár týdnů nebo i déle ho nahradí někdo jiný. Stálí zaměstnanci si na někoho zvyknou a za chvíli je zase pryč.

Zvyknou si na jednu tvář a další den se může v tomtéž plášti objevit úplně jiná. Věděl o nemocnicích všechno a věděl všechno zejména o této, protože zde vykonával atestace.

Provedl zde svou první operaci, tady poprvé vedla jeho ruka skalpel, kterým otevřel na zdejším operačním sále první tělo.

Znovu se podíval vzhůru na světla. Vracím se. Ještě to nevědí, ale já se vracím.

Jen s tím rozdílem, že tentokrát doufal, že se tělo skalpelu jen tak nepoddá. Doufal, že se bude bránit, aby mu tahle výprava stála za to.

Doufám, že budu zabíjet. Dnes večer. Zasmál se.

Doufám, že budu zabíjet. Dnes večer. Tam nahoře v pátém patře. Brzy se uvidíme, seržante Hamiltonová.

Vrátil se zpět ke svému bloku. Tak, koho bych měl ještě přidat?

Ve tmě se mu na rtech usadil slabý úsměv při pomyšlení na jedno jméno a tvář. Koutkem oka zaregistroval policejní

auto, které zastavilo před vchodem, vystoupila z něj důvěrně známá postava a vešla dovnitř. Neviděl ho úplně jasně, ale ne že by mu na tom příliš záleželo. Byl dobře připravený, nacvičil si svůj plán do nejmenšího detailu.

Není nad pečlivé plánování. Puntičkářské, přesné, precizní plánování. Ještě se mi nikdy nestalo, aby dobře naplánovaná operace selhala. Jako tehdy, když jsem uškrtil mazlíčka sirotčince, toho černého labradora. Jmenoval se Jet, což se hodilo k jeho gagátově černé srsti. Ach, jak si na toho psa potrpěla. Ta svině, která mě mučila celé dny a noci a pronásleduje mě i ve snech. Terorizovala mě jako dítě a vrátila se, aby mě pronásledovala jako muže. Ale jednou jsem si to s ní vyřídil, dostal jsem Jeta. Hodil jsem to na někoho jiného a ona to zbaštila. V temnotě oživil staré vzpomínky, znovu si vychutnal ty chvíle.

Schovával si pár sušenek z toho mála, které každou noc dostával k čaji. Ale měl v té době takový hlad, měl pořád takový hlad, že nedokázal odolat a začal je oždibovat, až je nakonec vždycky celé snědl. Až do onoho dne.

Znovu ho zavřela do té temné místnosti. Když ho tam táhli, křičel a kopal, a přes všechny prosby a pláč ho tam zamkli na několik hodin. Nechala ho tam několik hodin, déle než obvykle, víc hodin, než dokázal snést. Když ho konečně pustila ven, stála tam, dívala se na něj a usmívala se. Přitom drbala Jeta na krku.

Takže si začal opět schovávat sušenky. Tentokrát je nesnědl, i když mu v žaludku každý den strašně kručelo hlady. Za týden, když se na něj zapomnělo, udeřil.

Vylákal Jeta do zahradního altánu za sirotčincem a nechal ho zpočátku sníst pár nalámaných sušenek. Drbal ho na krku stejným způsobem, stejně jemně a mazlivě jako ona.

V tichu a temnotě svého auta Lynch téměř znovu slyšel Jetův dech, téměř cítil teplo jeho dechu, vlhkost jeho jazyka na ruce, když mu z ní žral sušenky. A potom, pomalu a opatrně, ne tak rychle, aby ho vyděsil, ale pomalu a uvážlivě položil Jetovi na krk obě ruce. A uškrtil ho. Držel ho za krk, dokud neustaly i poslední trhavé pohyby.

Stejně jako Mary Dwyerovou.

Potom přejel přes Jetův kožich párem rukavic a ty pak nechal ve skříňce Dannyho Rogerse. Danny Rogers ho také mučil. Byl vysoký a silný, zatímco Lynch malý a slabý. Ale Lynch byl chytrý, mnohem chytřejší než Danny Rogers.

A potom, když ta černovlasá svině se svým bledým obličejem a dlouhýma vyzáblýma rukama konečně ty rukavice našla, to panečku Danny Rogers trpěl. Před celým sirotčincem. A Lynch zachoval po celou dobu klidnou tvář a překvapený výraz. Byl zdánlivě zcela nezúčastněný, když se díval, jak Dannymu Rogersovi stéká po nohách krev. To byla krása pečlivého plánování. Můžete něco udělat a svést to na někoho jiného. Jako to udělal s Tomem Morganem.

Bude to snadné dostat se k ní. Všechno, co to chce, je trocha pečlivého plánování.

Díval se, jak před pohotovostí zastavila sanitka. Nastal čas začít jednat, byl čas vyrazit. Hej hou, hej hou, jde se do práce.

Podíval se vzhůru na jasně osvětlená okna v pátém patře. Už jdu. Dívejte se. Už jdu.

19.20 hod.

V každém patře je neustále v pohotovosti ozbrojený policista. Schodiště na konci chodby je zapečetěno již o patro níž. Zkontroloval jsem to snad stokrát. Nikdo se sem tudy v žádném případě nemůže dostat.

Jack McGrath se seznamoval s bezpečnostními opatřeními, jimiž byla chráněna Kate Hamiltonová.

Dunneho poznámky ho vystrašily. Měl strach už předtím, než Noel Dunne vůbec promluvil, a poté mu to začalo dělat ještě větší starosti. Dunne se jen zřídkakdy mýlil.

Nerozdával rady často, ale pokud šlo o hon na vraha z nemocnice, příliš s nimi nešetřil. Jako kdyby věděl, co se honí Lynchovi hlavou. Ale poté, co musel udělat už tři posmrtná ohledání jeho obětí, Noel Dunne věděl, že tohle nebude normální vyšetřování vraždy. Věděl, že gardisté jdou po velice nebezpečném a prohnaném zločinci, který se

dokáže rozplynout jako obláček kouře. Teď mě vidíte a teď ne. A právě v tu chvíli ho neviděli.

A to právě dělalo Jackovi McGrathovi starosti. On byl u toho od samého začátku a viděl tělo první oběti se skalpelem pevně vězícím v hrdle. Potom ztratil starého partnera a přítele.

„V nemocnici je také dalších patnáct detektivů v civilu, kteří se neustále pohybují mezi lidmi. Výtah i schodiště jsou na všech patrech hlídány. Musel by být Houdini, aby se dostal přes tohle všechno.“

McGrath si zamnul knírek a došel do místnosti, kde ležela Kate Hamiltonová. Pokusila se o slabý úsměv, když vešel dovnitř, ale on jí naznačil, aby zůstala klidně ležet.

„Jenom všechno kontroluji.“ Přikývla a položila hlavu zpátky na polštář. McGrath přešel dvakrát chodbou sem a tam, kontroloval, že jsou ostatní dveře skutečně dobře zamčené a místnosti za nimi skutečně zcela prázdné. Když byl konečně spokojen, vrátil se zpátky ke Kate Hamiltonové a cosi jí pod přikrývkou vtiskl do ruky. „Tohle vás v noci zahřeje,“ zašeptal jí do ucha.

Natáhla se dolů, nahmatala to a unaveně přikývla. „Jsem vyčerpaná, Jacku. Pokusím se trochu prospat.“ Přes chodbu k ní dolehl komentář zápasu. „Kdo vede?“

„Anglie, jedna nula. Viděl jsem jenom kousek, když jsem nahlédl dovnitř. Holky říkají, že je to skvělý zápas, už se navzájem pořádně pokopali.“

Hamiltonová se opět pokusila usmát, natáhla se a zhluboka si povzdechla. Neviděla, jak se McGrath mračí.

Stále byl neklidný.

Prošel chodbou k výtahu. „Jdu se dívat dolů do kantýny na fotbal. Zůstanu ještě chvíli v nemocnici.“

Gardista u výtahu přikývl.

19.45 hod.

Když se konečně míč zastavil až v síti irské branky, vypuklo ve východním sektoru hlediště malé povstání.

Gardisté měli striktní nařízení: při prvním náznaku potíží zakročit a zakročit tvrdě. Což přesně udělali. Štíty a hledí je chránily, zatímco se obušky jen míhaly, skupinka řváčů byla nejprve oddělena od zbytku diváků, poté vytlačena do rohu a násilím donucena, aby se vzdala. Celou akci zabíraly všechny televizní kamery. Někteří gardisté nasazení pro potlačování výtržností na stadionu příliš neskrývali potěšení z toho, že se mohou do Angličanů řádně opřít.

Venku před stadionem čekala kolona sanitek, které měly odvážet zraněné. První z nich dorazily ke dveřím nemocnice Merrion právě v době, kdy odešly oba týmy o přestávce do kabin. Jejich příjezd oznamoval dlouho dopředu jekot sirén.

Dean Lynch přešel přes parkoviště. Chvíli počkal, až první várku zraněných, mezi nimi i pár zraněných na nosítkách, vyloží ze sanitky. Nikdo nevěnoval pozornost malému

černovlasému muži s úzkým černým knírkem s trochu buclatou postavou, na níž měly velký podíl tlusté svetry, v nové košili a s novou kravatou. Když před pohotovostí zastavila třetí sanitka, byl to on, kdo byl po ruce, otevíral dveře a pomáhal stále ještě klejícím fotbalovým fanouškům, kteří se málem ještě dál rvali. Vybral si jednoho z nich, jemuž tekla ze zranění na hlavě krev, a nasměroval ho do čekárny. Usadil ho a pospíchal do úrazového oddělení pro balíček tampónů, aby zastavil krvácení. Nikdo mu stále nevěnoval ani špetku pozornosti.

Úrazové oddělení se teď podobalo ze všeho nejvíc bitevnímu poli. Porůznu posedávalo, leželo nebo stálo asi dvacet fanoušků v národních barvách obou týmů, kteří měli lehké i těžké otřesy mozků, krváceli a celkově byli pomlácení. Někteří měli stále ještě chuť se prát a dvanáct příslušníků nemocniční ostrahy mělo co dělat, aby je udrželo od sebe, a umožnilo tak doktorům a sestrám pokračovat v práci.

Šestnáct zástěnou od sebe oddělených kabin bylo obsazených zraněnými. Sestry pobíhaly od jedné k druhé se šitím, vatou, obvazy, jehlami, stříkačkami, lokálními anestetiky, páskami na oči a dalšími věcmi. Lékaři se rychle přesouvali od jedné kabinky ke druhé, prohlíželi pacienty, řídili sestry, pomáhali méně zkušenému personálu, snažili se odhadnout čas a své možnosti v závislosti na celkovém předpokládaném počtu pacientů.

„Jestli je tohle teprve poločas, tak by mě zajímalo, jaká nás potom čeká noc?“ prohlásil jeden z nich nahlas. Nikdo se neodvážil hádat. Nikdo nevěděl, dokud nebude po všem.

A tehdy už bude příliš pozdě.

Dean Lynch se pohyboval klidně a nedbale mezi nimi, pokukoval zpoza závěsů, posunul si brýle na nose a snažil se vypadat stejně ustaraně jako zbytek lékařského personálu.

Všichni si později vzpomněli na malého, tmavovlasého muže s tenkým knírkem a brýlemi. Všichni se shodovali v tom, že jim připadal velice příjemný.

Trvalo to téměř dvacet minut, než se mu naskytla příležitost. Naplno rozsvícená světla a proudy lidí oddělení rychle vyhřály a netrvalo dlouho a jeden z doktorů si svlékl plášť, utřel si pot z čela rukávem pláště a vrátil se zpátky do kabinky k šití hluboké rány na hlavě jednoho z fanoušků v místech, kde přistál obušek. Až do druhého dne si vůbec nevšiml, že mu z pláště zmizela identifikační karta.

Dean Lynch ji z něj tiše sundal a strčil si ji do kapsy pláště. Potom se přesouval od kabinky ke kabince, dokud nenašel, co hledal – pacienta, u něhož v tu chvíli nikdo nebyl a vedle něhož stál vozík s malým tácem s lékařskými nástroji. Tam také našel násadu skalpelu. Zmizela v kapse jeho pláště. Lynch si všiml, kam chodí sestry pro nové chirurgické nástroje, a v nestřeženém okamžiku proklouzl dovnitř a vynořil se s rukou plnou skalpelů. Všechny byly velikosti dvacet tři, nejširší a nejsilnější.

„Jaký je stav?“ zeptal se jednoho z doktorů, k němuž se připojil, aby mu pomohl. Všiml si, že před okamžikem zastrčil do kapsy sluchátka walkmana.

„Po jedné. Micko vyrovnal těsně před přestávkou.“

„Skvělé,“ rozplýval se Lynch a vydal se chodbou pryč z pohotovosti a úrazového oddělení směrem k hlavní budově.

Směrem ke Kate Hamiltonové.

20.00 hod.

Lesley Cairnsová nesnášela fotbal, nesnášela ho. Byla jednou z mála lidí v zemi, kdo se tu noc nedíval na zápas.

Šla domů, umyla si hlavu a chvíli se dívala na televizi.

Dívala se přesně v osm hodin. Přesně v tu dobu začínaly zprávy ze světa a hlavně z Irska na Sky. Tommy Malone byl mrtvý. Spáchal sebevraždu. Stále nebylo ani stopy po Deanu Lynchovi. Britská policie ve skutečnosti vůbec nevěřila tomu, že doopravdy nastoupil na stenaskou linku. Všechna jeho oznámená pozorování byla prověřena a nenašlo se nic, co by nasvědčovalo tomu, že opustil Irsko. Garda uveřejnila na počítači simulované fotografie toho, jak by mohl v té době doktor Dean Lynch vypadat, kdyby se pokusil přestrojit. A třetí snímek málem zvedl Lesley Cairnsovou ze židle.

„To je on,“ málem vykřikla na televizi. „Bože můj, jsem si jistá, že je to on.“

Zašmátrala v kabelce, až konečně našla vizitku zastrčenou mezi svými kreditními kartami. S roztřesenýma rukama vytočila southamptonské číslo. Nikdo to nezvedal.

Vytočila tedy hammersmithské číslo. Opět to nikdo nebral.

Zkusila to tedy přes ústřednu.

„Rychle, zjistěte to prosím rychle. Je to velice důležité.

Jste si jistá? Promiňte, ne omlouvám se, jde jen o to, že je to velice důležité. Jste si naprosto jistá? Bože!“ Zavěsila a začal listovat telefonním seznamem, ruce se jí nekontrolované třásly. Garda, garda, garda… tady je to.

Blackrock. Když se jí podařilo trochu uklidnit roztřesené prsty, vyťukala příslušné Číslo a zdálo se jí, že čeká celou věčnost.

„Haló, stanice Gardy Síochány, Blackrock.“

„Poslyšte, důstojníku, možná se mýlím, ale…“

20.10 hod.

Druhá půle zápasu byla v plném proudu a komentátoři už skoro ochraptěli z toho, jak se snažili překřičet řev diváků. S Tomem Dalzellem se stále jako stín pohyboval zkušený irský předstoper Dinno Regan. „Je to muž, jehož neustále provázejí zranění, žádné z nich však nikdy neutrpěl on sám,“ konstatoval komentátor televizní stanice BBC

suše. V průběhu zápasu měla obě mužstva několik velkých šancí a oba brankáři se již několikrát vyznamenali při

skvělých zákrocích. Začínalo být jasné, že to bude skvělý zápas.

V kabince na záchodcích vedle radiologie mezitím Dean Lynch opatrně rozřízl zadní stranu ukradené identifikační karty. Jemně přiložil svou nedávno pořízenou fotografii na místo snímku lékaře, jemuž ji sebral, a přesně upravil její tvar. Posunul ji kousek stranou a odkrojil z ní ještě kousek, potom si výsledek své práce znovu prohlédl. Dokonalé.

Minimálním množstvím sekundového lepidla přilepil fotografii na místo, počkal, až si byl jistý, že lepidlo zaschlo, potom zasunul vnitřní kartu zpět do průhledného pouzdra.

To také zalepil. Opět chvíli počkal, tentokrát podle času na svých hodinkách odměřil pět minut, než se na výsledek podíval. Vypadalo to dokonale. Připnul si identifikační kartu na propiskami napěchovanou kapsu pláště, spláchl záchod a odemkl dveře kabinky. Myl si ruce v umyvadle a prohlížel si výsledek v zrcadle. Dveře toalety se náhle otevřely a objevil se v nich jiný lékař v bílém plášti, který však Lynchovi nevěnoval téměř pozornost. Začal si rovněž mýt ruce v umyvadle a podíval se na Lynche, který se stále ještě prohlížel v zrcadle.

„Jak to tak vypadá, čeká nás nejspíš pěkně těžká noc.“

Lynch se usmál. „Ano, vypadá to tak, že?“

Když se dveře opět zavřely, věděl Dean Lynch, že úspěšně dokončil první fázi. Nasypal obsah kapes do malého igelitového pytlíku, který poté strčil za radiátor. Zlehka si

poklepal na postranní kapsu pláště. Držadlo skalpelu, samotná čepel, několik per a lékařský notes, lékařská baterka a kladívko. Měl všechno, díky čemu vypadalo jeho přestrojení věrohodně. Pečlivě, puntičkářsky si všechno naplánoval.

Vyndal skalpel velikosti dvacet tři z obalu a chvíli se kochal pohledem na odraz světla v něm, než jej zasunul do držadla. Potom se podíval do zrcadla nad umyvadlem, nebyl si jistý, co by měl obdivovat víc. Jestli svůj převlek, nebo skalpel.

Neměj strach, Deane, chlapče, oboje je dnes večer důležité. Důležité pro druhou fázi.

Odkašlal si a odplivl do umyvadla. Zhluboka dýchal.

Potom přešel ke dveřím záchodků, na okamžik se zastavil, načež je otevřel.

*****

Při oficiálním veřejném soudním líčení, jemuž předsedal soudce nejvyššího soudu Terence Kearney, musel později seržant Tom Delaney z blackrockské policejní stanice vysvětlovat, jak a proč došlo k onomu zpoždění.

„Telefonát byl zaznamenán ve 20.12 hod. a my jsme okamžitě začali shánět služební auto a několik policistů. Tu noc byl nedostatek lidí, protože mnoho uniformovaných gardistů bylo přiděleno k udržování pořádku při fotbalovém

zápase na stadionu na Lansdowne Road. Rovněž kvůli zápasu bylo v okolí stadionu množství dopravních omezení, na Rock Road, podél Booterstown Avenue a dokonce i na stillorganské dálnici byla na mnoha místech odkloněna doprava. Ve voze byli včetně mě celkem čtyři gardisté. Tři z nás byli vyzbrojeni standardním revolverem Smith & Wesson ráže 0.38. Zbraně byly nabité a připravené ke střelbě. S Lesley Cairnsovou jsme se podle dohody setkali na parkovišti Stillorgan Park Hotelu. Mohlo být kolem osmi hodin třiceti minut. Měla jasné pokyny nepřibližovat se k tomu bytu sama. Vyrazili jsme směrem k bytovému komplexu, kam jsme dojeli přesně ve 20.42 hod. Přesně, ano přesně. Vzpomínám si, že jsem se díval na digitální hodiny.“

20.42 hod.

Tom Dalzell upadl v pokutovém území a celý anglický tým se začal dožadovat penalty. Francouzský rozhodčí po třiceti vteřinách přemýšlení nakonec na značku pokutového kopu ukázal. Na hřišti došlo k menší strkanici. „Ten hajzl skočil,“ zařval Dinno Regan, ale pan Perdieux předstíral, že mu nerozumí. Kolem rozhodčího se shromáždil celý irský tým včetně brankáře.

Zatímco se s ním dohadovali, šel Dean Lynch chodbou směrem k výtahům. V pravé ruce třímal velkou oranžovou obálku s rentgenovými snímky, které ukradl z čekárny

radiologie. Na přední straně těchto tvrdých desek stálo fixem napsané jméno Kate Hamiltonové. Z pokojů byl slyšet z nahlas puštěných televizorů až ven na chodbu naprostý chaos, který v tu dobu vládl na Lansdowne Road. Pacienti, jejichž zdravotní stav byl považován za natolik vážný, že nemohli chodit ani na záchod, seděli v posteli a pokřikovali na rozhodčího nejrůznější urážky. Ti, kteří nemohli doopravdy pokřikovat, alespoň pohybovali rty jako při výkřiku, zatímco ti, kteří nemohli ani pohybovat rty, alespoň třásli kapačkami.

„Podělanej žabožrout!“ bylo všeobecné mínění, po němž následovalo: „Ten parchant Dalzell!“ a množství vytříbených poznámek na téma, co by se mu nejspíš přihodilo, kdyby se jim dostal do rukou.

Bylo to neštěstí, že vzrušení ze zápasu proniklo až na chodby. Bylo to neštěstí pro Kate Hamiltonovou. A velké štěstí pro Deana Lynche.

Spodní výtah zůstal nestřežený jenom minutu, když si ozbrojený příslušník zvláštní jednotky odskočil podívat k nejbližší televizi, co se děje. A minuta bylo vše, co Dean Lynch potřeboval. V těch několika málo nestřežených okamžicích se dostal do výtahu a stiskl tlačítko pátého patra.

Přístup do pátého poschodí je až do odvolání zakázán.

Oznámení napsané tlustým červeným zvýrazňovačem bylo připevněno lepící páskou na stěnu výtahu. Lynch je s

úsměvem vzal na vědomí a sledoval, jak se rozsvěcí kontrolka jednoho patra za druhým.

*****

„Ke dveřím bytu jsme se dostali asi ve 20.45 hod, určitě během několika minut. Slyšeli jsme venku na chodbě zapnutou televizi, a tak jsme třikrát v krátkém sledu za sebou zazvonili. Myslím, že jsme čekali asi tak minutu, potom jsem silně zabušili na dveře. Potom nám slečna Cairnsová otevřela dveře firemním klíčem. Všichni jsme vrazili dovnitř během několika vteřin. Vzpomínám si přesně na čas, kdy jsme dokončili prohlídku bytu, protože přesně v tu dobu fotbalový komentátor v televizi mluvil o protestech irských hráčů proti nařízené penaltě. Barvy na vlasy a načrtnutého schématu nemocnice Merrion si všiml seržant Nolan.“

„A co jste udělal potom?“ zeptal se soudce.

„Okamžitě jsem zatelefonoval do nemocnice Merrion.“

20.47 hod.

Rozhodčí vykázal všechny hráče s výjimkou irského brankáře ven z pokutového území a hráči obou mužstev byli od sebe odděleni, aby se nemohli dál napadat. V ochozech mezitím dozněla další potyčka fanoušků s gardisty a všichni

sledovali drama na hřišti. Tom Dalzell se připravoval zahrát pokutový kop. Z boxů pro komentátory se ozývaly jen tlumené hlasy a ztichl i celý stadion. Uklidnili se dokonce i irští příznivci a ozývaly se jen ojedinělé výkřiky, jejichž původci se zoufale snažili střelce rozptýlit.

Výtah se v pátém patře otevřel a vystoupil z něj Dean Lynch.

Ochrana osob patří k nudným povinnostem policisty.

Detektivové ze zvláštní jednotky si pravidelně na nudu při hlídání určených osob stěžovali. „Je to devadesát devět procent nudy, zpestřených pouze velice zřídka nějakým vzrušením.“ Při ochraně osob je nejobtížnější vystihnout, kdy je pravděpodobné, že dojde k tomu jednomu procentu případů.

Jak se ukázalo, tak pro detektiva na stráži u výtahu bylo o Černé středě toto rozhodnutí přesně ve 20.49 hod. příliš těžké. Poslouchal rozhlasový přenos zápasu ve sluchátcích walkmana. Srdce mu prudce bušilo, když se snažil představit si dění a vzrušení, které panovalo na hřišti i v ochozech.

Rozhlasový komentátor doháněl své posluchače k zuřivosti.

„Dalzell určitě skočil. Je to urážka, ostuda, ten nejostudnější způsob pískání, jaký jsem v několika posledních letech viděl. Tady na opakovaném záběru to můžeme vidět naprosto jasně a každému, kdo má dvě oči, musí být zřejmé, že Dalzell skočil. Rozhodčí byl kilometry daleko a pomezní ani nezvedl praporek. Je to opravdu velice ostudné.“

„A měl jste potíže dovolat se do nemocnice?“

„Ano. Trvalo to nejméně minutu, než se vůbec ozvala spojovatelka.“

„To ale není v tak vytížené nemocnici zase tak dlouho.“

„Obávám se, že bylo, Vaše Ctihodnosti, v tu inkriminovanou noc bylo. Požádal jsem, aby mě ihned spojila na jednotku intenzivní péče.“

„A?“

„Linka byla obsazená.“

„To byl na celé jednotce intenzivní péče jediný telefon?“ Předseda soudu tomu prostě nechtěl uvěřit.

„Tu zmíněnou noc ano.“

„Jak dlouho zůstala linka obsazená?“

„Domnívám se, že celkem téměř sedm minut.“

*****

Bylo osm. Vrchní sestra právě hovořila s šéfchirurgem úrazového oddělení o možnosti přesunutí jednoho pacienta s vážným zraněním hlavy nahoru na JIP. Sestra s tímto přesunem nesouhlasila. „Máme přesné instrukce nikoho jiného na toto patro neumisťovat, dokud nebude ta gardistka převezena jinam. Hlavně my ji máme na starosti. Jestli se jí něco stane, můžu rovnou spáchat sebevraždu.“

Lynchovi se u výtahu dostalo jen zběžné prohlídky.

Zamával gardistovi před nosem rentgenovými snímky a jeden z nich vytáhl pro zvýšení efektu ven z desek.

„Musím jí zkontrolovat mezižeberní drén,“ artikuloval, když si všiml, že má gardista v uších sluchátka. Příslušník zvláštní jednotky letmo pohlédl na jeho identifikační kartu a zběžně mu prohledal kapsy. Násady skalpelu ani čepele zastrčených pod hřbetem jednoho z kapesních zápisníků si nevšiml. Kývl na znamení, že může Lynch pokračovat.

Lynch se na něj usmál a obrátil se do chodby. Ke svému potěšení zjistil, že je prázdná. Jediný zvuk vycházel ze zapnuté televize.

*****

„Co jste udělal poté?“

„Okamžitě jsem zatelefonoval na velitelství na Harcourt Square a požádal o číslo mobilního telefonu některého ze zodpovědných policistů v nemocnici.“

„Jak dlouho trvalo, než jste je dostal?“

„Asi minutu, možná dvě.“

*****

20.51 hod

Dalzellova tvrdá rána otřásla břevnem a trefila zezadu do krku Dinna Regana, jenž stál v tu chvíli zády k brance a míč tedy nemohl vidět. Kopačka některého anglického hráče nasměrovala míč opět směrem k brance a pokutové území se náhle změnilo ve vroucí kotel kopajících nohou a míhajících se rukou. Obecenstvo vybuchlo a televizní kamery se nestačily přesouvat z jednoho místa na druhé, komentátoři nestačili popisovat všechno, co se dělo na hřišti i mimo něj.

*****

Přesně ve stejnou dobu seděla v pátém patře nemocnice Merrion na jednotce intenzivní péče vrchní sestra stále ještě na telefonu a sestra společně se členkou zvláštní jednotky byly přilepené na televizi.

A Dean Lynch byl uvnitř jednotky intenzivní péče.

Chvíli jenom civěl na postavu ležící v posteli, v jediné obsazené posteli na celé čtyřlůžkové jednotce intenzivní péče. Ostatní tři byly prázdné. Hlava oné osoby byla silně ovázaná a k oběma rukám skrytým pod přikrývkou směřovaly hadičky z kapaček. Dvě trubice končily v oblasti prsou, jedna z nich byla zbarvená do červena krví, která jí proudila do těla. K zafačované hlavě byla přiložena kyslíková maska a Lynch slyšel slabé syčení plynu.

Dean Lynch se usmál.

Postava se ani nepohnula, když vstoupil do místnosti a nehýbala se ani v okamžiku, kdy se k ní začal přibližovat.

Škoda, blesklo mu hlavou, žádný odpor. Jaká škoda.

Sáhl do kapsy, vytáhl zápisník a do volné ruky z něj vyklepl skalpel. Na širokém nerezovém ostří na okamžik zatančil odraz světla. Pevně stiskl násadu a přistoupil ještě blíž, vrhl letmý pohled na dveře, aby se ujistil, že ho nikdo náhle nevyruší. Viděl, jak je kyslíková maska zevnitř zamlžená, všiml si prosakující krve na obvazu kolem hlavy a černých havraních vlasů pod ním.

Jediným přesným a rozhodným tahem zařízl skalpel hluboko do hrdla.

Hlava krejčovské figuríny odpadla od těla. Skutálela se z polštáře, dopadla na zem a zastavila se Lynchovi u nohou.

Stál tam a se skalpelem stále ještě v ruce na ni fascinovaně zíral.

Potom mu to došlo. Ta svině! Vyzrála na mě!

Potom si všiml malého přijímače připojeného k hlavě figuríny, který červeně blikal. Blikal červeně jako na znamení stavu ohrožení.

*****

Ten přijímač byl napojen na poplašný systém. Každý z gardistů v nemocnici měl u sebe jeden z těchto alarmů, a

když se všechny znenadání rozječely, na okamžik se všichni zarazili a v úžasu se podívali vzhůru.

Potom se rozběhli.

Rozběhli se ze všech koutů nemocnice, ale hlavně pak od výtahu a od místnosti s televizí na pátém patře. Tři z nich vyběhli na chodbu právě včas, aby uviděli bílá záda malého, obtloustlého muže s černými vlasy a tenkým černým knírkem, jak mizí na pooperačním oddělení.

Tam ležela skutečná Kate Hamiltonová. Čekala na něj.

Také její alarm se rozječel, věděla, že přichází.

Vstoupil do místnosti a otočil klíčem v zámku. Zvenku slyšel výkřiky a zvuk běžících nohou. Na rtech mu zahrál úsměv.

Jejich oči se setkaly.

Tak tady byla zas. Elizabeth Anne Dugganová, se svými přísně dozadu staženými černými vlasy, které tak odhalovaly bledý obličej, a s dlouhýma, kostnatýma rukama spočívajícíma na přikrývce. Elizabeth Anne Dugganová, jeho mučitelka, jeho trýznitelka.

Bušení na dveře ho vyburcovalo ještě více, protože mu znělo jako bouchání jeho vlastních pěstí na dveře, se kterými se v sirotčinci tak dobře seznámil, dveře místnosti pod schody. Dveře jeho temné místnosti, osobního vězení, jeho soukromého pekla.

Teď to konečně všechno skončí. Její smrtí. A nezáleží na tom, co se potom stane jemu. Nestaral se o to, jestli

zemře. Nezáleželo mu na tom, jak zemře, pokud ovšem ona zemře s ním.

Odhodil brýle, aby na svou oběť lépe viděl. Kate Hamiltonová se opět zadívala do očí smrti. Do očí naplněných nenávistí, plných vzteku. Plných zla a naplněných touhou. Touhou zabíjet.

Když se ozvaly první zvuky tříštícího se dřeva zamčený dveří, pomalu se usmál a zvedl skalpel nad hlavu. „Sbohem, ty svině.“

Bolest způsobovaná dvěma mezižeberními drény jí sice značně bránila v pohybu, ale Kate Hamiltonové se přesto podařilo namířit osobní revolver Jacka McGratha přibližně Lynchovým směrem a vypálit. Kulka se zavrtala do pravé strany jeho hrudníku, vyrvala mu v plicích díru velikosti sevřené pěsti a zastavila ho uprostřed pohybu. Zavrávoral a opřel se o zeď.

Zvenčí se snažili dveře vyrazit a zámek začínal pomalu povolovat. Odštípla se další tříska. Výkřiky těch venku začínaly být zoufalé.

Hamiltonová se zmohla ještě na druhý výstřel, ale kulka se tentokrát neškodně zahryzla do zdi. Bolest na prsou byla nesnesitelná. Vší silou se snažila posadit, aby mohla přesněji zamířit.

Lynch se svezl na podlahu, částečně klečel a lapal po dechu. Každé namáhavé nadechnutí mu do plic přivádělo jen další krev, čímž je dále zablokovávalo. Měl pocit, že

místnost náhle potemněla. Znovu vzhlédl a slečna Dugganová tu pořád byla. Seděla nahoře na posteli a usmívala se na něj.

*****

Kate Hamiltonová zašátrala levou rukou po tyčích v hlavě postele a zesláble znovu namířila pistoli směrem na Lynche. Cítila, jak jí ubývají síly a pistole začíná být nesnesitelně těžká. Cítila, jak jí vyklouzla z ruky a zoufale se podívala na zem. Slyšela hlasy a nárazy na dveře. Zámek povoloval, ale ještě zcela nepovolil.

A Lynch se na ni díval.

Díval se na svou slečnu Dugganovou. A ona se na něj usmívala. „A teď spi v pekle, Deane Lynchi,“ slyšel ji říkat.

„Spi v pekle.“

Se zvířecím zavytím v sobě sebral všechnu zbývající sílu a vrávoravě se postavil. Krev se mu řinula z úst i z nosu.

Skalpel opsal ve vzduchu oblouk, když se Lynch ve smrtelné křeči zakymácel směrem k posteli.

„Sviiiiněéééé!“

Skalpel prořízl tenkou bavlněnou přikrývku a umírající tělo Deana Lynche jej setrvačností zarývalo dál.

Bublání a chroptění byly jediné zvuky, které Jack McGrath uslyšel, když dveře konečně povolily. Vycházely z plic Deana Lynche, jehož tělo leželo natažené přes Kate

Hamiltonovou. Čepel skalpelu vězela hluboko mezi jejíma nohama. Ve zkrvavených matracích. Ne v jejím těle.

Vypětím a bolestí se zhroutila. Ale byla naživu.

Dean Lynch byl mrtev. Konečně.

Odešel tam, kde by snad jeho zmučená duše mohla nalézt konečně klid. Utekl pryč od všech slečen Dugganových, které ho kdy mučily.

„Dobrý bože!“ To byla jediná slova, na něž si později Jack McGrath vzpomínal, že řekl.

Den jedenáctý

48 kapitola

úterý 20. února 1997, 10.17 hod.

dublinská městská márnice

Po všech stránkách to bylo výjimečné ráno. Jak se Noel Dunne a Jack McGrath později shodli, zdálo se jim oběma neskutečné, neuvěřitelné a fantastické. Mediální cirkus.

Převoz těla Deana Lynche z márnice nemocnice Merrion do městské márnice se stal předmětem zájmu snad všech novinářů a televizních štábů ve městě. V jednu chvíli bylo ve vzduchu pět soukromých vrtulníků, z nichž se ve snaze zdokumentovat každičký pohyb nebezpečně vykláněli kameramani. Celou událost přenášely v přímém přenosu televizní stanice CNN a Sky, celé bloky ranního vysílání jí věnovala BBC a ITV opakovaně přerušovala program přímými vstupy. Také RTE přistoupila k dosud bezprecedentnímu kroku a rozhodla se převoz vysílat v přímém přenosu a celé Irsko se zastavilo, aby jej mohlo sledovat. Převoz těla nejkrutějšího a mentálně narušeného muže v moderních dějinách irské kriminalistiky byla jedna z nejdramatičtějších událostí, které kdy televizní kamery

zachytily. Zcela vytlačila z popředí zájmu veřejnosti i prohraný fotbalový zápas.

Pro převoz těla do městské márnice se rozhodli z praktických důvodů. Doktor Noel Dunne tam měl už dva další „pacienty“, kteří čekali na prohlídku. „Nepojedu před objektivy všech fotografů a televizních štábů v zemi do nemocnice Merrion, abych tam udělal pitvu. To je šílenství a já to neudělám. Přivezte ho sem.“

Nikdo neměl chuť s ním o tom diskutovat nebo se dokonce dohadovat. Tělo bude převezeno. Pomocný státní patolog mířil do Dublinu z Corku. Noelovi Dunnemu se ani trochu nelíbila představa, že stráví celý den a noc prací.

Lynchovo tělo zabalené v černém plastikovém pytli vyjelo z nemocnice na nemocničním vozíku a bylo naloženo do čekající neoznačené policejní dodávky. Celá procedura se odbyla u zadního vchodu do márnice a daleko od číhajících fotografů a novinářů, které udržoval v náležité vzdálenosti kordón uniformovaných gardistů. Samotné nakládání tak mohly zachytit jen objektivy kamer ve vrtulnících.

V doprovodu silné policejní eskorty čítající dva vozy vpředu a vzadu a čtyřčlenný motocyklový předvoj se dodávka vydala po Merrion Road, Shelbourne Road a přes Liffey přímo k bránám městské márnice, kam dorazila přesně v 10.17 hod. Také márnici obklopoval kordón gardistů a fotografové, novináři i kameramani museli zůstat daleko od budovy za zátarasy. V okamžiku, kdy dodávka

zastavila, bylo slyšet kaskádu cvakajících spouští fotoaparátů, hulákání reportérů a všeobecnou vřavu, v níž se všichni kameramani snažili pro sebe získat co nejlepší výhled. Nad tím vším dodávaly scenérii na dramatičnosti také vířící listy vrtulí helikoptér. Kameramani z nich zaznamenávali, jak bylo tělo vyloženo z dodávky, přesunuto na jiný vozík a zmizelo v budově márnice. Televizní štáby byly nemálo rozčíleny zjištěním, že dál už jim nebude dovoleno nic natočit. Neprůhledné vlnité sklo okenních výplní márnice bylo vůči objektivům jejich kamer nemilosrdné.

Uvnitř mezitím Noel Dunne dohlížel na to, jak jeho podřízení zvedají tělo na pitevní stůl. Zbylé dva stoly už byly obsazené. Vedle něj stál s Nikonem připraveným k akci a s tváří jako obvykle zcela bezvýraznou Dan Harrison. Pat Relihan čekal na pokyn, aby mohl odebrat otisky prstů. O

stoly se opíralo sedm expertů na balistiku v bílých pláštích.

Zbývající prostor v márnici naplnily gardisté, uniformovaní i ti ze zvláštní jednotky. Postavily se ke stěnám, aby se Dunne mohl volně pohybovat.

„Dane?“

Dan Harrison vzhlédl, zdálo se, že ho Dunne vyrušil z přemýšlení.

„Dane, chtěl bych, abyste mi udělal celkový záběr všech tří těl z několika úhlů. Zakomponujte do toho i trochu okolí,

uniformy a tak podobně. Mám pocit, že bychom tuhle malou událost měli zaznamenat pro naše potomky.“

Harrison se pomalu pohyboval po místnosti a vyhledával nejvýhodnější úhly pohledu. Přihlížející mu dělali místo, jakmile se k nim přiblížil. Potom začaly místnost osvětlovat blesky fotoaparátu.

BLESK!

Harrison se přesunul do jiného rohu.

BLESK!

A do dalšího.

BLESK!

„Vezmi to jednou se mnou uprostřed, jak se dívám na tohohle chlápka.“ Dunne stál mezi stoly dvě a tři a tvářil se, jakoby ohledával tělo.

BLESK!

Přesně tak Harrisonův fotoaparát scénu zaznamenal a snímek byl později předváděn během veřejného vyšetřování.

Přelidněná městská márnice se třemi plně obsazenými pitevními stoly.

Na prvním z nich ležela s umělohmotným identifikačním štítkem připevněným k palci pravé nohy Betty Nolanová. Šňůru telefonu měla stále ještě omotanou kolem krku. Její neživé oči zíraly do stropu, jako kdyby se snažily zahlédnout vrtulníky, které se vznášely nad budovou. Na druhém stole ležel Tommy Malone, jeho tvář a zadní strana hlavy byly zcela znetvořené a rysy pokřivené.

Jen identifikační štítek na palci pravé nohy dával tušit, o koho jde. A na poslední stole ležel zavřený černý plastikový pytel.

„Tak dobře, otevřete to,“ nařídil Dunne.

Zip sjel naráz dolů k nohám zabalené postavy, jako kdyby pytel prořízla čepel skalpelu. Tři pomocníci v umělohmotných

ochranných

oblecích

a

dvojitých

chirurgických rukavicích tělo nadzvedli a Noel Dunne odsunul prázdný pytel stranou. Poté tělo opatrně položili zpátky na stůl.

Tady bylo. Konečně. Tělo Deana Lynche stále ještě oblečené v nemocniční bílé. Bílý plášť, bílá košile, nevýrazná kravata. Pořád ještě měl černé vlasy a tenký černý knírek, ale na nose už mu neseděly žádné brýle s čistými skly. Bělost oděvu byla silně poskvrněna krví. A ty divoké oči, které vyvolávaly tolik strachu, které odrážely tolik zla, nenávisti, zloby a zklamání, ty oči smrti, do nichž se ne jednou, ale hned dvakrát dívala Kate Hamiltonová, byly teď mrtvé.

Zmučená duše uprchla. Jen tělo zůstalo jako němý svědek jeho existence. Duch, který ho přivedl a dohnal do takové krajnosti, jenž ho nabádal k odplatě, který přiměl jeho mučenou mysl, aby přinutila jeho trýzněné tělo k takové zkáze, byl pryč.

Noel Dunne se na něj díval, teprve postupně zaregistroval Jacka McGratha, který stál vedle něj. Ani

jeden z nich nepromluvil, prchavý okamžik, kdy se jejich oči setkaly, stačil.

Dunne se obrátil ke svému obecenstvu. „Soudní ohledání začíná vždy vnější prohlídkou těla,“ začal kvůli přítomným mladším gardistům. Odmlčel se a pohledem přejel po všech třech pitevních stolech. „Jedinou otázkou je, kterým dnes začít?“

Jacku McGrathovi se téměř podařilo se usmát.

„No,“ pokračoval Dunne silným hlasem, „tak začneme v pořadí, v jakém sem přišli. Začneme s tou ženou.“

Všichni přítomní se otočili k Betty a ponechali oči Tommyho Malona a Deana Lynche, aby dál bez života zíraly do stropu místnosti.

*****

Když se konečně ozval zvuk Roryho kroků na chodbě a jeho vzrušené výkřiky jako by z dálky pronikaly ke Kate Hamiltonové, bylo krátce po čtvrté hodině odpoledne. Na chvíli se probudila už před třemi hodinami, ale byla tak rozrušená, že jí lékaři museli píchnout deset miligramů valia, aby se vůbec uklidnila. Zdálo se jí, že ji Dean Lynch pronásleduje po matně osvětlené chodbě. Pokaždé, když se ohlédla přes rameno, uviděla jeho nenávistné oči, zakrvácený obličej a ruce. Snažil se ji zasáhnout skalpelem a ona před ním couvala. Čím rychleji se snažila běžet, tím

těžší jí vlastní nohy připadaly, a doslova cítila, jak ji dohání a blíží se k ní. Téměř cítila jeho dech vzadu na krku. Ve snu zaběhla za jeden roh, potom za další a nakonec se dostala k zavřeným dveřím. Její zoufalé ruce tahaly a cloumaly klikou, ale připadaly jí stejně jako nohy naprosto nemotorné a zcela zesláblé. Konečně klika povolila a dveře se otevřely dokořán. A tam stál Dean Lynch, čekal, sotva patrný zlý úsměv se mu roztáhl v zakrvácené tváři. V napřažené pravé ruce třímal skalpel. „Sbohem, ty svině.“ Skalpel se zasvištěním prolétl vzduchem a zaryl se jí do pravé strany prsou. Pronikavá bolest ji probudila a s výkřikem se prudce posadila na posteli.

„Všechno je v pořádku, Kate, všechno je v pořádku,“

snažily se ji sestry uklidnit. Bolest byla skutečná, ale působilo ji vyndávání mezižeberních drénů. Museli ji násilím držet, chlácholit ji a uklidňovat. Ale její rozčilení stále neustupovalo. Až když začalo působit valium, uvolnila se natolik, že jí mohli lékaři odstranit i druhý mezižeberní drén a obě jehly, na něž byly napojené kapačky. Uvolnila se natolik, že pochopila, že ta noční můra je již za ní, že je Dean Lynch po smrti. Že je skutečně naživu. Jedna ze sester držela její chvějící se tělo, dokud opět neupadla do milosrdného spánku.

Roryho kroky, Roryho hlas, dědečkovy prosby, aby byl potichu, ji konečně probudily. Pomalu si začala uvědomovat tlumené hlasy. Poprvé ucítila, že čísi ruka drží její. Byla to

mužská ruka, cítila to. Byla to velká, silná ruka, držela ji způsobem, jakým si obvykle dva lidé potřásají rukama. Stisk nebyl silný, ale uklidňující. Ta ruka byla silná, bezpečná, pevná jako skála. Palec té ruky jemně hladil kloub jejího palce. Bylo to uklidňující pohlazení. Zaplavil ji pocit uklidnění, pocit, že ji někdo chrání, stará se o ni. Pocit náklonnosti. Pomalu otevřela oči a spatřila Paddyho Hollanda.

„Ahoj,“ řekl.

„Je vzhůru, dědečku, je vzhůru.“ Rory byl na posteli a dostal povolení, aby ji držel za ruku, líbal ji a tiskl se k její stále ještě bolestí svírané hrudi. Přestože tentokrát nedokázala zabránit tomu, aby jí z očí vytryskly slzy, byly to slzy radosti, štěstí, úlevy. Noční můra byla pryč. Ačkoli se Paddy Holland jednou nebo dvakrát jemně pokusil vyprostit svou ruku z její, zjistil, že její ruka ho drží pevně.

Neodcházej ode mne. Nikdy.

„Mami, pan Holland má štěně. Říkal, že můžu přijít k němu domů a hrát si s ním.“

Dědeček tomu všemu přihlížel z nohou postele. Díval se na ruce, které svíraly jedna druhou a zdálo se, že se od sebe nechtějí nikdy odtrhnout. Poslouchal, jak mluví.

„Zajdu si teď dolů do kantýny a dám si čaj.“ Sklonil se nad postel a políbil svou dceru na čelo, jeho oči jí říkaly, aby mlčela a nezkazila kouzlo okamžiku. Když vyklouzl ven ze dveří na chodbu, ohlédl se ještě naposledy zpátky. Rory se

tiskl ke své matce a ona ho levou rukou hladila po tváři a po vlasech. Rory měl palec v puse a Teda držel ve druhé ruce.

Byl zase spokojený. Měl matku. A Kate Hamiltonová stále pevně držela mužskou ruku, která stejně pevně držela tu její.

*****

O pět kilometrů dál na jednotce intenzivní péče Ústřední porodnice měl matku také Gordon O’Brien. Byl zase spokojený, cítil její laskání, slyšel tlukot jejího srdce, cítil vůni jejího těla. Ve svém malém mozečku i on cítil, že už je noční můra pryč.

Paddy Holland dovolil Sandře a Velkému Harrymu, aby brali své dítě vždy na krátkou dobu do náručí. „Daří se mu opravdu dobře, přímo skvěle,“ řekl o něco dříve. „Jenom nechceme, aby se unavil. Má ještě hodně co dohánět a já nechci nic uspěchat.“ Sandra i Velký Harry přikývli. Jen stěží dokázali ovládnout radost a úlevu nad tím, že se zdravotní stav jejich synka tak zlepšil. Jen stěží se odvažovali doufat, že je ta noční můra za nimi, aniž by se někde objevila další chapadla zla, která by jim Gordona opět vyrvala z náručí.

K jeho drobným ručkám stále ještě vedly hadičky z kapaček a pořád byl napojený na monitory, ale už byl čilý, i když velice zesláblý. Každou chvíli už otevíral oči a rozhlížel se kolem. Holland ho napojil na naso-gastrickou

trubici, hadičku, kterou mu zavedli přímo do žaludku, takže jej mohli krmit. Byl stále ještě příliš slabý, aby jej mohla Sandra kojit, ale jevil už neklamné známky hladu. Skelný pohled očí a propadlé bříško byly pryč a také barva pokožky byla nyní výrazně zdravější. Malé třiapůlkilogramové dítě, které Sandra O’Brienová krmila, houpala a přebalovala tu noc, kdy přišel Tommy Malone, aby jí ho vzal, znovu nabíralo síly. V jeho předtím netečných očích se začínaly objevovat jiskřičky života, jeho končetiny se při každém pohybu zdály být silnější.

„Řeknu vám,“ komentoval to Holland obdivně, „že je to opravdový bojovník. Začal život bojem a ve stejném duchu i pokračuje.“ Usmál se na pozorně naslouchající Sandru a Harryho O’Brienovi. „A to je mu teprve jedenáct dní. To je, pane, start do života. To je, pane, dítě.“

Vypadalo to, jako by dítě rozumělo Hollandovým slovům, protože přesně v tu chvíli se z jeho rtů vydral první pláč od doby, kdy ho přivezli do nemocnice. Sandra k němu přispěchala a zasypala polibky jeho tváře, čelo a ruce.

„Pšššt, můj miláčku, pšššt. Maminka je tady, všechno je v pořádku, maminka je tady.“ Také Velký Harry přešel k inkubátoru, postavil se vedle své ženy a položil jí ruku na rameno. Sandra mu ji jednou rukou stiskla. Druhou rukou se jemně opírala o kraj inkubátoru a prsty něžně hladila dítě po tváři.

„Pane O’Briene?“ Velký Harry se otočil a uviděl hlavní sestru na JIPu s podnosem v ruce, na němž stály šálky čaje a sendviče. „Vy dva si teď odpočiňte,“ radila jim. „Za celý den jste skoro nic nejedli.“ Položila tác na židli a začala nalévat čaj. „Musíte být při síle, víte? Až se ten chlapeček postaví na nohy, bude to pěkný neposeda, to vám říkám.

Najezte se.“ Vtiskla Sandře do jedné ruky hrníček s čajem a do druhé jí vnutila sendvič. „Jestli budete chtít, máme tu ještě další. Jenom mi dejte vědět, budu o kus dál na chodbě.“

A byla pryč.

Sandra a Velký Harry se na jídlo vrhli jako vyhladovělí vlci, teprve teď si ke svému překvapení uvědomili, jaký mají hlad. Na okamžik se podívali jeden druhému do očí. Potom vzal Velký Harry Sandře z ruky šálek s čajem a opatrně ho postavil na podlahu tak, aby nevzbudil spícího synka. Vzal Sandru do náruče a stiskl ji, cítil, jak se s hlavou opřenou o jeho hruď náhle rozplakala. Slíbal jí slzy z očí a zvedl jí bradu, aby jí lépe viděl do tváře.

„Všechno je v pořádku, Sandro,“ řekl. „Je po všem.“

Oba se otočili a zadívali se dolů na své dítě, které se právě znovu probudilo a začalo se kňouráním dožadovat jídla.

Sandra vzala jednu jeho malou ručku do své a jemně ji stiskla.

Theo Dempsey, jenž se díval do JIPu z chodby oknem, se poprvé po dlouhé době, která mu připadala jako věky, usmál.

Epilog

Tom Morgan rezignoval na své místo v Ústřední porodnici a vycestoval ze země. Deník Daily Post ho však vystopoval v jednom malém venkovském městečku v západní Austrálii a otiskl téměř bulvární článek s názvem: Místo na slunci pro kance Morgana.

*****

Luke Conway dál působil ve funkci ředitele a primáře skvělé Ústřední porodnice a dohlédl na to, že bezpečně dospěla k oslavám svých dvoustých narozenin. Postaral se o to, že byla dvě uvolněná místa v lékařském sboru zaplněna ženami, čímž poprvé porušil nepsanou tradici mužského dominantního postavení mezi lékaři – objevily se šéflékařky.

*****

Sam Collins se vyléčil ze svých zranění právě včas, aby mohl být odsouzen spolu s Peggy Ryanovou ke dvaceti letům odnětí svobody za spoluúčast na únosu Gordona O’Briena. Když soudce vynášel konečný rozsudek, ponechal si nejvíce kritiky pro Ryanovou. Ta však neslyšela z jeho

projevu sotva jediné slovo, protože většinu času strávila tím, že si cosi drmolila sama pro sebe.

*****

Pohřbu Tommyho Malona se zúčastnila hrstka dalších zločinců. Byl pohřben na málo známém hřbitově na severu hrabství Dublin. Nikdo na jeho hrobě nevztyčil náhrobní kámen.

*****

Tělo Deana Lynche leželo v městské márnici téměř dva měsíce, aniž by kdokoli projevil zájem ho pohřbít, a tak nakonec musel nařídit kremaci stát. Noel Dunne rozmetal jeden bouřlivý květnový večer z Howth Head jeho popel do zpěněných vod. Přitom ho pozoroval Jack McGrath a ti dva se poté společně odebrali do nejbližší hospody, kde vypili větší část půllitrové láhve whiskey Jamesons 1790.

*****

June Morrisonová se v květnu vrátila k práci v Ústřední porodnici a o šest měsíců později byla jmenována hlavní sestrou.

*****

Kate Hamiltonová po opakovaném zhoršení zdravotního stavu zaviněném předchozím zraněním opustila řady Gardy Síochány. V červenci otiskl Daily Post článek. ROMANCE

VYŠETŘOVATELKY VRAŽD, který doprovázely dvě fotografie. Na jedné byla Hamiltonová vedoucí se ruku v ruce s Paddym Hollandem v dublinském Herbert Parku. Na druhé byl zachycen Rory, který se honil s malým psíkem.

Gordon Henry Donald O’Brien byl pokřtěn v září ve velkém kostele v Roundwoodu. June Morrisonová a Theo Dempsey byli vybráni za kmotry. Byl to nádherně teplý a slunný den a vesnice vypadala nejlépe, jak mohla. Truhlíky v oknech domů byly stále ještě plné pozdně rozkvétajících květin a ve velkých květináčích podél ulic se skvěly nejrůznější květiny a kleče. Na žádost rodiny zůstali novináři za zdmi kostela a za jejich spolupráci Velký Harry slíbil patnáctiminutový fotopool po samotném obřadu.

Když mu na čelo lili studenou vodu, Gordon O’Brien mocně protestoval a hlasitě se rozplakal. June Morrisonová poslouchala a usmívala se.

Venku mezitím trpělivě čekaly televizní štáby snad všech národních a mezinárodních stanic, aby tuto událost zaznamenaly. Fotografové zatím mezi sebou sváděli boje o místo, odkud by bylo možné pořídit nejlepší záběry. Při čekání jeden nebo dva z nich plýtvali filmem na okolní

scenérii plnou stromů, jimž začínaly žloutnout koruny, a první spadané listí, které lehký podzimní vánek proháněl po štěrkové cestě vedoucí ke kostelu.

Ještě předtím, než shromáždění nasedlo do kolony limuzín, aby událost uctilo slavnostním obědem na Beechillu, Harry a Sandra O’Brienovi skutečně zapózovali fotografům a kameramanům. Tyto záběry obletěly ještě ten večer svět. Byl na nich velký muž se šedými vlnitými vlasy v bezvadném tmavě modrém obleku s jemným proužkem, bílé košili, s červenou kravatou a sněhobílým kapesníkem v kapsičce saka. Jedna Harryho ruka hrdě spočívala na ramenou jeho krásné mladé ženy. Sandra měla na sobě krémově zbarvený dvoudílný kalhotový kostým lemovaný krajkou a klobouk se širokou střechou. Na pravé ruce kolébala dítě zabalené v zavinovačce, z něhož bylo vidět jen chomáček vlasů, který přečníval přes krajku. Chlapec byl vzhůru a smál se na svou matku.

„Ukažte nám dítě, Sandro, ukažte nám dítě,“ zakřičel jeden z fotografu.

Velký Harry trochu odhrnul krajkovou zavinovačku ze synkova obličeje a Sandra ho vzala do obou rukou a natočila tak, aby objektivy celého světa měly co nejlepší výhled.

Gordon O’Brien se díval do chumlu kamer a fotoaparátů, které se nyní plně soustředily jen a jen na něj.

Cvakání závěrů fotoaparátů ho fascinovalo. Jak otáčel hlavou ze strany na stranu, zaznamenávali fotografové a

kameramani zdravě vypadajícího klučinu s řídkými tmavými vlasy, dlouhými tmavými řasami a hlubokýma modrýma očima. Barva jeho pokožky byla zdravá a růžová, jeho oči jasné a čiperné.

Vypadal spokojeně.

Byl v náruči své matky, poznával její dotyk, cítil její vůni, slyšel její hlas. Všechen křik a řev, všechny kletby a zlost ustaly. Všechna bolest, hlad, chlad a neštěstí byly pryč.

„Do toho, Gordone,“ vykřikl někdo. „Usměj se na nás.“

BLESK!

BLESK!

BLESK!

Gordon O’Brien se usmál na celý svět.