Ovšemže řekla ano

Peter Cheyney

(1969)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Špionážní román z konce druhé světové války z pera anglického spisovatele detektivních románů, předtím též novináře, herce, režiséra, sportovce, důstojníka z první světové války (1896-1951). Humorně pojatý příběh (v překladu poněkud zkrácený), v němž jeden z nejschopnějších pátračů Federální policie Lemmy Caution (hrdina autorových detektivek) vyšetřuje zavraždění pracovníka protišpionážní služby ve Francii. Pátrání vrcholí odhalením a zneškodněním akce nacistické špionáže dříve, než stačí odevzdat tajné vojenské dokumenty hitlerovcům.

Peter Cheyney

OVŠEMŽE ŘEKLA ANO

VYDAVATELSTVÍ MAGNET

PRAHA1969

© by Samet, Vaduz, 1945

Translation © František Gel, 1969

Kapitola první

Lidé, kteří nazvali toto Stavební slepé střevo „Náměstí růží“, museli mít zatracený smysl pro humor. Neboť ulička, v níž se právě ocitám – věřte nebo ne – páchne znamenitě. Jako by sem obyvatelé širého okolí naházeli a pečlivě uložili všechno, čeho se potřebovali zbavit. Možná to zde páchne také proto tak vydatně, že nacisti odtáhli z Paříže teprve před krátkou dobou. Neboť kalendář ukazuje měsíc březen a rok 1945.

A já… Já mám tak trochu v hlavě. Protože kámoš, co mi řekl, že Dubonnet smíchaný s režnou je dobrý nápoj, byl člověk informovaný. Jenže moje lebka s tím jaksi nesouhlasí. Mimoto jsem trochu zneklidněn jistou slečnou, s níž jsem večeřel. Bylo by nejlépe říkat jí „V-2“; objevuje se totiž zatraceně nečekaně.

Možná, že jsem vám, lidičky, už jednou řekl, že tři čtvrtiny pozemského trápení pochází od slečen. Zbývající čtvrtina je původu finančního, a tudíž veskrze podřadného. Všechno, co se v životě semele a nemá souvislost se slečnami nebo s oběživem, si můžete klidně vrazit do oka. Vůbec to neucítíte.

Tma je jako v ranci, ale na konci Náměstí růží v okně prvního patra vidím proužek světla. Tuším, že budu u cíle. Po pravici svrchu dveří visí drátěné táhlo. Tahám a čekám.

Za chvilečku se dveře otvírají. V průjezdu je trochu světla – a v něm stojí vytáhlý, do bronzová opálený chlápek. Kouká na mě Má humornou tvář a příjemné oči. Líbí se mi Říká. „Nejste náhodou Lemmy Caution?“

„Jsem,“ povídám, „aspoň to máma vždycky říkala.“

„Já jsem Jimmy Cleeve, soukromý tajný z Nového Yorku. Možná, Že jste o mně slyšel?“ Říkám, že slyšel. „A jak se vám zde vede, Jimmy?“

Na to on: „Mohlo by to být horší. Jenže život v Paříži po německé okupaci mi jaksi jde na nervy. Ale pojďte nahoru.“

Vstupuji do průjezdu. Před sebou vidím točité schody vedoucí nahoru, po pravici jsou dveře do nějaké světnice. Všechno v tom zatraceném baráku je zaprášené až hanba Jenom mosazná klika na domovních dveřích se blýská. Stoupám za Cleevem do schodů. Cestou mi říká přes rameno:

„Nahoře vás čeká nějaký kamarád.“

„Že by? A kdopak to je?“

„Říká si Dombie. Snad s vámi dřív pracoval?“

„Ano, to pracoval, A mám ho docela rád. Je to správný kluk – jenom moc mluví A hází po slečnách vilnýma očima. Jinak je milý chlapec. Poslyšte, máte zde vůbec něco k snědku?“

Cleeve, už nahoře, otevírá dveře: „Jo, Dombie má nenačatou láhev.“

Vcházíme dovnitř.

Světnice není nejhorší. Párek křesel a postel a v rohu je cosi jako skřínka na láhve. A také tam láhev je. Obsah vypadá na whisky, ale nápis je podezřelý, neboť praví: Véritable Cognac. Proč „opravdový“? Stojí tam také několik sklenic a džbán vody.

„Haló, Dombie, jak si žijete?“ říkám bujaře „Už jsem vás neviděl dva roky. Pamatujete se na tu »zakázkovou práci«, co jsme spolu dělali v Londýně?“

„Jakpak ne – přebral jste mi náramnou ženskou, vy lanaři. Jak bych na to mohl zapomenout?“

„Poslouchejte, já jsem jakživ nikomu žádnou nepřebral. Pustila vás k vodě z vlastního rozhodnutí. Chápu ovšem, že vás to nenadchlo.“

„Kdepak, kamaráde. Získáni slečny mi náhodou nedělá potíže; horší je se jich zbavit. Asi mám v sobě cosi takového, co… No fakt! A slečny v Paříži jako by to instinktivně cítily.“

„Tak vy máte v sobě cosi… Slyšíte to, Jimmy? Má cosi v sobě. Milánku, slušnou porci slavomamu.“

Cleeve si přisazuje: „Slavomam a zánět okostice.“

„No dobrá, dobrá,“ čertí se Dombie, „jste prostě žárliví a závistiví. Tuhle Jimmy například se cítí dotčený, protože ta holka, se kterou teď chodím, je prostě ohromná. Počkejte, až ji uvidíte. A je do mě celá žhavá. Dokonce si o mně myslí, že jsem pořádný člověk.“

Povídám: „To je tedy dobrá.“

„Taky že je! Je intelektuální. Má šestý smysl.“

„Neříkejte! Ostatně musí mít šestý smysl, když ji všech ostatních pět opustilo a zamilovala se do vás.“

„Heleďte, neodložili byste to trochu?“ ruší nám zábavu Cleeve. „Nemáme zde nějaké to obchodní jednáníčko?“

„Ano? Co neříkáte. O co jde?“

Netrpím na iluze. Myslím, že vím, proč se tu v Paříži a kolem oddělení »G« potlouká Cleeve. Řekl jsem vám o něm, že vypadá dobře, ale ještě musím dodat, že je to velmi dobrý soukromý detektiv.

Dombie si přihýbá. Potom vráží zátku do hrdla láhve a přihrává mi flašku balistickým obloukem. Za ni letí sklenice. Dopřávám si, Dombie povídá: „Poslyšte, Lemmy, vy jste člověk, který požívá pověsti mužského, jenž si dává pozor na zobák. Ale teď to vypadá, jako že jste si rozlil ocet se starým“

„Že by? Neberte mi spánek mých nocí. Co jsem zase provedl?“

„Počítám, že je v tom opět sukně. Víte, ta poslední »fuška«. Někdo našeptal starému, že jste se nějak moc točil kolem jisté madame. Je to Marcellina, ta, co ji teď sebrali. Šéf si vzal do hlavy, že jste moc povídal a že jste jí něco vyžvanil.“

„Kdo to říká, je zatracený lhář. Jsem dost starý, abych se dovedl točit kolem slečny a neříkat jí, co nemám.“

„Doufám, že o tom přesvědčíte starého. Kdosi mu nasadil brouka, že někdo pořádně žvanil ‚– a ten někdo, že jste byl vy.“

„Neříkejte…“ Dopřávám si dalšího hltu. Cleeve mě utěšuje: „Nic si z toho, Lemmy, nedělejte. Taky na to koukám jako blázen. Mě přitáhl z Nového Yorku, protože se šéf domníval, že něco vím. Vytáhli mě z agentury a přičarovali sem do Paříže. Starý se mě ptal na spoustu věcí a já jsem musel vyklopit, co vím.“

„To je v pořádku, jenže rád bych věděl, kdo mu vnukl náramný nápad, že jsem nějaké slečně něco vyžvanil.“

Dombie krčí rameny. Chvíli neříká nikdo nic. Potom Cleeve:

„Mohu vám prozradit jedno: musela to říct slečna Marcelllna sama.“

Mám pocit, jako by mě mezek kopl do čela. „To nemyslíte vážně!“

„Ale, ano, Lemmy, míním to vážně. Ale nepřikládám tomu příliš velkou váhu. Když ji sebrali k výslechu, dá rozum, že řekla, co jí napadlo. Myslela, že když vám přišpendlí takový metál, dostane se z tlačenice.“ Cleeve zívá. „Myslím si, že madame Marcellinka má zatracenou obrazotvornost. Chyba je jen v tom, že přesvědčila šéfa. A pak je tu ještě něco. Pamatujete se na maníka, s nímž jste na tom případě pracoval?“

„Pamatuju. Míníte Ribbana od Federální policie? Z Connecticutu? To je chlap znamenitá a ví o všem.“

„Taky si myslím,“ souhlasí Cleeve. „Řekl jsem si, že byste s ním třeba rád promluvil, než půjdete k šéfovi. Tak jsem vám s ním sjednal schůzku.“

„Jste náramný člověk, Jimmy. A na kdy jsem objednán k starému?“

Dombie se vynořuje na povrch, aby nabral dech: „Chtěl by vás vidět kolem desáté, dnes v noci. Je dokonale dopálený. Celkově zataženo, sklon k bouřkám. Ono je v tom totiž víc, Lemmy. Víte, že se děje spousta velkých věcí. Šéf říká, že taj-dův-mob rozkazy prolínají ven, a to všude. V Paříži, v Londýně a jinde. Tvrdí se dokonce, že i Arnhemský podnik byl vyžvaněn – že Němci věděli předem, kdy angličtí parašutisté budou skákat a kam.“

„Tak! Možná, že si šéf mysli, že jsem ten Arnhem vyžvanil taky já.“

„Nemluvte nesmysly,“ povídá Dombie, „člověk s vaším popisem! Nic si z toho, Lemmy, nedělejte. Myslím si, že se šéf akorát domnívá, že jste s tou slečnou mluvil trochu otevřeně. No, a proč byste nebyl mluvil? Myslel jste, že slečna je v pořádku. Jak jste měl k čertu vědět, že slečna pracuje pro druhou stranu?“

„To podle mých zásad není omluvou. A beztak nemluvím s blondýnami.“

„Kéž bych mohl prohlásit totéž o sobě,“ teskní Dombie. „Já s nimi nemluvím o ničem vážném, ale i to, co jim říkám, mě přivádí do malérů.“

Popřávám si z láhve.

„Oukej, tak tedy půjdu k šéfovi v deset. A jistě neuškodí, když si napřed promluvím s Ribbanem. Říkáte, Cleeve, že jste mi s ním sjednal schůzku?“

„Ano. Chodí do malé putyky blízko náměstí Pigalle. Říkají tomu U Leona. Prý tam bude kolem deváté. Teď jsou tři čtvrtě. Kdybyste vyrazil hned, byl byste na náměstí včas, mohl byste s ním něco vypít a při tom se dozvědět, co ví“

„Oukej. Už tam letím Na shledanou.“

„Na brzkou, doufám, Lemmy,“ povídá Dombie.

„Uvidím vás, Lemmy, ještě dnes v noci,“ povídá Cleeve „Tuším, že starý má pro nás nějaké překvapeníčko.“

Sbírám se a sestupuji po schodech. Jdu po Náměstí růží k náměstí Pigalle a pořád si říkám: „Setsakra…“ a „Cinálfagot!“

~

Dumám o slečně Marcellině Je to číslo prohnané, fiflena všemi mastmi mazaná. A umí míchat jedy jako stará čarodějnice. Dal bych své dva měsíční platy, kdybych věděl, co o mně řekla šéfovi a kolik z toho bylo „božské“. Možná, že jsem něco bublal zrovna ve chvílí, kdy jsem měl mít pant na petlici. Ale nevím, zda mé povídání dávalo jaký smysl za okolnosti, kdy jsem povídal. Zato ta okolnost…! O té se v tu chvíli nemíním s nikým hádat. Ne, ne, vážení, nikoliv…

Račte vzít laskavě na vědomost, že není ani čirým medem ani vůbec medovinou pracovat za války v Paříži s armádou v oddělení »G«. Dejte si sloužit, a věřte mi to. Za starých dobrých časů v Novém Yorku, když jsem byl velkým zvířetem ve Federální policii a zrovna už na řadě stát se zvířetem ještě větším, – tenkrát, vašnostové, to bylo, celkem obstojné. Možná, že jsem si toho patřičně nevážil. Ale dnes? Prosím vás, dnes zde představujeme stádo mameluků, děláme s Vojenskou obranou a s Tajnými službami, točíme se v kruhu, padáme jeden přes druhého a samým spěchem a udýchaností nevycházíme z improvizace. Značka „každý za své“.

Na konci uličky, kterou právě míjím, vidím světlo. Nedá mi to, jdu se podívat. Vnímám jeden z četných lokálů, má firmu Wilkie. Nálevní pult, několik slečen a značnější počet lahví, kam oko dosáhne. Pití je tak nestydatě drahé, že mírné podroušení přijde bratru na milión.

Skládám lokte na nálevní pult a signalizuji panu Wílkiemu, že potřebuji koňak. Po prvním hltu se začínám rozhlížet po lokále. Najednou cítím, že člověk, který napsal písničku »A srdce tep mi rázem ustal bít« musel mít na mysli jedině mou osobou představovaného pana Lemuela H. Cautiona, speciálního úředníka Federálního pátracího úřadu, nyní přiděleného Hlavnímu velitelství USA v Paříži, odboru zpravodajské a tajné služby.

A jaká je medle příčina duševního nárazu na mou delikátní nervovou soustavu? Příčina sedí několik metrů ode mne a vypadá, jako by byla vyskočila rovnou z módního žurnálu. Je to má stará známá Juanella Rillwaterová, manželka jistého Larryho Rillwatera, uznávaného za nejlepšího kasaře Spojených států amerických. Larry Rillwater byl honěn, všemi druhy a odstíny policajtů, co jich běhá po světě, kteří tím jenom mařili svůj vzácný čas. Neboť na panu Rillwaterovi nebylo možno najít chlup – až na jediný případ. Ale to jich pak byl celý pačes.

Podívaná na Juanellu mi vyrazila dech dvojmo. Za prvé to způsobil její zevnějšek. To za druhé vám prozradím za okamžik.

Juanella je krásný kousek, jen co je pravda. Je spíš velká než malá, křivky jsou přesně, kde mají být, a všechno ukazuje správným směrem. Má tiziánovsky rusé vlasy a účes, jako by na její hlavě byl právě vyhrál kadeřník mistrovství světa; a má zelené oči. Její postava je plavná, jak by lidé řekli, kdyby je někdo byl naučil tomu slovu. Ale především má Juanella bohatou zásobu něčeho, co je pro ctižádostivou ženu cennější než perly, drahé kamení a platina: Juanella má opravdu nazbyt toho, čemu se říká vystupování. A když se vydával sex-appeal, myslím, že si Juanella vzala velkou nákupní tašku a šla dvakrát. Juanella je oblečena v listově zelený sametový kabát a sukni, a obojí vypadá, jako by to krejčí byl přilepil plastickou hmotou přímo na ni. Má dále krepdešínovou blůzku košilového střihu, náramný šitý klobouček a na nohou bronzové ševró lodičky s dvanácticentimetrovými podpatky. Tahle lasice je způsobilá vyrazit dech z každého stvoření, které pobíhá po světě v kalhotách.

Druhá příčina mého tak říkajíc vzrušení je tato: vidím Juanellu v Paříži. Před desíti minutami jsem viděl – rovněž zde v Paříží – Jimmyho Cleeva, šikovného soukromého detektiva. A právě Jimmy Cleeve dokázal – asi půldruhého roku před válkou – skočit na Larryho Rillwatera a usvědčit ho z vybrání »nedobytné« v Illinois.

Dávám dohromady dvě a dvě a najednou vím, do čeho padl nejmilejší chlapeček paní Cautlonové.

Vezměte laskavě na vědomí v hloubi svých srdcí, že jsem jedna z těch poetických nátur, které kráčejí životem, hledajíce krásu. Je to marné, už jsem se tak narodil. Mé oko má pro krásu smysl a žízní po ní. A možná, že i vy jste už slyšeli o tom filosofovi s moudrou průpovídkou pro každou životní příležitost? Já ho mám hrozně rád Tenhle pán shrnul všechen svůj um ve slova: „Krása žen je jako krokodýl, který číhá na vás v marastu“, což znamená: že vašnosta sice myslí, že je na prahu ráje, zatím však je na prahu okamžiku, kdy mu zmíněný hlodavec utrhne podstatný kus kaťat. „Lépe jest,“ pokračuje známý filosof, „lépe jest lechtat spícího štíra pod bradičkou, než se při průzkumu svůdné blondýny pomýlit v jejím zeměpisu a místopisu, najmě jde-li o děvuchu, která prošla s úspěchem školou osmi žen Jindřicha Šestého s tím výsledkem, že byvši chotěm královským přistižena, kterak hraje ve špíži tajně v karty s dvorním šaškem a přebíjí při tom krále, odporučila se po anglicku ve chvíli, kdy hradní popravčí byl pilně zaneprázdněn přibrušováním sekyrky.“

Tolik zmíněný znalec.

Ale abych se vrátil k paní Juanelle Rillwaterové; rád bych vám řekl, že shora uvedený Larry, choť její zákonitý, je toho času bezpečně uložen ve státním trezoru, totiž ve Federální věznici. Třeba si Juanella řekla, že je škoda času a že by mohla sklízet, než začne pršet. Za kterýmžto účelem přijela do Evropy způsobem, jenž je znám jen pánubohu, Juanelle a křenovi, který jí pomohl obelhat pasové úřady.

Na vteřinku uvažuji o možnosti vyhnout se hovoru s Juanellou, nechat ji sedět a jít především za Ríbbanem. Ale potom si říkám „to tak“ a šinu se k ní, vlastně za ni a povídám: „Koukejme, koukejme… koukejme… není liž tohle dar bohů trpícímu lidstvu, Juanellal – Jakpak vám zobe pejsek?“

Juanella se obrací na židličce, jako by ji bodl přinejmenším sršeň. Dívá se na mne těma zelenýma očima, bledne, rudne, modrá a povídá:

„Jak se řekne čínsky »I pro pána krále?!«

Jediný chlapec, po kterém jsem kdy byla opravdu divá – Lemmy Caution.“

Sedí a usmívá se na mě, špulí pusu – a je to nějaká pusa! – a ukazuje bílé zoubky. „Lemmy,“ pokračuje Juanella, „ať jsem pocukrována a rozkrájena na kusy a podávána jako moučník, nejsem-li hrozně ráda, že vás vidím! Jste lék pro bolavé očí a miluji vás jako smrt.“

Mrkám na ni. Neboť tyto řeči Jsou přesně v jejím slohu. Až na to, že Juanella říkávala už za starých časů a jiným, že na mě bere a možná, že tedy pro změnu jednou mluvila pravdu.

„To je nádhera! Takovou radost, jakou mám teď, jsem neměl od chvíle, kdy jsem byl v cirkusu vystřelen z kanónu. Mluvte na mě, přesladká, a povězte mi, co děláte v tomto městě radosti a žalu, oblečená jako filmová hvězda, podobná miliónu dolarů na pochodu? A rovněž mi rcete, co dělá váš choť zákonitý, ačli zákonitým chotěm i nadále jest.“

Juanella se po mně dívá jakýmsi znaleckým, informovaným pohledem a potom povídá tiše: „Pořád tentýž pan Caution, není liž pravda? Kdybych vás neměla tak ráda, řekla bych vám padouchu, protože mi vždycky nějak ubližujete. A taky nenávidím vaši drzost, protože zatraceně dobře víte, že můj choť zákonitý, jak mu říkáte, čili Larry T. Rillwater, virtuos kasařství – bližší podmínky na požádání – je toho času na odiv každému, kdo se podívá mřížemi do Alcatrazu. A takhle na skleničku něčeho byste mě nepozval, pane Caution? Nebo vám smím říkat Lemmy?“

Dávám hlavu dohromady s Wilkiem a po delším jednání projevuje ochotu nastoupit se dvěma coctaily. Odnáším je ke stolu v rohu, usedáme a koukáme se s Juanellou jeden na druhého. Zubím se na ni, protože mám dojem, že jsme dvojice rohovníků polotěžké váhy, kteří se oťukávají, nežli půjde do tuhého. Po chvíli Juanella usrkává nápoje a špička jejího růžového jazýčku se objevuje na rtu. „Chutná to náramně. Ovšem, vždycky objednáváte jen nejlepší věci, že ano, Lemmy? Jste znalec a jste vybíravý. Jediná chyba je, že jste si nikdy nevybral mě.“

„Nic si z toho nedělejte, Juanello, ještě žijeme.“

Zapaluji cigarety pro ni a pro sebe. „Tak jsem uvázl v Paříži, a nevede se mi valně Poslali nás sem hromadu, nás z oddělení »G«, abychom pracovali s vojáky – a není to tak snadné. A kromě toho jsem notně prohloupil a udělal ze sebe osla vysoké hodnostní třídy.“

Juanella zvedá obočí. „Neříkejte, Lemmy. Vy a prohloupit! Nikdy. Jiní snad – vy nikdy. Přece mi nebudete tvrdit, že pan Lemuel Caution, chlouba Federální policie, mladý muž, jenž se proslavil, udělal kaňku do školního sešitu nebo rozbil tabulku nebo si to vůbec nějak pokazil do konference? Nevěřím vám, pane!“

„Byl bych rád, kdybyste měla pravdu, ale už je to tak. Byl jsem bambula. Měl jsem fušku a něco jsem vyžvanil slečně. Neřekl jsem jí nic důležitého, ale bylo toho dost, aby si mohla přimyslet kousek tady a kousek tam – a teď mě za to budou škubat na cupaninu – a to není dohad, nýbrž smutná skutečnost.“

„To je tedy špatné.“

„Ale co vy děláte v Evropě?“ obracím řeč „Jak jste se tu zjevila? Kdo to zfixloval Dnes je přece zatraceně těžké vypadnou‘ z USA a dostat propustku do Paříže – ze jména pro dámu, jejíž choťánek je uskladněn v »chladírně«? Jak medle vysvětlíte toto množství zázraků?“

Juanella soustředěně pozoruje konec své cigarety.

„Dobrá… povím vám to tedy, Lemmy. Možná, že znáte jméno chlápka, který vyřídil Larryho. Jmenuje se Cleeve, Jimmy Cleeve. Soukromý tajný, který pracoval se státní policií v Illinois. Byl jí tak říkajíc propůjčen na dobu války. Nu, Cleeve sice přivedl Larryho do neštěstí, neboli jak vy říkáte do »chladírny«, ale jinak se choval zatraceně slušně.“

„To bych řek,“ povídám, „a ani mě to nepřekvapuje Znám Cleeva. Je to frajer.“ Neříkám ovšem, že Cleeve je také v Paříži, takřka za rohem, protože není vždycky zdravé povídat slečnám příliš mnoho.

„No, a když tedy uskladnili Larryho,“ pokračovala Juanella, „byla jsem dokonale na holičkách. Larry byl vždycky mou libůstkou, i když jsem nebyla do něho tak divá, jako jsem třeba do někoho,“ – Juanella po mně vrhá plamenný pohled – „byl Larry přece jen prima. Když ho sebrali, chodila jsem jako mátoha a pořád jen fňukala. Nakonec jsem myslela, že přišla chvíle, kdy mi zbývá akorát skočit do vody. A tu jsem se setkala s Cleevem. Zeptal se mě, jestli bych nechtěla jet za vodu a pracovat v nějaké americké kurýrní službě v Evropě. Říkal, že všechno zařídí, vymůže cestovní povolení a hlavně, že se postará, aby přimhouřili obě oči nad mou minulostí.“

Juanella hluboce vzdychá a pokračuje: „To víte, že jsem na to skočila. Hned jsem se jaksepatří sebrala – a potom se stalo ještě něco. Umřela stará paní Fayleová – Larryho teta, víte ta, co chtěla pořád přivést Larryho na stezku ctnosti – co ho pořád nutila, aby nechal kasařiny a dělal něco solidnějšího, například padělání akcií nebo zakládání pochybných podniků. Zkrátka, stará teta Fayleová mě odkázala pár tisícovek. Nebylo to jmění, ale skromné dívence stačilo na trvalou a pár doplňků – rozumíte-li, co myslím. A tak jsem zde. Nevíte, jak mě blaží, že vás vidím.“

Dívám se na své náramkové hodinky je půl desáté. Myslím si, že bude lépe, když půjdu vyhledat Ribbana, abych se dověděl, co vlastně lítá v povětří.

„Málo platné, Juanello, musím už jít – rád bych vás však někdy viděl. Nemohli bychom spolu jednou povečeřet?“

„Ovšem, Lemmy, k smrti ráda. Bydlím v hotelu – v hotelu Saint Denis. Tady máte telefonní číslo. Zavolejte a nemusíte si zamlouvat večer dlouho dopředu, protože cokoliv jiného bych měla v úmyslu, všechno pustím k vodě. Taková jsem, jde-li o vás… sladkého.“

Zubím se na ni na celé kolo: „Máte ohromný přednes, Juanello, měla byste vystupovat u divadla. Zavolám vás, jakmile budu mít vyřízené tyhle věci.“

„Dobrá, Lemmy… a dávejte pozor. Byla by vás škoda. Já tu ještě posedím a možná, že ještě polknu nějakou tu slzu.“

Povídám „Na shle –“ a vyklizuji terén. Na ulici mi napadá, že chlápek, který napsal, že svět je vlastně malý plácek, měl v hlavě slušnou porci rozumu.

Jdu pomalu a dumám. Najednou se silně ochladilo – nebo se mi to jenom zdá Rozhodně však mám dojem, že se začínám dostávat do šlamastyky.

Po čtvrthodinové procházce jsem u Leonova klubu. Je ve staré úzké uličce nedaleko ulice Clichy. Není to vlastně opravdový klub. Přízemí zabírá jakési hospoda s malinkým tanečním parketem.

Vcházím dovnitř. Přicházeje z venkovního chladna, mám dojem velkého horka. Místnost je plná kouře, kdekdo mluví a hovory splývají v bzučívý sbor. Jsou tu chlápkové, kteří uzavírají černé obchody, slečny, které loví, a dále slečny, které bedlivě ohledávají půdu, aby nešláply vedle.

Jdu na druhý konec místnosti. Leon stojí za pultem, opřený o lokty a z koutku úst mu trčí tenký španělský doutník.

„Vede se?“

„Ohromně. Všechno je prima – až na to, že to není,“ zubí se Leon. „Proč se ptáte, příteli – víte sám, že je všechno pod psa.“

„Možná, že máte pravdu. Kdoví, čím to je. Snad za tím vězí ten starý kořen Hitler. Poslechněte, je tady někde jistý pan Ribban?“ Leon kýve hlavou. Bere do ruky utěrku a leští desku pultu. „Ano, má v podkroví pokoj. A zrovna je nahoře. Můžete se tam dostat barem. Projdete dveřmi na konci chodby a rovnou nahoru po schodech.“

Chodba je tmavá a zrovna uprostřed stojí americký voják a objímá se s nějakou Francouzkou, jako by měla nastat poslední noc jeho života. Protahuji se mezerou mezi vojákem a zdí a začínám zlézat schodiště. Musí mít přinejmenším milión schodů. Ribban nejspíš toužil po blízkosti hvězd. Možná, že má sklon k poezii – také se mi to někdy stává, když se moc upíchnu na nějakou laňku. Jenomže jsem už přišel na to, že krasoumné myšlenky – jako například myšlenky na párek bezvadných kolen se vším dalším příslušenstvím – mi připravily víc zatracených svízelí, než všichni lumpi, které jsem kdy honil, dohromady.

Už jsem ve druhém patře. Zastavuji se, abych nabral dech. Poslední kus schodiště je užší a točí se doleva. Schody jsou dřevěné, bez koberce a moje kroky dělají divný hluk. Je zatracená tma, nikde ani záblesk světla. Musím tápat a přidržovat se zdi. Po několika krocích šlapu na cosi měkkého. Mám dojem, že někdo ztratil kapesník. Za chvíli jsem nahoře. Rozžíhám zapalovač a rozhlížím se. Přede mnou jsou dveře. Otevírám a vstupuji. Je to ložnice a je prázdná. Na konci police naproti dveřím je svíčka. Rozžíhám ji. Lámu si hlavu, nač u všech čertů si Ribban najal takovýhle brloh. Snad si tu dával randíčka nebo co.

Rozhlížím se. V jednom koutě je postel, dvě židle, prádelník se zrcadlem a psací stůl. Na psacím stole je arch savého papíru, jaký je k dostání v americkém vojenském zátiší, několik dopisních papírů a obálka. Savý papír leží na dopisním papíru, jako by někdo chtěl právě psát a mít podložku pod rukou. Mám dojem, že Ribbana vyrušili nebo zavolali. Napadá mi však ještě něco jiného. Beru svíčku a jdu dolů po schodech. Pamatujete se, že jsem před chvílí šlápl na něco měkkého, jakoby na kapesník. Ale kapesníku se to ani zdaleka nepodobalo. Byl to rukáv Ribbanova kabátu. Ribban sám tam ležel s hlavou dolů, opřený o zábradlí.

Shýbám se a hledím na něho zblízka. Dostal to jaksepatří. Stavím svícen na schod a strkám mu ruku pod vestu a košili Je tam ještě pěkné teplo. Potom se skláním a přidržuji svíčku k jeho hlavě. V pravém uchu, které je obráceno nahoru, vidím několik kapek žlutavé tekutiny.

Stojím nad ním, hledím na něho a říkám si: „Tos, chlapečku, nemohl zrovna potřebovat.“ Kdesi zvoní telefon. Zvoní v podkrovní místnosti, právě v Ribbanově světnici.

Běžím nahoru. Telefon stojí na stolečku v rohu. Zvedám sluchátko, volám haló.

Mužský hlas říká: „Jste to vy, Ribbane?“ Povídám: „Jo, co si přejete a kdo je tam?“

„Zde je Jimmy Cleeve. Je u vás Caution? Je-li tam, dejte mi ho k telefonu.“

„Jsem u telefonu, já, Caution.“

„Jistě? Myslel jsem, že jste říkal Ribban.“

„To jsem taky řekl,“ povídám, „ale jenom proto, že jsem chtěl vědět, kdo volá Myslel jsem, že na něco přijdu. Tady to nevypadá právě dobře.“

„Co tím míníte?“ Ale, pokračuje, „ani zde to není valné. Šéf řádí jako tyfus, protože jste se neukázal. Uložil mi, abych vás našel. Je už po desáté. Co se tam u vás děje?“

„Řekněte šéfovi, že tu něco prasklo a že to bude snad něco velkého. Sežeňte džípa a přijeďte sem, jak nejrychleji umíte. Ale nejezděte až před dům; vystupte za rohem, vůz pošlete pryč a dojděte sem po svých. Čím míň lidí si vás všimne, tím líp.“

„Oukej, Lemmy. Jak si přejete. Už jedu.“

„Děkuju miliónkrát, Jimmy,“ a zavěšuji telefon. Beru znovu svíčku a jdu se podívat ještě jednou na Ribbana. Leží – jak jsem vám již řekl – jaksi schoulený, s hlavou dolů se schodů. Poklekám k němu. Vidím, že jeho levá paže je přikrčená pod tělo. Ruku má sevřenou v pěst a drží něco mezi prsty. Je to konec plnicího pera. Vršek je přišroubovaný, jako když máte pero v kapse.

Vyndávám kapesník, abych se nedotkl pera, a opatrně je vytahuji z Ribbanovy ruky. Je to francouzský výrobek, jaký můžete koupit na černém trhu. Dávám pero do kapsy. Potom sahám do dolní levé kapsy Ribbanovy vesty. Je tam kousek tužky, špaček. Nechávám ho tam; potom zapínám prostřední knoflík Ribbanova kabátu a říkám si: to je ono, usedám na schod a čekám na Cleeva.

Zapaluji si cigaretu a dumám, co se tu u všech čertů začíná proklubávat. Ať to beru z kterékoliv strany, nedává to smysl – ale život už není jinačí.

Za deset minut je tu Cleeve. Bere to po dvou schodech najednou, ale tiše a nenápadně. Pozoruju ho přes zábradlí neboť dole je trochu světla. Je pružný a mrštný. Říkám si, že tenhle Cleeve je docela úhledný hošík. Líbí se mi profil jeho čelisti, líbí se mi způsob jeho řeči a ještě mnoho jiných věcí na něm. Možná, že bude mít nějaký nápad.

V zatáčce schodiště, odkud vidí situací, Cleeve zůstává stát jako přimrzlý. Zírá vyjeveně na mne, na svíčku a na Ribbana, který zde leží, jako by si hrál na šípkovou Růženku. „Pro krindapána, co to tu máte?“

„Nevím, Jimmy. Čekám, co mi povíte.“

„Lemmy, co se stalo?“ Stojí, opřený rukou o zeď, a hledí dolů na Ribbana.

„Víte asi tolik, co já,“ povídám. „Přišel jsem sem asi před patnácti minutami. Chvíli před tím, než jste mi telefonoval, jsem mluvil dole s Leonem, který mi řekl, že Ribban je nahoře u sebe. Neměl jsem světlo, tak jsem ho nezpozoroval. Jenom jsem mu šlápl na kabát, když jsem ho míjel. Myslel jsem si, že někdo něco ztratil. Šel jsem do jeho světnice. Tam ale nikdo nebyl. Sešel jsem se podívat na schody a zde jsem ho uviděl. Potom jste telefonoval.“

Jimmy pokyvuje hlavou. „Vůbec se mi to nelíbí. Poohlédl jste se v jeho světnici?“

„Poohlédl. Je tam nějaký dopisní papír, obálka a piják, a je to složeno tak, jako by byl chtěl napsat dopis.“

„Ribban pořád někomu psal.“ Dívá se po schodech. Dodává: „Ovšem, spadnout na těchhle schodech a srazit si vaz je zatraceně lehké, nemyslíte?“

„To je vaše teorie, Jimmy?“

„Proč ne? A bylo na stole pero a inkoust, nebo jenom papír?“

„Nebylo tam pero ani inkoust. Byl tam jenom papír a obálka a piják.“

Jimmy přikyvuje: „Rozumím. Ribban vás čekal, sedl si, aby napsal dopis, nebo si chtěl napsat nějaké poznámky a najednou si uvědomil, že nemá pero ani inkoust. Vstal a šel dolů k Leonovi. Přitom spadl a zlomil si vaz. Tak to bylo.“

„Tak? Víte to jistě, Jimmy?“

Jimmy si mě prohlíží: „Jak to míníte?“

„Podívejte se na jeho pravé ucho.“ Zvedám svícen, Jimmy se naklání.

„A co mé být? Má v uchu trochu žlutého vosku, nebo co to je.“

„To není vosk,“ říkám, „to je od zlomeniny temene lebeční kosti. Podívejte se zblízka a uvidíte i zlomeninu. Ribban si nezlomil vaz. Zlomil mu ho někdo jiný. Kdosi se rozhodl, že ho oddělá.“

„Na schodech? Myslíte, že někdo na něho číhal a dal mu to? To se mi nechce zdát, Lemmy.“

„Mně se to taky nezdá. Na schodišti na něj nikdo nečíhal. Spíš mám dojem, že Ribban seděl nahoře za psacím stolem a chtěl začít psát dopis, když si uvědomil, že nemá pero a inkoust. V tu chvíli se někdo připlížil potmě nahoru. Dveře byly otevřené, protože Ribban očekával mě. Vklouzl tam a vyřídil ho. Seděl právě tak, jak to potřebovali. Potom ho zatáhli sem a složili ke zdi, aby nejbližší křen, který tudy půjde,“ zubím se na Jimmyho, „jako například vy, myslel, že Ribban spadl se schodů a zlomil si vaz.“

„Nu, můžete mít pravdu. Máte trochu natě?“ Podávám mu cigaretu. Jimmy si zapaluje, opírá se o zeď a zřejmě usilovně přemýšlí. Po chvíli povídá: „Podívejte se, myslím, že Ribban chtěl napsat dopis, neměl inkoust ani pero, chtěl jít dolů půjčit si nádobíčko od Leona, klopýtl a zabil se. To je moje verze a budu se jí držet. Pokud jde o ty žluté kapky v uchu a o tu zlomeninu lebeční kosti, nic se neděje. Hlava mě z toho bolet nebude, když ho pošleme do márnice. A když my vrchnosti vyjasníme, jak se to stalo, všechno bude oukej.“

„Bude to víc než oukej, bude to náramné. Ale kam to povede? Někdo Ribbana přece setřel.“ Cleevova verze se mi nezamlouvá. „Lemmy, Lemmy, copak nemáte špetku rozumu v hlavě? Spočítejte si to na prstech: Na dnešní večer máte dostaveníčko se starým. Zavolal vás, abyste mu vysvětlil, jak to bylo se slečnou Marcellinou. Starý není v růžové náladě.“

„No, a co má být?“

„Tohle,“ praví Jimmy. „S kým mluvila Marcellina? Kdo ji vyslýchal, když ji zabásli? Kdo ji zpovídal? A komu se přiznala, že jste žvanil? Nebyl to Ribban?“

„Nemůžu říct, že nebyl.“

„Tady to máte. Ribban mluvil s Marcellinou. Ví všechno, co jste Marcellině řekl i neřekl. A teď vy jdete k němu, oba se máte večer hlásit u starého. Já sem telefonuju, abych zjistil, co k čertu děláte, že necháváte šéfa čekat. A teď jste tady a Ribban je mrtvý a někdo ho setřel. Nic vám nenapadá, Lemmy?“

„Napadá, napadá, že jsem jako setřel Ribbana, protože něco na mě věděl?“

„Pochopil chlapeček?“ Cleeve obrací oči v sloup a vzdychá. „Musíte počítat s tím, že je několik lidí, kteří vás příliš nemilují. Možná, že by tuhle verzi ochotně přijali. Předpokládejme, jestliže jste slečně Marcellině opravdu řekl něco, co jste neměl, předpokládejme, že Marcellina dostala potom studené nohy a vybreptala to Ribbanovi. Potom by to pro vás, Lemmy, nevypadalo nijak růžově, kdyby Ribban mluvil.“

„Nevypadalo,“ souhlasím, „ale zapomínáte na jedno. Máme pořád ještě Marcellinu. Tvrdí-li se, že jsem žvanil, může nám Marcellinka opakovat, co řekla Ribbanovi. Kápla-li božskou Ribbanovi, může ji kápnout i někomu Jinému. Ostatně je to stejně všechno pustý podfuk. Tak odsud vypadněme, vyřiďme starého a potom si promluvme se slečnou Marcellinou.“

Jimmy povídá: „Program máte náramný. Kdyby se dal uskutečnit, měl byste vyhráno. Bohužel, není to možné.“

„Proč ne?“

„Protože Marcellina už neprodlévá mezí námi. Uložili ji do policejního chládku na 14. francouzském komisařství – ale asi před hodinou se na to komisařství přihrnul kdosi s padělaným rozkazem a Marcellinu vyzvedl. Chápete?“

To tedy chápu velmi dobře.

„Jenže to není všechno. Asi před dvaceti minutami ji našli na prahu domu v ulici Zacherie. Měla v sobě dvě střelné rány. Chápete?“

„Jo. Kamaráde…“

„A teď si to chcete hrnout k šéfovi a chcete mu vyprávět, že někdo zabil Ribbana. Vůbec na tom nezáleží, co vám starý řekne – ale myslet si něco musí, nemyslíte?“

Věnuji se na chvilku přemítání tichému a kvapnému. Potom se rozhoduji: „Jimmy, hádám, že máte pravdu. Je-li to vražda, nevypadá to pro pana Cautiona vůbec pěkně.“ Jimmy přisvědčuje. Sklání se a sahá na Ribbana. „Není mrtev dlouho. Skutečnost, že jste zrovna přišel, nic neznamená. Mohlo to být odbyto za půl minuty.“ Jimmy se na mne usmívá: „Byl právě na cestě dolů vypůjčit si pero a inkoust. Klopýtl a srazil si vaz.“

„Jimmy, jste hodný chlapec. Možná, že jednou zase já budu moct udělat něco pro vás.“

„Rádo se stalo. Znám vás a vím, že byste nikdy nic takového neudělal – ale musíme’myslet na to, že máte nepřátele proto bude nejlépe, když to sehrajeme na úraz.“

Rozhoduji se a povstávám: „Tak já zatelefonuju pro ambulancí.“

„Můžete zavolat zdola. Já půjdu nahoru do Ribbanova pokoje a zavolám šéfa. Povím mu, co se stalo a že u něho budeme za chvíli.“ Jimmy jde nahoru a já dolů do hostince. Cestou dumám a mám dojem, že na tom, co říkal Jimmy, je zatraceně mnoho pravdy. A vůbec se mi to zatraceně nelíbí.

A teď víte, oč jde.

Kapitola druhá

V lidožroutské náladě jsem viděl starého už několikrát předtím. Ale nikdy jsem ho ještě neviděl v náladě tak kanibalské jako v tuto chvíli. Jimmy Cleeve a já stojíme, díváme se na něho a jaksi v duchu točíme palci. Starý nás nebere na vědomost. Jinak je to dobrák. Má přívětivou kulatou tvář a ocelově šedé vlasy. Brada už není tak dobrácká a má v sobě cosi kamenného, skalistého. Světlo stolní lampy se odráží od generálských hvězd na jeho náramenících. Nejspíš si ještě mnoho nezvykl na to generálství, neboť Flash byl nejvyšší a nejlepší z kriminalistů v ministerstvu spravedlnosti – ale válka je divný podnik a člověk by neřekl, co všechno vězí v uniformách.

Konečně starý zvedá hlavu. Sahá po vypínači a stropní lampy nás zalévají světlem.

„Dobrý večer. Vítám vás.“

Jimmy říká: „Dobrý večer, pane generále.“ Sám neříkám nic. Mám dojem, že bude nejužitečnější, nepohnu-li pro změnu chlebárnou dřív, dokud nebudu muset.

„Well, znám vás, Cautione, dost dlouho, abych s vámi mohl mluvit otevřeně. Znám vaši znamenitou služební minulost a vaše výkony jsem sledoval dlouhou dobu. Byl jste vždycky považován za jednoho z nejlepších úředníků americké Federální policie. Kdyby mi někdo byl řekl, že jste příliš mnoho žvanil, nebo že jste něco vybreptal, ať už jste měl v sobě příliš mnoho skleniček nebo ne, – nebyl bych mu věřil. Co tomu říkáte?“ Neříkám tomu nic.

Šéf pokračuje: „Víte, oč jde. Chcete se k tomu vyjádřit?“

„Podívejte se, pane generále, co na tom záleží, jak se vyjádřím. Vím, co vám už bylo řečeno.“

„Ano… možná, že máte pravdu.“ Otevírá zásuvku a zapaluje si doutník. „Situace je tím neuspokojivější, že nemáte možnost ověřit si původní hlášení. Víte, co v něm bylo?“

„V hrubých rysech vím,“ říkám.

„Dobrá. Povíme si to několika slovy, abychom měli jistotu, že si rozumíme. Hlavními osobami jsou Marcellina du Clos – francouzská občanka, a Američan jménem Varley – nebo lépe řečeno udánlivý Američan; s jeho pasem něco nebylo v pořádku. Marcellina du Clos a tento Varley provozovali spolu v Novém Yorku obchod s uměleckými předměty; a to od začátku války. Federální policie si jich všimla a podezírala je. Byl dojem, že jsou v žoldu Němců nebo Japonců, nebo obou. Federální policie svěřila vyšetřování dvěma úředníkům, aby pátrali jeden nezávisle na druhém. Jedním z nich byl Jiří Ribban, druhým z nich jste byl vy, Cautione. Každý z vás měl své instrukce a každý jste pracoval na vlastní pěst.

Způsobem, který ještě nebyl vyšetřen, se du Closová a Varley dostali k pasům a z Nového Yorku do Paříže. V cestě jsme jim nebránili, naopak. Domnívali jsme se, že je zde spíš z něčeho usvědčíme. Do Paříže přijeli tři týdny po americké a anglické armádě, čili tři týdny po odchodu Němců. Za nimi jste sem přijeli Ribban a vy, Cautione. Vaším úkolem potom bylo skamarádit se s tou du Closovou.“

Generál se protahuje na židli a vypouští koutkem úst kouř. „Váš služební popis dokazuje, že se ženami umíte dobře zacházet. S du Closovou jste se seznámil a chodil jste s ní. Jednoho večera – tak to vypadá – jste vypil víc než zdrávo. Ráno vás našli nalitého v pokoutní hospodě za ulicí Clichy. Nikdo nevěděl, kam se poděla du Closová.

Brzy nato se ukázalo, že byly prozrazeny zprávy o přesunech vojsk. Kontrašpionáž se domnívala, že to mají na svědomí du Closová a Varley. Za du Closovou jsme poslali Ribbana. Varleye jsme nemohli najít a dodnes nevíme, kde je. Ribban du Closovou našel. Postrašil ji – možná, že se bála, že bude zastřelena, a Ribban jí tento nápad patrně nerozmlouval. Domníval se asi, že jí strach rozváže jazyk. Zkrátka, du Closová mluvila. Řekla mu několik věcí, a hlavně mu řekla, že vy, Cautione, jste žvanil a breptal vydatnou měrou. Vypadalo to, Jako že jste dával k lepšímu ukázky naší dovednosti. Ribbanovi se to vůbec nelíbilo, protože byl dobrým úředníkem Federální policie, a prostě to nechápal. Nechápu to ani já. Vidím, že nemáte, co byste řekl. Ostatně, možná, že máte pravdu. Mluvil-li jste pod vlivem alkoholu, beztak nemůžete vědět, co jste říkal. Kdyby tu byl Ribban a mohl nám říci, co mu du Closová vyprávěla, věděli bychom víc. Ale Ribban zde není. Možná, že je to okolnost vám tak říkajíc příznivá. Bylo mi hlášeno, že spadl s nějakých schodů a zabil se. To je příhoda pro něho nemilá a pro vás snad, povídám snad, milá.“

„Snad milá, pane generále, a snad nemilá. Já osobně bych byl rád slyšel Ribbana. Byl bych moc rád slyšel, co jsem řekl té slečně.“

„Dovedu si to představit. Věřím vám, že byste to rád slyšel, a vy věřte mně: já bych to také rád slyšel.“

Povídám: „A potom je tu ještě druhá věc, pane generále. Rád bych si byl promluvil s tou Marcellinou du Closovou před vámi a ve stavu tak střízlivém, že by nikdo nemohl říkat, že jsem »udělaný«. Rád bych slyšel tu roztomilou kudlanku nábožnou, jak vám tady odříkává to, co jsem jí měl vybreptat, když jsem měl naloženo.“

„To už tedy neuslyšíte. Někdo předložil dnes v noci na 14. policejním komisařství falešný rozkaz a odvezl ji. Kdo to byl, nevíme. Rozkaz byl dobrou napodobeninou. Můj podpis na něm je falšován velmi pěkně. Tak či onak, veliteli strážnice ta náhražka stačila vydal slečnu a Francouzi ani pořádně nevědí, kdo si pro ni přijel. Nevědí ani, zda to byl muž nebo žena. Zkrátka, později byla na lezena zastřelená na ulici Zacherie A to je další nemilá příhoda.“ Generál se znova dívá na mne.

„Je a o co vlastně jde? Domnívá se snad někdo, že jsem tu Marcellinu du Closovou vyzvedl a odstřelil? Snad proto, abych jí zabránil vypovědět, co jsem jí vyžvanil? Už to vypadá, že dostávám reputaci vraha ve velkém.“

Generál se chvíli zabývá svým doutníkem a potom říká: „Neblázněte, Cautione já osobně nepovažuji věc za tak vážnou, jako někteří jiní lidé v našem oddělení. Nemohu věřit, že by výkonný orgán vaší kvality mohl klopýtnout o ženu, jako byla Marcellina du Closová. Zastávám názor, že du Closová mluvila nesmysly; že vyprávěla Ribbanovl, co ji právě napadlo, protože chtěla mluvit za každou cenu, aby zlepšila svou situaci Kdyby Ribban byl na světě, mohl dát věc do pořádku. Leč na světě není, jeho smrt je jedna z věcí, které se přiházejí a které nelze změnit. Cleeve mi vyložil podrobnosti do telefonu. Spadl se schodů a zlomil si vaz.“

Generál se odmlčuje. Je ticho. Nikdo nic neříká. Generál otevírá zásuvku, klade na stůl krabici cigaret. „Zapalte si, sedněte si a poslouchejte, co vám povím.“ Nejprve se dívá na mne: „Především vezměte na vědomí, Cautione, že vám ponechávám vyšetřování případu i nadále. Jsou snad v oddělení lidé, kteří se domnívají, že vás zprostím služby. Možná, že si dokonce mysleli, že vás pošlu zpátky do Spojených států. Nic takového neučiním. Nepovažuji za spravedlivé zakročovat proti úředníkovi s výbornou kvalifikací, byl-li obviněn a nelze-li jeho vinu prokázat.“

„Děkuji miliónkrát. Ale nehodlám se rozplynout vděčností za odpuštění něčeho, co jsem neudělal.“

„Obraťme list a řekněme si, co dál,“ zaráží mě generál posuňkem. „Varley nám utekl. Domníváme se, že se mu podařilo dostat se do Anglie. Nepochybuji, že tam bude dělat potíže. Je docela možné, že se tam spojí s jinými německými agenty. Nelze vyloučit, že úkol, který Varley a du Closová začali v Novém Yorku a v němž pokračovali zde v Paříži, byl vůbec úkolem, který měl být v poslední fázi skončen v Anglii. A chytit ho za límec nebude v Anglii snadné. Anglie se hemží americkými vojáky. Má-li tam přátele, obleče-li se do uniformy a dostane-li falešné papíry, může si s námi a s anglickými úřady hrát na schovávanou drahnou dobu.“

Šéf se dívá na Cleeva a pokračuje: ‚“Cleeve, vy znáte Varleye osobně?“

Cleeve kývnutím hlavy přisvědčuje.

„Co o něm víte?“

Cleeve inhaluje kouř cigarety. „Před dvěma lety jsem byl půjčen státní policii státu Illinois, protože jsem předtím kdysi pracoval na případu – na soukromém případu, v němž byl namočen Varley. Šlo tenkrát o případ svěřený soukromé detektivní agentuře v Novém Yorku. A policie státu Illinois Varleye hledala. Byl na něho vydán mezistátní zatykač a Illinoisští se domnívali, že je u nich. Vím, jak Varley vypadá, a myslím, že také vím, čím se zabýval nebo zabývá. Varley byl v žoldu Hitler-Bundu ve Spojených státech už předtím, než Amerika vypověděla Německu válku. Varley má jistě nějaké spojky zde ve Francii a asi má spojky i v Anglii.“

„Máte pravdu. Řekla vám du Closová něco o Varleyovi, Cautione?“ ptá se generál. „Řekla mi toho hromadu, a většina byly lži. Ale místy se našla zrníčka pravdy. Večer, kdy jsem si s Marcellinou du Closovou udělal známost a kdy jsem ji vzal na flám v tiché naději, že bude mluvit, v tu noc jsem na ni pustil strašáka. Ribban ji nevyděsil. Možná, že se později pokusil ji vystrašit, ale já jsem byl první. Myslím, že tenkrát nabyla přesvědčení, že svou partii už dohrála. Že si uvědomila, že šlápla vedle a že to má marné, protože nedostaneme-li ji my, dostanou ji Němci. Nemluvila na celé kolo, dělala jenom nějaké narážky. Ale tak jsem si je vyložil. Řekla mi, že jí Varley posledních šest nebo sedm měsíců už nedůvěřoval. Že něco kutil za jejími zády; neříkal, co to bylo, neboť ji používal jenom jako zeď. Důvodem Varleyovy nedůvěry bylo jeho podezření, že by du Closová mohla dostat strach a mohla začít vynášet. Du Closová dokonce naznačovala, že ji Varley vzal s sebou do Evropy proto, aby ji měl na očích a mohl ji případně včas odstranit.“

„Hm…“ povídá šéf. „Řekla vám něco o Varleyových přátelích?“

Chvíli neříkám nic. Oklepávám pomalu popel cigarety do popelníku. „Jo, řekla mi jednu věc. Řekla mi, že Varley má sestru. Z jejího vyprávění jsem nabyl dojmu, že ta sestra je v Anglii. Mluvila-li Marcellina pravdu, potom ta slečna Varleyová vypadá jako Venuše Miloská. Řikala, že je pohádková. Říkala, že je zároveň tak neřádsky špatná, že by Satan vedle ni vypadal jako skautík ještě před biřmováním. Nabyl jsem dojmu, že du Closová není zrovna zamilovaná do Varleyovy sestry.“ Šéf notnou chvíli přemýšlí; potom se obrací na Cleeva: „Slyšel jste někdy o jeho sestře?“

„Ne. A jak také? Nezajímal jsem se o Varleyovu rodinu. Zajímal jsem se o Varleye, ale nepochodil jsem. Mnoho jsem toho o něm nezjistil.“

Zase chvíli ticho. Potom říká šéf: „Popsala? vám tu sestru, Cautione?“

„Vydatně. To víte, pane generále, že když nějaká slečna opravdu nenávidí jinou slečnu, všimne si každého nic a každé podrobnosti. Možná, že jsem měl trochu v hlavě, jak se tvrdí, ale neměl jsem tam přece jen tolik, abych si nepamatoval popis, který mi Marcellina prezentovala na conto Varleyovy sestry. Především řekla, že je to bruneta s krásnou pletí a s velkýma očima světle modré barvy. Kromě toho má všechny náležitosti: postavu, vystupování, umí se oblékat a mluví dvě řeči, nebo také víc. Jedním slovem, jedinečný kousek.“

Šéfovi se to nezdálo: „Popis je poněkud všeobecný. Domnívám se, že každá průměrně hezká dívka se domnívá, že tak vypadá.“

„Řekla ještě něco,“ pokračuji, „a to už je znamení přesnější. Du Closová řekla, že Varleyova sestra má zkřivený malíček na levé ruce. Je to prý podivný protiklad: ta krásná pěstěná ruka se čtyřmi štíhlými prsty – a ten pokřivený pátý. Přitahuje pohledy lidí, a lidé prý pořád koukají na ten malíček. Ona prý ta Varleyova sestra při řeči hodně gestikuluje. A tím je to nápadnější. Rozumíte?“ Generál přikyvuje: „Napíšeme si ten popis.“ Bere blok a píše. Pak mi zápis předčítá.

„Souhlasí?“

„Ano, je to tak.“

„Hleďte, pošlu vás a tady Cleeveho do Anglie. Najdete Varleye a dáte věc do pořádku. Půjde-li to, přivezte mi ho živého. Rád bych si s ním promluvil. Je to pěkný kvítek. Bude to obtížné, ale Cleeve ho zná. A jel-li Varley do Anglie, aby se setkal se svou sestrou, potom párek jako Varley a jeho sestra nemohou zmizet beze stopy. Od anglických úřadů se vám dostane veškeré pomoci. O to už je postaráno. Odjedete pozítří. Dám vám připravit letadlo na ráno.“ Generál se na mne dívá a jeho modré oči už nejsou tak nelítostně tvrdé. „Byl bych rád, kdybyste to dokázal, Cautione.“

„Míníte, že by to byla pro mě jakási rehabilitace?“

„Máme ve Federální státní policii spoustu zdatných mužů a každý z nich by chtěl být povýšen. Případ s Marcellinou du Closovou nebyl pro vás zrovna doporučením, Cautione. Toho jste si vědom. Tak či onak, dělejte, co můžete. Najděte Varleye. Zjistěte, co dělal. A trochu vám závidím,“ dodává generál a zubí se skoro poťouchle, „neboť bych také rád mrkl okem po té jeho krásné sestře.“ Generál chvíli kouří a potom se zvedá ze židle: „Mám dojem, že na ty dva čeká buď exekuční četa, nebo útulné hnízdečko v Alcatrazu na dobu zvíci dvacíti let. To je všechno.“

„Dobrou noc, pane generále,“ vstávám. Za mnou se loučí i Cleeve.

Venku na chodbě se Jimmy na mě dívá a chechtá se: „Well, máte to v suchu, chlapečku. Vyhrál jste to, Cautione.“

„Čerta starého jsem vyhrál. Vyhraju to, když chytíme Varleye. Jinak se můžu jít klouzat. Pročež pojďme něco vypít.“

Po půlnoci opouštím budovu Hlavního velitelství a vydávám se na procházku. Je obstojná noc – trochu chladná, ale to mi nevadí. Přemýšlím o Ribbanovi. Přemýšlím také o Jimmym Cleevovi a zdá se mi, že se zachoval velmi hezky. Bylo od něho pěkné, že si vymyslel v můj prospěch mravoučný příběh o Ribbanově poslední procházce po schodech. Uvědomuji si, že Jimmy Cleeve je rychlý myslitel, neboť si vymyslel věc s perem ihned, jakmile jsem mu řekl, že na Ribbanově psacím stole byl jenom papír a obálka, jako by Ribban byl chtěl psát dopis.

A Cleeve věděl, že by Flash nebyl spolkl zavraždění Ribbana zrovna ve chvíli, kdy jsem se potloukal kolem. To by bývalo pro generála příliš velké sousto. Neboť napřed zhasla Marcelllna du Closová a potom Ribban. Cleeve ví, že je cítit na sto honů – jako leklá ryba – že z předčasného skonu obou vrstevníků má největší zisk hošíček maminky Cautionové, Lemmy. A Cleeve má tak dobré srdce, že mi z té bryndy chtěl pomoci. Procházím se dál a přemýšlím o Juanelle Rillwaterové. Myslím, že jsem vám, mládenci, už řekl, že svět je malý; leč nemyslel jsem, že je zas tak malý, abych musel potkat tuto krasotinku zrovna v Paříži a zrovna za války. Což je dalším důkazem, že jeden nikdy neví, co ho čeká za rohem.

To také konstatoval filosof, kterého jsem panstvu již představil. Tento muž v inteligentním okamžiku řekl: „Neočekávaná žena je jako orosená růže, zazářivší na keři Rozkvétá znenadání, Přichází, nikdo neví odkud, a odchází, nikdo neví kam, když byla nějakého důvěřivce uhodila přes nos, až mu v očích zajiskřilo.“

Dopřávám si cigaretu a vydávám se k hotelu Saint Denis. Je to bydlo nedaleko bulváru Saltu Michel, a pokud se pamatuji, je to dům, jakých je do tuctu dvanáct. Když jsem na místě, vidím, že mě paměť nezklamala. Byly to původně dva staromódní činžáky, z nichž udělali barák jeden, s vchodem v postranní ulici. Zvoním a za chvíli otevírá dveře mužský v zástěře jako z kulečníkového sukna. Na bradě má strnisko čtrnáct dní neholené a vůbec vypadá jako Metusalém, když se probouzí z hrozné kocoviny.

Přesto mu srdečně přeji dobrého večera. Metusalém nic. Jenom stojí a kouká. „Heleďte, nebydlí tu nějaká dáma jménem paní Rillwaterová?“

Probral se a děl, že neví, ale číslo pokoje že má 23 a že je to v druhém patře. A proč nejdu nahoru se podívat, jestli je doma?

Lezu do schodů. Celý barák smrdí, a říkám-li, že smrdí, míním tím, že vydatně páchne. Dorážejí na mě nejrůznější čichové dojmy, koberce nebyly klepány po týdny a strop tu a tam jako by se chystal spadnout chodci na hlavu.

V druhém patře klepu na dveře číslo 23 a čekám. Ticho po pěšině. Beru za kliku a otevírám. Ve světnici je tma, ale dveřmi, které vedou do další místnosti, prolíná světlo. Nahmatávám vypínač a rozsvěcím. V tu chvíli se druhé dveře otevírají a vstupuje slečna. Věřte ml, pánové, nejsem člověk se sklonem k lekavostí. Už se mi, co chodím po tom světě, přihodila spousta roztodivných věcí. Ale takováhle slečna se mi ještě nepřihodila. Má na sobě – čteno zdola nahoru – turecké papuče, pár vlajících harémových kalhot jasnovidné průzračnosti, dále už jen podprsenku vyrobenou z několika centimetrů stočené struny G a na tváři slušivé známky veselého překvapení. Další zvláštní znamení: šilhá. Kromě toho má však dvojicí noh Pánové, patří mezi nejhezčí, jaké jsem kdy viděl, a můžete mi věřit. Postava je bezvadná, avšak její tvář připomíná mapu terénu zvaného zvrásněný, nádavkem pak je blond, leč barvivo místy už slezlo. Myslím, že jsem vám v rychlosti zapomněl taky říct, že má na pupíčku přilepenou stříbrnou papírovou hvězdu. Povídám: „Panečku, panečku…! Nejste-li nejroztomilejší obrázek, jsem já Indická princezna s dřevěnou nohou.“

„Poslechněte, vy kanimůro, kdo si myslíte, že jste?“ mile mě slečna vítá. „Myslíte si, že jste gestapo? Možná, že vám zapomněli říct, že tenhle kus Francie už není obsazený a že nadále je vstup sice volný, ale vyhazov zdarma.“

„Nevěřte na duchy, poupátko. Já jsem, když se to tak vezme, sám o sobě okupační armáda. A pro změnu byste mohla přestat s otázkami a začít s odpověďmi. Nač tahle maškaráda? Je to zkouška na vystoupení nahaté tanečnice?“

Slečna se kouká na své plandavé průsvitné nohavice: „Možná, že jsem se oddávala vzpomínkám na staré časy.“

„I tak,“ povídám jí na to, „měla byste mít na sobě aspoň kratičké solidní kalhotky. Dámské kalhotky jsou jako Rýn – jsou tak říkajíc poslední obrannou linií. A při vašem současném vybavení jste naprosto bezbranná. Co byste si počala proti obchvatnému manévru?“

„Máte moc řečí, juniore. Snad vás překvapí, že jsem byla opravdu kdysi barovou tanečníci. A třeba vás taky překvapí, že jsem byla v tištěných programech uváděna největšími literami“

„To teda jo,“ míním, „a sál musel dunět, když jste se objevila a zašilhala na publikum. Stovky lidí, když berou nohy na ramena, nadělají rámusu.“

„Nechte být, chlapečku, a nestarejte se o moje šilhání. Obecenstvo neplatilo za dívání na mou tvář. A teď byste mi snad mohl laskavě říct, co tu hledáte. Tohle je soukromý byt.“

„Hleďte, snažím se jen uspokojit svoji zvědavost. Hledám slečnu, která se jmenuje Juanella Rillwaterová, vlastně paní Rillwaterová. Tohle je její pokoj. Možná, že víte, kde je.“

„Tak tohle teda není její pokoj, a já nevím, kde je. A vůbec,“ pokračuje, „nechci nic vědět o slečně, která se jmenuje Rillwaterová. To jméno se mi nelíbí.“

Stojím a koukám na kůstku. Je na ní něco, co mírně zachvívá strunami mé paměti. A už to mám.

„Hele, hele… život je podivný vynález. Nejste-li Marta Frislerová, která tančívala polonahá v Metzlerově Komedii v Chicagu? Nejste-li Marta Frislerová, jsem já Adolf Hitler.“

„Uhodl jste. Jsem to já, a nejsem já praštěná? Pamatuju se, jednou v noci…“

„Jako by se stalo! Jedna noc u Metzlera byla jako druhá. Tak vy neznáte paní Rillwaterovou?“

„Ne. Nikdy jsem o ní neslyšela. A teď byste snad laskavě přestal žvanit a vypadl, abych mohla pokračovat ve zkoušení.“

„Hleďte, rád bych ještě probral nějakou maličkost, a potom opravdu zmizím.“

„A s kým si myslíte, že budete něco probírat?“

Vytahuji z kapsy plechovou známku. „Mé jméno je Caution. Jsem úředník Federální policie, přidělený armádní zpravodajské službě. Co tu děláte a jak jste se vůbec dostala na tuhle stranu moře?“

Marta Frislerová točí zápěstím, kouká na náramkové hodinky. Zvolna nabírá dech: „Je to dlouhá historie, ale také zajímavá. Možná, že byste ji chtěl slyšet od začátku?“

„Proč ne? Rád všechno zkusím – aspoň jednou.“

Frislerová přistupuje ke skřínce a nalévá dvě sklenky whisky. Jednu mi podává. Piju. Je jaksepatří.

Potom Marta povídá: „Zkrátka, všechno je vlastně už příběh velmi starý. Všechno vám povím…“

Dívá se přes mé rameno a po tváři se jí začíná rozlévat podivný úsměv. Sedím zády ke dveřím, kterými jsem vešel. Točím se na židli, dívám se a vidím. Nějaký člověk přišel do kvartýru. Stojí opřen zády o zeď. Je to vychrtlý mužský, s vychrtlou tváří a podivnými nozdrami. Má modrou košili a modrý límec s vodorovnými proužky a bílou hedvábnou vázanku. Vypadá jako Kubánec ve varieté. Usmívá se, přičemž ukazuje reklamně dokonalý chrup, a v pravé ruce drží automatickou pistoli. Pistole se hlavní dívá napjatě na má záda, právě na místo, kde na druhé straně mám žaludek. Pranic se mi to nezdá. Dopíjím a kladu sklenici na podlahu. Chlápek u dveří se dívá na mou přítelkyni a říká špatnou angličtinou:

„No… toto – co je?“

„To opravdu něco je! To je pan Caution. Je od Federální policie. V kapse má odznáček. Hledá dámu jménem Rillwaterová.“

„Ach tak…!“ vstupuje muž naplno do světnice a pokračuje: „Víte, nemáme rádi lidi, kteří strkají nos do naší záležitosti, pane Cautione. A zvláště neradi máme policisty i když pracují s armádou USA.“

„Možná, že právě spolupráce s armádou Je nejsilnějším důvodem vaší nelibosti,“ míním. „A proč nedáte pryč ten kanón? Ještě si jím ublížíte.“

„Mně se nikdy nic nestane, nebo jen málokdy. Obyčejně se stane něco tomu druhému.“ zubí se a není to úsměv přívětivý. Pak si chlápek rozepíná levou rukou kabát a strká volnou ruku do kapsy kalhot. Když odhrnuje kabát, vidím v kapse vesty ozdobnou tužka a tenký, jakoby zlatý řetízek. Moji pozornost však upoutává tužka. Muž přistupuje k polici, bere láhev a přihýbá si. Leč oka ze mne nespouští a pistoli má stále připravenou.

Dělá na mne dojem prvotřídního ničemy. Kromě toho jsem se usnesl na názoru, že by si pán nedělal žádné svědomí se stisknutím spouště automatické pistole, a tudíž i porušením mé anatomie. Každý mrtvý vám ochotně potvrdí, že je to příhoda nepříjemná. Dívám se lépe na pistoli a vidím, že pojistka je otevřena. Všechno tedy nasvědčuje, že to chlápek myslí doopravdy. Slečna v maškarních kalhotách se opírá o skříň na druhé straně světnice a dívá se po očku na něho. Aspoň se tak domnívám, s jistotou to však nelze říct, neboť slečna – jak shora uvedeno – šilhá až za roh.

Povídám: „Jste podle všeho člověk, který má v životě kliku. Tentokrát jste na tom však bledě a budete v tom až po uši. Neboť je velmi nezdravé pro bambulu, jako jste vy, ohrožovat pána, jako jsem já, příručním kanónem v pokoji 23 hotelu Saint Denis, Ale třeba vám ještě nikdo neřekl, že je v Paříži americké vojsko.“

„O ano, to je mi známo, ale nehody, seňor, se stávají“

„Ovšem, že se nehody stávají. Nejspíš si to říkal i váš otec, když mu maminka oznámila že jste na cestě. Ačkoli je taky možné, že jste se vůbec nenarodil, anebo že jste otce neměl.“ Zubím se na něho. „To bude ono, hle, další dítko lásky“

„Že by? Představte si, vy chytrý, že bych vám vyrazil pár zubů. Možná, že by se vám to líbilo“

„Nelíbilo,“ říkám já, „ale co byste z toho měl? Zajímáte mě“

Muž sahá po láhvi a znovu si přihýbá „Co neříkáte? Tak mi, milý Cautione, povězte, proč vás zajímám?“

„Pravda nade všecko. Přitahuje mě ta vaše tužka. Úplně mě hypnotizuje. Když jsem byl chlapec,“ pokračuji, „měl jsem hroznou zálibu v tužkách. A ta vaše mi opravdu udělala.“ Chvíli se na mě dívá a vidím na něm, že mě v ten okamžik považuje za blázna. Vytahuje tužku z kapsy. „Co je na ní tak zvláštního?“ Pečlivě ji prohlíží.

„Není na ní nic zvláštního,“ povídám, „leda, že jsem dnes večer viděl pero, které k ní patří. Takové tužky se prodávají spolu s plnicím perem, ale vy, vašnosto, to pero nemáte, máte jenom lichou tužku.“

Muž se dívá na ženu a krčí rameny. „Myslím, že se zbláznil.“

„Vypadá tak. Myslíš-li, že se zbláznil, musíš s ním něco podniknout.“

„Poslyšte, princezno, o co zde vlastně jde? Člověk sem přijde na přátelskou návštěvu a najednou se tu objeví chlapík s pojízdným dělostřelectvem a tváří se, jako by chtěl začít novou světovou válku. Copak se lidé nemůžou snášet?“

„All right, seňor, já se tedy snáším. A teď mi řekněte, co chcete?“

„Oukej. Neznáte náhodou hospodu zvanou Klub Leon?“

Krčí rameny. „Možná možná taky, že neznám ale“ – najednou si vzpomíná – „myslím, že ten podnik znám.“

„Taky si myslím, že Leona znáte,“ povídám. „Tak tedy – tam bydlel můj kolega jménem Ribban – Američan, od Federální, Někdo mu dnes večer v podkroví trhl jednu zabijákem.

V tuto chvíli je Ribban úplně mrtvý. Předpokládám, že o tom nic nevíte?“

Muž znovu krčí rameny. Usmívá se. Když se usmívá, vypadá jako ďábel

„Seňor, myslím, že jste se zbláznil. Proč bych o tom měl něco vědět?“

„Všechno by bylo velmi jednoduché, kdybych se mohl domnívat, že o tom víte, protože bych vás pak mohl zavřít a odevzdat americkým úřadům. A jaký byste byl?“

„Nevím, o čem mluvíte. Dnes v noci jsem nebyl ani v blízkosti Klubu Leon.“

„To znamená, že máte alibi – opravdové alibi na beton – které byste mohl dokázat, aniž bychom opustili světnici.“

„Poslyšte, seňor, jste poněkud příliš optimistický. Vždyť ještě ani nevíte, zda tuto místnost vůbec kdy opustíte.“

„S tím takřka počítám,“ já na to. „Ale dejme tomu, že alibi máte. Jaké medle bude?“ Jakoby bezděčně povstávám Strkám ruce do kapes kalhot a začínám pomalu přecházet světnicí. „Alibi je třeba takové: bylo jednou jedno poupě, zvané Marceilina du Clos. Byla u ledu v cele na 14. francouzském policejním komisařství. Čekala, až pro ni přijde hlídka, aby ji odvedla na Hlavní velitelství. Chtěli se jí něco vyptat. To víte, jsou lidé zvědaví. Někdo si také opravdu pro ni přišel, ale s falešným rozkazem. Byl to podfuk, a Frantíci sedli na lep a vydali ji. Potom někdo Marcellinu odvez! přes řeku do ulice Zacherie a nahustil do ní dávku olova. Našli ji na jakémsi prahu. Počítám, že to není vaše alibi?“ Neříká nic. Dívá se strnule před sebe. Vrhám rychlý pohled kolem sebe. Marta Frislerová se dívá na mě a je tak rozčilená, že zapomíná šilhat. Mám dojem, že je vyděšená.

Jsem na koni. „Koukejte, možná, že trochu blufuji. Možná, že vás jenom straším, vy lidoopové. Ale teď přecházím k hlavnímu bodu, k bodu číslo jedna…“

Pozvedám ruku a vztyčuji ukazováček, jako bych chtěl zdůraznit ten hlavní bod číslo jedna. Přískokem nadživotní velikosti se dostávám ke Kubánci na vzdálenost, co by člověk nohou dokopl. Má podešev dopadá na seňorovu žaludeční krajinu.

Seňor budí dojem, že se mu to nelíbí. Na zlomek vteřiny se po mně dívá, jako by byl náramně překvapen. Potom vyráží pustý skřek, pouští pistoli a skládá se na koberec.

Sahám po bouchačce, leč slečna v zefírových kaťatech je rychlejší než já. Přilétá, jako by ji z kanónu vystřelil, drapne pistoli a začíná mačkat spoušť.

Přitom řve: „Ty veš!… Já tě zhasnu, ty plaze federální, ty…“

A zase po mně střílí, ale rozčilení jí třepe rukou a muška také není stvořena pro šilhavé oči.

Třetí rána však už je zatraceně blízká, slyším kulku. Sahám po láhvi na polici, a když se slečna chystá spustit další ohňostroj, házím láhev – a mám štěstí: zasáhl jsem žárovku. Rázem je líbá tma.

Slečna používá přestávky a poskytuje mi několik dalších informací o mně samotném a libuje si v ponurých proroctvích o tom, co mi udělá. Počítám, že buď zásobník pistole je už prázdný, nebo že slečna čeká, až otevřu dveře a posvítím tím na sebe.

Plazím se směrem ke sténajícímu seňorovi. Po hmatu mu prohledávám kapsy a zmocňuji se tužky. Po všech čtyřech pak lezu ke dveřím, nahmatám kliku a – pořád ještě na kolenou – dveře rázem otvírám a smýkám sebou kolem zdi.

Předpokládal jsem správně. Sotva spatřila světlo z chodby, slečna zahájila palbu. Ale kulky lítají nade mnou, tam, kde by byla moje hlava, kdybych stál.

Mrskám sebou po chodbě a sjíždím po schodech jako namydlený blesk.

Potom důstojně odcházím hlavním východem. Nejsem právě nadšen. Nechodím totiž rád do střelnic, kde vystupuji v úloze terče. Nemá to pro mne už dávno půvab novostí. A jednoho dne by se přece jen mohlo něco stát.

~

Ve svém hotelovém pokoji odkládám kabát a boty, dopřávám si na čtyři prsty whisky, uléhám na postel a věnuji se dumání.

Abych to vzal od podlahy: počítám, že rozhovor s generálem byl oukej. Začínám přemýšlet o Cleevovi. Jedna věc je jasná jako facka: Cleeve se bude snažit vytlouct z tohoto případu, co se dá – a nebude se přitom ohlížet na pana Cauttona. A proč by se také ohlížel? Cleeve je soukromý tajný, a domůže-li se v tomto případě úspěchu, nesmírně si tím prospěje. Cleeve se možná vytasil s nápadem o schodech a Ribbanově zlomeném vazu jenom proto, aby mě přiměl k největšímu výkonu a aby pak mohl shrábnout slávu. U soukromého tajného musíte s takovou mentalitou počítat. A může mu to člověk zazlívat?

Potom se mému duševnímu zraku zjevuje paní Juanella Rillwaterová. Řekl jsem vám, vážení, že svět je malý plácek – ale přesto se mi zdá až podezřele nahodilé, že jsem se srazil s Juanellou právě dnes a právě v Paříži. Neméně podivné je, že jsem se dostal do šlamastyky s Kubáncem a s polonahou tanečnicí Martou Frislerovou právě skrze adresu, kterou mi dala Juanella. Možná, že se mě jenom chtěla zbavit a dala mi první adresu, která jí přišla na jazyk. Je ovšem stejně možné, že Juanella věděla, co dělá. Sahám po telefonu a vytáčím číslo Dombieho. Trvá hrozně dlouho, než se z drátu ozývá neochotné haló. Než mohu odpovědět, slyším v pozadí na druhém konci vysoký hlas ženského rodu. Zdá se, že kanadský pan kolega vystupuje v roli Casanovy s nějakým francouzským zajíčkem. A nemýlím se.

Slečna na druhém konci drátu ječí krkolomnou angličtinou; informuje Dombieho, že ji z něho bolí hlava a že ho vezme žehličkou, dovolí-li si něco takového ještě jednou. Potom ječí totéž francouzský.

„Haló, Dombie, tady je Lemmy Caution.“

„No ovšem, pan Caution, a musí volat v noci a právě ve chvíli, kdy tu mám krásnou dámu, která je do mě zblázněná.“

„Zrovna jsem to slyšel.“

„Nepovídejte. Co vlastně chcete?“

„Hleďte, Dombie, vyhrabte se ze svého pelechu nepravostí a přijďte ke mně. Musím s vámi mluvit.“

„Ach jo. Život dovede být krutý. Já chudák nemám nikdy volno. Už jsem tam.“

Do dvaceti minut je Dombie u mne. Přináší láhev whisky a usedáme především k jednomu tichému loku.

Potom povídá Dombie: „Tak co se děje?“ Líčím mu to od začátku. Především však bych chtěl, abyste, přátelé, laskavě vzali na vědomost, že si tohohle Dombieho náramně považuji. Navenek povždy předstírá, že nemyslí na nic jiného než na děvčata; ve skutečností však má rozum v pořádku. A kromě toho je velmi vytrvalý a umí být znamenitě tvrdý. Dombie začal válku v jednotkách kanadských komand; od nich byl přeložen k britské „Intelligence“ a nyní pracuje s námi jako spojovací důstojník.

„Hleďte, Dombie, slyšel jste jméno Ribban?“

„Slyšel. Cleeve mi o něm vyprávěl. Ribban spadl s nějakých schodů a zlomil si vaz.“

„Nic si nezlomil. Někdo ho složil.“

„Ale! A jak?“

„To právě nevím, ale něco se tu děje. Dnes večer někdo předložil na 14. francouzském komisařství padělaný rozkaz s velmi dobrou napodobeninou podpisu generála Flashe Na základě toho padělku dostali slečnu Marcellinu, a pak ji oddělali. O tom víte. Potom byl na řadě Ribban. Co tomu říkáte?“

„Že to jsou věci…“ Dombie upřímně zívá. „Vlastně byste měl upadnout do podezřeni. Neoddělal jste náhodou Marcellinu a Ribbana vy?“

„Neoddělal. Ale vypadá to divně. Mám dojem, jako by se někdo velmi snažil prokázat mi laskavost.“

„Jo, to by mohlo být, a také by to nemuselo být.“ Za chvíli pokračuje: „Poslyšte, Lemmy, všechno to povídání, že jste něco vyžvanil Marcellině – počítám, že to byl nesmysl?“ Přisvědčuji kývnutím hlavy.

„Myslel jsem si to. Nu, Ribban to začal rozšiřovat. Šel k Flashovi a vyprávěl mu, že mu Marcelllna řekla to a ono – a Ribban byl přece vaším dobrým kamarádem. Nebo ne?“

„Byl.“

„Nuže, je mi divné, že Ribban nepřišel především k vám, a nepověděl vám o tom.“

Krčím rameny.

„Existuje jediný důvod, pro který to Ribban mohl neučinit. Víte, co myslím?“ ptá se Dombie vážně.

„Jo. Že jsem – podle Marcelliny – vyžvanil něco opravdu velkého. Něco tak velkého, že Ribban, ačkoliv jsem byl jeho kamarádem, si řekl, co je moc, je moc. A že mu nezbylo, než píchnout to generálovi.“

„Přesně tak. A z důvodu, o kterém my dva nic nevíme, měl někdo zájem ucpat Marcellině a Ribbanovi ústa. Někdo měl velký zájem, aby se nikdo nedověděl, co Marcellina řekla Ribbanovi. Proto oddělali Marcellinu a oddělali Ribbana. Tohle bychom tedy měli; a co dál?“

„Nevím.“

„Co se vlastně Ribbanovi stalo?“

„Někdo ho praštil zabijákem.“

Dombie zvedá překvapeně hlavu:

„Nová metoda. Rád bych věděl nač a proč.“

„Na mě to dělá dojem, jako by byl Ribban seděl u psacího stolu a chystal se psát dopis. Na stole byl dopisní papír s pijákem, položeným napřič jako podložka. Myslím, že se někdo přiblížil a trhl mu jednu ve chvíli, kdy byl skloněn nad stolem. Potom ho vytáhli a položili na schodiště, aby křen, který ho najde, si myslel, že spadl a zřídil se tak sám.“ Dombie přikyvuje: „Nějaké bližší podezření?“

„Nic přesného. Ale předtím jsem měl podivnou příhodu. Srazil jsem se s holkou, kterou znám z Nového Yorku. Parádní kousek. Její manžel má trestní rejstřík dlouhý jako vaše paže. Je to chlapík jménem Larry T. Rillwater, přeborník kasařství ve Spojených státech. Poseděl jsem s ní, dala mi adresu, kam bych jí mohl zatelefonovat. Tak jsem se tam vypravil. Je to špinavá barabizna poblíž bulváru Saint Michel. Místo ní jsem tam však našel kabaretní dvojici. Slečnu, která právě zkoušela košilatý tanec. Potom přišel nějaký mužský, který vypadá jako Kubánec nebo Argentiňan. Vytáhl na mě kapesní dělostřelectvo. Potom se trochu střílelo. Zkrátka, nějak jsem se mu nepáčil.“

„Aspoň vidíte, co se ve válce může všechno přihodit,“ dopřává si Dombie z láhve.

„A potom ještě něco. Když jsem našel Ribbana, měl v ruce pero. Bylo plnicí.“

„Nejsem překvapen. Vždyť právě chtěl napsat dopis.“

„Pero nebylo otevřené a kromě toho Ribban plnicího péra nikdy neužíval. Psal výhradně tužkou, špačkem – a obvyklého špačka také měl v kapse u vesty.“

„A co má být?“

„Pero bylo francouzského původu, skoro nové, barevné. Pero, jaké se prodává na černém trhu, v krabičce spolu s ozdobnou šroubovací tužkou… Možná, že je to čirá náhoda, ale hošan, který se do mě strefoval v hotelu Saint Denis, měl ve vestě šroubovací tužku zřejmě ze stejné sady, jako Ribbanovo pero. Tužku jsem mu vzal, tady je.“ Házím tužku přes stůl Dombiemu.

„A kam s tím směřujete, Lemmy?“

„Představuju si to tak: Ráno se vydáte do města a najdete původ pera a tužky. Nebude to těžké. Najdete chlapíka, který tenhle artikl vede. Zpravidla mívají obchodníci jen dva nebo tři druhy sad. Patří-li tužka k sadě, z níž pocházelo Ribbanovo pero, máme aspoň stopu.“

„Tak jo na mě vždycky zbude pěší práce.“ Dombie si zapaluje cigaretu a jednu mi hází přes stůl. Potom povídá: „Oč jde, Lemmy? Co byste chtěl zjistit? Možná, že moje teorie je správná“

„]o? A jaká je vaše teorie?“

„Ten kubánský nebo argentinský bambula si koupil pero a tužku pro sebe. Ty barvičky jistě odpovídají jeho vkusu. No, a potom má schůzku s Ribbanem. Jde k němu. To, co Ribbanovi říká, je snad tak důležité, že Jiří Ribban si chce na místě udělat poznámky. A protože to je důležité, nechce psát tužkou. Nemá však pero. Kubánec nabízí své a Ribban se chystá odšroubovat vršek. V tu chvíli ho Kubánec praští zabijákem. Jak se vám líbí tahle teorie?“

„Ujde. Ale nedovedu si vysvětlit, že by mu pachatel byl pero nechal. Kubánec věděl, že Ribban drží pero v hrsti a nedovedu si představit troubu, který by nechal po sobě takovou stopu.“

„Máte pravdu, už se nehádám.“

„Nuže, Dombie, můžete jít zpátky k té své francouzské slečince, v případě, že na vás ještě čeká. Za perem a tužkou vyrazíte časně zrána. A ještě něco mám pro vás: zastavte se u „Intelligence“ a dejte si zjistit, kde paní Juanella Rillwaterová opravdu bydlí. Zazvoňte mi a povězte mi to. A jsem ochoten vsadit hromadu peněz, že v hotelu Saint Denis nebydlí.“

„Oukej. Možná ostatně, že vím sám, kde se ta krasavice usadila.“

„Tak vy jste věděl, že je v Evropě, Dombie? Jak jste se k tomu dostal?“

„Včera měl Cleeve narozeniny a večer to oslavoval,“ usmívá se Dombie. „Bylo nás tam několik a Cleeve se nalil. Má něco za lubem s Rillwaterovou.“ Dombie se na mě dívá úkosem. „Víte, Cleeve není hloupý. Je dokonce velmi chytrý. To je důvod, proč generál Flash pro něho poslal. Myslím, že mu Cleeve servíroval nějakou povídačku, proč pomohl Juanelle Rillwaterová do Evropy. Nemohu se totiž zbavit přesvědčení, že milá Juanella ví mnoho o Varleyovi, co s ním chodila Marcellina du Closová. Pořád mám dojem, že Varley – v době, kdy měl v Novém Yorku obchod s uměleckými předměty – se hodně stýkal s Larrym Rillwaterem. Myslím, že spolu provedli jen tak mimochodem několik menších kousků; krádeže cenných papírů nebo celní podvody nebo něco takového. Je možné, že mazaný Varley používal Rillwatera jako hejla. Možná, že zboží, které kasař Rillwater vydobyl z pokladny, mělo mnohem větší cenu, než Rillwater tušil. A třeba to nebyly vždycky jenom bankovní papíry.“

„Rozumím,“ povídám. „Domníváte se, že Varley zaměstnával Rillwatera jako kasaře, aby mu dobýval z pokladen dokumenty a jiné věci, které chtěl; a že Rillwater často ani nevěděl, co vlastně dělá.“

„Tak na to pohlížím,“ kývá Dombie. „Spočítejte si sám: Rillwatera chytili a strčili do Alcatrazu, kde dosud dřepí. Cleeve sem přivezl Juanellu, aby pro něho pracovala. Juanella zná Varleyův způsob života. Může mu nadbíhat, a setkají-li se, Varley se k ní jistě přidá. Že ano? Varley ví, že její muž Je v „chladírně“ a ví také, že Juanella není o nic lepší, než jaká je. Bude tedy mluvit celkem otevřeně, zejména proto, že se Rillwater dostal do lapáku kvůli němu.“

„Chápu,“ povídám. „Máte svátou pravdu, pokud jde o Cleeva. Chlapeček je opravdu mazaný.“

„Jistě ví, co dělá. Počítám, že Cleeve je odhodlán ke všemu. Chce dostat Varleye, načež shrábne všechnu slávu. A vy se potom můžete jít pást na jarní travičku.“

„Co dělat, tak už to na světě chodí Ale moje maminka si vždycky myslela, že její chlapeček se nakonec přece jen dovede o sebe postarat. Ale děkuji vám za tip.“

Dombie vstává. „Najdu li prodavače plnicích per, zazvoním vám. A adresu Rillwaterky budu mít asi kolem desáté. Na shledanou, Lemmy.“

Domhle ještě převrací skleničku „na cestu“ a mizí.

Dombie je správný chlapec.

Kapitola třetí

Probouzím se v devět hodin, přecházím pokojem a přemýšlím o tom i onom. Zejména přemýšlím o Juanelle Rillwaterové, protože – Jak jste si snad už všimli – nejsem člověk, který příliš věří na náhody. Juanella není z rodu dívek nahodilých. Juanella Rillwaterová není náhoda, je to spíš nehoda; tak říkajíc na širém moři ve chvílí, kdy záchranný člun je právě u lakýrníka, a tudíž není. Jsem tak pohřížen v myšlenkách, že telefon zvoní aspoň pět vteřin, než něco podnikám. Je to Dombie.

Slyším ho mluvit: „Haló, příteli napochodoval jsem se kvůli vám až pánbůh brání Především s tím plnicím perem: nebylo to tak těžké, protože plnících per v dnešní Paříži není mnoho. Na trhu bylo celkem šest tuctů sad, pero a tužka v krabičce. Barvy byly čtyři. Pero, které měl váš miláček, prodal černý trhovec jménem Le Fevre, křestní jméno Pavel. Kdokoliv má o něho zájem, najde ho každé poledne ve Fritzově baru poblíže Grandhotelu ve čtvrtí Montmartre. Máte to?“

„Mám. Co dále, vševěde?“

„Bod číslo dvě – paní Rillwaterová Přeptával jsem se na ni – a mám návrh je krásná, a když říkám krásná, tak míním krásná. Proč mi nedáte příkaz, abych se s ní seznámil a sledoval ji? Jistě bych na něco přišel.“

„To víte, určitě! Posadím vás na její stopu, a co si pak počnu s tím, na co vy přijdete? Mějte rozum, Dombie, a raději mi řekněte, kde bydlí.“

„Na chlup to nevím, ale je to někde blízko předměstí Auteuil. Velký dům – patříval nějakému hraběti nebo něčemu takovému. Jmenuje se Villa des Fleurs.“

„A co se v té vile děje?“

„Je to herna. Chodí tam velmožové černého trhu, aby se zbavili části svých neřestných zisků, nebo naopak, aby je rozmnožili. Počítám, že byste tam Juanellu našel kdykoliv o půlnocí.“

„Co neříkáte! Oč jde? Je Juanella volavka toho podniku?“

„Moc, má panenko, moc se ptáš – a já nevím. Je tam každé noci mezi dvanáctou a druhou. Kolem druhé chodí do hajan. Slyším, že chodí moc pěkně oblékaná a že se pánům zákazníkům velmi líbí.“

„Jak to myslíte?“

„Jak to říkám. Všichni za ní blázní.“

„A dotáhli to někam?“

„Sotva. Pokud vím, je Juanella pořád ještě upíchlá na pana chotě.“

Chvíli mlčíme. Potom povídá Dombie: „Hleďte, Lemmy, co se vlastně děje? Něco víte a nechcete mně o tom povědět.“

„Nikoliv!“ povídám já. „Neříkejte, že jsem člověk uzavřený. Včera jsem si musel poslechnout, že jsem největší mluvka v celé Federální policii Spojených států. Otvírám své srdce vyzvědačům na potkání. Já přece povím všechno, co vím. Proč bych nepověděl vám?“

„Nevím. Jenom vím, že jste tupohlavec umíněná, který nepozná kamaráda, když to s ním myslí dobře.“

„Tak už to na světě chodí. Na brzkou shledanou, Dombie.“

„Kdo vám řekl, že se brzo shledáme?“

„Nikdo, já to říkám vám. Zařiďte se podle toho.“

Slyším, jak zavěšuje telefon.

Otevírám dveře, jdu na chodbu a halekám dolů přes zábradlí, aby mi poslali ještě jednu kávu. Piju kávu a přitom se snažím vypracovat si v duchu plán dalšího polního tažení. Mám tak říkajíc konferenci sám se sebou a rokuji o tom, mám-li zatelefonovat Jimmymu; usnáším se, že telefonovat nebudu. Tuto scénu sehraji jako sólo, a spatra. Což je přesně totéž, co dělá přítel Jimmy.

Sedím a piju kávu, kouřím a přemýšlím o Jimmym. Myslím, že ho vidím správně: Podřadný agent soukromé detektivní kanceláře v Novém Yorku. Znáte ten druh práce: pochůzky, čumění před domy, vyjednávání v případech vydírání a péče o bohaté vašnosty, kteří jsou v rejži skrze nějakou slečnu. Samé všivé, tuctové a nezajímavé věci. O nic lepšího soukromý detektiv nezavadí. Ale jak už se na světě stává, čiročirou náhodou se setkává s Varleyem. Nu, a tato náhoda mu najednou dodává ceny. Federální tajná policie se začíná o Varleye zajímat. Varley má své špinavé prsty v nějaké špionáži. Ukazuje se, že Varley byl ve spojení s Hitler Bundem – to je ta německá organizace, která pracovala v Americe po mnoho let před válkou. Federální potřebuje vědět co nejvíce o Varleyovi, Jimmy Cleeve o něm něco málo ví – ale i to málo stačí, aby Cleevova kurzovní hodnota rychle stoupla. Federální mu opatřují místo u Státní policie státu Illinois. Cleeve pochopitelně začíná mít o sobě znamenité mínění, a ani mu to nezazlívám. Neboť mužský, jenž má v hlavě mozek, má v mozku i ctižádost, Jimmy už vidí sama sebe jako velké zvíře ve Federální tajné policii. Cleeve se chce dostat do Federální a tento případ je cestičkou, kterou si může nadejít.

Potom Varley a Marcelllna du Closová berou roha z New Yorku. Přijíždějí do Paříže a se mnou se začínají dít věcí. Marcellina říká, že jsem žvanil, a generál to nese nelibě. Možná, že potom sem zavolali Jimmyho nevím. Nemohu ani vyloučit, že mě Cleeve potichoučku polehoučku hlídá. Počítám, že by to nebylo poprvé, co takový úkol svěřili outsiderovi. A přitom Cleeve pracuje především pro sebe, aby si vyšlapal cestu do Federální. Což se mi na něm nelíbí. Nakonec se usnáším s konečnou platností, že tuhle hru budu hrát opravdu sólo.

Jdu pod sprchu, potom se oblékám. Beru si nenápadný šedý oblek, bílý límec a šedou vázanku. Budu jedním z těch amerických obchodníků, kteří v Paříži obhlížejí terén, aby byli připraveni, jakmile válka zhasne. Načež si narážím klobouk na jedno oko, zapaluji cigaretu a vydávám se směrem k hlavnímu velitelství.

V předpokoji generálově svěřuji broučkovi seržantce, že bych rád mluvil s generálem. Dívka mizí ve svatyni, za vteřinku se vrací, a že se generál ptá, přeji-li si s ním mluvit mezi čtyřma očima a je-li to důležité, protože má málo času.

Říkám, že to důležité není že potřebuji jenom dvě minuty. Tak ať prý vejdu.

Flash sedí za psacím stolem a kouří doutník. „Tak co, Cautione? Přišel jste na něco, vzpomněl jste si na něco a chcete ulevit svému nitru?“

V kanceláři sedí muž, o kterém vím, že je poručíkem u „Intelligence“. Chlapík se tváří skoro rozpačitě. Počítám, že o mně už slyšel, že jsem ten školák poškolák, který se nevyvedl a který chodí s francouzskými slečinkami a žvaní.

„Pane generále, moje verze je, že jsem nikomu neřekl ani ň, a téhle verze se držím.“

Flash krčí rameny. „Já osobně se domnívám, že jednáte moudře. Máte-li svoji verzi, držte se jí. A čím vám můžeme posloužit?“

„Jenom maličkostí. Za Paříží v Auteuil je nějaký podnik, kam bych se rád podíval, je to herna, kam chodí šmelináři.“ Říkám mu, jak se jmenuje, a dodávám: „Chci tam jít jako americký obchodník, který je v Evropě za účelem vládních dodávek. Potřebuji papíry, které to prokazují, a potřebují doporučení, abych se dostal dovnitř.“

„Co tam chcete zjistit?“

„Zatím ještě nic přesného nevím.“

Generál se na mě dlouze dívá. „Cautione jste dospělý člověk a asi víte, co chcete dám vám poslat papíry do hodiny. Můžete být jedním z velkých průmyslníků, kteří sem přijeli jménem amerických oceláren.“

„Děkuji miliónkrát. Budu se u vás hlásit.“

„Doufám,“ odpovídá generál odcházím. Ve dveřích se otáčím a vidím že generál a poručík od „lntelligentů“ se koukají jeden na druhého. Možná, že si myslí, že hraji dvojí hru. Jak jdu tak chodbou, uvažuji, zda Flash opravdu myslí, že pracuji pro pana Hitlera. Zubím se od ucha k uchu. Stěhuju sama sebe do malého baru a dopřávám si sklenici vermutu Cassisu – ne snad proto, že bych ten prevít rád pil, ale proto, abych se dal dohromady, víte-li, co tím míním. Potom se ohlížím po taxíku a náhle si uvědomuji, že v současné Paříži neexistují autodrožky; a že máte stejnou šanci chytit motýla jako taxíka.

Dávám se tedy na pochod, směr a cíl Fritzův bar. Místnost je plná potulných slečen a šmelinářů Rozpoznávám dále několik partyzánů, kteří se při skleničce snaží zapomenout na to, nač museli po léta koukat. Ostatek obecenstva tvoří obvyklí zákazníci denních barů. Přistupuju k nálevnímu pultu. Fritz přibíhá.

„Dobré jitro, čím vám posloužím?“ odpovídám slovem »whisky«.

„A co si přejete doopravdy?“ Fritz mluví plynně anglicky.

Kladu na stůl tisícifrankovou bankovku.

„To je něco jiného.“ Fritz sahá pod pult a nalévá dvojité udánlivé whisky. Chutná to Jako směs benzínu a tekutiny, kterou lejete do chladiče, aby vám v zimě nezamrzl.

„Poslyšte, Fritzi, znáte mužského Jménem Pavel Le Fevre?“

„Znám.“

„A je tady?“

Fritz se dívá do rohu místnosti. Za stolem, pivo před sebou, sedí tlouštík s lysou lebkou a s malinkým černým knírkem. Jeho tvář tni připomíná šrůtku uzeného. Má prasečí očka a tváří se domýšlivě. Krasavec rozhodně není.

Chápu se své sklenice, jdu k Jeho stolu, vytahuju židli, usedám a povídám: „Dobré jitro, pane šéf.“

„Dobré jitro, monsieur. A čím vám mohu posloužit?“

Jeho hlas zní drze. Počítám, že patří mezi lidi, kteří imponují sami sobě a domnívají se, že imponují i jiným.

Vytahuji legitimaci Federální, i francouzskou, a kladu je na stůl tak, aby je musel vidět. Názorné vyučování provázím výkladem: „Mrkněte na to. Nic si nedovolujte, nebo vás chytím za límec a vrazím vás rovnou do lapáku. Všechno o vás vím.“

Jeho sebevědomí poněkud klesá. Přesto povídá: „A co o mně víte?“

„Nejsem informační kancelář. Chci se vás něco zeptat, a hleďte, aby odpovědi byly kloudné“

Pan Le Fevre začíná mlít pantem a vzletně popisuje své velké přátelství k americkému národu a svou marnou snahu umřít pro Francii. Obvyklé krasořečnění tohoto typu lidí. Nechávám ho mluvit. Když skončil, tasím plnicí pero – to, které jsem vytáhl z Ribbanovy ruky.

„Pamatujete se na to?“

„Mais oui… ovšemže ano. Koupil jsem několik sad takových per a tužek. Každá sada má čtyři barvy. A od této barvy jsem měl jenom jednu sadu.“

„Asi se nepamatujete, komu jste ji prodal?“

„Pamatuji se, velmi přesně se pamatuju. Před třemi nebo čtyřmi dny jsem se seznámil s americkým džentlmenem. Myslím, že je to váš kolega z úřadu. Nevím. Byl v náladičce, kapánek jak bych tak řekl…?“

„Míníte kapánek nalitý?“

„Ano. Zrovna se rozešel s nějakou náramnou partou a říkal, že večer má zase partu jinou – kdosi prý slaví narozeniny. Šel se mnou do mého obchodu a vykládal, jak je život krásný a tak podobně. A chtěl koupit sadu. Neměl jsem mnoho chuti prodat, protože o plnicí pera je dnes v Paříži nouze.“

„A co jste mu za ni počítal?“

Le Fevre krčí rameny. „Nechal jsem mu jí lacino, protože je jeden z osvoboditelů mé vlasti. Počítal jsem mu pakatel dvou tisíc pět set franků a dal jsem mu to tak lacino jenom proto, že jsem věděl, kdo je a čím je…“

„Jste kavalír. A kdo to byl a čím je?“

„Monsieur, je ve vaší policejní službě a jeho jméno je Ribban – Jiří Ribban.“

„Děkuji miliónkrát, Le Fevre. To je všechno, co jsem chtěl vědět.“

Tak tedy Ribban koupil to pero a tu tužku. Dopíjím své pití dávám Le Fevrovi „na shledanou“ a doporučují mu, aby držel klapačku. Líčím mu přesně, co s ním udělám, nezachová-li se podle mé otcovské rady. Vracím se k nálevnímu pultu a posiluju se.

Pánové – mám nápad. Patřím k lidem, kteří jsou okamžitě v dobré náladě, dostanou-li nápad. Slunko svítí a jsem v dobré náladě. A teď to víte.

~

Do Auteuil se vydávám kolem jedenácté večer. Je tma a vítr fouká. Podnik nalézám poměrně snadno. Ukazuje se, že jde o velký dům běžného typu, jaký si za starých „dobrých“ časů stavěla francouzská šlechta. Před vilou je zahrada a všechno je obehnáno vysokým železným mřížovím a spoustou cypřišů. Dohromady to působí jaksi smutečně a počítám, že by několik náhrobních kamenů a pomníčků pozvedlo náladu: neboť jako hřbitov by to bylo místo poměrně veselé. Železná vrata jsou odemknuta. Na prostranství před portálem vily parkuje několik aut. Nevšímám si jich však, protože opravdový hráč parkuje vůz za domem. Stoupám po širokém schodišti k portálu a zvoním.

Zapaluji si cigaretu a čekám. Za chvílí se velké dveře otvírají a vidím do haly matně osvětlené. Kam se dívám, všude vidím brnění a meče a říkám si, že je-li tohle herna, je to herna nejroztodivnější, jakou jsem kdy viděl. Protože vzduch je zatuchlý. Všechno je zaprášené a nezabydlené.

Muž, který mi otevřel, pořád stojí na prahu a dívá se na mě. Je to starý šedovlasý člověk, má pruhovanou vestu a zelenou zástěru, jakou mívají staromódní francouzští sloužící při úklidu. Dívá se na mě starýma, vybledlýma očima a říká: „M’sieu?“

„Hleďte, jsem Cyrus C. Hicks a jsem v Paříži na obchodní cestě. Doporučil mě sem pan Pavel Laroche. Znáte ho? Dal mi vizitku. Podívejte se na ni.“

„Nejsem si jist, zda toho pána znám, a dovolíte-li, podíval bych se na vizitku.“

Podávám mu navštívenku, kterou mi poslal generál. Je to navštívenka jakéhosi pana Larocha, s jakousi škrábaninou na rubu. Sloužící se dívá na lístek, potom ustupuje stranou. „Zajisté, pane. Račte tudy.“ Procházíme halou a dáváme se dlouhou, temnou chodbou. Mám dojem, že je kilometrová podlaha je pokryta tlustým kobercem, neslyším ani vlastní kroky. Dospívám k názoru, že partyka, který provozuje tento barák jako tajnou hernu, zná své nekalé řemeslo velmi kale: neboť fasáda budí opravdu dojem neobydleného stavení.

Jdeme a jdeme. Po dlouhé chvíli slyším odněkud hudbu – moc pěknou tichou hudbu. Konečně jsme na konci chodby. Starý sloužící otevírá dveře.

„Račte vstoupit, monsieur.“

Ocitám se v hale pozoruhodných rozměrů. Osvětlení je krásné. Stojí tam muž v černém žaketu, muž hotelově nebo restauračně ředitelského typu. Přistupuje ke mně a říká: „Monsieur?“

Opakuji mu říkanku o panu Larochovi. Ředitel se dívá na navštívenku. Potom povídá: „Výborně, monsieur. Přeje si pán začít hrát okamžitě, nebo si pán přeje napřed povečeřet? Nebo je libo shlédnout náš kabaret?“

„Well, – přišel jsem si zahrát, ale jsem trochu unavený. Tak se raději napřed něčeho napiju a podívám se na představení.“ Sahám do kapsy pro peněženku: „Snad byste chtěl nějaký závdavek?“

Ředitel se usmívá a mává rukou. „Nikoliv, nikoliv, děkuji, pane, vybíráme deset procent z výhry, leč neúčtujeme nic jiného.“

Říkám, že dávám děkovat. Ředitel ukazuje na velké schodiště na levém konci haly. Jdu označeným směrem. Nahoře je další chodba se šatnou. Odkládám klobouk a svrchník, procházím dvojicí dveří a vstupuji.

Stručně řečeno – je to typický, tak říkajíc předpisový bar a mohl by být kdekoliv na světě. Mají tu nevelký taneční parket s malinkým jevištěm. Nalevo od stupně s oponou sedí hudebníci. Je jich dvanáct. Oblečeni jsou tak, jak si někteří evropští režiséři představují Argentince. Muzikanti hrají, a hrají dobře. Zároveň tihle šumaři představují skupinu hrdlořezů, kteří se museli dlouho hledat, než se našli. Mé sběratelské srdce se raduje z tohoto pohledu. Kolkolem parketu jsou rozestaveny stoly a kolem stolů zlacené židle. Ubrusy, sklo i příbory jsou z dobrého materiálu. Říkám si, že ve Francii je možná nedostatek toho či onoho, zde však netrpí nedostatkem ani toho ani onoho. Místnost je mírně obsazena. Je tu mnohem více žen než mužů, co chvíli bouchá šampaňské a zdá se, že si nikdo neukládá újmy v pití.

Dívám se na hodinky. Je za sedm minut půlnoc. Sunu se pomalu napříč místností a usedám v rohu tak, abych měl za zády zeď. Staromódní zvyk, ale mně osobně milý. Za chvíli přichází číšník, vypadá trochu unaveně a ptá se mě, co si přeju. Říkám, že bych si do počinku dal trochu whisky. Číšník se vrací, klade na stůl sklenici, sifon a nádobku s ledem. Nalévá mi kanadské whisky – a je jaksepatří. Povídám mu, aby tu nechal láhev.

Říká „zajisté“ a odchází. Volám za ním: „Kdypak začne představení?“

„Každou minutu, pane,“ odpovídá. „Obvykle o půlnoci.“

Usedám si pohodlně, zapaluju si cigaretu a popíjím.

Nespouštím oka z hlavního vchodu. Lidé přicházejí v malých skupinkách. Většinou vypadají jako Francouzi nebo cizinci, jsou dobře oblečeni a jsou mezi nimi slečny znamenité vyhlížející. Pravou národnost na nich nepoznáte. Všichni jsou oblečeni nákladně a ženy předvádějí kousky vyvinutého umění zlatotepeckého. Jedna z žen má brilantový náhrdelník, který musel někomu udělat pořádnou díru do kapsy.

Orchestr na chvilku ustává, potom spouští znova a opona se zvedá. Scéna ukazuje půl tuctu tančících děvčat, oděných velmi pěkně a velmi skrovně. Za chvíli seznávám, že tohle je pouhý úvod. Najednou totiž zhasínají světla. Svítí jenom reflektor, jehož zář dopadá na pozadí jeviště, kde jsou dvířka. Tanečnice tvoří špalír, kterým – vycházejíc z dvířek – přichází sólová tanečnice. Je to – nastojte – má stará známá Marta Frislerová!

Vypadá náramně. Je oděna v splývající plášť z modrého sametu, který sahá skoro až na podlahu. Světla reflektorů si dala upravit tak, že ani nevidíte, že šilhá. A ostatně, Frislerová měla pravdu, když řekla, že zákazníci se nedívají na její tvář. Frislerová začíná odkládat plášť. Pod ním má normální šaty. Začíná zpívat nějakou stupidní francouzskou písničku a začíná se svlékat tak říkajíc do uniformy nahatých tanečnic. Přesně jak to činívala před lety v Metzlerově šantánu v Novém Yorku.

Dopíjím a povstávám. V místnosti je stále ještě tma a ostatně – beztak si mě nikdo nevšímá. V odrazu reflektorů se proplétám podle zdi mezi stoly směrem k pravému kraji jeviště. Jsou tam dveře. Otevírám je a vstupuji.

Nemýlil jsem se. Jsou to dveře k šatnám artistů. Vlastně do chodbičky, která vede kolem pozadí jeviště. Zkouším první šatnu. Je prázdná, ale světla svítí. Je to velká místnost se spoustou šatstva. Počítám, že toto je šatna sboristek. Sousední místnost působí dojmem jakéhosi skladiště. Zkouším do třetice a štěstí mi přeje: je to malá šatna, velmi pěkně zařízená. Toaletní stolek a velké zrcadlo se spoustou žárovek kolem a na věšáku visí turecká kaťata, která jsem viděl na Frislerové v hotelu St. Denis.

Ale to není všechno. V koutě sedí kubánský hošánek a mračí se. Má pořád ještě stejnou vázanku a jednu ruku má na žaludku, jako by ho pořád bolel. Když mě vidí, bledne. Povstává. Přistupuju k němu, kladu mu ruku na tvář a strkám ho zpátky do křesla.

Činnost provázím výkladem: „Heleďte, vašnosto, začínám vás mít plný chrup. Doufám ve vašem zájmu, že nezačnete tahat z kapsy revolver. Nerad to vidím a teď nejsem v náladě tak shovívavé, jako jsem byl minule. Přejete si snad něco podotknout?“

Kubánec se na mne dívá přivřenýma, hadíma očima. Potom říká hlasem divně tlumeným: „Co u všech čertů – co si vůbec myslíte? A co vlastně chcete? A co tu děláte?“

„Poslyšte, krasavče, vůbec si nelamte hlavu. Zeptejte se raději sebe, co vy tu děláte a co tu chcete. Povězte mi například, proč jste přijel do Paříže a jak jste se seznámil s madame Frislerovou? Počítám, že mi řeknete, že zde pracujete. Je to tak?“

„Taky že jo. Teď jsem nemocný. Jsem nemocný, protože jste mě kopl. Jinak bych v tuto chvíli pracoval v baru.“

„Že by? Jinou pohádku byste na skladě neměl?“ Přitahuju si židli od toaletního stolku a usedám naproti Kubánci. „Mám svůj vlastní názor na vás a svůj vlastní názor na Martu. Radím vám, abyste myslel na sebe a hleděl si ulehčit situaci. Včera jste se pokoušel mě zhasnout. To samo už stačí na habaděj malérů. Nejlépe byste si posloužil, kdybyste začal mluvit a nepřestal, dokud neřeknete plnou pravdu.“

„Jděte – sám víte, kam.“ Načež mi plivá rovnou do oka, což je dalším dokladem, jak správný byl můj úsudek, když jsem vám řekl, že ten člověk nemá dobré vychování.

Z venku slyším, jak hudba roste do fortissima. Počítám, že výstup Marty Frislerová se chýlí ke konci a že Martička tu bude co nevidět. Pozoruji bedlivě svého partnera a příznivce. Tváří se sveřepě, ale zároveň má v očích jakýsi dumavý výraz. Je vidět, že přemýšlí, co se bude dít.

Povstávám. Vidím, že Kubánec má ze mne notný strach, ale že mluvit nebude, protože má ještě notnější strach z něčeho jiného. Říkám: „All right. Jedeme!“ Levou rukou ho chytám za límec. Potom mu dávám pravičkou jednu krátkou, takovou krátkou, pří které dotek pěstě a čelisti vydává zvuk, jako když přeštípnete poleno. Chlapík ani neví, co ho praštilo, a už spí. Házím si ho na rameno a odnáším do sousedního skladiště. Zamykám dveře a strkám klíč do kapsy. Potom se vracím do Martiny šatny, přistrkuju židli zpátky k toaletnímu stolku, usedám do křesla, kde seděl Kubánec, a zapaluji si cigaretu. Za minutku se dveře otvírají. Vstupuje Marta. Je oděna toliko ve vějíř a panenský ruměnec. Plášť má přes ruku.

Vítám ji: „Hele, hele, hele…! Měla jste pravdu, Marto, že se nikdo nedívá na to, jak šilháte. Leč přejete-li si hodit přes sebe plášť, nebudu vám v tom bránit. Nahaté tanečnice jsem už viděl.“

Povstávám, přistupuju ke dveřím a patou je zavírám. Povídám jí: „Ulevte svým nohám a posaďte se. Chci si s vámi promluvit.“ Frislerová se halí do pláště a usedá na židlí u toaletního stolku. Dívá se na mě mrzutě jako kočka na myš, kterou z technických důvodů nemůže zakousnout. Vůbec jí nejsem sympatický.

„Co se děje? A kde je Enrique?“

„Míníte toho bambulu, co na vás tady čekal v šatně?“

„Jo, toho míním. Kde Je?“

„Když to mermo chcete vědět, je v tahu. Mám venku před vraty zeleného antona, amerického. Ve chvíli, kdy tyto řádky mluvíme, sedí Enríque ve zmíněném futrále. Na ručičkách má ocelové náramky. Kdosi ho nemá rád. Třeba já.“

„Jo?“

Dívá se na mě a já se dívám na její ruce. Prsty se chvějí a panenky jejích očí jsou malé jako špendlíkové hlavičky. Zřejmě tohle kvítko ve volných chvílích holduje kokainu nebo hašiši.

„Co mají proti Enriquovi? Přece nic neprovedl.“

„Neprovedl? Řekl jsem vám včera, že správný kluk z Federální policie, jménem Ribban, byl zavražděn v Leonově Clubu. Někdo ho vyprovodil na věčnost zabijákem A teď dávejte pozor. Dva dny předtím si onen Ribban koupil ozdobnou soupravu, plnicí pero a šroubovací tužku. V dnešní Paříží byla k dostání jen jediná souprava té barvy. A zde |e z ní tužka, je to tužka, kterou jsem včera vytáhl Enriquovi z kapsy. To snad zatím stačí?“

„Co míníte tím, že to »zatím stačí«?“

„Heleďte – chcete mi snad tvrdit do očí, že Enrique neoddělal Ribbana?“

„Čert vás vem všechny tohle je uhranutý barák – pořád nějaké propletence! A holka si tu ani nemůže hledět práce, věčně sem někdo leze!“ Potom Marta Frislerová mění hlas. „Poslyšte, nedal byste mi hlt něčeho napít?“

„Můžete mít celou láhev, myslíte-li, že vám to pomůže – ale musíte se rozhodnout, a bude dobře, rozmyslíte li se poklusem.“

Přitáhl jsem si židli blíž k jejímu křeslu a ladím svůj hlas do stupnice otec-mol: „Heleďte, Marto, nebudete-li mluvit, povezete se v tom zeleném antonu taky. A zatne-li americká vojenská policie do vás drápy, bude s vámi zle. Můžete se vsadit o cokoliv, že vám případ s Ribbanem přišpendlí. Možná, že o tom opravdu nic nevíte, ale jim postačí, že jste Enriquova slečna.“ Směju se: „Ostatně, kde je psáno, že jste Ribbana nevyřídila vlastnoručně? Jak tak přemýšlím, mám dojem, že by Enrique použil spíš nože nebo bouchačky. Ten zabiják, plněný pískem, vypadá opravdu na dámskou ruční práci. Poslyšte, Frislerová – nezabila jste náhodou Ribbana?“

Marta bledne jako smrt. „Říkám vám, že jsem to neudělala. Já tam ani nebyla.“

„Ale víte, že tam Enrique byl?“

„Ano,“ praví Marta, „vím, že tam byl. A co chcete ještě vědět?“

„Jen mluvte a pěkně odříkejte svou zpověď. Povězte mi všechno, co jste dělali – Enrique a vy – od chvíle, kdy jste přibyli do Paříže. A jak dlouho tady vůbec už jste?“

„Ne dlouho, asi tři týdny.“

„A jak jste se sem dostali?“

Frislerová chvilku přemýšlí a potom povídá: „Zaonačil to nějaký Varley, já ho neznám, ale Enrique se s ním zná. Ten to zařídil.“

„Jo, to je náramné. A za té situace – pročpak chtěl Enrique zhasnout Ribbana?“

„Myslím, že Ribban měl něco na Varleye A Varley se chtěl dostat ven z Francie a nějak už měl všechno políčeno.“

„A kampak chtěl? Víte o tom něco?“

„Měl už zamluvené místo v letadle do Anglie.“

„Ale, ale,“ povídám. „Abychom se vrátili k Ribbanovi – pročpak ho Enrique zabíjel?“

„Varley to chtěl. Varley chtěl mít Ribbana s krku, protože moc věděl.“

„Víte co, Marto? Mám dojem, že mluvíte pravdu. Vaše údaje jaksi zapadají do celkového rámce. Oukej – já vás z toho vynechám.“

„Opravdu? Pánbůh ví, že jsem s tím nic neměla, ale taky jsem tomu nemohla zabránit.“

„Kdy jste zase na řadě v programu?“

„Asi za dvacet minut.“

„Výborně, zůstaňte tady a nevycházejte z místností, dokud nepůjdete na jeviště. Chci policejní vůz poslat odsud dřív, než vás někdo uvidí. Budete-li zticha a zavřete-li svou vyřídilku na zip, můžete se z toho dostat.“

„Mockrát děkuju, udělám všechno, co řeknete.“

Povstávám, vycházím a zavírám za sebou dveře. Na chodbičce je klid a mír. Odemykám skladiště.

Enrique leží stále tam, kde jsem ho uskladnil. Obhlížím místnost a vidím v rohu několik košů ovázaných provazy. Odvazuju je a balím do nich vašnostu tak, aby zrovna ještě mohl dýchat. Z kapsy mu kouká ohromný hedvábný kapesník. Zhotovuju z něho roubík. Enriquea takto připraveného házím do kouta. Odcházím a zamykám za sebou. Předpokládám, že potrvá pěknou chvilku, než ho najdou. Jdu potichoučku chodbou zpátky do kabaretu a vracím se ke svému stolu. Orchestr hraje snivý valčík. Po dvou stopkách whisky mi začíná být blaze a poeticky. Potom se ovšem moje myšlenky vracejí ke kvítku čertovskému, přízviskem Marta počítám, že tahle zmije je nejzatracenější lhář, jakého jsem kdy slyšel. Všecko, všecičko, co mi řekla – s jedinou výjimkou – je bohapustý podfuk. Je ochotna říct cokoliv, neboť se domnívá, že Enrique-milánek je na cestě do chládečku – a že tudíž heslem dne je: starej se o sebe. Možná, že je to stanovisko správné. Třeba jí bude lépe, zmizí-li Enrique. Možná, že si Marta vroucně přála, aby Enrique zmizel. Snad si od toho mnoho slibuje. Například, že se dostane do vysoké hry záhadného Varleye.

Spočítejte si na prstech: Marta Frislerová říká, že Ribbana zabil Enrique. Říká to, protože jsem jí to vsugeroval. Marta ví, že mám indiciový důkaz v podobě tužky, kterou Ribban koupil spolu s plnicím perem. Marta počítá, že kdekdo bude věřit mé teorii, že Enrique uzmul tužku Ribbanovi, když ho zhasl zabijákem. A tak se Martička staví na stranu zákona.

Myslí si dále, že Enriquovi beztak nikdo nebude věřit. A dále si Martička myslí, že na ni nepovím, jak po mně střílela v hotelu Saint Denis, bude-li potvrzovat všechno, co říkám.

Což vám, moji milí, znovu dokazuje, jak inteligentním chlapíkem byl můj oblíbený filosof. Neboť napsal: „Lhoucí žena jesti jako černá káva se šutrem bez šutru. Jesti jako čaj s rumem bez rumu. Zatímco mluví a mluví, ve skutečnosti přemýšlí, co řekla předposledně, čímž se stává, že její výklad je zajímavější a zajímavější. Naproti tomu,“ pokračuje mudrc, „dáma, která nemá, o čem by lhala, je beztvárná jako kus syrového telecího masa a nemá více sex-appealu než párek, zapomenutý ve spíži od minulé soboty. Leč ta, která je krásná a vášnivá, jesti nadána darem obrazotvornosti na běžícím pásu a Casanova vedle ní vypadá jako hluchý s mírnou vadou řeči.“

~

Je půl jedné, když se zvedám od svého stolku a vydávám se na průzkum herny. Procházím hlavním východem z kabaretu, procházím chodbou a otevírám velké dveře na konci. Otevírá se mi scenérie za všechny prachy Hledím do sálu, o jakých člověk čte a přitom si říká, že ho autor houpe. Sál je veliký, skoro jako taneční sál ve vaší rodné obci Na stěnách visi brnění a čabraky s erby a nade vším se vznáší nádech jakési těžké voňavky. Uprostřed dvorany jsou čtyři stoly: farao, ruleta, boží požehnání a ještě cosi. V rohu je stůl, kde nějaký hošan řídí hru v kostky. Je tak krásný, že by mohl být svou vlastní sestrou, která si oblékla bráchovy kalhoty a smoking. Podezřelý Apollo má v knoflíkové dírce květinu a na tváři profesionální úsměv, ze kterého se člověku dělá nanic. V druhém koutě je stůl, kde se hraje poker. Sedí kolem něho pět mužů. Jeden z nich je, jako by vypadl z oka portrétu předka na zdi. Ostatní čtyři vypadají, jako by vypadli z kriminálu, dostávše podmíněný odklad zbývajících 65 let těžkého.

Obecenstvo sálu je oděno: páni ve fraky, dámy ve večerní toalety, – takové, které stojí tím více, čím méně toho je jsou to kvíčalky, zabývající se – pokud je mají – jedna každá svým mecenášem neboli skotačivým dědečkem pro štěstí. Jiné slečny hrají, koukajíce především bedlivě po osamělých pánech, zdali jim padá karta.

Začínám se ohlížet po Juanelle, neboť je nejvyšší čas skoncovat svůj úkol. Každou chvíli se zvětšuje pravděpodobnost, že někdo vleze do skladiště a objeví tam Kubánce. Najdou-li ho a doví-li se Marta, že jsem ji houpal, nebude mi nadvakrát.

Obcházím sál a přihlížím hrám. Když se ocitám na druhém konci sálu, padá můj pohled na Juanellu. A je to věru pohled k pohledání Povídám si, co proboha Juanella tady pohledává. Juanella je kvítko prazvláštní. Dohře vypadá, má mozek v hlavě a má vůbec všechno, co má mít, ale patří do čeledi slečen, které jsou na věčném lovu, chápete-li, co tím míním. Ať chce co chce – jakmile to dostane, chce něco jiného. A jak tak dumám, vzpomínám na Larryho, Juanellina chotě zákonitého. Vychází mi, že jediným důvodem, proč Juanella chce dostat Larryho z basy, je že Larry, obyvatel Alcatrazu, je toho času pro ni nedosažitelný. Počítám, že jakmile by ho dostala z chládku, už by o něho neměla velký zájem a nenamítala by nic, kdybychom ho zase sbalili – třebas jen proto, aby se mohla pokoušet dostat ho zase ven.

Juanella mluví s jakýmsi tučným a holohlavým šmelinářem. Opírám se o zeď a pozoruji cvrkot. Za chvíli domluvili. Juanella se otáčí a vidí mě. Její ústa se oblí v úsměv. Přichází ke mně, jako bych byl její znejmilejší, který se zrovna v tuto minutu vrátil z války. „Lemmy, jsem ale ráda, že vás vidím a co tu děláte?“

„Pst, přesladká. Mé jméno je Hicks. Jsem americký ocelářský magnát, toho času v Paříží na obchodní cestě.“

„Neříkejte! Váš obchod pochází od slova »obcházeti«. Nechcete se semnou posadit? Mohli bychom něco vypít a trochu si popovídat.“

„Návrh je inteligentní, Juanello, a přijímá se jednohlasně. Kde se uvelebíme?“

„Pojďte se mnou.“ Bere mě za ruku a vede sametovým závěsem na druhém konci sálu. Procházíme krátkou chodbou a dveřmi. Juanella zavírá dveře a otáčí vypínačem.

Je to moc pěkný salónek. Nábytek je dobrý a na stole je láhev whisky a sifon.

„Posaďte se, Lemmy, a nalejte si.“

„Hleďte, Juanello, řekněte mi především: co děláte v tomto brlohu nepravostí?“

„Člověk musí být z něčeho živ, že ano? Pracují tady. Hraju roli hostitelky.“

„Co to znamená? To jako rozmlouváte P. T. klientům vztek, když je podnik vzal na hůl?“ Juanella se na mě usmívá. „Tak něco podobného.“ Nalévá whisky, přidává sodu a podává mi číšku. Pozvedá svou: „Na zdraví, Lemmy“

„Na vaše, Juanello. Jste nádherná podívaná.

Nic tak oslnivého jsem neviděl ode dne, kdy jsem přestal pracovat v cirkusu. Jste každou minutu mladší a mladší“

„Jo, to je možné – ale jsem jakási smutná.“

Do krásných očí se jí vkrádá melancholický stín. Slečna vypadá, jako by se každou vteřinu mohla rozbrečet.

„Poslyšte, Juanello, povězte mi pravdu – jste děvče k nakousnutí, jak se říká. Mužští se za vámi táhnou – míním mužské bohaté Ale já hádám, že jste udělaná jenom na jednoho a tím jedním že je Larry T. Rillwater, váš manžel. Mám pravdu?“

„Ne.“ Usedá na židli vedle mého křesla. Klade lokty na stůl a naklání se ke mně: „Vy prevíte přesladký, nedělejte, že nevíte.“

„Co že nemám dělat a co že nemám nevědět?“

„Pamatujete se – že jsou tomu léta… Pamatujete se, co jsem vám řekla, když jste dělal ten případ s bojovými plyny v Le Havru? Tenkrát jsem vám pomohla, že ano?“

„No – pomohla. A co to má společného s mou otázkou?“

„Nepamatujete se, co jsem vám tenkrát řekla?“ na chviličku se odmlčuje. „Řekla jsem vám: Nechtěl jste mi dát dort – budu se živit domácí buchtou. – A to pořád ještě platí.“

„Řečeno jinými slovy…“

„Řečeno jinými slovy, to znamená: jsem žena dvou mužů. Mám velkou slabůstku pro svou sedmou svátost, která dřepí v base. Ale možná, že bych neměla, kdyby muž, do kterého jsem zblázněná, projevil o mě aspoň trochu zájmu.“

„Kterýmžto mužem je…?“

„Kterýmžto mužem je Lemmy Caution,“ praví Juanella. „A vy to zatraceně dobře víte.“

Veselé na tom je, že Juanella vypadá, jako by to mínila doopravdy.

Řekl Jsem vám už, že Juanella je ženská všemi mastmi masírovaná. Možná, že pro změnu tentokrát jednou mluví pravdu. Neboť to, co říká o starých časech, pravda opravdu je. Povídám: „Vy jste tedy žena, jejíž srdce rozkvétá dvěma květy, z nichž jeden roste pro mě. Co to v praxi znamená?“

„Co chcete, aby to v praxi pro vás znamenalo? Víte, Lemmy, že není na světě nic, oč byste mě požádal, abych to pro vás neudělala.“

„Je to pravda?“ tážu se.

Juanela se ke mně naklání – vidím, jak dech zvedá její ňadra. „Je to pravda,“ říká. Klade své dlouhé, bílé prsty na moji ruku a štěrk na jejích prstenech se třpytí.

„Well, je-li to pravda, nezbývá mi, než dát si ještě jednu whisky.“

Krčí rameny. Přitom se dívá, jako by mi chtěla podřezat krk. Potom nalévá whisky a dolévá sodou.

Tvářím se vážně: „Poslyšte, indiánku se šlehačkou, a poslouchejte dobře. Možná, že byste mi mohla pomoct, mám totiž dojem, že přes všechno, co jste mi řekla, byste neudělala nic, čím byste si to u mě zkazila. Je to tak?“

„Tak to je a doopravdy, Lemmy.“

„Well, když jsem s vámi mluvil včera večer, řekl jsem vám, že se něco začíná dít. Že ano? Možná, že jsem byl trouba a možná, že jsem vám to vůbec neměl říkat.“

„A proč byste mi to nebyl měl říkat?“

„Podívejte, řekla jste mi, že bydlíte v hotelu St. Denis. Nuže, zašel jsem tam. Zeptal jsem se podomka, a ten mi řekl číslo vaší světnice. Jdu tam, ale vás nenalézám. Našel jsem tam Martu Frislerovou a jakéhosi Kubánce; oba mi pořádně zatopili. Abych to řekl přesněji: Kubánec se vytasil s přenosnou houfnicí a on a potom Marta se poctivě snažili mě zhasnout. Ptám se vás: jak tomu mám rozumět?“

Její oči jsou velké. „Lemmy – Lemmy, co mi to věšíte na nos?“

„Nic vám nevěším na nos, Juanello. Povídám vám čistou pravdu.“

„Tak jste se zbláznil. Kde, prosím vás, je ten váš hotel St. Denis?“

„Jak to, že to nevíte? Je to barabizna poblíž bulváru Saint Michel.“

Juanella se dává do smíchu. „Mějte rozum, Lemmy, to přece nebyl hotel, o kterém jsem mluvila. Podnik, kde bydlím, je na půli cestě z Paříže sem. Každý to ví. Proč u všech čertů bych měla bydlet v takové noclehárně u bulváru Saint Michel?“

Neříkám nic. Potom: „Život je legrační záležitost. Říkáte-li pravdu, je v tom tolik náhod a náhodiček, že bych se měl podívat na svou legitimaci, abych věděl, čí jsem.“

„Jedna náhodička by vám mohla pomoct.“ Naklání se znovu ke mně a vnímám doušek její třaskavé voňavky. „Jedna náhoda by vám mohla pomoct – kdybyste mi totiž, načisto náhodou, řekl, oč vlastně jde. Proč mi to nechcete povědět? Jak mám něco dělat, když nevím, co potřebujete? Víte, že bych pro vás podnikla všecko.“

Myslím si: Tak už se vezu. Zkusím všecko na světě – jednou.

„Podívejte se, jsem v jakémsi vyšetřováni…“ Stručně jí líčím propletenec s Marcellinou a s Ríbbanem. A pokračuju:

„Když se všechno tak zběhlo, usmyslil jsem si, že vás vyhledám a popovídám si s vámi, a koho nevidím – Martu Frislerovou a hošánka-Kubánka. Možná, že je to další náhodička, když se tu Marta svléká při muzice, a možná, že je to další náhodička, když tady Kubánec pracuje nebo alespoň říká, že tady pracuje.“

Juanella se na mě dívá zasněnýma očima. „Je to divné, Lemmy, že ano? A vám to musí připadat zvláštní…“

„Vám to snad nepřipadá zvláštní?“ ptám se jí „Tak vy si myslíte, že ten Kubánec – jmenuje se Enrique a pracuje tady v baru, vy si myslíte že zabil Ribbana?“

Sladce se na ni usmívám. „Nikoliv, ovocný poháre se šlehačkou, to si nemyslím Ale je to přesně to, co si někdo přeje, abych si myslel.“

„Poslouchejte, Lemmy, tohle mě zajímá. Povězte mi víc.“

„Tak dobrá. Přijdu sem, protože jsem slyšel, že tady pracujete. Vidím to číslo, Frislerku, Jak dole v kabaretu provádí své nahaté kejkle. Jdu za kulisy a nalézám Enriqua. Sázím mu jednu do ciferníku a ukládám ho do skladiště. Račte mě sledovat?“

„Dovedu si všechno představit – Je to přesně ve slohu Lemmy Cautiona možná, že jednoho dne to uděláte se mnou.“

„To vám dnes ještě nemohu říct.“

„Možná, že by mě to blažilo, Lemmy.“ Dívá se na mě teplým pohledem.

„Dále: Jdu zpátky do šatny a čekám na Martu. Marta se zjevuje a dotazuje se po Enriquovi. Vyprávím jí, že jsem přijel s antonem vojenské policie a že jsem hošana kubánského sebral pro vraždu na Ribbanovi.“

„O jo joj,“ říká Juanella. Tváří se jaksi vážně. „To se mi vůbec nechce líbit.“

„A proč ne, miláčku?“ ptám se.

Krčí rameny. „Půjde-li někdo do skladiště a najdou-li tam Enriqua, bude tady boží dopuštění. A pak,“ dodává, „Enrique není žádný beránek. Umí se velmi vytahovat, když se mu něco nelíbí.“

„To může,“ já na to. „Čím výš se bude vytahovat, tím hlouběji poletí. Kdykoliv si bude chtít se mnou zašpásovat, nemusí se hlásit u mezinárodního sekretáře ani u ligy může přijít rovnou do ringu a po použití ho vlastnoručně uklidím na smetiště.“

Juanella klade svou ruku na mojí. „Jste pořád stejný, jaký jste byl. Pořád stejně vzpurný a stejně sladký, Lemmy.“ Juanela hluboce oddychuje. Slyším ramínka její podprsenky vrzat pod zvýšeným zatížením.

„Postupme dále,“ míní Juanella. „Čekáte tedy na Martu a potom jí říkáte, že Enrique je sbalen a že sedí v zeleném antonu. A… a co ona na to?“

„Měla radost,“ odpovídám. „Říká, že ano, že to udělal. Že prý musel. Že to udělal pro nějakého muže jménem Varley – to je člověk, který je oba dostal do Evropy a který zatím uklouzl z Francie do Anglie. Takže,“ shrnuju tuto kapitolu, „takže to vypadá, jako by slečna Frislerová chtěla utopit Enriqua v něčem, co neudělal.“ Inhaluju hluboko kouř cigarety a dívám se zádumčivě na Juanellu. „Poslyšte, nádhero oslnivá, víte něco o Varleyovi?“

„Proč bych něco měla o něm vědět? Kdo u všech čertů ten Varley vůbec je? Mám dost mrzutostí kolem sebe i bez pana Varleye. Nikdy jsem o něm neslyšela a nic o něm slyšet nechci.“

„No dobrá. Tak o Varleyovi nic nevíte a myslíte si, že Ribbana nemohl zhasnout nikdo jiný než Enrique?“

Juanella krčí rameny a natahuje prsty. „A proč by to nebyl on? Vždyť sám říkáte, Lemmy, že měl Ribbanovu tužku“

„Hleďte, sladká, nač máte mozek? Myslíte, že po vraždě nemá Enrique jiné starostí, než vytáhnout z Ribbanovy kapsy tužku. O plnicí pero se nestará. To ho nebaví. Dává to smysl?“

„Nedává,“ připouští Juanella.

„Vidíte. A když to nedává smysl, ptám se: co dává smysl?“

Chvilku dumá. Potom znovu krčí rameny: „Nevím. Já – já nejsem ženská intelektuální.“

„Ze všeho vyplývá, že Enriqua nemůžeme považovat za kořena, který by Ribbanovi vytáhl z kapsy tužku. Souhlasíte?“

„Ano, Lemmy, to by souhlasilo.“ Juanella tu sedí s lokty na stole, bradu na rukou a její rty jsou pěkně pootevřeny. Je to holka krásná a opravdu přemýšlí o tom, co jí říkám. Naslouchá tak napjatě, že si ani neuvědomuje, že ji krmím prvotřídní báchorkou. Co jí povídám, je stoprocentní podfuk. Snad za chviličku uvidíte, proč.

Hlasitě říkám: „Oukej. Tak jsme se dohodli, že kdyby Enrique byl zabil Ribbana, nebyl by mu vzal tužku. Nebyl by se vůbec dotkl Ribbana ani což jeho jest. Nad tím by se člověk měl zamyslet, nezdá se vám?“

„A co by člověk z toho měl vymyslet?“

„Máte přece sama hlavu, Juanello, a dokonce moc pěknou. Copak nevidíte, že Ribbana zabil někdo jiný? Hleďte: když jsem našel Ribbana, měl v ruce plnicí pero – ještě neodšroubované. Chlapík, který ho zhasl, pero viděl taky. A věděl, že další příchozí pero uvidí rovněž. Pročež mu vzal tužku a dal ji Enriqueovl, protože Enrique je parádník. Vrah ví, že Enrique bude tužku nosit pyšně a okázale. A vrah ví ještě něco. Ví, že takových souprav »pero-tužka« je málo na černém trhu, a ví, že nějaký inteligentní stopař, jako třeba já, vypátrá souvislost.“

„Chápu,“ kývá Juanella hlavou, „a teď chcete vědět, kdo že dal Enrlqueovi tužku.“

Dopíjím a sunu sklenici po stole směrem k Juanelle. Juanella nalévá.

Triumfuju: „Myslím, že už vím, kdo Enriqueovi tu tužku dal.“

Juanelle lezou oči z důlků. „Neříkejte! Kdo to byl, Lemmy?“

„Nemýlím-li se velmi velice, byl to mládenec jménem Varley. Podívejte: když jsem před chvílí řekl v šatně Martě, že podle mého názoru Ribbana ťukl Enrique, přisvědčila ochotně a mrštně. Přisvědčila o vteřinku příliš rychle. A taky hrozně pospíchala s dalšími informacemi. Moc jí záleželo, abych se co nejrychleji dověděl, že Varley už před několika dny z Francie vypadl a že je toho času v Anglií. Máte pro to vysvětlení?“

„Mám,“ říká. „Marta se snažila udělat Varleyovi alibi a přišít vraždu Enriquovi.“

„Správně!“ povídám. „Všechno nasvědčuje, že ten pan Varley je veličinou tak říkajíc vlivnou. Má přátele. I naše Marta je rozhodně v jeho službách.“

„Jo, taky se mi zdá. Ale řekněte ml: proč Varley Ribbana zabíjel? Máte vysvětlení pro tohle?“

„Důvodů může být tucet, Juanello. Jenom namátkou: Varley zaměstnával Martu a Enrlqua. Varley ví, že se Ribban přitočil k Marcellině du Closové, která byla dalším z jeho nohsledů. Bylo mi řečeno, že Varley du Closovou už delší dobu podezíral. Nabyl dojmu, že Marcellína dostala studené nohy čili strach, a začal se obávat, že žvaní. Rozumíte?“

„Rozumím.“

„Všechno je logické. Varley se dopídil, že du Closová mluvila s Ribbanem a lituje, že ji nehodil přes palubu už dřív. Ale pozdě bycha po palubě honit. Nezbývá proto, než zbavit se co nejrychleji Ribbana i slečny, v pořadí naléhavosti. Napřed dámy, aby snad nevyžvanila ještě něco. Nu, Varley patrně má po Paříži několik příznivců, protože v tu ránu má falešný policejní pas. Dostává du Closovou z komisařství, odváží ji na druhý břeh a v Rue Zacherie je Marcellině konec. Potom se vrací, jde za Ribbanem a oddělá ho. A domnívá se, že je pěkně v suchu… A zajímá-li vás můj osobní názor, myslím, že v suchu opravdu je Zařídil si to pěkně – a mně zavařil. A teď jsem vám vyklopil všechno.“

„Jo, je to zatracené situace. Je to…“ Dívá se přes mé rameno a oči má na stopkách. Povstávám a otáčím se ke dveřím. Ve dveřích stojí dva páni. Vůbec nevypadají příjemně. Jeden z nich má v hrsti buldočka, revolver s krátkou hlavní, který se pozorně dívá na můj žaludek.

Vzdychám zhluboka, protože kamkoliv se hnu, všude se kolem mne hemží lidé s revolvery.

Informuju se: „Oč jde?“

Jeden z návštěvníků říká – anglicky, ale s ironickým francouzským nádechem: „Neračte opravdu mít ani potuchy, monsieur? Před chvílí jsme našli ve skladišti ubohého Enriqua.“ Chlap se šklebí. Mám dojem, že scénu vychutnává. „Zdá se, že Enrique není do vás zrovna zamilován.“

Dívám se po Juanelle. Je vylekaná, ale povstává a dává se do boje: „Okamžik, pánové, zdá se, že jde o nedorozumění. Tento gentleman je pan Hicks – americký průmyslník. Přišel si sem zahrát v karty.“

Tlusťoch říká: „Povídali… To je pan Hicks a já jsem císař španělský. Pojďte s námi, pane Cautione, máme s vámi randíčko.“

„Moment. Co se tu děje? Není pro nikoho zdravé vytahovat se na úředníka Federální policie.“

Muž s revolverem a s francouzským přízvukem se na mne nestydatě zubí. „Monsieur ví, že život v Paříži je dnes poněkud abnormální. Policejní aparát není nu výší. Dnes a denně mizí lidé a nikdo neví, kam se poděli. Nic se nestane, leda že bude o jednoho zmizelého víc.“

„Něco na tom je a už to takové bude.“ Přemýšlím poklusem a lámu si hlavu, jak se z kaše dostat.

Juanella se otáčí ke mně a obmýšlí mě jedním ze slavných svých úsměvů. „Lemmy – ať se děje cokoliv, pamatujte si, že jsem pří vás.“

„Vážně, miláčku? Doufám, že mi to bude co platné.“

„Nakonec – umřít můžete jen jednou, a dojde-li to s vámi tak daleko, vzpomeňte si přitom na mě. A zavdejte si ještě na cestu. Pánové jistě chviličku posečkají.“

Podává mi sklenici, kterou předtím dolila.

„Že miliónkrát děkuju.“ Vteřinku si pohrávám s nápadem chrstnout whisky do oči habána s bouchačkou, ale dospívám k názoru, že z toho nic nekouká. Počítám, že druhá gorila je rovněž ozbrojená. Aspoň má pořád ruku ve vnější kapse kabátu. Možná, že bych tím extempore spád události jenom nežádoucně uspíšil.

„Tak tedy – na vaše zdraví.“ A obracím sklenici ex. Kladu ji na stůl – ale tím je repertoár mé činnosti vyčerpán. Neboť hned nato se světnice začíná točit kolem mě. Pociťuju náhlou ztrátu veškerého těžiště. Stůl se zvedá a prudce se líbá s mým nosem. Hasnu jak sfouknutá svíčka.

Když se odhodlávám vrátit se na tento svět, není mi vůbec dobře. Ležím opřený o jakousi kamennou zeď a kolkolem je tma jako v ranci. Hlava mi třeští, jako by mě někdo přetáhl železnou traverzou, a v ústech mám chuť, jako bych byl snědl kilo ptačího zobu. Ležím a ležím a snažím se odpočinout si. Za chvíli mě to začíná mrzet a je mi o poznání lépe. Začínám přemýšlet, kde ksakru vlastně jsem.

A začínám přemýšlet o Juanelle, jakou hru ta ženská doopravdy hraje. Proč k čertu mi nalila do pití omamné kapky zrovna ve chvíli, kdy se ti dva vašnostové chystali mě zhasnout? A nalila mi toho pořádně. Byl to nejsilnější uspavač, jakého jsem kdy okusil. Mám pro to vysvětlení: je možné, že Juanella není na straně těch hrdlořezů a že si řekla: když já ho teď uspím, nebudou ho oni hned střílet. Jinými slovy: je možné, že Juanella chtěla zachovat mou tělesnou schránku neproděravěnou. To je jedna možnost.

Na druhé straně by bylo zajímavé vědět, jak to, že Juanella měla tu medicínu tak náramně po ruce. Je ovšem možné, že patří k její výzbrojí a že je určena pro prohrávající a vzpurné zákazníky, jeden nikdy neví. Leč jisté je, že Marta v tuto chvílí už vidí, jak jsem ji houpal.

Musíte si, pánové, uvědomit, že v mém řemesle člověk prostě musí něco spustit a začít. Tajemstvím úspěchu je spáchat nějakou neplechu a namíchnout kdekoho a rozházet kdekoho s kdekým. Jakmile dosáhnete tohoto ideálního stavu, můžete být jist, že jeden z nich jednou začne mluvit.

A něco jsem prokoukl. Prokoukl jsem, že Marta Frislerová je ochotna prodat či zahodit Enriqua kdykoliv a na požádání. Z nějakého důvodu – sám nevím proč – se mé myšlenky pořád vracejí k Juanelle. Cosi na ní je – třebas v tuto chvíli nevím co.

Ležím ve tmě a začínám myslet na našeho společného známého, na pána se sklonem k filosofií čili k libomudrctví. Jak jsem už řekl, má průpovídku pro každou příležitost. Vzpomínám si, že mimo jiné řekl: „Střeztež se krasavice se soucitným úsměvem. Ráno pro vás skočí mezi tygry a večer bude spatřena, ana číhá v křoví u zadních dvířek, v napřažené ruce železnou tyč od heveru, připravena jsouc vzít vás přes kokos. Střeztež se jí, synové rozmilí, a raději započněte sobě techtle s paní hroznýšovou nebo mechtle s krokodýlem špatně naloženým, nežli byste sobě začali něco s krasotinou, která vždy ví, oč jde a je s to zůstati dlužna cokoliv, mimo odpověď. Nevezmete-li si k srdci mé poučení, šakal bude výti nad vaším náhrobkem nebo vás zkruší tak hrozné alimenty, že by vás přišlo laciněji, kdybyste se vůbec nebyli narodili.“ – – –

Už je mi trochu lépe. Hledám po svých kapsách a zjišťuju, že mě nešacovali, neboť mám ještě zapalovač. Rozžíhám a rozhlížím se Jsem v jakémsi sklepě. Na jednom konci jsou dveře. Vstávám, jdu a zkouším. Jsou zamknuté a jsou velmi solidní. Ve zdi, zrovna nad místem, kde jsem ležel, vniká do sklepa trochu světla. Přichází hustou mříží, ale není ho dost. Nejspíš to bude ventilace, vedoucí do nějaké světnice v přízemí. Ale víc se o to nezajímám, protože je beztak příliš vysoko a mříž příliš pevná. U dveří je vypínač. Rozžíhám elektrické světlo. Strkám ruku do kapsy a začínám přecházet. Počítám – jak to tak vidím – že v této partií nejsem na tahu. Musím počkat, co se bude dít.

Do hlubin mého dumání proniká tiché zacinknutí. Otáčím se. Za mnou, uprostřed podlahy, leží velký klíč. K němu je přivázána visačka, jaká se váže k rukojetím kufrů. Někdo ho musel hodit tou mříží. Na visačce je naškrábáno:

Jste vy ale křen! Co by z vás bylo, kdybych vás nehlídala? Kdybych vám nebyla nalila do nápoje tu medicínu, byli by vás ti dva lidožrouti na místě odbouchli a v tudle chvíli by vás kočka mohla tahat za ucho. Jen si to pěkně zapamatujte! Možná, že mi to jednou oplatíte. A pro pána krále, hnedle to zničte, sic mě oddělají. A zmizte odsud, jo?

Vaše Juanella

Stojím s klíčem v ruce. Říkám si: Hele, hele, hele… Vytahuju zapalovač a pálím lístek. Potom zkouším klíč. Zámek povoluje celkem ochotně. Dveře také. Zhasínám světlo a vycházím. Jsem v jakési kamenné chodbě, ale na konci rozeznávám několik schodů. Jdu po špičkách, otevírám další dveře a ocitám se v zelinářské zahradě, asi za domem. Koukám se na hodinky. Je šest hodin ráno a řeknu vám, že ranní vzduch je pochutnáníčko. Člověk by to jindy ani neřekl. To ano, prosím. Dávám se po pěšince, přicházím k vrátkům, otevírám je, jsem na silnicí. Minutku zde stojím, zda snad nepojede někdo, kdo by mě svezl. Nikdo nejede.

Vydávám se pěšky ve směru Paříž.

Kapitola čtvrtá

Říkám vám, velevážení, že život umí být sladký. Nehleďte na černé mraky, prodírá se jimi slunce.

Šinu si to po londýnské třídě Piccadllly, sluníčko svítí. Mám vám náramnou náladu a vůbec nevypadám omšele. Jsem oděn ve stejnokroj kapitána námořní pěchoty Spojených států amerických. Extrovku mám naraženou na jedno oko, na kalhotech puky jak břitvy. Je mi dobře a mám dojem, že jsem podle úsudku jiných, muž vzhledného zevnějšku. Soudím podle pohledů, jež mi věnují kolemjdoucí dorostenky. Zaznamenávám stoprocentní zásahy a žádné rány vedle.

Měním kurs a zapadám do baru Rivoli A zatímco účelně nakládám s dvojitou whisky, nezapomínám na Varleye ani na jeho sestru. Dokonce moc na ně myslím. Den, kdy do tohoto vašnosty zatnu nehty, vyhlásím za sváteční.

Venku potom zastavuji taxíka a říkám: Scotland Yard. Tam diktuji své jméno, a že bych rád mluvil s šéf inspektorem Herrickem. Herrick se vůbec nezměnil. Sedí za stolem u okna a čmárá po pijáku. Snad trochu zešedivěl a ve tváři mu přibylo pár vrásek. Ale pořád ještě kouří krátkou tlustou bryerku, která páchne, jako by do ní přikládal kousky perského koberce smíchaného s cibulí. Herrick povstává, obchází stůl a natahuje ruku: „Tak, Lemmy… to jsem rád, že vás vidím. Už jsem si říkal, kde je vás konec. Posaďte se…“

Trochu si povídáme o starých časech. Potom Herrick říká: „Tak jaképak máte bolesti?“ Zubím se na něho: „Nevíte nic, viďte? Kdepak byste věděl…?“

Teď se směje Herrick: „Bylo mi uloženo, abych vám poskytl všechnu pomoc v rozsahu své úřední pravomoci. Byl jsem informován, že vy a jistý pan Jimmy Cleeve, přidělený vašemu úřadu, hledáte amerického důstojníka pěchoty Varleye a jeho sestru. Pan Cleeve už u mně byl. Předpokládám, že jste spolu domluveni.“

Potřásám hlavou. „Kdepak. Zabředl jsem v Paříží a zmeškal letadlo. Jimmy sem přijel na vlastni pěst a já jsem přijel až čtyřiadvacet hodin po něm. Počítám, že ho brzy uvidím. Bydlí v Savoyi. Nevíte náhodou něco o shora zmíněném Varleyovi?“

Herrick krčí rameny. „Je to jako hledat jehlu v kupě sena. Uznejte sám: máme v Anglii tolik a tolik desítek tisíc amerických vojáků. Při tak velkém množství je samozřejmé, že v každou chvíli jích je spousta tam, kde být nemají: na přetažené dovolené, na dovolené na černo, na vandru a tak. Takže musíme počítat s tím, že pěkná řádka Američanů je jaksi mimo evidenci. A je velmi obtížné je kontrolovat.“

„To nezní zrovna slibně. Řekl jste to Jimmy Cleevovi?“

Povídá, že řekl. Ptám se ho, jak Cleeve reagoval.

Herrick si začíná cpát dýmku. „Zdálo se, že mu to nějak nevadí. Možná, že už má stopu, která ho k Varleyovi přivede. Tak či onak, Cleeve vyhlížel velmi optimisticky.“ Přikyvuju. Počítám, že Cleeve má nějaký plán. A že ten plán byl také hlavní příčinou, proč Jimmy sám letěl letadlem, jež bylo připraveno pro nás oba. Chlapec je do případu jako divý a nejspíš ani nemíní nadále čekat na mazánka staré paní Cautionové. Hasí si to plnou parou a na vlastní pěst.

Povstávám. „Tak vám děkuju, Herricku. Nastěhoval jsem se do svého starého doupěte v Jermyn Streetu, v němž jsem bydlel minule. Číslo telefonu ještě máte?“

Říká, že má.

„Well…“ povídám, „kdykoliv byste se něco dověděl, co bych měl vědět, zazvoňte mi, prosím vás. Budu-li mít něco já, přijdu. A zatím buďte hodný, ať neslyším stížnosti od pana učitele.“

Herrick mě obdařuje zubatým úsměvem a velkou zapečetěnou obálkou. Potřásáme si rukama a já vypadávám. Správný mužský, tenhle Herrick. Rozumíme si navzájem asi jako dvojčata – jenže o hodně lépe.

Dávám se dolů po třídě Whitehall. Abych se přiznal, jsem trochu nahraný, totiž nevím, co podniknu v bezprostřední budoucnosti. O Varleyoví vím nickrát nic a prostě čekám na nějaký popud zvenčí. Ale hlavu si netrápím. Cítím, že Jimmy Cleeve má nějakou kartu v rukávě, a počítám, že ji uvidím, až ji bude tahat.

V hotelu Savoy se ptám úředníka v recepcí, zda pan Cleeve je doma. Pán v recepci obtěžuje několik telefonů a pak mi sděluje, že pan Cleeve doma není. Že ráno zaplatil účet a řekl, že se vrátí za několik dní‘. Děkuju miliónkrát a jdu.

Jdu zpátky do svého doupěte v Jermyn Streetu, svlékám uniformu, skáču pod sprchu a nakonec se odívám do úhledného civilu. Potom otevírám obálku, kterou mi dal Herrick. Je v ní anglický policejní průkaz s úředním dodatkem, který ukládá všem příslušníkům policejních sborů, aby mi poskytli pomoc, požádám-li o ni – dále dva civilní osobní průkazy, každý na jiné jméno, dva vůdčí listy (po jednom na jména osobních průkazů), dále adresa garáže blízko mého bytu, zároveň s potvrzenkou, že jsem tam garážoval vůz, a posléze příjemně tlustý svazek: poukázky na benzín. Jsou zabalené do papírku, na kterém je napsáno Harrickovým rukopisem: „Lovu zdar, Lemmy!“ Vypadá to, jako bych měl dobrý počinek – ale za pečené zlaté sele nevím, čeho počinek to je. Začínám přecházet světnicí a přemýšlím. Leč nikam to nevede, jdu tedy ke skřínce a dopřávám si hlt. Jsem právě v nejlepším, když řinčí telefon.

Slyším mužský hlas: „Haló, Lemmy – jak vám štěká kanárek?“

Málem dělám kotrmelec pozpátku, neboť mluví Dombie.

Povídám: „Heleďte, co se to děje v tomhle cirkuse? Mluvíte z Paříže?“

„Ne, tak daleko od vás nejsem.“

„Aha… A oč jde?“

„Asi dvacet mil od Londýna je obec jménem Reigate. Když se dáte po silníci Reigate – Dorking, přijdete do osady, která slyší na jméno Brockham. Je to taková staromódní záležitost, tenhle Brockham. Jinak je docela pěkný a turisti tam rádi jezdí. Chápete?“

„Začínám. Jací turisté tam rádi jezdí?“

„Do toho nikomu nic není. A zrovna uprostřed toho Brockhamu je náves jako louka. Na druhé straně té luční návsi je polní cesta. Jdete-li po ní, přijdete k hospodě, která se jmenuje »U hranaté láhve«. Nu – nevím, co zrovna děláte, ale nemáte-li nic lepšího, doporučuji vám výlet do Brockhamu. A u »Hranaté láhve« se dobře bydlí.“

„Děkuju. A neřekl byste mi vlídně, co je na programu? Ne snad, že bych byl zvědavý.“

„Možná, že povím, možná, že ne… ale teď už musím jít. Volám z automatu. Na shledanou.“

Dombie na svém konci drátu zavěšuje sluchátko.

Mám dojem, že se něco začíná dít, neboť – jak jsem vám už dříve svěřil – Dombie má v hlavě mozek a má nohy, za které ho nikdo nemůže tahat. Především bych ovšem rád věděl, co ksakru Dombie dělá v Anglii – a ještě raději bych se domákl, co Dombie míní tím pozváním do Brockhamu.

Vytahuju cestovní tašku, házím do ní pyžamo slušivého střihu a několik jiných nezbytností. Narážím si klobouk a vycházím z domu.

Obědvám poblíže Piccadilly a potom si to hasím do garáže, podívat se na „svůj“ vůz. Jsem tělesně i duševně připraven pro pěkný výlet na venkov. A proč by ne?

~

Je půl šesté. Slunko svítí a silníce přede mnou je jako struna. Zhlédl jsem se v anglických silnicích. Vedou nahoru a dolů a potom zase doleva a doprava a jakživi nevíte, co je za příští zatáčkou.

Asi sedm mil za Reigatem vidím ukazatel k polní cestě s nápisem Brockham. Dávám se po ni a za chvíli jsem na travnaté návsí. Na jedné straně je kostel s hodinami. Všechno je důstojně zastaralé a slohové. Zajíždím s vozem do vedlejší ulice, vylézám a jdu na procházku. Nejdu dlouho, a už jsem u podivné hospůdky, postavené kousek od cesty. Tabule na domku praví, že toto je hostinec U hranaté láhve.

Jdu do výčepu, objednávám si whisky se sodou. V hostinské místnosti není nikdo kromě mne a slečny, která stojí za pultem a je panenka libá. Začínám s ní laškovat. Vyprávím jí, že jsem americký obchodník, který přijel do Anglie poohlédnout se po nějakém tom kšeftíčku, jen co bude po vojně. Slečna záhy taje a zahajuje plynulou dodávku místních drbů ve velkém. Za chvílí se jí ptám, zda tu mají nějaké hosty, neboť jsem slyšel, že toto místo je vyhledáváno turisty – pokud se sem mohou dostat. Na to ona, že ano, ale teď že je tu ticho a prázdno, protože příděly benzínu jsou malé a od železnice je sem daleko. Teď například tu bydlí jen dva lidé, a jestli chci, že mě rádi ubytují.

Říkám, že nechávám mockrát děkovat, že se podívám po krajině a potom jí povím. Vydávám se dál po polní cestě. Po pravici mám pole a za nimi vidím golfové hříště. Řekl jsem vám, vašnostové, už předtím, že anglická krajina je krajina náramná a krásná. Tak o tom hluboce přemítám, když najednou slyším někoho hvízdat. Obracím se a za mnou přichází sám a osobně – pan Dombie.

Vypadá úchvatně: má podebrané pumpky, přiměřený kabátec a kostkovanou čepici. Na ramenou má řemen, na řemeni pytel s golfovými pálkami.

Divím se: „Hele, hele, helemese… kdopak to medle k nám cupitá? A jakýpak je ráz toho maškarního plesu? Ale především, Dombie, který čert vás přinesl do Anglie?“

„Heleďte, Lemmy, sedněte si na minutu na mez, dýchejte zhluboka, já si s vámi zatím promluvím.“

Usedám a dávám mu cigaretu.

Dombie začíná: „Je to tak. Když jste odjel, Flash začal být neklidný. Něco ho znepokojovalo.“

„Neříkejte! Tak generál byl zneklidněn. A copak ho zašimralo? Třeba si myslel, že budu žvanit zase s nějakou jinou slečnou?“

Dombie se chechtá na celé kolo. „Nemyslím. Víte, Lemmy, mně se pořád zdá, že Flash má své vlastní a zvláštní mínění o Cleevovi.“

„Co nedíte“ dívím se. „Příkladmo…?“

„Víte, generál se snad domnívá, že Cleeve chce udělat kariéru. Flash si vzal do hlavy, že Cleeve ví o Varleyovi víc, než dává na sobě znát. Starý se taky pozastavil nad tím, že Cleeve měl takový hrozný pospěch dostat se z Paříže a být v Anglií dříve než vy.“

„To jsem mohl Flashovi klidně říct předem. No a?“

„No a nic. Zkrátka, Flash se domnívá, že Cleeve chce chňapnout tento případ pro sebe – a Flash si nepřeje, abyste zůstal na ocet.“

„To jsou mi věci! Míníte tím, že Flash chce, abych se rehabilitoval a vrátil se za zvuku pozounů a fanfár? Že chce, abych já chytil a přivezl Varleye?“

Dombie přikyvuje hlavou. „Tak to vidím. Nezapomínejte, že Flash byl u Federální, než se dal k vojákům. Proto si potrpí na své bývalé lidí. A má vztek na všecko, co bylo řečeno proti vám. Proto taky chce, abyste vy udělal zátah. Soudí, že Cleeve myslí trochu příliš na sebe.“

„A tak se generál snaží pomoct mi na nohy. Ano?“

„Ano,“ přitaká Dombie.

„Pokračujte v krasojízdě.“

Dombie inhaluje kouř. „Well, sotva jste byl pryč, zavolal si Flash Londýn a s někým se dohovořil. Postaral se, aby se někdo přilepil na paty Jimmymu pro případ, že by Jimmy chtěl vzít roha a nechat vás na holičkách, až přijedete do Anglie.“

Zubím se. „Kampak na generála! Vyčíhl Cleeva, a přesně. Když jsem šel dnes ráno do Savove, Jimmy už tam nebyl. Řekli mi, že na několik dní odjel.“

„To je pravda. Cleeve je tady. Bydlí v usedlosti, která se jmenuje Thorpe. Je to mezi North Holmwoodem a mezi vesnicí, která se jmenuje Capel, – přímo tímhle směrem.“ Minutku přemýšlím a potom povídám: „Haleďte, Dombie, vy se ztraťte zpátky do Londýna. Za prvé nemá smyslu, abychom zde okolkovali dva. Někdo by nás mohl poznat, a poznat dva je dvakrát tak snadné, jako poznat jednoho. Za druhé prostě nesnesu pohled na ta vaše podebraná kaťata. Pojedete zpátky do Londýna. Já zůstanu tady a budu bydlet v té putyce U hranaté láhve. Až budete zpátky v Londýně, zavolejte mě po telefonu a dejte mi číslo, kam bych vám mohl brnknout. Všecko jasné?“

Říká, že jo a dodává: „Vám se to pěkně říká, a já vždycky udělám to, co mi je poručeno, ale je to osud trpký.“

Ptám se ho, proč.

„Víte, včera večer jsem viděl přenádhernou kůstku. Šla dolů po cestě vedoucí k Brockhamské návsi – a byla to kočka všech koček. Ta slečna měla všechno co Kleopatra, jenomže toho měla vagón. Ta slečna byla nejsilnější dynamit, jaký jsem kdy viděl, a byl jsem jaksepatří na rozpacích.“

„A co jste v těch rozpacích udělal?“

„Hodil jsem po ní okem,“ říká Dombie. „Vložil jsem do toho pohledu všechno, čeho jsem schopen. A ptáte-li se, jestli reagovala, říkám vám, že reagovala. Věnovala mi pohled, že by pod tím žárem odprýskl email z bitevní lodě. Potom se obrátila a vešla do jednoho ze stavení tady podle cesty. Kolem těch dveří rostou kytky. A zrovna, když už stála na prahu, se ohlédla a zase se po mně podívala. Fakticky je do mě zblázněná. Nepotřebuju dělat nic než čekat, až ji zas potkám, a pak jí vlídně pokynout. A místo toho musím do Londýna.“

„Možná, že jsem vaším dobrodincem. Třeba jsem vás zachránil před množstvím hoře. Ta dáma by snad nebyla pro vás zdravá. Možná, že má příliš mnoho mozku pro nemehlo, jako jste vy.“

„Jen si představte, Lemmy,“ pokračuje Dombie nezadržitelně, „je bruneta. Má velké ametystové oči, co člověka šimrají přímo v srdcí. Postavu má, že pro ní v slovníku nenajdete popis. A všechno je na tom kotěti v prima primissima provedení, až snad na jeden malíček.“

Cosi v mém mozku cvaká jako v zámku, když otočíte správným klíčem. Minutku neříkám nic, potom podotýkám jakoby bezděčně: „A co má s tím malíčkem?“

Dombie krčí rameny: „Vůbec to nevadí, taková maličkost. Malíček na levé ruce má jako pokřivený. Ale i to jí sluší.“

V duchu se chechtám. Nabývám dojmu, že jsem na správné stopě. Pamatujete-li se na popis Varleyovy sestry, budete vědět, proč mi je dobře.

Zatím Dombie pokračuje: „Tak jsem počítal, že se budu dnes večer potulovat kolem té chalupy, a teď abych mazal odtud. Na světě nejni spravedlnost.“

„Ani byste nevěřil, kolik spravedlnosti na světě je,“ povídám mu já. „Pojedete zpátky do Londýna, ihned, možno-li ještě dříve. A uvidím-li tu vaši kůstku opuštěnou a nyjící, možná, že se jí ve vašem zastoupení ujmu.“

„Toho se právě bojím. No na shledanou.“ Dombie zvedá pytel s golfovými pálkami a vydává se na cestu napříč polem. Dívám se za ním, až mizí z dohledu.

Náramný chlapec, tenhle Dombie. A jak náramný byl právě teď, nemá ani ponětí. Zapaluju si další cigaretu, uléhám naznak do trávy a ležím a zubím se na oblaka. Je mi dobře. Neboť vidím situaci takto: Jimmy Cleeve věděl předem, kam se vrtne Varley, až přijede do Anglie. Někdo o tom musel něco Cleevovi pošeptat. A můžete dvakrát hádat, kdo ten někdo asi byl. Jimmy Cleeve přivezl do Paříže Juanellu Rillwaterovou, když předtím sbalil a uskladnil v chladírně Larryho Rillwatera. Proč to Cleeve dělá? Inu Larry za starých časů byl Varleyovým pomocníkem. Z toho plyne železobetonová pravděpodobnost, že Juanella se zná s Varleyem a že ví, jak Varley vypadá. Juanella patrně také ví, kde v Anglii si Varley připravil protipolicejní kryt. A je jasné jako facka, že Varley si své doupě v Anglii připravil dlouho předem. Juanella jistě věděla alespoň kraj, nevěděla-li přesnou adresu i s poslední poštou. Juanella ovšem nevěděla o Varleyově sestře. A to je důvodem, proč Jimmy Cleeve chytá lelky v North Holmwoodu, zatímco čarokrásné dítě s křivým malíčkem dlí v Brockhamu. Což všechno dohromady ukazuje, že chlapeček paní Cautionové má konečně zase nějakou šanci. Tak je to, vážení.

~

Slyším, jak kdesi v Brockhamu hodiny bijí sedm. V baráku je takové ticho, že teprve za chvíli víte, že dech, který slyšíte, je váš vlastní. Ležím na posteli v parádní světnici »Hranaté láhve« a cítím se náramně. Na nočním stolku mám butelku whisky. Pokuřuju a přemýšlím o životě obecně. Začíná se mi to rýsovat a dostávám vůbec spoustu nápadů. Doufám, že aspoň některé jsou kloudné.

Můj pokoj je v rohu prvního patra. V obou stěnách je po okně. Z jednoho mohu přehlédnout Brockhamskou náves, druhým oknem vidím na polní cestu a soudím, že toto je vyhlídka, která mě bude zajímat. Neboť ve vzdálenosti nějakých dvaceti, třiceti metrů, na druhé straně cesty, stojí dvě chalupy. Přede dveřmi jedné z nich je množství kytek. A i když rostlinopis není moje silná stránka, přece se mi to líbí.

Začínám přecházet po světnicí, kouřím a koukám střídavě z obou oken.

A zrovna když je řada na okně do polní cesty, dveře chalupy s květinovým průčelím se otevřely a nějaká slečna jimi vychází. Jde po pěšince k brance, zastavuje se, jako by se rozmýšlela, kterým směrem se má dát. Po chvilce otevírá branku a vydává se směrem ke »Hranaté láhvi«. Jedním slovem lasice. Vidím, že když Dombie blouznil o tomto stvoření, měl světlý okamžik. Děvče je jablíčko věru rajské. Je vyslyšením všech modliteb, které kdy stoupaly k nebi z úseků námořní pěchoty nebo jakékoliv jiné jednotky ozbrojené mocí. Všechno, co tahle dívka nemá, byste mohli nacpat do náprstku a zahodit, a nikdy byste to nepostrádali. Víte, viděl jsem slečny leckde na světě. Ve Spojených státech, v Anglií, v Německu, ve Španělsku, na Manille a všude jinde, kam se můžete dostat s americkou cestovní kanceláří. Můžu říct, že jsem viděl nejrůznější odrůdy čeledě v sukně se odívající, leč pravím vám, vážení, s rukou na svém srdci, že jsem podobnou krásu neviděl nikdy.

Počítám, že za chvilku bude tak blízko, abych viděl i pokroucený malíček.

Říkám si pro sebe: Hele… hele… hele…! Načež si dopřávám z láhve, jednak abych se neodcizil starým dobrým zvykům, jednak proti bacilům; pak sestupuji po schodech a mažu chodbou, ve které jsou staré pendlovky a jiné starožitné haraburdí, a otevírám dveře vedoucí na polní cestu. Nechávám je otevřené, stoupám si na práh, opírám se o rám a dívám se na náves, jako by se nechumelilo.

Vytahuju tabatěrku a jako mechanicky si zapaluju. Po očku vidím, že přichází. Pánové, teda pánové, to je medicína na choré oči. Už je skoro naproti mně na druhé straně polní cesty. Přejíždí mě očima bez jakéhokoliv zájmu, jak se díváte na každého, koho potkáte na ulici. Potom se dívá pryč.

Povídám ne moc hlasitě a ne moc tiše: „Haló, krajanko!“

Dívka se zastavuje. Dívá se přes rameno. Potom pronáší měkkým nářečím státu Virginia: „Řekl jste něco?“

Opírám se ještě o rám dveří. „Jo. Řekl jsem: Haló, krajanko! A myslím, že jsem moc nechybil?“

Zůstává stát na své straně cesty. Nyní vidím i její levou ruku s pokrouceným malíčkem. Srdce mi buší trochu rychleji.

Říká: „Čímž míníte…?“

„Čímž míním, že jste Američanka. Když Jsem vás viděl přicházet, řekl jsem si: Tahle dívka líbá na pohled je jistě Američanka. A nejste snad?“

Slečna se uculuje: „To je od vás velmi hezké. Předpokládám, že jste sám Američan.“

„Můžete se vsadit. Jsem námořní pěšák, kapitán Clauson, prapor námořní pěchoty číslo 71. Mám kratší dovolenou, a tak jsem si řekl, že si zahraju na civilistu a pojedu se nalokat venkovského vzduchu.“

„A myslíte, že se vám zde bude líbit?“ Šklebím se na ni na celé kolo: „Myslím, že to tu bude hezké. Což abychom si někdy spolu vyšli na procházku?“

Slečna trošinku ohrnuje nosánek. „Možná. Ale nač? Přejete si chodit na procházku s každou ženou, kterou potkáte?“

„Ne. Věřte mi, dámo, nebo nevěřte, já jsem člověk velmi vybíravý. Ale s vámi bych šel opravdu rád. Podívaná na vás člověka omlazuje.“

Znova se usmívá. Mám dojem, že tahle lasice podobné řeči poslouchá ochotně, ač se proto trochu na sebe zlobí, – ale nepřestávám ji pozorovat. Vím přesně, co si myslí.

Nahlas říkám: „Víte, je to legrační, ale svět je malý. Čí vás na to už někdo neupozornil?“

„Ano, ale proč se ptáte?“

„Napadlo mi to, když jsem se díval na vaši levou ruku. Vidím, že jste měla nějaký úraz s malíčkem. A zazdálo se mi, že jsem vás už někde viděl.“

„Tak vy si myslíte, že mě odněkud znáte? Já si myslím, že se mýlíte. Nepamatuju se, že bych vás byla viděla.“

Krčím rameny. „Mohu se mýlit, ale mám dobrou paměť. A potom: jak bych mohl zapomenout na dívku, jako jste vy!?“

„Konečně, nic na světě není nemožné A kde myslíte, že jste mě viděl?“ Její úsměv je jaksi zdřevěnělý.

Dávám si s odpovědí na čas… „Well, už je tomu delší dobu, byl jsem jednou na večírku – ještě v Americe. Pořádal to mocipán – jmenoval se generál Flash. Tenkrát byl ve Federální nebo v něčem takovém. Teď je velitelem »Inteligence« kdesi mimo Ameriku. A já si pořád myslím, že jsem vás viděl na tom večírku.“

Neříká nic, ale když vyslovuji jméno „Flash“, mění se jaksi její tvář. Jako by ztuhla v masku.

„Mýlíte se. Nikdy jsem nikoho takového neznala. Tak nashledanou.“ Chladným kývnutím hlavy se loučí a odchází na náves. Trochu se hihňám a potichu sí říkám: Well – na shledanou, slečno Varleyová. Mám dojem, že se opravdu ještě shledáme.

V devět hodin je už tma. Mám tedy kliku – protože k tomu, co mám v programu, potřebuju sníženou viditelnost. Opouštím hostinec zadem, kde parkuje můj vůz. Startuju mašinu a vjíždím na hlavní silnici. Projíždím Dorkingem a za obcí odbočuju na North Holmwood. Kutálím se pěším tempem třicet za hodinu.

Potom zajíždím vozem na louku, za křoví. Vyjímám z motoru kousek, bez kterého to nejezdí, a pokračuju po silnici pěšky. Už je tma, ale trochu svítí měsíc a za chviličku vidím v jeho záři bílé zdí usedlosti Thorpe. Stojí opodál silnice, nějakých šedesát či sedmdesát metrů od cesty. Ze tří stran je obklopena křovinami a mlázím. Opouštím silnici, jdu polem a blížím se ke stavení odzadu. Prodírám se houštím a dávám si pozor, abych nenadělal mnoho hluku.

Za domem je plácek s květinovou zahrádkou. Všechno to vypadá náramně, ale veškerá okna baráku jsou zatažena záclonami, a nebýt tenkého sloupku kouře nad komínem, řekl bych, že dům je opuštěný. Stoupám si za strom a zapaluji si cigaretu. Žhavý konec chráním dlaní, opírám se o strom a kouřím. Možná, že se něco bude dít, možná, že nic – ale mně osobně nezbývá než čekat.

Právě se chci ponořit do hlubokých úvah, když slyším nějaké zvuky. Jukám za strom: dveře domu se otevírají a kdosi vychází. Slyším kroky vysokých ženských podpatků na dláždění cestičky. Potom vidím ženu, jak otvírá bílá vrátka v plotě. Od této branky zrovna podle mého stromu vede stezka a soudím, že se dá po ní. Odhazuju cigaretu, stoupám na oharek.

Za chvilinku slyším, že si žena pobrukuje písničku. Rozpoznávám nápěv. Je to šlágr, který byl moderní před sedmi či osmi lety. Jmenoval se »Čas plyne v dál…« Narovnávám se, ba jsem napjatý. Něco mi blesklo hlavou, ale hned si říkám, že to snad není možné.

Nu, je to možné – a je to tak. Zrovna ve chvílí, kdy madam míjí můj úkryt, měsíc vylézá z mraků, svítí na ni a ukazuje mi – hádejte koho?

Vystupuju ze stínu. „Moment, holčičko přece byste nechtěla ignorovat starého kamaráda a dělat, že ho neznáte? Tohle byste přece Lemmymu neudělala, Juanello?“

Slečna se otáčí a dívá se na mne. „I pro pána… ovšem že to nemůže být nikdo jiný než vyl“

Juanella stojí strnulá, jako by ji někdo pohladil širočinou.

„Ostatně, přesladká,“ povídám dál, „zdá se mi, že jste nezpívala vhodnou písničku. Měla jste si pobrukovat jiný šlágr. Pamatujete ještě nápěv a slova »Nikdo jiný než vy to nemohl být…?«„ Chechtám se na celé kolo. „Čas plyne v dál by měl zpívat Larry, ale hádám, že mu čas plyne v tu dál příliš pomalu.“ Juanella klopí zrak a vidím, že má v očích slzy. Myslím, že jsem vám, hoši, už řekl, že tenhle zjev je pamlskem pro bulvy a zřítelnice. Jak zde tak stojí, mohl by ji člověk sníst bez přislazování. Povídá: „Je to zatracená hanba, co se stalo Larrymu. Zatracená hanba, vám povídám.“

„A proč, medle, kremroličko moje? Proč je zatracená hanba, že zákon dohonil Larryho a odstředil ho do chládku? Snad mi nechcete vyprávět melodramatický příběh, jako že se Larry stal obětí intriky a spiknutí proti nevinnosti? Víme přece oba, že – nebýt slepé spravedlnosti – Larry by si musel odsedět nejméně 420 let těžkého žaláře a potom by ho museli usmažit na elektrickém fotelu. Ve skutečnosti měl Larry takovou kliku, až to volá k nebi.“

„To je docela možné, Lemmy. A snad máte pravdu, že Larry měl štěstí. Ale jistě ho štěstí nakonec opustilo.“

„Je to tak, nádherná, teď ho štěstí opustilo. A vy a já jsme se sešli v hájíčku za North Holmwoodem za jediným účelem: abychom si od srdce popovídali o Larrym.“ Pokračuju v úsměvech: „Možná, že nemáte na srdci nic jiného, co byste mi chtěla svěřit, překrásná. Takhle z něčeho vyzpovídat byste se mi nechtěla?“

Juanella mlčí jako ryba. Stojí, kouká se na špičky svých střevíčků – s výrazem tak smutným, že by kámen cihle dal pětník. Potom ke mně náhle přiskakuje, bere mě obouruč kolem krku a začíná mě líbat. Líbá, jako by to byla její poslední noc na světě a jako já bych byl pán, u kterého bral nebožtík Casanova svůj první kurs dálkového školení: »Jak získat snadno a rychle přízeň blondýnky, v šesti lekcích, expedováno v diskrétní obálce bez firmy.«

Nedělám nic. Stojím a z rukou osudu beru svůj los. Nakonec Juanella brečí jako vodopád a vzlyká, jako by to mínila doopravdy. „Lemmy,“ povídá, „jsem na tom zle. Jsem v tom až po krk. Nikdy v životě jsem ještě nebyla v takové šlamastyce a nevím, kudy kam a jak z toho. A chudák Larry je na tom stejně. Už si myslím, že bude dřepět v Alcatrazu, až tam shnije, a nikdo po něm ani neškytne. Lemmy, vy jste jediný, kdo mi může pomoct. Prostě – musíte mi pomoct!“

„Tak počkejte,“ vyprošťuju se z jejího objetí a odstraňuju barvivo ze své tváře. Juanella stojí nehnutě při mně a dostávám do nosu další vzorek její voňavky. Říkám si, že tahle Juanella je opravdu třída pro sebe.

„Dobrá, indiánku se šlehačkou, ale musím vám říct, že tohle není místo ani čas pro vylévání citů. Chcete-li mi pomoct ve věci, kterou dělám, je to oukej – ale budete muset kápnout a kapat božskou. Musíte se obrátit naruby a vysypat svátou pravdu a vynechat všechny kejkle. A když to slíbíte a potom neuděláte, budu se moc zlobit a budu moc zlý a ručím vám za to, že budete čtvrt roku obědvat a večeřet ve stoje a spát na nosánku. A kromě toho se ještě postarám, aby Larry, až si odsedí nynější dávku, dostal dalších čtyři sta let těžkého, takže by bylo málo pravděpodobné, že byste se s ním ještě za mlada setkala. Přistupujete na tyhle obchodní podmínky?“

Juanella vytahuje krajkový kapesníček a suší si oči. Koukám a vidím, že slečna plakala doopravdy a začínám uvažovat, zda snad tohle stvoření – poprvé od svých dob povijanových – nemluvilo pravdu.

Utírá si nos a vzdychá: „Lemmy… míním to vážně. Pomohu vám, i kdyby mě to mělo stát krk. Ale je to hrozně dlouhá a zamotaná historie. Myslet si můžete, co chcete, ale věřit mi musíte.“

Tvářím se, že uvěřím a snažím se ji uklidnit. Konec konců – proč by ta holka, je-li dost vyjukaná, nemohla mluvit pravdu – když se jí to hodí.

„Poslyšte, přesladká, kde bydlíte?“

„Bydlím v South Holmwoodu, v baráku, který se jmenuje Mayleaf. Je to pod kopečkem, u kostela.“

„Víte co,“ dívám se na své náramkové hodinky; je už skorém půl jedenácté. „Přijďte za mnou dnes o půlnoci.“ Říkám jí, kde bydlím a že jí budu čekat u postranních dvířek.

„Přijdu, Lemmy… a vyklopím vám to od a do zet. Mně už čerta starého záleží, co se potom se mnou stane.“

Zubím se na ni: „Tak se mi to páčí, Juanello.“

„A kromě toho byste si pane Cautione, mohl laskavě uvědomit ještě něco. Nebýt mě, byl byste v tuto chvílí tuhý jako žehlicí prkno. Chlápkové v té karbanárně v Auteuil byli připraveni vás odpravit. Dali si říct, až když jsem vás dorazila tou poslední skleničkou. Řekla jsem jim, že o sobě nebudete vědět aspoň deset hodin – a že bude líp počkat se střílením, dokud všichni hosté nebudou pryč. Mohl byste si uvědomit, že jsem vám vlastně zachránila život.“

„Dobře,“ povídám, „budu si to uvědomovat. Možná, že jednoho dne zachráním život já vám. Tak či onak, přijďte ke mně dnes o půlnoci.“

Juanella si to maže pryč – ale ne tak rychle, abych neslyšel, jak si prozpěvuje. A tentokrát si brouká písničku »Nikdo jiný než vy to nemohl být…«

Zapaluju si cigaretu, opírám se střídavě o různé stromy, pokuřuju a dumám o tom i onom, hlavně o Juanelle. Když dokuřuju cigaretu, mám myšlenky jakž takž roztříděné. Vystupuju z lesíka a dávám se směrem k domu. Otevírám bílá vrátka, přistupuju ke dveřím a klepám klepátkem. Čekám – nic se neděje. Klepám znovu, protože mám pocit, že přece jen někdo bude doma.

Nemýlím se. Za pár minut se dveře otvírají.

V chodbě je světlo a na prahu Jimmy Cleeve, podstatně překvapený.

„Služebník uctivý, Jimmy. Čekal jste mě opravdu tak brzo?“ Stojím a šklebím se na něho.

Jimmy krčí rameny. Potom se směje: „Nu, Lemmy, nejsem opravdu moc překvapen. Nejste žádný makůvka, ale přece jsem doufal, že si zachovám náskok aspoň několika dní. Počítal jsem, že tuhle fušku skoncuju dřív, než mě objevíte. No – pojďte dál, mám tu láhev whisky.“

Jdeme do obývacího pokoje. Jimmy nalévá mně i sobě poctivé dávky.

Potom povídá: „Tak na co?“

Zvedám sklenici: „Na zdraví, Jimmy. A jsem moc rád, že vás zase vidím.“

Usedáni do křesla po jedné straně krbu, Jimmy sedá naproti. Nabírá dech: „Hleďte, Lemmy, nesmíte se na mě zlobit. Víte, jak to chodí. Vy jste velké zvíře ve Federální a každý vás zná. Ale já – co jsem já? Pan nikdo, neznámý soukromý tajný. Počítal jsem: když zatnu drápy do Varleye a sám – bez vás – ho přinesu v zubech starému, vezmou mě do Federální – a já se tam chci dostat.“

„Nijak se na vás nezlobím, Jimmy, už proto se nezlobím, že mám dobrou paměť. Nezapomněl jsem, jak jste mi pomohl s Ribbanem. Nebýt vás a vaší povídky pro generála, snad bych tu dnes neseděl.“

„Ale jděte, proč o tom mluvíte?“

„Máte pravdu, mluvme o něčem jiném. Například, že vůbec nemá smysl, abychom pracovali jeden proti druhému. Tuhle fušku musíme vyřídit rukou společnou a nedílnou. Jsem pro, abychom dali dohromady své informace a abychom si pak rozdělili úkoly. Co vy tu děláte, Jimmy? Máte nějakou stopu?“

„Jo, něco mám, Lemmy. Tajil jsem to před vámi. Ještě než jsem přišel z Nového Yorku do Evropy, do generálova oddělení, jsem měl utkvělou myšlenku, že Varley uklouzne do Anglie, bude-li mu na pevnině hořet půda pod nohama. Rozumíte?“ Přikyvuju, že rozumím.

„Tak jsem se trochu oháněl a staral. Dostal jsem přiděleného mládence, aby se mnou pracoval. Je poručíkem u kanadské pěchoty, ale před válkou pracoval v naší detektivní kanceláři. Je dobrý stopař. Má mozek a je divý do práce.“

„A oni ho nasadili sem, aby vám hlídal stopu, že ano? Vidím, že vám to myslí, Jimmy.“ Jimmy krčí rameny. „Dělám své divy a potím krev. Zazlíváte mi to snad? Chlapec se Jmenuje Sammy Maynes a Varleye zná. Jednou za starých předválečných časů se s ním střetl. Sammy se vám bude líbit.“

„Myslím, že můžeme potřebovat každého, kdo nám chce pomoct,“ přikyvuju.

„A ještě něco,“ pokračuje Jimmy. „I já jsem měl stopu na Varleye. Varley byl tady, v této části Anglie, než jel do Nového Yorku a než si otevřel závod s uměleckými předměty. Měl tu venkovský dům. Nějak si oblíbil tenhle kousek světa.“

„A kde je ten Varleyův venkovský dům?“

„Sedíme v něm. Bydlím tu a čekám na něho.“

„Aha, soudíte, že místní padouch se sem dostaví?“

„Myslím, že přijde. Vlastně ani nemyslím. Jaksi to vím.“

„Máte dobré spojení, Jimmy. Víte zřejmě o hromadu víc než já.“

Jimmy se na mě šklebí a směje se. „Možná, že jsem měl trochu kliku, Lemmy. A povím vám ještě něco: když se Varley hemžil v Novém Yorku, udělal velkou chmátku – šlo o vládní dokumenty. Rozumíte? Ale Varley tu chmátku neprovedl osobně.“

„Ale? A koho si zjednal?“

„Larryho Rillwatera – přeborníka kasařství. Možná, že jste o něm slyšel.“

„Budete koukat – opravdu jsem o něm slyšel!“

„Well, Larry při tom přišel k úrazu. Myslím, že ho chtěli mít pod palcem po dobu války, tak ho strčili do Alcatrazu.“

„Tudy na to… A z čeho ho obžalovali?“

„Přesně nevím, ale muselo to být něco většího – nadržování vyzvědačům nebo něco podobného.“

„Už se mi to vybarvuje. Pokračujte, kamaráde.“

„Když jsem byl na dovolené v Novém Yorku, Federální se mnou navázali styk. Zazdálo se jim, že bych jim mohl pomoct ve věci Varleye. Ptali se mě, co o něm vím. Řekl jsem jím, že vím velmi málo – což nebyla pravda. Ale já jsem sl myslel: když jim řeknu, že vím jenom málo, a potom Varleye najdu, budou mít dojem, že jsem chytřejší, než ve skutečnosti jsem.“ Jimmy se usmívá omluvně a jakoby rozpačitě. „Snad to znáte, když se pan Nikdo snaží budit dojem, že je pan Někdo.“

„Nemluvte nesmysly,“ povídám, „vždyť to děláte dobře. A co bude dál?“

„Měl jsem štístko. Koho nepotkám jednoho dne na Páté avenui, jako Juanellu Rillwaterovou, Larryho manželku. Musíte vědět, že je do svého drahouška zblázněná. Když Larryho zaletovali do plechu, byla Juanella celá dívá. Byla jako loď bez kormidla nebo kočka bez ocasu. Vzteky o sobě nevěděla.“

„Rozumím. A vy jste si myslel, že by vám Juanella mohla být užitečná.“

„Bodejť ne. Juanella zná Varleye. Musí ho znát, když s ním Larry pracoval. A tak se Juanella rozpovídala. Řekla mi, že Varley – než šel do Nového Yorku – žil tady, v Anglii. Řekla mi, že dá rozum, že se sem vrátí, až mu v Paříži bude hořet koudel.“

„Vypadá to tak, jako by ta slečna byla náramně užitečná, Jimmy.“

„Taky že ano. A možná, že bude co nevidět ještě užitečnější.“

V duchu se chechtám, ale nahlas říkám: „Byl to od vás znamenitý tah, vzít ji sem do Anglie.“

Jimmy vyvaluje oči: „Vy jste opravdu nejprohnanější panchart, s jakým jsem se kdy setkal. Tak vy jste ji viděl?“

„Se ví, že jsem ji viděl. Viděl jsem ji, když šla dnes odpoledne po ulici v South Holmwoodu. Taková postava se vyskytuje na světě jen v jednom exempláři. Ale potom je v Anglii jedna postava ještě lepší.“

„Neříkejte, Lemmy…?“

„A teď jsem u toho hlavního. I já jsem měl trochu štístka.“

Vidím, že je napjatý. „Jimmy, pamatujete se, když jsem vyprávěl generálovi o Varleyově sestře?“

„Ovšem. Vy jste něco o ní věděl.“

„Věděl. Věděl jsem, co mi prozradila Marcellina du Closová. Ale to není ještě všechno. Dnes odpoledne jsem Varleyovu sestru viděl!“

„I pro pána krále, Lemmy, – tak jsem měl pravdu! Varley je tady!“

„Bodejť by nebyl. Vypadá to, jako by tu rodina Varleyů měla sjezd.“ Zubím se na Jimmyho: „Půvabný anglický venkov, tichý a milý, plný všeho, co srdce ráčí.“

„A co budeme dělat?“

„Hned vám povím, co budeme dělat. Ale napřed bych vám chtěl říct, co dělat nebudeme, Jimmy. Heleďte: především přestaneme stavět jeden na druhého boudy. Dělejme to společně. Když to vyhrajeme, – vy se dostanete do Federální policie a já si třebas napravím reputaci.“

„Jděte k čertu – na to přece nahoře už dávno zapomněli.“

„Snad ano, snad ne, ale přece jsem pro, abychom táhli spolu za jeden provaz. Každý povíme druhému, co se děje. Vy zůstaňte tady a počkejte, až se objeví Varley. Vy ho znáte – já ho jakživ neviděl. A jakmile vašnostu spatříte, dáte mi vědět. Bydlím U hranaté láhve v Brockhamu.“

„Oukej, Lemmy, bude po vašem.“

„Výborně, a já se budu zajímat o jeho sestru. Bydlí beztak na mé polovičce zeměkoule. Budu se lasice držet pevněji než malta zdi. A ještě něco by bylo zřejmě užitečné, kdyby si Juanella chvíli hrála na mrtvou a moc se neukazovala. Kdyby ji shlédl Varley, asi by větřil člověčinu.“

„Souhlasím, Lemmy, vyřídím jí to.“

Dopíjím a povstávám. „A potom ještě jednu maličkost. Tady je moje telefonní číslo, je to telefon U hranaté láhve. Nebudeme se scházet. Bude lépe, když nás nikdo spolu neuvidí. Zvím-li něco, zavolám vás. Máte tu přece telefon?“

Říká, že má a dává mi číslo.

„Děkuju,“ končím, „a na shledanou.“

„Na shledanou, Lemmy, jste správný chlapec. Doufám, že si nemyslíte, že jsem vás chtěl nějak doběhnout.“

Zubím se na celé kolo. „Nelamte si hlavu, Jimmy, máte to u mě bezva. Jenom, prosím vás, zavolejte mě zítra večer a pošlete za mnou toho Sammyho Maynese. Hádám, že bych hocha mohl potřebovat. Asi si vezme na paškál Varleyku. Třeba lasici rozvážeme jazyk.“

„To je zatraceně dobrý nápad – jenom aby potom nevyrozuměla Varleve. Kdyby se jí podařilo Varleyovi vzkázat, že na něho čeká vítací komitét, jistě by zahrabal listiny, co pro něho ukradl Larry Rillwater. Nezapomeňte, že především máme přinést ty papíry.“

„Nezapomínám. Starám se však o druhý konec téhle jitrnice a sázím se s vámi o cokoliv, že Varleyova sestra nebude vzkazovat nikomu nic a po nikom A poslechněte – zná ten Maynes Varleyovu sestru?“

„Kdepak,“ třepe Jimmy hlavou, „Varley byl skoupý na rodinné informace.“ Jimmy na chvilku přemýšlí „Třeba ta slečna není vůbec jeho sestra. Možná, že je to jeden z jeho případů a že jako sestra vystupuje, protože to je nejsnadnější fasáda. Varley trpěl na blondýnky.“

„To tedy změnil vkus; ta zdejší kůstka je totiž bruneta. Tak dobrou noc, Jimmy, myjte si pravidelně uši a krk a zítra mi pošlete toho Mavnese, ale napřed zatelefonujte A moc se mi neukazujte veřejnosti. Mám dojem, že půjde do tuhého.“

„Jak pán poroučí. A nezapomeňte, že už se nepokusím nic před vámi tajit. Děláme to na polovičku.“

Říkám, že jako jo, a mažu. Jdu přes pole k místu, kde mám vůz, vracím součástku, kam patří, startuju a kutálím se tichou silnicí k South Holmwoodu.

Jsem šťasten jak ten pták, v květnu tak, ačkoliv je teprve duben, a k tomu ještě prvního.

Kapitola pátá

Už je půlnoc a já stojím na zápraží Hranaté láhve, čekám na Juanellu a lámu si hlavu, zda ta holka bude hlásit příchod podle rozkazu, nebo zda vzala do zaječích.

Je líbezná noc s měsícem, stíny a stříbrnými sloupy paprsků zatknutými do tmy, kam oko dohlédne. Cítím, jak se mě zmocňuje básnická nálada – až se mi dělá nanic od žaludku, a tak se raději procházím a vzpomínám na všechny dcery Eviny, s nimiž jsem se na rozličných místech globusu potkal, a také přemýšlím o Varleyově sestře, která je ženou typu královského.

Půlnoc je hodina duchů. Jenom jde o to, jak si je kdo představuje. Když si dívka dá na tuto hodinu dostaveníčko a je potom přítomna jenom v duchu, není to jaksi ono. Zrovna v tuto chvíli se zase dívám k návsi. Trávník se rýsuje v měsíčním světle a po pěšince středem trávníku kráčí Juanella. Culím se trochu sám na sebe, jednak proto, že Juanella neutekla, a jednak že je tak říkajíc v plném válečném pomalování a ustrojená k rozhodnému utkání.

Zastavuje se dva kroky ode mne a zkoumá mě. Potom se smutně usmívá, předvádějíc srdceryvný pokus značky „tak hrozně se snažím být statečná“. Když ke mně doléhá druhá vlna její voňavky, okázale větřím.

„To je ale vůně, Junanello – to jistě není z tomboly.“

„Ne, Lemmy, dostala jsem to v Paříži. Je dobrá, viďte? Jmenuje se Imprudence. Neopatrnost.“

„Vážně? No, vy to musíte vědět. Tak pojďte dál a odříkejte svůj domácí úkol. Už jsem si začal myslet, že se nezjevíte.“

„Poslouchejte, Lemmy, a poslouchejte dobře, protože vám povídám jednou pro vždy: míním to s vámi ode dneška upřímně Přesvědčím vás o tom, i kdybych tu měla zahrát ložnicovou scénu.“

„Nic se nevzrušujte, indiánku se šlehačkou, žádné ložnicové scény nebudou, mám najatý akorát obývací pokoj A pojďte dál.“ Vcházíme do domu. Beru ji nahoru do prvního patra. Přitahuju pro ni křeslo, Juanella klade na stůl kabelku; je to kabelka velká, z krokodýlí kůže, barvená na zeleno, aby šla ke kabátu a sukni.

„Tak, přesladká, spusťte – a ať je to k čemu.“

„Vynasnažím se všecko napravit. Budete překvapen.“ Sedí v křesle a vypadá skorem pokorně.

„Mě nic na světě nepřekvapí, Juanello. Možná, že vím o zatracený chlup víc, než myslíte.“

„Že by? Ale to, co vím já, určitě netušíte.“

„Víte to jistě?“ ptám se jí. „Dobrá, dovolte, abych se ujal slova.“

Dívá se na mne. Oči má dokořán. „To snad není možné, Lemmy, není to prostě možné,“ Zubím se na ni: „Víte, Juanello, že jsem si vždycky uměl věci vypočítat. Jsem dobrý hadač a vaše smůla je, že jste nikdy nebyla znamenitá lhářka. Vaše lži jsou tak průsvitné, až to člověku dělá zle na oči.“

„Nepřeháníte? Uvedl byste mi příklad?“

„Například v Paříži, ta pohádka, kterou jste mi vyprávěla první večer. Řekla jste mi, že vás Cleeve našel v Novém Yorku. Pamatujete se?“

„Ano, pamatuju.“

„Ale neřekla jste mi, že i Jimmy Cleeve je v Paříži.“

„Jak to myslíte, Lemmy? Proč bych to musela vědět?“ Vidím, jak chvatně přemýšlí. Snaží se získat čas. Patrně za účelem několika dalších praktických vynálezů.

„Hleďte, vy jste pracovala pro Cleeveho po celou dobu. Proč se k tomu nepřiznáte rovnou? Vždyť já vám to nijak nezazlívám. Oba jste pro spolupráci měli své pohnutky, a třeba nebyly ani špatné.“

Juanella upíjí whisky. Nalévám si a piju také, ale bedlivě ji pozoruju přes okraj sklenice. „Je to snad nesprávné tušení? Víte zatraceně dobře, že Jimmy Cleeve se chce dostat k Federální policii. Teď si myslí, že má šanci. A co udělal?“

Juanella se tváří divně a zamyšleně opakuje: „A co udělal Cleeve?“

„Vsadil všechno na jednu kartu. Říká, že zná Varleye. Sedají mu na lep a Cleeve nabývá dojmu, že se před ním otevřela slavná kariéra.“

„Nu, a proč by ne, Lemmy? Co je na tom zlého?“

„Poslouchejte, děvče, nedělejte, jako byste nevěděla tak zatraceně dobře, že Cleeve jakživ Varleye okem nespatřil! A to je taky důvod, proč vás Cleeve tak nezbytně potřebuje. Tak co: je to pravda, nebo ne?“

Neříká nic. Dívá se na své nehty.

„Je to tak,“ pokračuju. „Jimmy Cleeve nezná Varleye, ale ví, že Larry T. Rillwater – choť váš milující – byl uskladněn v chládku, protože zmíněný Larry byl spolčen s Varleyem ve věci chmátky vládních listin. Je mi Larryho až skoro líto. Neměl asi potuchy, jaké listiny bere. Nejspíš myslel, že to jsou jenom cenné papíry, akcie nebo něco takového. Larry, beznadějný trouba, nevěděl, že jde o dokumenty týkající se války. Ale Jimmy Cleeve to věděl. A věděl, že Larry zná Varleye – a že je tudíž betonová pravděpodobnost, že Varleye znáte i vy – Larryho manželka. Je to tak?“

Přikyvuje hlavou. Vypadá jak omráčená. „Jste opravdu dobrý hadač, Lemmy.“

„Pokračujme. Jimmy Cleeve tedy řekl Federálním činitelům, že zná Varleye a že ví, jak na něho. Prosazuje, aby byl poslán do Paříže ke štábu generála Flashe a vás bere s sebou, neboť vy jste holčička, která prokáže Varlyovu totožnost, když ho chytí. Povídám, když ho chytí. A pak vaše cena je i v tom, že víte ještě cosi důležitého…“

„Už se mi zdá, že víte všechno, Lemmy,“ vzdychá.

„Hádám totiž, že Varley jednou za starých času řekl Larrymu, kde má v Anglii skrýš pro případ, že by kolem přihořívalo. A Larry vám o tom řekl. Když jste přijeli do Paříže – vy a Cleeve – a o Varleyovi nebylo nikde ani slechu, uvědomil si Cleeve, že Varley unikl z pastí. A potom jste vy vyhodila svůj trumf. A udělala jste s Cleevem úmluvu »něco za něco«. Je to pravda?“

Přisvědčuje hlavou. A říká divným hláskem: „Je to tak, Lemmy. Udělala jsem s ním úmluvu. A co byste byl vy udělal na mém místě?“

Krčím rameny. „Možná, že bych byl udělal totéž. Myslím, že jste si to představovala takhle: Larry dostal patnáct let proto, že byl odsouzen za krádež federálních dokumentů, což je za války velký malér. Leč Larry nebyl předtím ještě nikdy trestán a věděla jste spolehlivě, že by mu trest podstatně snížili, třeba na pouhé dva roky, kdyby se vám podařilo prokázat, že Larry nevěděl, co z té banky vybíral. S Cleevem jste si plácli na tohle: vy řeknete Cleevemu, kde má Varley v Anglii skrýš, a Cleeve – až chytí Varleye – zařídí hlášení, že Larvey nevěděl, co krade. Mám pravdu, či nemám?“

„Ano, Lemmy. Jste příšerný. Máte pravdu na sto procent.“ Juanella dopíjí. Nalévám jí další skleničku a dopřávám i sobě. Když kladu sklenku na stůl, shazuji, jakoby nešikovně, její kabelku na zem. Kabelka se otvírá a obsah se rozkládá po podlaze. Shýbám se galantně a zvedám Colta ráže 38. Vytahuju zásobník. Je v něm deset ostrých.

„Hele, hele… Ještě vám nikdo neřekl, že Angláni nelibě nesou, když někdo vláčí s sebou bouchačky – leda by měl zbrojní pas? A nač a proč?“

„Nic, jen jsem myslela, že bych měla mít zbraň, když se tu někde potlouká Varley. Že by to bylo bezpečnější.“

Házím pistoli do kabelky, kabelku dávám na stůl. „Staré přísloví praví, že dáma, která nosí střelnou zbraň, je zpravidla totožná s dámou, která je nakonec postřelená. A kromě toho,“ dodávám, „žena s vaší tváří a voňavkou nepotřebuje ještě kanón. Každý její pohled je trefa.“

Dívá se na mě jaksi staromódně a říká: „Pořád ten starý, stejný Lemmy. Velký, rozesmátý chlapec. Probouzí to ve mně mateřské city. To je důvod, proč na vás koukám jako sestra na bratra, Lemmy.“

„Chtěl bych věřit, ale když jste mi tuhle dala nelsona obouruč kolem krku, domníval jsem se, že jste vedena city jinými. A mimo to, Juanello, jste, ne-li honza, tedy aspoň janek.“

„Snad, Lemmy,“ tváří se zkroušeně. „Ale co ksakru má ubohá ženská dělat?“

„To nevím, ale honza jste přece.“

„A proč?“ Dívá se na mě. Vidím, že je zvědavá.

„Spočítejte si sama: Jimmy Cleeve se vydal za kariérou. Myslí jenom na sebe a na své místo u Federální. Aby toho dosáhl, pustí k vodě vás, mě, kde koho.“ Zubím se na ni: „Mě se už pokusil k té vodě pustit.“

Očí jí lezou z důlků. „Co?! Že se pokusil ošidit vás?“

Přisvědčuji. „Jimmy je lišák. A pokud jde o vás – vás krmí sladkou marmeládou z těšínských jablek. Potřebuje vás mít zde, a až mu ukážete Varleye a odpřisáhnete jeho totožnost, nebude vás znát.“

„To je těžké, neměla jsem na vybranou. Řekl mi, že v den, kdy chytí Varleye, požádá federální úřady, aby povolily obnovu řízení s Larrym.“

„Já vím, a asi vám taky řekl, že by dosáhl okamžitého – podmíněného propuštění.“ Krčím rameny a tiše dodávám: „Kdybych to byl býval já…“

Jaksi něžně moduluje hlas: „Och, Lemmy, kdybyste to byl býval vy…“

„Ano, to by bylo něco jiného, že ano, nádherná. Jenže já sem ve Federální policii a jsem tam už hezkou řádku let. Jsem v oddělení „G“ a mám dobrý popis. Kdybych chtěl dostat Larryho z basy, dostal bych ho – a vy to víte.“

Říká jaksi pochybovačně: „Lemimy, myslím že byste to byl dokázal za starých časů, ale – – –“

„Ale co?“

„Něco se povídalo v Paříži, že jste šlápl trochu vedle.“

„Jaképak »se povídalo«? Já sám jsem vám o tom pověděl. Snad vám o tom vyprávěl i Jimmy?“

„Co mám dělat? Jimmy mi tvrdil, že vy nemůžete pro Larryho udělat nic. Řekl rovnou že s vámi je to špatné.“

„Juanello, nebuďte nynátko. Copak neumíte Cleeveho prokouknout? Už jsem vám řekl desetkrát, že Cleeve improvizuje a dělá sólový výstup. Jemu jde jedině o chyceni Varleye – nebo alespoň: jemu šlo jedině o chytání Varleye.“

„Jak, že mu šlo?“

„Nu vrazil jsem mu špendlík do toho jeho balónku. Mluvil jsem s Cleevem dnes večer. Věděl jsem, že se bude tady někde skrývat. Tak jsem si ho vyhledal a trochu jsem si s ním popovídal. Řekl mi, že většina mých předpokladů byla správná. A přistoupil na to, že od nynějška pracujeme společně.“

„Rozumím. A co mám dělat já?“

„Vy jste na tom dobře,“ směji se. „Možná, že jsem nepřišel na nějaké podrobnosti, které by mi mohly být užitečné, Juanello. Máte něco?“

Na chvíli je veliké ticho. Nikdo nic neříká. Vidím, že přemýšlí ostošest.

Povídám: „Povězte mi, Juanello, ještě jedno: jak vlastně vyhlíží ten Varley? Spusťte, Šeherezádo. Jak vypadá?“

Juanella zvolna začíná mluvit, ale záhy jí skáču do řečí.

Nakláním se k ní přes stůl: „Juanello – jste nebo nejste zmije v trávě? Jste nebo nejste žena ničemná? Myslíte si, opravdu, že jsem takový trouba, abych zbožně naslouchal téhle pohádce? Vždyť vy si ten Varleyův popis zrovna pracně sestavujete!“

„Počkejte, teď přemýšlím. Musím si ho přece vybavit.“

„Jste malá dětina, ale velký lhář. Nikdy jste nepotřebovala o něčem přemýšlet a něco si vybavovat. A já vám povím, jak to je. Vy jste Varleye taky jakživa neviděla!“

Juanella padá do křesla a lapá vzduch.

„Co na to řeknete, nádherná?“

Neříká nic. Sedí a kouká před sebe, hraje si se sklenicí a ani o tom neví.

„Jste dvounohý podfuk,“ říkám jí. „Za prvé vím dost o Larrym T. Rillwaterovi, abych věděl toto: byl-li skutečně v »obchodním« spojení s Varleyem a šlo-li o něco, za co se chodí sedět, existuje na světě jen jedna osoba, kterou by s Varleyem nikdy neseznámil – a to jste vy. A existuje na světě jen jedna osoba, které by nikdy neřekl slůvka o nebezpečném podniku – a to jste zase vy.“

Její ramena jaksi klesají. Mám dojem, že jsem ťal do živého.

„Ano, Lemmy, málo naplat, uhodl jste.“

„Z čehož plyne, že vodíte Cleeva za nos. Domnívá se, že vyzrál na vás. Zatím jste vy vyzrála na něho.“

Juanella krčí rameny a naklání hlavu bokem. „A co kčertu jsem měla dělat?“ Umačkávám cigaretu. „To nevím. Nejspíš jste udělala, co jste považovala za nejlepší pro sebe a Larryho. Ale důležitější je, co budete dělat dál.“

„Nevím. A je mi z toho nanic.“

Zapaluju si novou cigaretu. „Víte co, krasavice, jděte zpátky domů. Zůstaňte si pěkně doma a chovejte se vzorně a nenápadně. Bude-li Cleeve chtít, abyste pro něho něco udělala, udělejte to. Poslouchejte ho a nešiďte ho. A až ten případ skončíme, udělám pro vás, co budu moct. Možná, že dokonce dosáhnu snížení Larryho trestu; kdož ví…“

„Lemy, vy jste byl vždycky náramný chlapec – a já jsem byla vždycky na sto procent při vás.“

Povstává a vrhá se na mě střemhlav jako hloubkař, bere mě kolem krku a líbá, jako bych byl její manžel dlouho pohřešovaný. Povídám vám, vážení, Juanella zblízka znamená rozhodně přesilu. Stěží ji vracím zpátky do křesla.

„Heleďte, půvabná, nevzrušujte se. Máte příliš prudkou letoru pro tenhle druh problémů. Jděte si pěkně domů, udělejte si pohodlí, zapalte si cigaretu a všecko v klidu rozvažte. A až si to rozvážíte a dojdete ke správnému úsudku, zařiďte se podle něho.“

„Dobře, Lemmy – a k jakému úsudku mám dojít?“

Zubím se na ni. „Myslím, že byste měla dojít k úsudku, že pan Lemuel H. Caution není tak hloupý, Jak vypadá. A teď dopijte a adios“

Sestupuje po schodech. Dívá se na mě přes rameno.

„Tak pa. Na shledanou.“

Dívám se. Jak kráčí směrem na Brockhamskou náves. Ve vzduchu se chvěje ozvěna jejího parfému. A Je to parfém… Imprudence – Neopatrnost…

Pořád Ještě nevím, co si mám o ní myslet. Možná, Že jste se, pánové, sami někdy setkali se ženou, jako je Juanella. Takové slečny nedělají po celý život nic jiného, než jenom sypou písek do ložisek. Proto mají věčné patálie s mužskými. Chápete-li, co tím míním.

A Juanella je přitom velmi prohnaná a rafinovaná a velmi sladká. A taky dost chytrá, aby do každé pohádky vložila takovou trochu pravdy, že to potom všecko zní jako pravda. Počítám, že právě této techniky užila i proti mně. Řekla mi kousek pravdy a přitom si nechala několik karet v rukávě – pro strýčka příhodu, jak se říká.

Zatím Juanella už zmizela z dohledu. Zapaluji si cigaretu, obracím se, vstupuji do domu a chystám se jít nahoru když ve výčepu zařinčí telefon. Vrhám se do tmy, chápu se sluchátka.

Hlas mně neznámý říká: „Je to hostinec U hranaté láhve?“ A když povídám, že je si přeje mluvit s pánem z Ameriky.

„Já jsem ten pán z Ameriky a čím vám posloužím?“

Následuje malá odmlka, potom hlas říká: „Jste to vy, pan Caution?“ Když přisvědčuji, pokračuje: „Vy mě neznáte, ale snad jste o mně slyšel. Jmenuji se Sammy Maynes Pracovával jsem ve stejné agentuře jako Jimmy Cleeve. Možná, že vám o tom pověděl. Teď jsem tady v Anglií a pracuji pro něho a pro Federální. Už jsem tu několik měsíců.“

„Jo – to je velmi zajímavé A co má být?“

„Myslím, že vy i já bychom si měli trochu popovídat jaksi mezi čtyřma očima, víte – bez obecenstva.“

„Jak to myslíte »bez obecenstva«? Je například Jimmy Cleeve také »obecenstvo«?“

„Jimmy Cleeve je především obecenstvo – v mém smyslu. Copak jste ještě neprohlédl, že vás Jimmy Cleeve vodí za nos?“

„To jsem už vystihl. Tak vy byste rád se mnou mluvil A je to naléhavé?“

„Je to zatraceně naléhavé. A Ještě něco: bylo by moc špatné, kdybychom se setkali někde v tomhle kraji. Ale vidět vás chci co nejdřív!“

„Dobrá, dobrá. A kde jste teď?“

„Telefonuju z Leatherheadu, ale mám tady vůz a můžu zajet kamkoliv“

„Poslyšte, Sammy, uděláme to takhle: Jeďte do Londýna, zajeďte do Jermyn Streetu k číslu 177/a je to malý činžák. Můj byt je v prvním patře. Řekněte domovníkovi, ať vás tam pustí. Uvelebte se, nalejte si skleničku a já tam budu za hodinu“

„Výborně, pane Cautione, na shledanou. Jedu tam rovnou“

Zavěšuji, chvilečku sečkávám, abych zjistil, zda telefon někoho v hostinci nevzbudil Všechno je zticha a v pořádku. Stojím a pokuřuji ve tmě a dumám, co se z toho vyvine Rád bych věděl, proč mě ten chlapec volal a o čem si chce promluvit. Možná, že Jimmy Cleeve je tak prohnaný, že je až kapánek příliš prohnaný. Snad chce s Maynesem opakovat čáry a kejkle, jak je předváděl v mém případě: totiž shrábnout všechny trumfy. Je-li tomu tak a cítí-li se Maynes dotčen, bude třeba mluvit. Což vám prokazuje, že v mém zaměstnání se občas vyplácí nebýt sobcem.

Jdu nahoru, plním si tabatěrku, popadám klobouk. Sestupuju po špičkách, tiše za sebou zavírám dveře do dvora a jdu ke kolně, kde mám vůz. Pořád se mi zdá, že věci dostávají spád. Může být, že tenhle Maynes ví něco, co stojí za to.

Vyjíždím s vozem, objíždím náves a dávám se po hlavní silnici Reigate – Dorking. Je líbezná noc a hluboké ticho a začínám myslet na slepičí farmu, na které se jednou usadím. Silnice je dlouhá a v polovině cesty je kamenný můstek, vedoucí přes jakýsi potok. Za potokem je skupina stromů a keřů. Ubírám plyn, abych moc neposkočil, a zrovna se kutálím po druhé straně můstku dolů, když cosi tvrdě naráží na niklovou obrubu předního skla. Náraz byl tak prudký, že kov až zavrněl. A potom slyším, jak cosi padá na podlahu vozu, vedle mé nohy.

Zajíždím ke ‚kraji silnice, škrtám zapalovačem a dívám se. Hádal jsem správně. Je to kulka a vypadá na Colta ráže osmatřicet. Bleskne mi vzpomínka na pistoli, kterou měla v kabelce Juanella.

Vyskakuju z vozu, dostávám se několika přískoky do stínu a plížím se podél živého plotu. Nevidím vůbec nic. Už toho jaksi začínám mít dost, protože nepatřím k lidem, kteří po sobě nechají střílet při měsíčku jen tak pro radost. Krčím se za živým plotem a naslouchám. Je takové ticho, že bych prostě musel slyšet, kdyby se něco hnulo. Nic se nehýbá.

Za chvíli jdu zpátky k vozu a pokračuju na cestě. Přemýšlím, kdo asi po mně vystřelil. Byla to Juanella?

To by ovšem muselo znamenat, že Juanella na mě čekala za můstkem ve křoví. A že sem musela přijít pěšky, protože nemá auto. Dostávám znamenitý nápad. Obracím vůz, šlapu na plyn a jsem brzo na devadesátce. Objížďkou se dostávám k South Holmwoodu z druhé strany, zajíždím do pole poblíž kostela a začínám se rozhlížet, kde že je dům zvaný Mayleaf Cottage. Je to bílý baráček na půli cestě do jakéhosi vršku. Jméno je napsáno na brance.

Otevírám branku a klepu na dveře. Nic se neděje. Čekám několik minut; potom obcházím dům. Vzadu je kuchyňské okno, které se neupejpá. Je otevřené jedna dvě, – a na tři čtyři jsem v kuchyni. Stahuju za sebou roletu a rozžíhám elektrické světlo.

Z kuchyně se dostávám do chodbičky se dvěma dveřmi. Ty vlevo vedou do jakéhosi obývacího pokoje, dveře po pravici vedou do ložnice. Kromě těchto dvou světnic a kuchyně je v domě už jenom koupelna.

Vstupuju do ložnice, zatahuju záclony a rozžíhám. Je to opravdu Juanellina ložnice. Stojím a větřím. Vnímám náznak její voňavky Možná, že si děvče vybralo parfém s přesným názvem. Neopatrnost. Hádám, že byla velmi neopatrná.

Rozhlížím se po ložnici. Otevírám prádelník. Je plný náramných titěrností.– Prohrabávám opatrně všechny zásuvky a hledám, – sám vlastně nevím co. A také nic nenalézám. Uklízím po sobě, zhasínám a jdu do obývacího pokoje.‘ V rohu je malý psací stůl. Není tam nic, leda několik saldovaných účtů od místních obchodníků. Na desce je pijáková podložka. Snímám vrchní arch, neboť jsem si všiml, že slečny – chtějí li něco ukrýt – to vždycky strkají mezi pijáky.

Uhodl jsem. Pod pijákem je arch dopisního papíru. Vypadá jako druhá stránka dopisu, který někdo poslal Juanelle. Beru list ke světlu a čtu:

… A ještě něco: budete-li se mnou v téhle Federální věci hrát poctivou hru, nemusíte se ničeho bát a o nic se starat.

Ptala jste se mne, proč jsem si tak jist, že bych mohl dosáhnout pro Larryho snížení trestu, ba že bych ho vůbec mohl dostat na svobodu. Máte právo se ptát a já vám odpovídám: když Larry uzmul pro Varleye papíry, nevěděl, o jaké papíry jde. Varley mu řekl, že to jsou falšované akcie, na které si Varley od banky půjčil peníze, a že je musí dostat z pokladny banky dřív, dokud banka neobjeví, že jsou padělané. Larry si proto myslel, že věc není tak vážná, protože v podstatě šlo o bezcennou makulaturu. Larry neměl potuchy, že krade důležité státní dokumenty, které se přímo týkají vojenských plánů.

A tak, jakmile chytím Varleye, povím vrchnosti, že jsem ho dostal jen proto, že jste mi na sto procent pomáhala. Vy jste Larryho manželka a úřady na to pochopitelně musí vzít ohled. Nepropustí-li ho, alespoň podmínečně na svobodu, až jim povím celý příběh – ať jsem Tatar.

Vy jenom pěkně dělejte, co Vám povídám: seďte pěkně zticha a nikomu nic neříkejte. Až Vás budu potřebovat k prokázání totožnosti, dám Vám vědět. Vy jste Varleye viděla. Vy ho znáte. Vy můžete odpřísáhnout že to je on – a víc od Vás nepotřebuji.

Jsem se srdečným pozdravem Váš

Jimmy Cleeve

P. S. Vyhledám Vás zítra či pozítří.

Stojím uprostřed světnice s dopisem v ruce.

Že bych měl pravdu? Vyhlíží to, jako by mi Juanella byla servírovala pěknou dávku podfuku. Jako by byla souhlasila se vším, co jsem říkal, ačkoliv musela zatraceně dobře vědět, že nevím, ale jenom hádám. Byla ochotna nechat mě ve víře, že Varleye ani nezná. Že ho jakživa neviděla. Leč tady v tomto dopise Cleeve říká, že Juanella může Varleye identifikovat. A identifikovat nemůžete nikoho, koho neznáte.

Vracím dopis mezi pijáky, zhasínám světlo, vracím se do kuchyně a opouštím stavení cestou, kterou jsem přišel. Jdu zpátky k vozu. Jednoho dne jim povím oběma – Jimmymu i Juanelle – zač je toho loket.

~

Je téměř tři čtvrti na dvě ráno, když zastavuji svůj silostroj před činžákem v Jermyn Streetu. Noční vrátný mi hlásí, že nahoře mě čeká nějaký pán. Jedu nahoru. V obývacím pokoji, ve velké klubovce před krbem, sedí nějaký mužský a pokuřuje. Vedle sebe má velkou sklenici whisky.

Povídám mu: „Dobré jitro. Jsem rád, že vás poznávám, Sammy.“

Mladík povstává. „Já z toho mám ještě větší radost, pane Cautione. Já vám měl starostí nad hlavu.“

„Že by? Jen se posaďte. Možná, že těch starostí není tolik, kolik si myslíte.“

Dívá se upřeně na mě: „Možná, že o všech nevíte.“

Házím klobouk do kouta, přistupuju ke skřínce a nalévám si. Maynes se mi líbí. Je to sporý mužský se spolehlivými rameny a úzkou, humornou tváří. Má čisté oči a zvlněné hnědé vlasy. Jeho ruce jsou krátké a upotřebitelné. Vidím kolem jeho očí a rtů trvalé vryté vrásky dobré nálady a jeho ústa mají permanentní sklon k úsměvu. Asi že není na světě mnoho věcí, které by tohoto chlapce přivedly z rovnováhy.

Povídá: „Pane Cautione, moc jsem o vás slyšel, už před válkou, když jsem byl podřadným soukromým tajným v detektivní kanceláři »Alliance«. Díval jsem se na vás jako na ohromné eso.“

Šklebím se na něho od ucha k uchu. „To je pěkné, Sammy. Ale teď už si asi nemyslíte, že jsem eso tak ohromné.“

„Víte – být dobrým stopařem je složitá věc. Někdy člověk prostě nemá, kde by zabral. A ještě horší je, když pracujete s lidmi, kteří vás sabotují.“

„Kdo, co, kým, čím?“ podivuju se.

„Jimmy Cleeve. Jistě už jste sám něco tušil.“

„Nu, nechci popírat, že jsem občas zastříhal ušima – ale proč raději nezačnete od začátku? Ulevte svým nohám, zapalte si cigaretu a povídejte. Soudím totiž, že jste sem nepřišel v tuto dobu kuropění, abyste mi vyprávěl o počasí.“

Směje se. Když se směje, ukazuje velmi pěknou sadu silných, bílých zubů. Myslím si, že tohle je nejúhlednější mladík, jakého jsem kdy viděl.

„To jste uhodl. Nuže – jde o tři lidi. Jedním z nich je Varley, kterého chcete dostat. Varley je stoprocentní darebák, věřte mi. Osobou číslo 2 je Cleeve, číslo 3 má krasavice slyšící na jméno Juanella Rillwaterová. Jaké to trio!“

„Vypadá to, jako byste je dvakrát nemiloval.“

„Diagnóza mé lásky by zněla: Střídavě oblačno… Ale řekl bych spíš: Ti tři jsou na sebe jaksi podezřele hodní. – A vyberte si z toho, co je libo.“

„Co nedíte, Sammy? Je situace opravdu taková?“

„Aspoň to tak vidím. Zkontrolujte si to sám. Pracoval jsem, jak už víte, pro soukromou detektivní kancelář »Alliance«. Zrovna jsem tam nastoupil,“ Sammy se zubí na celé kolo a pak pokračuje, „byl jsem tam páté kolo u vozu a Jimmy Cleeve byl velké eso. Ale poznal jsem, že Jimmy má jednu Achillovu patu. Je příliš ctižádostivý. Když chce něčeho dosáhnout, neuznává, že by se mu mohlo postavit cokoli do cesty – něco, nebo někdo.“

„Ani Lemmy Caution,“ dodávám.

Směje se. Prý je to tak. „A čerta starého mu záleží, kdo zůstane ležet podle cesty – pokud on sám se dostane k cíli.“

„Ano,“ povídám. „Vezměte to za prokazatelné a vyřízené a pokračujme.“

„Ale já měl štístko. Přišel případ – takové nic, jakému se říká svrab – bylo to tak málo důležité, že to svěřili mně. A byl to můj první úspěch. Dostal jsem mimořádnou odměnu a myslel jsem, že mi patří svět. Ale co se opravdu stalo, o tom jsem neměl ani potuchy.“

„Copak to bylo?“ ptám se. „Která okolnost byla tak důležitá?“

„Šlo o vypátrání pachatele vloupání do klenotnického krámu – ale pachatele nám položil někdo, kdo chtěl, aby zlodějíček byl uklizen do chládku. A ten někdo byl Varley. Varley byl ochoten dodat důkazy, ale pod podmínkou, že zachovám Varleyovo jméno a osobu v tajnosti. To se mi tenkrát zdálo fér, neboť nikdo proti němu nic neměl. Rozumíte mi?“

„Rozumím.“

„Má cena pro Cleeva byla v tom, že jsem znal Varleye. To bylo také důvodem, proč mě dal přeložit do Anglie. Jedině proto se zde potuluju, přestrojený za kanadského důstojníka.“

Už tomu rozumím. Nahlas říkám: „Hlavní důvod je, že znáte Varley. Je to tak?“

„Ano, já Varleye znám, a kdežto Cleeve ho nezná. Jakživ ho okem nespatřil. Nepoznal by ho, kdyby Varley do něho na ulici vrazil. Co tomu všemu říkáte?“

Nahlas se moc nevyjadřuju. Ale začínám mít přehled. „Nu, podle toho je tenhle Cleeve mladík zručný. Tak proto vás do toho zatáhli“

Sammy přisvědčuje. „A ještě jsem vám neřekl všechno. Pamatuju se na večer, kdy Cleeve u Státní policie nastupoval. Byl pyšný jako páv a už se viděl jako velké zvíře. Počítal, že od Státní policie k Federální už je jenom skok, a Cleeve začal přemýšlet, jak ten skok udělat.“

„Nu, Sammy, na tom není nic zlého. A mám dojem, že Cleeve skočí a doskočí.“

Maynes se na mě zubí: „Snad. Jenže já si osobně myslím, že Cleeve je příliš chytrý. – Ale abych dopověděl: Jimmy Cleeve tedy jde ke Státní policii a kouká, aby viděl. Potom se začaly dít věci. Federální dostala echo o Varleyovi o dověděla se toto: Varley pracoval kdysi pro Hitler-Bund. Podával zprávy nepříteli; napřed Japoncům a pak Němcům. Objevil způsob, jak vydělávat velké peníze. Zbudoval si malou organizaci – malou, ale velmi dobrou. Varley – to nesmíme zapomínat – není žádný ťulpas. Těm třem nebo čtyřem individuím, která pro něho pracovala – byli to drobní i větší kriminálníci – neřekl, oč jde. A postaral se, aby se toho nedomákli. Ale platil jim pořádně, a tak si každý přišel na své.“

„Dopovím to za vás,“ skáču Sammymu do řeči. „Jedním z těch Varleyových nohsledů byl Larry T. Rillwater, náš přítel s autogenem?“

Maynes přisvědčuje.

„Ano, tak to bylo. Zkrátka: v jisté newyorské bance, v pancéřové schránce je připraven svazek listin, které mají být odeslány na vrchní velitelství ve Washingtonu. Týkají se něčeho, co se má stát po invazi na evropskou pevninu. A je v nich spousta taj-dův-mob rozkazů a plánů a Varley chce ty listiny.“ Maynes se zubí. „A také je dostal. A také je dnes má. A proto ho vrchnost tak naléhavě shání.“

„Rozumím, Sammy. Ty dokumenty – to byly ty »akcie«, které Larry vyfoukl z trezoru?“

„Ano,“ přisvědčuje Sammy. „Varley do Larryho nahustil, že ty listiny jsou falešné cenné papíry. Řekl Rillwaterovi, že si na ty padělky vypůjčil peníze a že půjčka je splatná a že je nebezpečí, že banka při kontrole zástavy přijde na to, že cenné papíry jsou papíry bezcenné. Larry sedl na vějičku, šel, splnil úkol a odevzdal »padělky« Varleyovi… Věřím, že nevěděl, co odnesl z banky. Rillwater je sice kasař a zloděj, ale nevěřím, že by za peníze prodal svou zem.“

„Rozumím. A když papíry zmizely, byl velký povyk. Federální se rozčílila – a tak to někdo musel odnést. A stalo se, jak to Varley předpokládal: odnesl to Rillwater. Velmi zajímavé, velmi zajímavé. A jak se Federální dověděla, že tu kasu udělal Rillwater?“ Sammy odklepává popel z cigarety. „Hádej, hádej, hadači. Já sám nemám pochybností, že to anonymní udání na Rillwatera psal sám Varley. Protože Varley jistě počítal s tím, že se úřady upokojí, jakmile budou mít v ruce toho, kdo papíry z banky odnesl. A že vyšetřování bude zastaveno.“

„Dobrá, Sammy,“ povídám. „Ale jak mohl Varley počítat s tím, že Larry nezačne mluvit, až přijde na to, jakou boudu Varley na něho postavil? Proč Rillwater neřekl, jak to opravdu bylo?“

Maynes přikyvuje. „Taky na to mám vysvětlení. A souvisí to s Jimmym.“

Povstávám, jdu ke skříňce, beru láhev a dolévám obě sklenice.

„Sammy,“ povídám, „to je úplná detektivka. Povídejte dál.“

„Tak tedy lidé z Federální mluvili s Rillwaterem, ale on jim o Varleyovi neřekl nic, a a to z důvodů, které vám hnedle vyložím. Ale víte sám, že Federální nejsou dnešní. Pěkně si oťukali všechny lidi, s nimiž se Larry před činem stýkal – a mezi nimi našli i jméno Varleye. Aby bylo jasno: nic přesného proti němu neměli – Larryho spolupachatelem mohl být také každý jiný z toho tuctu jmen, které Federální našla. Ale poznenáhlu přibývalo náznaků, že by tím vyvoleným mohl být nejspíš Varley. Nu, a nikdo nic pořádného nevěděl. V rejstříku trestaných osob nebyl a nikdo nevěděl, kde se zdržuje. Federální byli tak říkajíc nahraní. A zrovna v tuto hodinu tísně vystoupil zdatný jedinec, jenž prohlásil, že Varleye zná jak své boty a může ho přivléct – budou-li mu dány možnosti. Tím zdatným jedincem byl Jimmy Cleeve. Rozumíte?“

„No jo, rozumím. Ale jak to mohl říct, když Varleye jakživ ani okem neshlédl?“

„To je načisto jednoduché,“ vysvětluje Sammy. „Když vyšly celostátní zatykače na Varleye, jméno zaznělo Cleevovi povědomě. A potom si Jimmy vzpomněl, že Varley byl namočen do případu, který jsem kdysi dělal, když jsme byli oba v agentuře »Alliance«. A co udělal Jimmy? Na základě své »znalosti« pana Varleye si vymohl dočasné přidělení k Federální policii. Potom přijel horempádem za mnou do Nového Yorku. Řekl mi, že mě dostane také do Federální. Řekl mi vůbec spoustu bajek a já mu sedl na lep. Protože se to odehrálo v době, kdy jsem Jimmymu Cleevovi ještě věřil.“

„Well, kamaráde. Stal jste se veřejným křenem číslo dvě. Myslím, že veřejným křenem číslo jedna jsem byl já. A on ty hory a ty doly nasliboval proto, že vy jste znal Varleye. To znamená, že vy jste vlastně měl mít velení v tomto případu.“

„Ano, tak to je. Cleeve mi řekl, abych sehnal co nejvíc informací o Varleyovi a postupoval mu je. On, Cleeve, že se za to bude starat o mě. Tak jsem si na to vyhrnul rukávy. Zjistil jsem, že Varley provozuje v Novém Yorku obchod s uměleckými předměty, a to s ženou jménem Marcellina du Closová. Obchod byl jenom fasádou. Potom jsem zjistil, že Varley a du Closová vykonali přípravy k odjezdu do Francie. Nakonec jsem ještě vypátral víc: totiž, že Varley si už před dlouhou dobou připravil venkovské sídlo v Anglii poblíže North Holmwoodu pro případ, že by se mu ve Francii rozhořela půda pod nohama.“

„A to jste všechno vyklopil Cleevovi?“

„Vyklopil,“ povídá Sammy a zubí se. „Potom mě Cleeve začal odstrkovat na vedlejší kolej a než jsem se nadál, už sem byl tady v Anglii. A Cleeve zůstal v Americe a ve svatozáři náramného pátrače.“ Sammy se směje a dodává: „Povídal jste, že jsem veřejným křenem číslo dvě. Myslím, že mám nárok na postup a že jsem číslem jedna.“

„Moment, Sammy. Tenhle případ ještě není skončen a Cleeve zatím nikomu neublížil. Teď, když jsme pohromadě – myslím my dva – víme toho zrovna tolik, jako Cleeve. Byla by to švanda, kdybychom ho tak předběhli, nemyslíte? Ale mám dojem, že máte ještě něco jiného na srdci“

„Mám,“ přisvědčuje Maynes, „a to dokonce dvě věci. První je tahle: když jsem mluvil s Cleevem – myslím ještě v Americe – řekl jsem mu mimo jiné, že nejslibnějším námětem je Juanella Rillwaterová. Víte, je opravdový blázen do svého manžela. Poradil jsem Cleevovi, aby vymohl Juanelle povolení k návštěvě Larryho. A aby Juanella řekla svému muži, že mluvila s Varleyem. Dále měla Larrymu vsugerovat, aby se úřadům raději o Varleyovi nezmiňoval. Bude-li Larry zticha a Varley na svobodě, že ona, Juanella, na Varleyovi vyzví, kam ty papíry schoval. Protože – tak měla Juanella dále hustit do Larryho – budou-li papíry na světě, bude Larry propuštěn na svobodu a zbytek trestu mu bude odpuštěn. Sledujete tento myšlenkový postup, pane Cautione?“

„Ovšemže ano. A teď chápu, proč Larry hrál hluchoněmého. Poslyšte – nebyl to špatný plán“

„Nebyl to plán špatný – ale pro mě také nebyl dobrý.“

„Tak proto poslal Juanellu do Francie,“ povídám, „a proto je Juanella toho času v Anglii!“

Přikývl. „A nyní také vidíte Cleeveovi do karet!“

„To ještě nevidím,“ říkám. „Jsem zvědav, jak?“

„Jen si to, pane Cautione, spočítejte: Varley má namířeno do toho svého baráku v North Holmwoodu. Nic jiného mu nezbývá. Víte dobře, jak nesnadno se dnes žije cizinci bez osobních průkazů a bez potravinových lístků. Proto prostě musí do North Halmwoodu, protože tam není cizincem. Tam je znám z dřívějška, když vystupoval jako vážený občan. Sázím se s vámi, že tam má připravené osobní doklady a všecko, co k tomu patří. Musí se sem vrátit, protože tady má vybudovanou totožnost – falešnou, ale pevnou.“

„Jo – to by souhlasilo. A až se sem Varley vrátí, tak ho sbalíme.“

„Toho se právě obávám,“ povídá Maynes. „Jak to pro pána krále myslíte, Sammy,“ ptám se. „Proč ksakru bychom se měli bát sbalit Varleye?“

„Já to, pane Cautione, mínil tak: Jimmy Cleeve chce především ty listiny. Jakmile je bude mít, zahne za roh. Poletí s nimi do Francie na vrchní velitelství a bude sklízet vavříny, které nesel.“ Maynes se zarputile zubí. „Vy a já zatkneme Varleye – možná, že nám Cleeve tu hrubou práci ochotně přenechá. Ale kdo bude mít zájem na Varleyovi, když papíry už budou v suchu?“

„V tom můžete mít pravdu. Ale jak se říká: chytrému napověz – a nás už teď nikdo nemusí trkat. Možná, že se nám přece jen podaří nakonec zkoupat Cleeveho v jámě, kterou vykopal pro nás.“

„I to je možné,“ říká Sammy, ale jeho hlas nezní přesvědčivě ani přesvědčeně. „A pak mám na srdci ještě něco.“

„A to je?“

„Nelíbí se mi,“ říká, „Jimmyho poměr k vám. Cleeve mi vykládal, jak jste něco vyžvanil du Closce, kterou potom někdo zabil v Paříži, a moc si v tom příběhu liboval.“

Zubím se na něho. „Tomu také rozumím,“ povídám a chvilku přemýšlím. „Koukněte,“ povídám potom nahlas, „nechcete snad tím říct, že by Cleeve mohl Varleyovi slíbit, že ho nechá utéct, jestliže mu ty doklady dá?“

„To je přesně to, co tím chci říct. Podaří-li se Cleeveovi zmocnit se dokumentů a Varleyovi vzít roha, kdo bude podezírán? Bude snad podezírán Jimmy Cleeve, rek, který si to přihasil s dokumenty v ruce? Podezírán bude Lemmy Caution, který je beztak už podezřelý. Nemám pravdu?“

Povstávám, přistupuji ke skříňce a nalévám si. Potom se obracím a povídám mu: „Sammy – vypadá to, jako byste měl pravdu na sto procent. Vypadá to, jako by se chlapeček paní Cautionové, malý Lemmy, měl začít starat o sebe. Což bude nadále činit. A vy mu budete pomáhat, Sammy.“

„Taky že budu… Pane Cautione, udělám pro vás všechno na světě a mám pro to dvé příčiny. Za prvé vás mám rád a za druhé nenávidím Cleeveho až kam sahá. A co na základě toho podnikneme?“

„Hleďte, povím vám něco, co snad nevíte – něco, co vás pořádně překvapí.“

„Mě už na světě nic nepřekvapí.“

„Momentíček – hned uvidíme. Co byste řekl, kdybych vám pověděl, že poblíž Brorkhamského hostince, kde bydlím, žije Varleyova sestra?“

Sammy zvedá obočí. „Cože?! Poslyšte – to by bylo překvapeníčko.“

„Ukázali mi ji v New Yorku. Je to holka jako lusk – znamenitý kousek křehotinky. Na levé ruce má pokroucený malíček“

„Možné to ostatně je. Varley byl vždycky kus donchuána.“

„A sejde na tom? Nezáleží na tom, je-li to jeho sestra nebo jeho prababička. Tak či onak – můžete na to dát svůj drahocenný krk, že ta lasice netráví svá mladá léta v těchto končinách jen pro nic za nic. Snad je jen zamíchaná do podniku pana Varleye. A teď mi něco napadá!“

„Například…“

„Například, že bychom se mohli rovnou vydat navštívit slečnu Varleyovou a rozvázat jí jazýček a dát na pamětnou panu Cleevovi.“ Sammy Maynes rychle povstává. „Teď mě to začíná bavit doopravdy.“

Kapitola šestá

Objíždíme Leatherhead. Za obcí, kde se silnice zatáčí, zhasínám motor a zastavuju. Vytahuju ze skříňky na nářadí láhev skotské whisky, zavdávám si a podávám Sammymu. „Vy taky myslíte na všechno.“

„To bych řekl… Myslel jsem dokonce ještě na něco.“

„Například…?“ povídá Sammy.

„Dejme tomu, že ta slečna skutečně není s Varleyem vůbec v žádném příbuzenském poměru a jenom si říká Varleyová. Co by z toho plynulo?“

„Nerozumím vám.“

„Plynulo by z toho, že slečna je zasvěcená do celé věci, nebo alespoň do části toho propletence. Že slečna ví, že Varley má listiny a že s nimi přijede do Holmwoodu. Možná, že s ní má ujednáno, že slečna bude nachystána v Brockwoodu a že pro něho sehraje roli poštovní schránky.“

„Co by si od toho Varley sliboval?“ ptá se Sammy.

Krčím rameny. „Mohl by tím získat zatraceně mnoho,“ povídám. „Třeba Varley není takový makůvka, jak si myslíme. Možná, že se nepotlouká po světě s kapsami plnými dokumentů, na které je špagát. Možná, že ty dokumenty poslal na její adresu poštou – což by byl nápad rozumný. Ví docela dobře, že vláda klade nepoměrně větší váhu na ty doklady, než na jeho ctěnou osobu. Je sice nepopiratelná pravda, že vláda chce dostat do rukou Varleye včetně listin, ale kdyby měla na vybranou, zda chce Varleye, nebo ty papíry…“

„Myslím, že jste uhodl,“ říká Sammy „A že jste si to dobře domyslel. Vypadá to, jako by ta slečna jménem Varleyová hrála opravdovou roli v té naší činohře. A co s ní tedy podnikneme?“

Startuji motor a rozjíždím vůz. „Zůstaneme při původním plánu: promluvím si s milou sedmi loupežníků. Třeba bude naší ranní návštěvou tak překvapená, že nebude schopna vymyslet si bajku, která by zněla jako pravda pravdoucí.“

„Well. Myslím, že máte pravdu“

Slapu na plyn. Za několik minut zatáčíme k Dorkingu. Sammy si už zase brouká písničku. Začínám přemýšlet o sestřičce Varleyové. Dám na to krk, že spousta věcí závisí na téhle lasičce. Doufám, že není z čeledě slečen příliš vychytralých a že je dost inteligentní, aby hrála tak jak si to představuji – ale se slečnami jeden nikdy neví „Sammy,“ povídám, „je tu ještě jedna okolnost, se kterou musíme počítat, ale kterou musíme riskovat.“

„Že by? A co například?“

„Dejme tomu, že slečna není Varleyovou sestrou ani sestřenici, že je to jeho milá a že je do něho opravdu a solidně zblázněná. To by bylo pro nás velmi mrzuté protože bychom prozradili, že tu čekáme na Varleye.“

„Vy si myslíte, že by v tom případě na oko souhlasila se vším, co řekneme – a že by to potom vybreptala Varleyovi?“

„Uhodl jste.“

„Well – co bychom v tom případě dělali?“

„Nedalo by se svítit. Jenomže člověk musí někdy něco riskovat.“

O šest minut později zatáčím vůz na Brockhamskou náves. Dojíždím potichoučku za humna Hranaté láhve a snažím se, abych nenadělal moc hluku. Zastavuju vůz u garáže. „Poslyšte, Sammy, zůstaňte tady a vykuřte si cigaretu. Skočím jenom nahoru podívat se, zda se tu něco nedělo, když jsem byl pryč.“

„Oukej,“ říká a já běžím.

Odemykám si postranní dveře a plížím se po špičkách nahoru. Když rozžíhám světlo, vidím na stole arch papíru. Někdo na to postavil kalamář, abych si toho spíš všiml. Je to dopis od hostinského. Čtu:

Vážený pane Clausone, je zrovna půl deváté ráno a volá pán jménem Dombie. Telefonoval z Londýna a vzkazuje, že jeho telefon má číslo MAY 63201, ale prý si nepřeje být vyrušován, jelikož, jak řekl doslova, „je zapleten s vévodkyní, která je do něho tak zamilovaná, že dělá vzteky kotrmelce, když od ní odchází třeba jen k telefonu“. Také řekl ten pan Dombie, že ta vévodkyně je tak nesmírně vznešená a náramná, že by i sama Desdemona vedle ní vypadala jako ta paní, co chodí mandlovat velké prádlo každý druhý čtvrtek.

Nevím, co to znamená, ale tak to ten pán Dombie řekl.

John Shaw

Tak tedy Dombie volal – a i když vzbudil a vytáhl z postele domácího pána, stálo to za to.

Házím vzkaz do koše, sestupuji potichu do výčepu a zvedám telefon. Žádám Dombieho číslo. Čekám, čekám, a nakonec slyším jeho hlas.

„Haló, vévodo,“ povídám. „Jak se vede Její Jasnosti?“

„Neřvěte tak, vy plebejče – ať vás neslyší.“

„Snad mi nechcete tvrdit, že ještě neusnula ze samé dlouhé chvíle?“

„Poslyšte, Lemmy – nevynechal byste laskavě nejapné narážky na můj milostný život? Kam jste dal vychování?“

„Váš milostný život mě nezajímá. Ale zajímá mě, zda jste schopen vybřednout z toho navoněného budoáru, zmocnit se vozu a přihrnout se sem – spolehlivě a zejména rychle.“

„Já to věděl“ říká nešťastně. „Sotva jsem se začal zajímat o novou senzační slečnu, už jste zase tady s nějakým všivým melouchem. A oč vůbec jde?“

„Mám dojem, že se zde každou chvíli začne něco dít. Heleďte, ať jste tady. Můžete to dokázat za 40 minut. Až budete na silnici mezi South Holmwoodem a North Holmwoodem, koukejte bystrým okem po usedlosti Mayleaf Cottage u South Holmwoodu; a druhým rovněž bystrým okem koukejte po stavení jménem Thorpe Cottage. Je to mezi North Holmwoodem a mezi obcí Capel, kde Jimmy Cleeve čeká na Varleye“

„I pro pána krále – tohle je ale úkol! A tam mám popojíždět celou noc?“

„Otevřte uši, vy hříčko přírody. Mezi oběma domy je nezastavěné pole Vaším úkolem prostě je sednout si pod strom a vydávat se za sovu. Což je – jak známo – pták, který mnoho slyší a málo mluví“

„Rozumím. A co budu dělat kromě toho a hlavně potom“

„Nic. Budete tam sedět, dokud vás nevyzvednu. Na shledanou!“ Zavěšuju sluchátko. Sammy sedí venku ve voze a pobroukává si písničku.

„Všecko jde jak po drátku jenom jsem si zavolal Londýn – pro případ, že bychom potřebovali posilu. A teď pojďme a navštivme přítelkyní.“

Sammy leze z vozu a dáváme se po polní cestě. Dům s květnatým průčelím vypadá při měsíčku moc hezky, jako pohádkové stavení. Procházíme brankou a začínám klepat na dveře. Potom čekáme Po chvíli se otevírá špehýrka v okně nad dveřmi. Objevuje se hlava Varleyovy slečny a říkám vám, že je to hlava náramná. Dívá se na nás dolů, hnědé vlasy jí splývají přes rameno.

„Dobré jitro, slečno Varleyová,“ říkám. „Smím představit svého přítele, pana Maynese? Rádi bychom si s vámi malounko pohovořili.“

Slečna vzdychá nemožně zhluboka. A říká v měkkém nářečí státu Virginia: „Kapitáne Clausone, jste opravdu muž mimořádný. Když jsem vás viděla naposledy, spatřila jsem vás poprvé ve svém životě, a už jste chtěl jít se mnou na procházku. A teď sem přicházíte v tuto nekřesťanskou dobu na besedu, a ještě si berete s sebou kamaráda. Myslíte si doopravdy, že vám otevřu?“

„Nádherná,“ říkám, „ničím si nelamte hlavu. Ale jsem si zatraceně jist, že nás vpustíte.“ Slečna zvedá obočí. „A smím se ptát, odkud pramení vaše jistota?“

„Moc bych za to dal, kdybych věděl, jak se jmenujete křestním jménem.“

„Kapitáne Clausone,“ povídá jakýmsi mrazivým hlasem, „nebude vás to stát vůbec nic. Jmenuji se Lana – ale nevím, jak to souvisí s hlavním předmětem naší rozpravy.“

„Heleďte, Lano, říkám vám rovnou a na místě, že to je jméno přesladké. Má-li ovšem slečna krásné jméno, je tu betonová pravděpodobnost, že je taky inteligentní. Následkem čehož vám oznamuju, že se nejmenuju kapitán Clauson, ale že jsem úředník zvláštních služeb Lemuel H. Caution z Federální státní policie, a toto je můj kolega pan Sammy Maynes. Jste americká občanka a předpokládám, že máte někde po domě americký cestovní pas. A doufám, že kromě pasu budete mít také dost zdravého koňského rozumu, abyste sestoupila se svých výšin a odemkla.“

Nato ona jaksi ústupně a poddajně: „Ó zajisté – a co by sestálo, kdybych neodemkla?“ Zubím se na ni od ucha k uchu: „V tom případě by mi připadla trapná povinnost povyrazit dveře, ačkoliv bych to nerad“

„Také bych to nerada viděla Přijdu dolů a otevřu. A jenom doufám, že je pravda, co jste mi řekl.“

„Je, dámo, a budete překvapená!“

Za chvíli je dole a odemyká, stojíme a koukáme na ni a slyším, jak Sammy lapá vzduch. Slečna před odemknutím rozžehla světlo v průjezdu a co vám mám povídat – je to živoucí portrét krasavice. A stojí tu chladná jak okurkový salát.

„Tady jsem,“ povídá Lana. „Co si přejete?“

„Moment, jen co popadnu dech. Už je to velmi dlouho, co jsem vás viděl“

Lana ustupuje z prahu a vcházíme do haly. Dům je prostornější, než vypadá z venku a je velmi pěkně zařízen.

„Především bych ráda viděla nějaký úřední průkaz, pane…“

„Caution,“ pomáhám jí.

Podávám jí svou Federální legitimaci a anglický policejní pas. Dívá se na ně, potom se dívá na mě. Trošinku se usmívá potom povídá: „Mám dojem, že jsem o vás už slyšela, pane Cautione. Zdá se mi, že jste jedním z těch superpolicajtů, kteří přišli do módy v Americe v posledních letech. Budiž. Můžu-li vám říct něco, co máte právo vědět, nezbude mi asi, jako dobré Američance, než abych vám to řekla. Nechcete vstoupit do pokoje?“

Jdeme za ní do jakéhosi obývacího salónku. Lasice je chladnokrevná, až mi to vyráží dech. Ukazuje rukou na židle a klade na stůl bedničku s cigaretami. Sama si jednu bere

„Tak tedy, oč jde?“ ptá se.

„Co kdybyste napřed ulevila svým hezkým nožkám a posadila se? Moc by mě mrzelo, kdybyste se měla dostat do nějakého maléru, a všecko nasvědčuje, že jste jednou nohou v něm.“

Nadzvedá obočí. Usedá do křesla na druhé straně pokoje a dívá se na nás. Dívá se z jednoho na druhého. Potom překládá nohy. Vlastně bych vás měl informovat, pánové, že lýtka této dámy odpovídají jejím ostatním kvalitám.

„To je velmi zajímavé. Jsem-li správně informována, zní váš odborný výraz pro moji situaci, že jsem v bryndě. A vy se domníváte, pane Cautione, že jsem ve velké bryndě? Směla bych se uctivě otázat, proč tak račte smýšlet?“

„Beze všeho. Honíme chlapíka jménem Varley. Pamatujete se, slečno Varleyová, na naše včerejší setkání na polní cestě? Řekl jsem vám, že vás odněkud znám. Zkrátka a dobře, měl jsem váš popis. Malíček vaší levé ruky je zkřivený, že ano? Nejste-li Varleyovou sestrou, jste s ním spřízněna jinak – a víte, o kom mluvím.“

„Jste si tak jist?“ krčí rameny. „Jelikož se jmenuji Varleyová, je pravděpodobné, že mám nějaké příbuzné, kteří se také tak jmenují. Dokonce příbuzné mužského rodu.“

„To je docela možné, že jich máte víc, ale já se zajímám jen o jednoho. Varley, o kterého se zajímáme, je majitelem usedlosti v North Holmwoodu. Zajímám se o ptáčka, který se už celý rok vyhýbá zatčení, který unikl z Nového Yorku do Francie, tam měl akcie ve dvou vraždách a upláchl sem do Anglie, kapsy plné důležitých státních listin. To je Varley, o kterého se zajímám.“

„Úplný román! Kéž bych měla tak romantického příbuzného!“

Slečna mi začíná jít na nervy, „Hleďte, dámo, nemáte snad někde v domě cestovní pas? Máte-li ho, rád bych ho viděl. Možná, že nám to uspoří mnoho řečí.“

Povstala. „Ovšemže mám cestovní pas. S radostí vám ho ukážu.“ Jde do druhého rohu světnice, otevírá zásuvku a vytahuje kasetu. Potom se vrací ke mně, s pasem v ruce. Otevírám knížečku. Fotografie je nesporně její. Pas je pravý. Je vystaven na jméno Lana Geraldina Varleyová. Je občankou Spojených států amerických, původem z Richmondu, stát Virginia.

Vracím jí pas a říkám: „Zdá se být v pořádku.“ Slečna vrací pas do zásuvky. Znovu usedá.

„Tak pánové, moji totožnost jste zjistili. Co se bude dít dále?“

Neříkám vůbec nic. Kdyby tu byl nějaký můj anglický kolega, řekl by, že situace nestojí za zlámanou grešli. Je to takové jejich přísloví – ale není výstižné. Neboť horší než zlámaná grešle je žádná grešle, A má situace odpovídá ceně grešle žádné.

Holka se tváří, jako by nás měla oba v hrsti. Říká si, co chce, a dělá si, co chce, a nikdo ji nepřivede z míry.

Koukám na Sammyho. Podle výrazu tváře se jaksi náramně baví – když cítí, že ho pozoruju, přivírá Jedno oko. Naučil se to od anglických letců Mžourají okem, když chtějí říct, že je všechno marné. Což dělají, když to začínají vyhrávat.

Konečně povídám: „Vypadá to, jako by se nemělo dít nic. Leda že bych vás měl upozornit, že hrát si na schovávanou se strýčkem Samem je hříčka nebezpečná. A vy jí zrovna holdujete.“

Ona zase trochu vzdychá „Pane Cautione, věřte nebo nevěřte, vy mě nesmírně bavíte a napínáte. Přijdete si s kamarádem na návštěvu o půl třetí ráno, vyprávíte mi spoustu romantických příběhů a pak jste mírně překvapen, že ani nevím, o čem mluvíte.“

„Dobrá, dobrá, vždyť jsem toho snad tolik neřekl?! Možná, že vy věříte na shody okolností, slečno Varleyová, – či smím vám říkat Lana?“ Zubím se na ni od ucha k uchu. „Ale já jsem člověk, který na náhodičky vůbec nevěří Já si naopak myslím, že je to zatraceně podivné, že ten Varley – kterého honíme – se rozhodl zrovna v tuto dobu přijet zrovna na tento konec světa. A myslím si, že je hrozná náhodička, že zrovna v tu kritickou dobu se vy zdržujete zrovna tady. Spíš než na náhodičky věřím na účelnost: je jasné jako malá násobilka, že jste tu proto, aby vám mohl podstrčit dokumenty. Usmyslil si to za tím účelem, aby měl čím licitovat, až ho popadneme za límec.“ Lana Varleyová vyvaluje své krásné oči. Vdechuje hluboko do plic kouř cigarety a vypouští ho dvojicí moc hezkých rtů.

„Pane Cautione, dejme tomu, že všechno, co říkáte, je pravda: co by ten Varley měl z toho, kdyby mi dokumenty podstrčil? Jak by mohl licitovat, kdybych – dejme tomu – dokumenty měla?“

„Nebuďte dětinská. Víte zatraceně dobře, že chceme Varleye včetně listin, můžeme-li dostat. Jedno i druhé. Ale musíme mít ty dokumenty. Představte si, že chytíme Varleye bez dokumentů: představte si, že někdo – Jako vy – je má někde schované. Varley se snad domnívá, že budeme prostě muset přistoupit na jeho podmínky, a že – necháme-li ho utéct – vy nám potom listiny vydáte.“

„Tak to tedy je? Už začínám rozumět. To by byl opravdu velmi duchaplný plán, že ano, pane Cautione?“

„Není to nějak zvlášť duchaplné – Je to spíš přirozené pro lišáka, jako je Varley. Zvláště, má-li sestru, sestřenici nebo slečnu tak oddanou, tak krásnou a tak zatraceně prohnanou, jako jste vy.“

Lana na mě špulí rty. „Panečku, panečku… panečku! Víte, pane Cautione, lidé mi už před tím tu a tam řekli, že jsem krásná. Ale nikdo mi ještě neřekl, že jsem zatraceně prohnaná. Vy jste velmi upřímný člověk, že ano?“

„Zda bych chtěl být upřímný zrovna vůči vám, to je jiná kapitola.“ Povstávám. „Heleďte, broučku,“ pokračuju, „nejsem člověk, který rád maří čas, zejména v těchto ranních hodinách. Rozmyslete si to. Možná, že do zítřka na něco přijdete. Snad budete potom řečnější.“

Dívá se na mě. Oblažuje mě kouzelným úsměvem. „Ale já jsem řečná, pane Cautione, a ráda si popovídám. Pravda, musím přiznat, že si raději povídám ve dne než v noci. A myslím, že najdeme zajímavá konverzační témata. Vidím, že jste velmi zábavný člověk.“ Povstávám. Sammy vstává také.

Lana pokračuje: „Je mi opravdu líto, že už musíte odejít. Bylo to velmi pěkné, že jste přišli. A opravdu mě musíte zase jednou navštívit. Přijďte třeba jednou na šálek čaje.“ Dívám se po očku na Sammyho. Málem se zubí na celé kolo.

„Oukej, slečno Varleyová. Jak je libo. Možná, že se opravdu zase brzo shledáme. Zatím lituju, že jsem vás vytáhl z postele.“

„O nic se nestalo. Bylo mi velkým potěšením.“ Doprovází nás ke dveřím a otevírá domovní vrata. Vycházíme. Když jsme venku, říká: „Dobrou noc, pane Cautione. Velmi jsem se těšila z našeho setkání.“ Potom dveře zapadají, až to duní.

Obcházíme Hranatou láhev a jdeme za humna, kde mám vůz. Sammy vytahuje dvě cigarety a jednu mi podává. Zapalujeme si, stojíme každý na jedné straně auta a díváme se jeden na druhého.

„Není to valné, že ne?“

Krčím rameny: „Myslel jste si snad, že se přízná rovnou a napoprvé? Věděla zatraceně dobře, že někdo má spadeno na Varleye. Nu – a za těchto okolností jste snad předpokládal, že pukne jako žalud a podepíše písemné přiznání?“

„Ach tak… Vy si myslíte, že prostě chce získat čas?“

„Snad.“

Chvíli je ticho. Stojíme a kouříme. Potom povídám: „Hleďte, Sammy, něco se mi zdá. Ta dáma příliš nemiluje pohled na mou ctěnou tvář.“

Sammy se zubí. „Také jsem měl ten dojem.“

„Ale snad by snášela vaši tvář lépe Poslyšte, já si nemyslím, že slečna šla zpátky do postele. Nejspíš si někam sedla, zapálila si cigaretu a dumá kudy kam. Buď opravdu o ničem neví – a to by opravdu šlo o větší spoustu náhod, než je připustilo, nebo o všem ví, a pak jistě v tuto chvíli jistě velmi intenzívně přemýšlí Sledujete mě?“

Říká, že sleduje.

„Oukej,“ povídám, „já jdu spát. Vy tu počkejte několik minut. Potom obejděte dům jděte až na konec stezky a pak se vraťte, jako byste přicházel z opačné strany. A promluvte si s ní.“

Sammy vyvaluje oči. „A o čem, pro pána krále, s ní mám mluvit? Co myslíte, že dokážu?“

„To budete koukat,“ povídám mu já a zubím se na něho. „Víte co? Řekněte jí pravdu, Řekněte jí, že jste soukromý tajný z agentury »Alliance«; že mi zde děláte štafáž, protože musíte; protože je válka. Naznačte jí, že mě dvakrát v lásce nemáte. A řekněte jí něco, co jsem jí neřekl. Povězte jí: je-li náhodou pravda, co se domnívám, že jí totiž Varley odevzdá nebo pošle ty listiny – řekněte jí, že okamžikem, kdy se dotkne těch listin, se stala zločincem v očích amerického zákona. A jestli ji při tom chytíme, že ji nemine nějaké to desítiletí v Alcatrazu. Rozumíte?“

„Jo, rozumím.“ Vidím na něm, že se diví, co všecko ještě přijde.

„Potom jí řekněte,“ pokračuju, „že bude-li pracovat s vámi, nic se jí nestane, i když ty listiny převezme – ovšem s úmyslem odevzdat je Federálním úřadům. Rozumíte?“ Přikyvuje.

„Až tuto moudrost vpravíte do její kučeravé hlavinky, řekněte jí navíc, že je vypsána odměna sto tisíc dolarů za vrácení těch papírů. A potom se jí zeptejte, co by raději: zda třicet let basy, nebo sto tisíc dolarů.“

„Pane Cautione, to je náramný nápad. Je-li ta kůstka Varleyova znejmilejších, myslím, že je v tuto chvíli roztřesená jaksepatří. A když uvidí východisko – ještě k tomu s penězi navíc – bude nabetón sekat dobrotu. Takové jsou ty slečny všechny. Napřed chodí s lidmi Jako Varley, ale když jde do tuhého a mají příležitost, ochotně ho prodají.“

„S tím právě počítám.“

„Dobrá. Zkusím to. Kdy vás uvidím?“

„Nelamte si tím hlavu. Zítra ráno mi zatelefonujte a dáme si schůzku. A teď! se do toho dejte, Sammy. Možná, že si nakonec s lasicí přece jenom poradíme.“

„Oukej,“ říká. Odhazuje cigaretu a maže. Ještě tu chvíli stojím a dokuřuju cigaretu. Vůz nechávám venku, protože se nemůžu zhostit dojmu, že ho budu co nevidět potřebovat. Potom vstupuji do Hranaté láhve a šplhám po schodech do svého pokoje. Půl hodiny míjí a nic se neděje, ale já nejsem člověk netrpělivý. Mám dojem, že zanedlouho uslyším Dombieho.

A nemýlím se, protože ve čtvrt na čtyři začíná dole řinčet telefon. Řítím se dolů jako hloubkař. Je to Dombie osobně.

Povídá: „Poslyšte Lemmy, nevím, zda vám to něco říká – ale asi před desíti minutami vyšel někdo z domu Thorpe Cottage. Byla to slečna. Vydala se po cestě k South Holmwoodu. Hádejte, kdo to byl. Můžete hádat dvakrát.“

„Nemám chuť hádat ani jednou. Kdo to byl?“

„Juanella Rillwaterová. Nevěděl jsem, mám-li zůstat upíchnutý na místo, nebo jít za ní. Tak jsem tam zůstal.“

„Dobře jste udělal, Dombie. A teď můžete zmizet. Najděte si někde nablízku nocleh. Vyspěte se a zítra zase hlídejte Thorpe Cottage. A já vás vyhledám.“

„Dobrá,“ říká a končí.

Vzdychám zhluboka, když si uvědomuji, kolik spánku tratím, načež si přihýbám z malé láhve zvláštní záložní whisky, narážím si klobouk, padám postranními dveřmi a sedám do vozu. Dívám se na hodinky. Jsou čtyři pryč. A přemýšlím, jaké štěstí asi udělal Sammy u Lany, udělal-li nějaké štěstí vůbec. Zapaluji si cigaretu a jedu po okraji návsi směrem na Brockhamskou silnici. Projíždím Dorkingem a parkuji vůz při úpatí kopce v South Holmwoodu. Zajíždím s ním za skupinku stromů, aby ho nebylo vidět. Potom jdu pěšky podle usedlosti Mayleaf. Dům je – jak se říká – pohřížen v tmu. U vrat se zastavuju a několikrát ostře klepu. Čekám. Za chvilku se ozývá hlas Juanelly: „Kdo je tam a co chcete?“

„Zde je chlapeček paní Cautionové, Lemmy, a potřebuje s vámi mluvit, koťátko. Tak raději zčerstva otevřete vrata.“

„Co se k sakru, děje? Copak je tady nádražní informační kancelář?“

„A i kdyby nebyla,“ řehtám se, „tak odpověď stejně nikomu nezůstanete dlužná!“

„Vy chytrej, vy víte všecko…“

„Nezdržujte samozřejmostmi provoz a pojďte otevřít!“

„Dobrá, dobrá, už jdu, jen co na sebe něco hodím.“

Za chvíli se dveře otevírají a Juanella se objevuje. Použila těch několika minut mého čekání s výsledkem pozoruhodným, neboť vypadá opravdu hezky.

„Juanello – jste přesladká ve dne; v noci jste ještě sladší.“

„Že by?“ Dívá se na mne úkosem. „Co máte zase za lubem? A pojďte dál – beztak se chcete napít.“

„Napít – to bych se napil.“

Zavírám za sebou dveře a jdeme do obývacího pokoje. Juanella přináší láhev whisky a nalévá do sklenic. „A co máte na mozku?“ ptá se.

„Hleďte, nádherná, jen se pěkně posaďte. Budu mluvit k věci.“

„Co nepovídáte? Už jste se mnou mluvil nějak jinak než »k věci«?“

„Nic se nebojte, nebude vám dlouhá chvíle ani tak. A mimochodem – nebyla jste to náhodou vy, kdo po mně před chvílí střelil tam dole u Brockhamského mostu?“

Dívá se na mě a vyvaluje oči. „Co to, kčertu, povídáte? Proč bych měla po vás střílet?“

„Nejlepší důvod, o jakém vím, se jmenuje Larry T. Rillwater.“

Juanella upíjí whisky. „No ne,“ povídá potom, „tak já vás tedy střílím kvůli Larrymu. Nerozumím, co tím míníte.“

„Nerozumíte? Já tomu rozumím Mám dojem, že jste si udělali menší ujednáníčko, vy a můj spolupracovník, pan Jimmy Cleeve. Možná, že Jimmy Cleeve prohlásil, že bude žádat zvlášť důrazně obnovu řízení s Larrym a že dosáhne jeho okamžitého podmínečného propuštění s ohledem na služby, které jemu, panu Cleeveovi, prokázala paní Juanella Rillwaterová. Co tomu říkáte?“

„Už jsem vám řekla, že vy vždycky víte všecko“

„To není nic nového. A proč bych nevěděl? Četl jsem druhou stránku dopisu, který jste měla schovaný pod pijákem. Byla to jakási smlouva, kterou jste uzavřela s Jimmym.“

„Vy padouchu sprostá – tak vy jste tady čenichal, když jsem nebyla doma“

„Tak jest, kočičko. Přesně jste to popsala. A vám teď zbývá jediný úkol: seberte se, jděte do svého pokoje a navlečte na sebe něco šatstva.“

„Nelíbím se vám snad tak, jak jsem?“

„Juanello, jste podívaná třaskavá a ohromující – ale nechtěl bych vás vézt do Londýna v noční košili. Tak vypadněte a odějte se.“

„Poslouchejte, Lemmy, já nikam nejedu.“

„Jedete, kouzelná, a jedete do desíti minut.

V šatech nebo bez.“

Povstává ze židle. Stojí tu a dívá se na mě. Vidím, jak se jí oči zalévají slzami.

„Hleďte, Juanello – není vůbec třeba začínat nějaký slzavý výstup. Vím, oč vám jde. Máte utkvělou představu, že se Cleeve na vás dopálí, když tu nebudete, řekněme zítra. Myslíte si dále: jestliže se na vás dopálí Cleeve, zůstane starý Larry v chladírně a bude si muset odsedět svých patnáct let.“

Juanella vzlyká. Na chvilečku jsem přesvědčen, že je opravdu zblázněná do svého manžela.

„Lemmy – vy víte, že je to tak.“

„To vím a nehádám se. Ale rozmyslete si to dobře, protože jde o to, komu budete napříště věřit: zda panu Cleeveovi, nebo panu Cautionovi. Já, Caution, vám říkám: oblečte se, pojedete se mnou do Londýna a nebudete se zde zítra ukazovat! Uděláte, co vám řeknu, a dávám vám své čestné slovo: když skoncuju tuto věc tak, jak chci, dostanu Larryho z lapáku. A když já řeknu, že dostanu někoho z lapáku, tak ho z lapáku taky dostanu!“

Její oči jiskří. „Lemmy – a míníte to opravdu?“

„Jo. Fakticky ano.“

Juanella podniká chvalně známý hloubkařský nálet, bere mě kolem krku a líbá mě, až mě přechází zrak a sluch.

„Hned jsem zase tady,“ povídá. „Poslužte si další skleničkou – a doufám, že vám zaskočí.“

~

Je tři čtvrtě na pět, když zajíždím k chodníku před svým londýnským činžákem v Jermyn Streetu. Jsem opravdu unavený a také Juanella vypadá, jáko by se potřebovala trochu vyspat. Jdeme do obývacího pokoje. „Poslouchejte, kočičko, a dávejte dobrý pozor, co vám říkám. Nemůžu se zdržet víc než několik minut. Mám napilno. Až odejdu, odeberete se na lože. V ložnici najdete nějaké to pyžamo a podobné nezbytnosti, a vedle ložnice je koupelna. Držte se toho příbytku a ať vás nenapadne vystrkovat nosánek, dokud se tu zase nezjevím. Rozumíte?“

„Rozumím, Lemmy. Víte, že vám věřím na sto procent.“

„Tak je to v pořádku. Vy mi věříte, protože vám nic jiného nezbývá. A ještě něco. Že jste jakživa neviděla Varleye? A nevyprávějte mi žádné romány!“

„Ano, Lemmy. Larry mi o Varleyovi vyprávěl – ale nikdy mi ho neukázal.“

„To je ohromné. Jimmy Cleeve Varleye jakživ neviděl a vy jste Varleye jakživa neviděla, ale řekli jste si, že ho jeden druhému ukážete a dosvědčíte jeho totožnost.“

„Poslouchejte, Lemmy – jak můžete říct, že Cleeve nezná Varleye?“

„Vím to zatraceně dobře, protože chlapík, který pro Cleevea pracoval v Americe a který teď pracuje pro mě, mi nalil čisté božské. Cleeve vás vzal s sebou do Evropy, abyste mu před úřady potvrdila Varleyovu totožnost, až ho chytl. V pořádku. Vy jste Varleye jakživa okem neshlédla. Byla jste tedy připravena a ochotna dopustit se podvodu – a to velmi vážného.“

Juanella krčí rameny. „Proč by to mělo být vážné? Mým úkolem jenom bylo, abych řekla: »Tohle je Varley.« Byla to jediná možnost, jak dostat Larryho z basy.“

„Holka, vy toho ještě polovičku nevíte! Jednoho krásného dne vám otevřu ta vaše sličná očička. Ale zatím tu máme ještě něco jiného. Povězte mi tohle: když s vámi mluvil Larry o Varleyovi, zmínil se někdy o nějakých jeho příbuzných? O sestře, sestřenici, neteři nebo nejmilejší, která s ním pracuje? Neslyšela jste například jméno Lana Varleyová?“

„Slyšela – a moc. Je to prý prohnaná ženská. A také prý moc rafinovaná.“

„Jen se nerozčilujte a napijte se. Budu hned zpátky.“

Jdu do své ložnice. Otevírám velký kufr a vytahuji svazek fotografií a hlášení, která přechovávám načisto vespod. Beru obraz Lany Varleyové – portrét krásné a honosné slečny s pokřiveným malíčkem, která toho času bydlí v Brockhamu. Na rubu snímku je nějaký text. Pročítám jej a znovu se dívám na fotografii.

S fotografií v ruce se vracím k Juanelle. Podávám jí obrázek.

„Dobrá – vypadá tahle slečna jako Lana Varleyová, o které vám vyprávěl Larry?“

„Ne, protože tahle holka je k nakousnuti,“ říká Juanella bez rozmyšlení. „Vzpomínám si, že mi Larry Varleyovu Lanu líčil jako docela hezké děvče, ale mělo prý hubu jako jeskyni. A pusa téhle slečny je nejhezčí, jakou jsem kdy viděla. – Tak to nemůže být ona.“

„Máte plnou pravdu. Ale chtěl jsem to slyšet od vás.“

Juanella se dívá na fotografii. „Řeknu vám, to je ale líbezné stvoření. Kdo, ksakru to je, Lemmy? Je v nějaké souvislosti s naším případem, nebo je prostě dalším přírůstkem do vašeho harému?“

„Chcete-li vědět, kdo to je, obraťte fotografii a přečtěte si to.“ Juanella obrací papír a čte nahlas:

„Amanda Carelliová (Federální poznávací kartotéka list číslo 6587654). Otisky prstů a zvl. otisk prstu zařaděny. Bruneta. Pleť typu plavovlasých. Vydává se za zámožnou dceru dobré rodiny z jihu Spojených států. Podezřelá z účasti na obchodě se ženami ve spojení s tlupou Venny Kravavicsovou (1938). Sloužila jako volavka v podloudnické tlupě Lyle Venzurově. Hledána pro podezření z nadržování pachatelům vyloupení banky Periera (1939).“

„Rozumím,“ říká pak. „Je to další kousek ze sboru Varleyových přítelkyň. Měl jich spoustu.“

„Také jsem si to myslel,“ říkám se smíchem. Beru Juanelle fotografii z rukou, dávám ji do obálky a strkám obálku do náprsní kapsy kabátu. „A teď, Juanello, půjdu o dům dál. A nezapomeňte, co jsem vám říkal Budete-li mít hlad, zazvoňte si na vrátného. Promluvím si s ním. Jinak najdete všechno tady v bytě. Je tu dokonce několik knížek, kdybyste pocítila touhu po literatuře.“

„Oukej, Lemmy, ani se odtud nehnu. Asi bude pro mě nejlepší, kdvž udělám, co říkáte.“

„Mluvíte rozumně,“ povídám.

„Jenom jednu maličkost: jak dlouho tu budu dřepět?“

Krčím rameny. „Nevím ještě, ale nebude to příliš dlouho. Možná, že se vrátím zítra, možná pozítří, ale déle to trvat nebude.“

„Nevím, co se děje, ale tuším, že se k něčemu schyluje.“ Juanella se na mě usmívá a dodává: „Víte, jste prohnaný, však už víte co. Počítám, že je nakonec všecky doběhnete. Pan Caution to v posledním okamžiku vždycky vyhrává.“

Tvářím se skromně a upejpavě. „No, tak bych to sice o sobě nemohl říct, ale pravda je, že věci nerad prohrávám. Tak na shledanou.“ Beru klobouk a mažu. Dole upozorňuju nočního vrátného, že nahoře v bytě je Juanella a aby jí pomohl, kdyby něco potřebovala. Sedám do vozu, zapínám motor a jedu do Brockhamu.

Kapitola sedmá

Když se probouzím, je dvanáct hodin. Slunce svítí oknem a já ležím v posteli, ruce za hlavou, a civím do stropu. Nakonec mi to nedá, vstanu, vykoupu se, spolykám trochu snídaně a na tři prsty whisky. Načež se oblékám a beru si nejlepší košili a vázanku. Mám totiž dojem, že budu dnes něco oslavovat. Zrovna se koukám do zrcadla a říkám si, že kdybych měl jenom trochu obstojnější nos, byl bych chlapec k pohledání, když dole začíná vyvádět telefon. Snáším se elegantní křivkou dolů po schodech a procházím cílovou páskou dřív, než mě někdo předejde. Správně jsem hádal, je to Sammy Maynes. Povídá: „Well, jak vypadáme, pane Cautione?“

„Děkuju za optání, Sammy, myslím, že vypadáme dobře. A co je u vás nového? Jak se snášíte se svou přítelkyní?“

„Je to na dobré cestě. Aspoň si to myslím. Můžu mluvit po telefonu?“

„Můžete, je-li to dobré na vašem konci. Kde jste“

„Na nádraží v Leatherheadu. Mám pokoj v městečku, ale není tam telefon. Tady mě nikdo nemůže slyšet.“

„Tak tedy spusťte a povídejte! Co jste pořídil?“

„Tak jsem byl u Lany a vyložil jsem jí situaci podle vaší verze. Dal jsem jí najevo, že jsem nebyl zrovna nadšen způsobem, jakým jste s ní zacházel. A že se domnívám, že jste chytrák, který myslí příliš na sebe.“

„A co řekla?“

„Byla tak trochu opatrnická. Povídala, že vedu divné řeči, když uváží, že jsem vaším podřízeným. Tak jsem jí řekl, že vlastně nejsem vaším podřízeným, že jsem soukromý tajný, který byl prostě odvelen do téhle služby, a že to s vámi táhnu proto, že musím. Naznačil jsem jí, že nejsem zrovna zamilován do Federální policie. To na ni asi zapůsobilo, protože najednou byla jaksi přístupnější. Tak jsem do ní nahustil druhou dávku. Řekl jsem jí, že si snad v téhle věci nepočíná nejmoudřeji a že vaše předpoklady byly možná správné: že ona, Lana, se drží Brockhamu proto, že chce dostat do prstů dokumenty, které má u sebe Varley; a že si třeba myslí, že jí bude hej, jakmile se jich zmocní. Pověděl jsem jí – mezi námi děvčaty – že nemá za špetku rozumu; poněvadž existuje mnohem pohodlnější a bezpečnější cesta, jak se dostat k prachům.“

„A co na to řekla, Sammy?“

„Po tomhle výkladu v ní zřejmě procitl zájem, rozumíte-li, co tím míním. Prý vlastně neví, co mám na mysli, ale jak to prý myslím. Řekl jsem jí, že potřebuju peníze stejně naléhavě jako každý jiný a že vím o způsobu, jak se dostat k nějakému mamonu bez rizika a v rámci zákona.“

„Zdráv jste vyřídil, Sammy – zní to dobře a přesvědčivě“

„Děkuju, pane Cautione mám dojem, Že jsme se tentokrát strefili Povídala, že by ráda vydělala nějaké peníze, zvlášť když se dají shrábnout bez rizika. Řekl jsem jí: dostaneteli ty papíry od Varleve a pokusíte-li se je ukrýt a zatajit před úřady, stáváte se spolupachatelem a můžete počítat s desíti či patnácti lety Alcatrazu, protože jde o zločin proti zákonu na obranu státu. Ale – řekl jsem jí dál – možná, že nevíte, že na vrácení těch dokumentů je vypsáno sto tisíc dolarů?“

„Sázím se, že ji to zajímalo,“ podotýkám. „Zajímalo jí to náramně. Ustrnula na židli a koukala na mě těmi svými velkými kukadly a oči jí jenom svítily. Tak jsem jí řekl: Podívejte se, slečno Varleyová – je-li to vaše jméno – především bych chtěl, abyste mi odpověděla na jednu otázku: ví Varley, že zde na něho čekáte, abyste od něho převzala ty papíry? Lana na to neodpověděla, jenom koukala a usmívala a potom řekla, že by ráda slyšela něco bližšího o tom, jak se dostat k té vypsané odměně. Na to jsem jí řekl: Hleďte – já v tuto chvíli pracuju s Federální za dvojím účelem: za prvé abych se zmocnil těch dokumentů a za druhé abych chytil za límec Varleye. Pomůžete-li mi, zachováte se jako dobrý občan a je nad slunce jasnější, že si zasluhujete aspoň část odměny, ne-li celou. Potom jsem jí vyložil, že nejsem úředníkem Federální policie z povolání, takže vůbec není překážek, proč bychom si vypsaných sto tisíc nerozdělili mezi sebou.“

„Výborně, a jak na to reagovala?“

„Byl jsem trochu zklamán. Nereagovala na to vlastně vůbec. Neřekla nic, až za chvíli se mne zeptala, jestli bych se chtěl něčeho napít. Když jsem wpil skleničku, řekla, že si to rozmyslí a že se třeba zase jednou sejdeme.“

„Nevadí – myslím, že to je opravdu na dobré cestě. Kdyby se jí to nebylo líbilo, byla by vám to řekla rovnou.“

„To jo. A co bude dál?“

„Dále nebude nic, aspoň pokud jde o vás. Půjdete prostě do restaurace Grand Hotelu v Leatherheadu a počkáte tam na mě. Až přijedu, promluvíme si spolu a pak se vydáte znovu za slečnou Varleyovou a dojednáte s ní zbytek.“

„Že by už byla ruka tak daleko v rukávě? Dobrá – asi víte víc, než já.“

„Vím toho hromadu. Vím něco, co naši lasici ponoukne ke spolupráci stoprocentní. Tak tam na mě počkejte.“

Odkládám telefon, jdu na dvůr a vyjíždím s vozem. Potom mi něco napadá. Vracím se do ložnice a otevírám kufr. Mám tam rezervní bouchačku – Mauser 7,65, pěkný kousek. Vrážím do pažby zásobník, zasouvám pojistku a strkám pistoli do kapsy. Potom se vracím k vozu. Zapínám motor, rozjíždím se a jedu do Leatherheadu.

Sammy sedí v restauraci a má již pro mne připravenou skleničku. Nalévá mi. „Poslouchejte, kamaráde,“ říkám mu. „Jsem nějak uondaný, rád bych si aspoň na chvíli zdřímnul. Budu tedy stručný. Podívejte se na to!“ Vytahuju z kapsy fotografii Lany Varleyové a podávám mu ji. „Poznáváte někoho?“

„Na beton. Je to naše lasice – Lana Varleyová.“

„Čerta starého, obraťte to a podívejte se, co je napsáno na rubu. Tahle lasice je jistá Amanda Carelliová, dáma s trestním rejstříkem dlouhým jako váš rukáv. Vezměte rozum do hrsti, přeslabikujte si to a uvidíte, že dáma byla podezírána z účasti na kase.“ Maynes jenom heká.

„All right,“ povídám, „mám dojem, že tu kasu v Pereiře udělal, Larry Rillwater. Mám dojem, že naše přítelkyně Amanda Carelliová vulgo Lana Varleyová mu při tom pomáhala, už tomu všemu rozumíte“

„Pro pána krále – už tomu rozumím. Vy to vidíte tak: když byl Larry Rillwater zabásnut pro tu chmátku, kterou provedl pro Varleye, propašoval Carelliové vzkaz, oč vlastně šlo. A poradil jí, aby si zde počíhala na Varleye a trochu ho vydírala v souvislosti s těmi dokumenty“

„Uhodl. Tak to vidím. A teď, Sammy, odtud vypadněte. Jděte zpátky do Brockhamu a navštivte svou z nejmilejších. Ukažte jí tu fotografii, ukažte jí, co je na rubu a řekněte jí, ať si laskavě vybere. Buďto bude sekat dobrotu a vydá nám ty papíry, jakmile je dostane do ruky – nebo ji seberu a vrazím do chladírny s tím, že tam bude bručet, dokud nebudou vyřízeny formality o vydání americkým úřadům. A můžete ji upozornit, že si posedí vydatně.“

„Oukej, Lemmy. Zní to slibně A je tu ještě něco: když ta lasice tady čeká na Varleye, aby převzala dokumenty, je to betonová pravděpodobnost, že také ví, kdy se sem Varley přihrne.“

„Sammy – špatně vás pokřtili: měli vám dát jméno Sherlock. Máte u sebe nějakou bouchačku?“

„Nemám,“ povídá Sammy. „Měl jsem anglickou armádní pistolí, ale půjčil jsem ji Jimmymu Cleeveovi. Nemyslel jsem, že bych potřeboval zhraň, ale říkal jsem si, že by Cleeve měl mít něco v kapse. Ten Varley umí být protivný.“

„Byla to myšlenka ušlechtilá,“ povídám. „Ale pro jistotu byste měl mít také něco.“

Vytahuju z kapsy mauserku a dávám mu ji. „Máte v tom deset ran. Devět v zásobníku, desátou v komoře. A pojistka je zavřená Možná, že se bude konat menší ohňostroj na ukončení naší slavnosti člověk nikdy neví“

„Že mockrát děkuju, pane Cautione.“ Strká zbraň do kapsy.

Nevím to v tu chvíli ještě přesně, ale mám doiem, že budu zatraceně rád, že jsem mu tu mauserku dal.

„Výborně, Sammy, a už ať jste pryč.“

Sammy Maynes dopíjí, popadá klobouk, šklebí se na mě a povídá: „Víte, pane Cautione, s vámi dělat je radost. Dostáváme se z místa.“

„To víte, že se dostáváme z místa, a dostáváme se z místa tak, že sedět zůstane nakonec pan Cleeve.“

Maynes se směje na celé kolo. „Doufám, že zůstane sedět na místě nepohodlném.“

„Poslyšte, Sammy, až budete mluvit s lasicí, ona řekne ano, protože nic jiného říct nemůže. A až se sní rozloučíte, jeďte do Brockhamu a zastavte se U hranaté láhve. Já tam bydlím. A počkejte tam na mě. Moc se neukazujte. Čím méně lidí o vás ví, tím líp.“

„Rozumím, pane Cautione. Na shledanou.“ A maže.

Já sám se ještě ochomýtám půl hodiny kolem Leatberheadu. Potom sedám do káry a jedu do Brockhamu.

Obědvám U hranaté láhve. V půl druhé zvoní telefon. Je to Jimmy Cleeve. Hlas mu rozčilením přeskakuje.

„Lemmy – mám velké noviny, Varley sem jede a bude tu dneska večer.“

„Že by! Znamenité! Myslel jsem si, že by už měl na čase.“

„Je v Londýně. Mám tam spojku, která mi ho nenápadně sleduje. Varley prý se chystá na cestu a já myslím, že tu bude dneska večer.“

„A jak to hodláte režírovat, Jimmy?“

„Když sem přijede, počítám najisto, že půjde na usedlost Thorpe. Budu si tu chalupu hlídat,“ povídá Cleeve, „a jakmile tam Varley vleze, zazvoním vám z automatu při capelské silnici. A potom byste měl hledět, abyste tu byl co nejdřív.“

„Dobrá – ale dejte si pozor, Jimmy, mvslím, že Varley nebude dobře naložený, když uvidí, že je všemu konec.“

„Hleďte, Lemmy, – ať je taky jednou po mém. Nechte mě pokusit se o štěstí. Varley ví zatraceně dobře, že já nejsem úředníkem Federální policie. Možná, že si myslí, že by se mnou mohl udělat jakési narovnání. Varleye máme, kde ho chceme mít. Ale my především potřebujeme ty dokumenty. Možná, že si dá říct, když mu naznačíme, že něco za něco, vydá-li ty papíry.“

„Tak tedy dobrá. A jakmile se tam zjeví, zazvoňte mi. Jděte a promluvte si s ním. Myslí-li si Varley, že by s námi mohl udělat obchod, nechte ho při tom. Já zůstanu tady a čekám, až mě zavoláte. A zlomte vaz, kamaráde.“

Končím hovor Je jasné na sto honů, že Cleeve pořád ještě hraje svou vlastní hru – a to vysokou. Pořád mě chce doběhnout. Nu – ať se baví jak umí.

Ve tři hodiny přijíždí Sammy Maynes výčepní místnost je prázdná. Dávám mu skleničku. Samy je náramně vzrušený.

„Poslyšte, Cautione, jste lišák lišácká měl jste na sto procent pravdu s tou lasicí. Na všecko přistoupila.“

„To je rozumná řeč. Jak to proběhlo?“

„Došel jsem za ní a nedělal jsem žádné okolky. Hodil jsem fotografii na stůl a řekl jsem jí, aby si přečetla, co je napsáno na rubu Pověděl jsem jí, že máme její trestní a policejní spisy, a že – neposlechne-li na slovo – ji ještě dnes sbalíme, a jaká že bude“

„A jaká byla?“

Sammy se směje. „Nadšená zrovna nebyla. Ale co mohla dělat? Bylo to k popukání, jakmile se podívala na rub fotografie, byla v okamžiku jako vyměněná. Rázem nechala povýšenosti a vznešené salonní mluvy a začala štěbetat, jak jí zobáček v rodném předměstí narostl. Je to opravdu Amanda Carelliová.

Potom jsem se jí ptal, jak a odkud ví, že Varley má ty papíry, a jak ví, že sem přijede. A měl jste zase pravdu. Pověděla mi, že dostala echo prostřednictvím nějakého Rillwaterova kamaráda. Bylo jí řečeno, že si Varley v tomto okrese zařídil skrýš. Proto se rozhodla, že sem pojede a na Varleye tu počká. Má nějakého známého v Londýně. Ten známý chce také podíl na kořisti a proto ji pravidelně informuje o tom, kde Varley je a co chystá. A teď se Carelliová doslechla, že Varley přijede co nevidět.“

„Dobře jste to provedl, Sammy. Znamenitě jste to provedl. A nebudete škodný.“

„Mockrát děkuju, pane Cautione. Byla to velká švanda. A co budu dělat teď?“

„Hleďte, pojedete zpátky do Grand Hotelu v Leatherheadu. Uvelebte se tam a čekejte. Cleeve mi dal hlášku, že Varley přijede dnes večer. Má echo z Londýna.“ Zubím se a mrkám na Maynese. „A povídal, že mi zazvoní, jakmile se tu ten chlápek zjeví. Jenže Cleeve s ním chce mluvit jako první. Doufá, že s ním udělá nějaké narovnání, aby dostal ty papíry.“

„Myslí-li si Cleeve, že Varley sem přijede s papíry v kapse, je hrozný bambula,“ směje se Sammy a zvedá kotvy.

Taky já odcházím, jdu nahoru do pokoje a natáhnu se na lůžko. Myslím, že jsem si nepočínal zrovna špatně, dumám spokojeně a koukám do okna.

Stmívá se a oknem sem vniká balšámový zefír. Nevím, co to je, ten balšámový zefír, ale kdesi jsem to četl a zní to náramně poeticky.

Mám dojem, že vzduch je jakoby nabit elektřinou, znáte ten pocit, když se schyluje k bouřce. Jenomže já nemám dojem, že by se schylovalo k bouřce, totiž ne k bouřce obyčejné. Také mě svrbí levá dlaň, a to vždycky něco znamená v krajním případě to znamená, že levá dlaň chce být podrbána. Ale než se tak stane, zadrnčí v hale telefon. Je to divné: čekal jsem na zvuk zvonku celou dobu, ale teď, když zazněl, málem oych vyletěl z kůže. Hrnu se do haly a zmocňuju se sluchátka.

Je to Jimmý Cleeve. Jeho hlas zní podivně, protože je nabit vzrušením. Říká: „Lemmy, Lemmy, představte si, už je tady. Zajel s vozem za usedlost Thoripe. Zaparkoval auto tak, aby je nebylo vidět ze silnice. Myslím, že vkročí do domu zadními vraty. Tak už tam běžím. A“ dodává „přijeďte brzo. Víte, že Varley je všeho schopen.“

„Nic se nebojte, Jimmy, vy ho zvládnete. Za dvacet minut jsem tam.“

Odkládám telefon, ale nikam nejdu. Stojím a dumám, mám-li se vydat za Cleevem, nebo ještě chvíli posečkat, až zatelefonuje Dombie. Usnáším se, že čekat nebudu, ale vtom už telefon drnčí. Je to Dombie.

„Halo, Lemmy,“ povídá. „Odpusťte, že volám trochu pozdě – ale nějaký mužský byl v telefonní budce a já se držel opodál, aby mě nezmerčil.“

„Výborně, Dombie, ten mužský byl Jimmy Cleeve. Co se děje?“

„Kdosi tudy právě projel. Ze svého místa – stál jsem za skupinou stromů na Holmwoodské návsi – jsem jenom viděl, že zahnul za usedlost Thorpe. Co podnikneme?“

„Vy nepodniknete nic. Zůstanete za těmi svými stromy a já se pro vás za chviličku stavím.“

Odkládám telefon s konečnou platností, jdu nahoru a beru si klobouk. Kromě toho si beru Colta, pečlivě nabíjím a strkám bouchačku do pouzdra pod paží. Potom sestupuji, sedám do vozu a jedu. Když jsem na reigatské silnici, šlapu na plyn. Ochranné sklo je sklopené a večerní průvan je příjemný ve tváři.

Objíždím Dorking a beru kopec na plyn. Potom sjíždím ze silnice na jakousi louku, vylézám a rozhlížím se, kde by mohl být Dombie. Je opravdu skryt za skupinkou stromů, a když přicházím blíž, vidím, že se naklání přes vysoký plot. Nabývám dojmu, že se zbláznil a že mluví sám k sobě. Potom vidím, že vysvětlení je jiné.

„Jo, Jo,“ praví v tu chvíli Dombie hlasem okázale skromným, „účastnil jsem se skoro všech velkých bitev za této války a při invazi na evropskou pevninu jsem byl jeden z prvních, který tam doskočil.“

Dívčí hlas za plotem říká: „To jistě máte spoustu metálů.“

„Abych řekl pravdu,“ povídá Dombie vznešeně a tak říkajíc ledabyle, „mám všechny metály, které se daly získat, ale já na to nic nedám. Já bojuju proto, že rád bojuju. Kdybych měl jen stovku za každého Němce, kterého jsem oddělal, byl bych dnes zámožným člověkem. Ale já vám povím něco jiného.“ Klepu mu na rameno. „Poslyšte, příjíždím rovnou z Buckinghamského paláce a král vám vzkazuje, že pro vás má připraveno dalších šestačtyřicet metálů. Myslím, že vás to bude zajímat. Máte si pro ně přijet, aby vám narostla sbírka.“

Z druhé strany slyším dívčí zakviknutí a šelest šatů a křoví, kterým slečna uniká.

„Pro pána krále, přihrnete se pokaždé, když začínám dělat dojem na nějakého zajíce!“

„Aby vás husa kopla, teď není chvíle na dělání dojmů. Mám dojem, že budeme mít co nevidět oba jiné starosti.“

„Jako například…?“

„Jako například, že nám přijel kámoš milený, Varley přízviskem. Ve voze, o kterém jste mi telefonoval, byl Varley.“

„Kryndapána! Tak se tedy budou dít věcí. Jak to máte nastraženo?“

„Cleeve mě volal,“ vysvětluju Dombiemu, „a šel za Varleyem do usedlosti Thorpe. Pokusí se vymámit na Varleyovi ty papíry, ale nemyslím, že pochodí. Pojďte, dáme se do toho.“

Nasedáme do vozu. Startuju a kutálíme se s vršku směrem na North Holmwood. Když jsme poblíž usedlosti Thorpe, zajíždím na polní cestu, zastavuju za vysokým křoviskem, zhasínám světla a oba vystupujeme.

Jdeme potichu přes pole k předním vratům usedlosti. Zkouším – je otevřeno. V obývacím pokoji je světlo, a když procházím halou – s Dombiem v patách – otevírají se zadní dveře a vstupuje Cleeve. V ruce má – těžkou armádní pistoli. Jeho tvář je trošinku pobledlá.

„Tak co, kamaráde?“ ptám se ho. „Pokusil se vyvádět?“

„Jo. Nedalo se nic dělat, musel jsem ho zhasnout, Lemmy.“

„Co se dělo?“

„Jakmile jsem vám zatelefonoval,“ vysvětluje Cleeve, „zašel jsem sem a vešel do baráku předními dveřmi. On se asi musel zdržet na dvoře u svého vozu, protože zrovna v tu chvíli, když jsem já vcházel do chodby předními dveřmi, vcházel on zadními. Řekl jsem mu: Dobrý večer, Varleyi, potřebuju si s vámi promluvit. Sáhl po revolveru, a to se musí nechat: byl zručný. Střelil po mně dřív, než jsem měl svou bouchačku vůbec v ruce. Potom se obrátil a práskl do bot. Minutku jsem posečkal, protože jsem si myslel, že číhá za dveřmi, aby mě osolil ještě jednou. Ale když jsem zaslechl nastartování motoru, musel jsem ovšem za ním. Uvědomil jsem si, že chce vzít roha. Vyběhl jsem za nim na dvůr a střelil po něm. Vzal jsem ho do hlavy. Je ve svém voze. Není na něho moc pěkná podívaná.“

„Nu což – takové věci se přiházejí. Mám dojem, že byste se měl něčeho napít, kamaráde. Já zatím půjdu a podívám se na něho, a až se vrátím, také si dám skleničku. Vy, Dombie, tady zůstaňte s Jimmym.“

Dombie přikývne a jde s Cleevem do obývacího pokoje.

Procházím chodbou na dvůr a vycházím zadními vraty. Za vraty stojí velký cestovní vůz. Dvířka u řidičova místa jsou otevřena. Na volantu je zhroucena nějaká postava.

Cleeve nepřeháněl, když řekl, že podívaná není moc hezká. Chlápek byl střelen těžkou armádní pistolí z malé vzdálenosti. Cleeve ho zasáhl do temene hlavy a z lebky a tváře nezbylo takřka nic.

Vytahuju zapalovač, škrtám a při světle si prohlížím vnitřek vozu. Na podlaze, u rychlostní páky a ruční brzdy leží automatická pistole, zřejmě vypadla z jeho ruky. Koukám se na šaty mrtvého. Jsou to šaty moderní, až módní. Odhrnuju palcem a ukazováčkem klopu jeho kabátu. Při svitu zapalovače vidím tužku, která kouká z náprsní kapsy. Je to šroubovací tužka. Beru si ji. Potom zavírám dvířka vozu a vracím se do domu.

Cleeve a Dombie sedí v obývacím pokoji. Na stole mají láhev whisky a nějaké sklenice. Také si nalévám.

„Není to valné,“ říká Cleeve. „Máme Varleye, ale nevypadá to, že bychom dostali papíry.“

Usrkávám whisky, potom natahuju ruku přes stůl, beru Cleevovu pistoli a házím ji Dombiemu. „Vezměte to do opatrování, příteli.“ dopíjím. Potom se obracím ke Cleevovi: „Poslyšte, a na základě čeho se domníváte, že to byl Varley?“

Cleeve se na mě dívá a oči mu lezou z důlků.

„Jak to k sakru myslíte? Ovšem, že to byl Varley.“

„Že by? Ale jak to můžete vědět? Vy jste Varleye jakživ okem nespatřil!“

Cleeve na mě civí. Jeho tvář je jaksi strhaná a bez barvy. „V tomhle můžeme zjednat jasno rychle a snadno. Já si jsem zatraceně jistý, že to Varley je – ale máme zde nablízku někoho, kdo to může dotvrdit, a vy toho »někoho« znáte“

„Míníte Juanellu Rillwaterovou?“

„Správně, míním Juanellu Rillwaterovou.“

„Jste bohapustý lhář, Jimmy – neboť Juanella nezná Varleye lépe než vy. Také ho jakživa nespatřila. Což bylo pro vás důvodem, že jste ji vzal do Evropy“

Cleeve vyskakuje z křesla a křičí: „Poslyšte, vy…“

„Neřvete a sedněte Teď mluvím já: prokoukl jsem vás na samém začátku. Co si, chlape, myslíte o Federální policii? Myslíte sí, že jsme spolek veteránů, pro legraci vašnostům, jako jste vy? Vaším neštěstím je, že jste totiž příliš chytrý a že příliš rád zabíjíte lidi.“

„Cautione, vy jste se musel zbláznit. Proč ksakru bych měl někoho rád zabíjet? Tam toho venku“ – ukazuje na dvůr – „jsem musel zabít, byla to sebeobrana a byl to Varley“

„Že by?“ Vytahuju z kapsy strakatou patentní tužku. Kladu ji na stůl. „Už jste tohle někde viděl?“

Dívá se na to. „O čem to k čertu žvaníte? Proč bych tohle byl musel už někde vidět?“

„Povím vám, proč. Tahle tužka byla z ozdobné sady pero-tužka, kterou vám dal v Pařiži k vašim narozeninám Jiří Ribban. Snad mi budete tvrdit, že nedal ale já vím, že vám ji dal. Koupil to na černém trhu od člověka jménem Le Févre. Ribban šel na večírek, který jste dával, a tam vám to věnoval… Když jste pak zabíjel Ribbana, ten chudák v poslední vteřině zřejmě uhodl, oč jde. Asi po vás skočil, ruka se mu smekla a vytrhla vám pero z kapsy. To vysvětluje, proč pero bylo zašroubované. Když jste odvlekl Ribbana na schodiště, kde jsem ho potom musel najít, všiml jste si, že drží pero v ruce – ale nedbal jste, protože jste se domníval, že nikdo neví, že to pero je vaše. Že nikdo neviděl, když vám je Ribban dával. A to vám vnuklo znamenitý nápad. Věnoval jste tužku z té sady Enriquovi, chlápkovi, který pracoval s nahatou tanečnicí Martou Frislerovou – protože jste věděl, že ho hledám. Věděl jste to proto, že jste věděl, že Juanella Rillwaterová se mnou mluvila a dala mi adresu hotelu Saint Denis, poblíž Boulevardu Saint Michel. Vy jste tedy věděl, že tam půjdu. Vy jste věděl, že budu mluvit s Enriquem a stejně dobře jste věděl, že Enrique je člověk fintivý a marnivý. Že se rád chlubí novými věcmi. Počítal jste s tím, že bude nosit parádní tužku okázale, aby ji lidé viděli. Počítal jste, že ji také uvidím a že nabudu přesvědčení, že Ribbana oddělal Enrique.“

„Mluvíte nesmysly.“ Cleevův hlas je jaksi chraptivý. Opakuje: „Mluvíte nesmysly.“ Stojí a dívá se střídavě na mě a na Dombieho. „Nemluvím nesmysly, brachu. Nechte té komedie. Že se vám chce hrát divadlo, když víte, že jste na cestě k elektrickému křeslu! Budete se smažit, brachu.“

„Proč a zač? Vy jste se zbláznil, Cautione!“

„Tak já vám tedy povím, proč a zač jste to všechno dělal a proč a zač vás usmaží. Dobře poslouchejte: Když jste slyšel, že Federální začíná hledat Varleye, přihlásil jste se. Řekl jste, že znáte Varleye osobně. A to bylo, myslím, jediné pravdivé slovo, které jste nám kdy řekl. Vy jste Varleye znal a vy jste s ním byl od začátku jedna ruka. To také bylo příčinou, proč jste především chtěl zkazit moji reputaci.“

Cleeve se ušklíbá a směje, ale velmi chabě. „Tak to je další můj zločin…?“

„Souhlasí, a vyložím vám, proč. Varley už byl v Anglii. Marcelllna du Closová, která s ním pracovala, byla v Paříži. A už měla studené nohy. Generál Flash a já jsme se dohodli, že pošleme Ribbana, aby se k du Closové přitočil a aby v ní strach živil a stupňoval. Du Closka si dala říct a začala mluvit. A co ale řekla Ribbanovi? Řekla mu, že Varley už ujel do Anglie. A že se bojí nejen policie, ale i Varleye, a domnívá se, že vy, Cleeve, pracujete s Varleyem. Měl jste se tedy co ohánět. A musel jste sebou hodit. Musel jste se zbavit dvou lidí: Marcelliny du Closové a Jiřího Ribbana. A musel jste je umlčet dřív, než by mohli promluvit. Zatím, aby řeč nestála, jste si trochu zaintrikoval proti mně u generála. Řekl jste mu, že Marcellina vypověděla, že jsem žvanil. Řekl jste generálovi dále, že Ribban o tom sepsal hlášení. Zatím jste hlášení sepsal podvodně sám a dal jste je generálovi. A co jste udělal potom? Pamatujete se na onu noc, kdy jsme, vy a já, měli konferenci s generálem? Jednoduše jste padělal generálův podpis, vystavil falešný rozkaz a dostal du Closovou z pařížského 14. komisařství. Vám to nebylo těžké. A vy jste pak du Closovou odvezl na druhý břeh Seiny a odstřelil ji v ulici Zacnerie. O mě jste se tenkrát nemusel starat, protože jste věděl, že mě pro vás hlídá Juanella. Ona sama nevěděla, proč mě hlídá. Možná, že jste jí prostě řekl, aby mě nějaký čas zaměstnávala. Když jsem – na cestě za Ribbanem – vešel do baru Wilkie, abych si koupil skleničku, vklouzla tam Juanella za mnou a usedla za stůl, zatímco já byl u barového pultu.

Věděla, že ji spatřím. Věděla, že si k ní sednu, až ji spatřím.“

„A prosím vás, proč tohle všechno pro mě dělala? Proč?“ ptá se přesvědčivě. „Nedělejte se hloupější, než jste. Juanella se přiznala, proč to dělala. Slíbil jste jí, že dosáhnete snížení trestu pro jejího muže. Nebo snad ne? Namluvil jste jí, že prosadíte jeho podmínečné propuštění, jestliže udělá, co po ní žádáte. Víme přece oba, že Juanella dovede udělat ledacos pro toho svého, ale oba víme, že by nechtěla mít nic společného s vraždou. Ona ovšem nevěděla, jakou hrajete. Juanella pevně věřila, že jste v pořádku. Namluvil jste jí totéž, co jste hustil do kde koho: že chcete chytit Varleye; že se chcete dostat k Federální policii a udělat tam kariéru; že mě chcete předstihnout a vyfouknout mi Varleye před nosem.“

Dombie zívá. „Víte, Lemmy, tenhle chlapeček není vůbec hodný chlapeček. Už jsem se divil, kam že se poděl starý Lemmy Caution, ale teď vidím, že jste to kutálel znamenitě. Jste pořád starý Lemmy – jediný kohout na smetišti.“

„Že nechám děkovat, Dombie.“

„Už tomu rozumím,“ říká Dombie. „Máme tu nebožtíka, Juanella Rillwaterová dosvědčí, že je to Varley. A zatím opravdový Varley i s dokumenty zůstává na svobodě a je v bezpečí, protože ho už nikdo nebude stíhat. Dám na to krk, že pan Varley nebude daleko. Nejspíš se potlouká někde po Londýně.“

„To je možné,“ povídám.

Dombie, pistoli v pravici, sahá levičkou do kapsy a loví cigarety; zapaluje si. „A poslyšte, kdo tedy je ten nebožtík v tom autě?“

„To není žádná záhada. Mrtvý v autě je vašnosta, který chodil s tou pestrou patentní tužkou – ubohý bambula Enrique. Enrique a Marta Frislerová – to byla další dvojice lidí, kteří pracovali pro Cleeveho. Ale Cleeve nebyl příjemný zaměstnavatel protože – když se věci nedařily – své zaměstnance zabíjel, aby se myslelo, že umřel někdo jiní mne chtěl také zhasnout. Střelil po mně u Brockhamského můstku“

Obracím se ke Cleeveovi. „Tak co, Jimmy, chtěl byste k tomu něco podotknout?“

„Neřeknu nic – chci se poradit s advokátem.“ Dombie se řehtá na celé kolo. „Budete potřebovat o chloupek víc než advokáta, abyste se z tohohle dostal.“

Nalévám si na dva prsty do skleničky a upíjím.

„Dombie, seberte tady toho vašnostu a jděte s ním ven, na dvůr. Ať vytáhne ztuhlíka z řidičského místa a složí ho dozadu. Potom ho přemluvte, ať zaveze sebe i vás na policejní strážnici v Dorkingu. Tam ho odevzdejte. Řekněte strážmistrovi, že ho bude volat šéfinspektor Herrick ze Scotland Yardu a všecko mu vyloží. A aby věděl, že jste v pořádku, ukažte mu tohle.“ Podávám mu anglický policejní průkaz, který jsem svého času dostal od Herricka.

Dombie povstává. „Až tohle vyřídím a bambulu odevzdám, kam patří – co mám dělat dál?“

„To nechám na vás, krasavce.“ říkám se smíchem. „Pamatujete se na tu vévodkyni v Londýně? Jak jsem vás vyrušil, zrovna když jste té ubohé bezbranné ženě předříkával svůj repertoár klamného předstírání?“

„Byla do mě zblázněná a říkala, že jsem jako Casanova, jenže mán víc sex apealu.“

„To víte, že jo.“

„To je hrůza, jak se vám nedostává delikátnosti a jemnocitu. Ale co byste si počal beze mě?“

„Občas vím velmi přesně: co bych si počal s vámi. Tak už padejte.“

Vycházím z domu, jdu na druhou stranu silnice, kde je telefonní budka. Volám Leatherhead. Mají to tu dobře zařízeno, v té Anglii. Z každé budky můžete volat meziměstsky. Žádám Grand Hotel a přeju si mluvit s panem Maynesem. Za chvíli je u aparátu.

„Tak co, pane Cautione,“ povídá, „jak se věci vyvíjejí?“

„Obávám se, že se nevyvíjejí. Je to nějaké propletené. Cleeve kohosi zastřelil a teď mám starosti, jak se dostaneme k těm papírům.“

„Ale, ale… A co podniknete?“

„Nějak se mi pořád zdá, že naše rozkošná přítelkyně Lana Varleyová vulgo Amanda Carelliová v tuto chvíli ty dokumenty už má v hrsti. Mám dojem, že jí ty papíry už zatím poslali. Pojďme se na tu lasici podívat. Můžete někde sehnat auto?“

„Jo, mohl bych si vzít taxíka.“

„Výborně, učiňte tak. Přijeďte rovnou k Hranaté láhvi, budu tam na vás čekat. A hněte sebou, kamaráde.“

„Už se řítím, pane Cautione.“

Odkládám telefon. Vracím se na místo, kde jsem zarazil vůz, uvelebuji se za volantem a šinu si to pomaloučku polehoučku k Brockhamu.

Snad není všecko tak růžové, jak by to mělo být – ale mohlo by to být zatraceně horší a vůbec: kdo jsem, abych reptal?

~

Měsíček vyšel. Noc je líbezná, vane vlahý vánek a na mě dorážejí poetické myšlenky. Začínám dumat o té slepičí farmě, kterou si pořídím jednoho dne, až přestanu jménem StrýCka Sama honit kolem světa lumpy. Stojím u postranních dveří Hranaté láhve a opírám se o kandelábr.

Za chvíli slyším motor a za minutu leze Sammy Maynes z té své drožky. Platí taxikáři a přistupuje ke mně.

„Tak co, pane Cautione,“ hlaholí, „vypadá to, že se začínají dít věci.“

„Pojďte ke mně nahoru. Mám tam láhev a nějaké chlebíčky.“

„Pojďme,“ říká Maynes. „Jsem hrozně zvědavý. Co se stalo s Cleevem?“

Jdeme nahoru do mé světnice. Na stole je mísa s chlebíčky, láhev whisky a láhev sodovky. Nalévám.

„Je to historie zamotaná Snad budete překvapen, když vám povím, že Cleeve byl padělek.“

„Co?“ říká Maynes, „co povídáte? Cleeve že by byl padělek? Co kčertu…“

„Jen klid, Sammy. Cleeve z vás udělal křena stejně, jako chtěl udělat křena ze mě a z každého vůbec. Ale nevyšlo mu to. Cleeve byl spolčen s Varleyem od samého začátku, pokud jde o chmátku těch vojenských papírů. Musíte si uvědomit, že ti dva se dohodli na znamenitém plánu. Prostě mistrovský tah. Především Varley řekl Larrymu Rillwaterovi, že potřebuje dostat z bankovního trezoru padělané cenné papíry. Rillwater pro ně jde. Papíry zmizí, je z toho velký povyk a vojenské úřady volají Federální policii. Rillwater se ocitá za mřížemi. Ocitá se tam proto, že Varley – podle všeho po dohodě s Cleevem – poslal Federální policii anonymní dopis, ve kterém udal Rillwatera. Federální tedy ukládá Rillwatera do chládku a začíná se ohlížet po Varleyovi, o kterém něco tuší Na základě celostátního zatykače na Varleve hlásí se Cleeve, že Varleve zná. Což je důvodem jeho přeložení k Federální policii. Nato Cleeve navazuje styk s Juanellou Rillwaterovou. Posílá ji, aby navštívila chotě v base a řekla mu, aby držel jazyk za zuby a nezmiňoval se o Varleyovi. A aby mu slíbila, že všecko bude v pořádku, když on – Rillwater – bude zticha. Že ho dostane z basy na základě toho, že jeho manželka pomohla chytit Varleye. A myslím, že Cleeve také dal vědět Rillwaterovi, co se stane, neposlechneli. Nejspíš mu pohrozili, že oddělají Juanellu. Sledujete souvislosti?“

„Sleduju a rozumím,“ praví Sammy. „Cleeve je padouch rafinovaný.“

„Byl,“ povídám. „Protože už rafinovaný není a nebude.“

„Povídejte dál, pane Cautione, to je úžasná historie.“

„Je. Cleeve pak dává echo Varleyovi, aby vypadl z Ameriky a uchýlil se do Paříže. Cleeve mu patrně pomohl překonat formality. Varley a jeho přítelkyně – Marcellina du Closová – jedou do Paříže a Varley má dokumenty s sebou. Podobá se pravdě, že Varleye a du Closku čekali v Paříži jejich pomocníci. Míním Enriqua a Martu Frislerovou, kteří pro Varleye pracovali už předtím a kteří v té době už byli v Paříži. Potom jede do Paříže Cleeve. Dosáhl toho, aby ho přidělili četě, která pátrá po Varleyovi. Je to tah rafinovaný, protože od té chvíle ví Cleeve předem o všem, co se bude podnikat proti Varleyovi. Totiž, domníval se, že bude vědět o všem. Nevěděl jednu maličkost. Nevěděl, že na případě také pracuje Jiří Ribban a já. A my jsme nikomu o tom neřekli.“

„Tak, tak,“ podotýká Sammy, „o to tedy Cleeve klopýtl. O tom nevěděl.“

„Ať věděl či nevěděl,“ pokračuju, „na tom nezáleží. Zkrátka: Marcellina du Closová se začala bát. Svěřila se Ribbanovi, že má strach z Varleye a zároveň i z Cleeveho. V důsledku toho se Ribban snažil skamarádit se s Cleevem. Koupil pro něho krásnou sadu »pero-tužka« a šel na večírek, pořádaný na počest Cleevových narozenin. Vzpomeňte si, že Ribban neměl příležitost promluvit si se mnou. To bylo zrovna v době, kdy Cleeve řekl generálu Flashovi – mému starému – že jsem něco vyžvanil, a to před Marcellinou. Cleeve se snažil uvalit na mě podezření v přesvědčení, že oddělá Ribbana dříve, než Ribban bude moct podat hlášení generálovi. Jenže Cleeve zabil v Paříži napřed Marcellinu du Closovou, Jiřího Ribbana až potom – a do třetice všeho špatného zabil dnes někoho tady, v Anglii. Koho zabil, nevím, protože mu ustřelil ciferník. Ale říká, že je to Varley. Já pro svoji osobu k tomu dodávám, že mi je naprosto jedno, jestli to Varley je nebo není.“

Sammy Maynes se drbe za uchem. „Proč… proč je vám to jedno?“

„Podívejte,“ povídám, „proč si Cleeve vybral zrovna dnešní noc na zastřelení toho člověka – ať už je to kdokoliv? Proč to udělal? Povím vám: protože chce odvést pozornost od živého Varleye. Chce, aby Varley měl volnost pohybu, protože ví, že Varley něco podnikne s těmi papíry. Jinými slovy: když Varley chce odevzdat papíry do úschovy – nebo je chce poslat naší krasotince Laně Varleyové vulgo Amandě Carelliové, učiní tak dneska v noci.“

Maynes vyvaluje oči. „Pro pána krále. Lemmy… máte snad pravdu. Možná, že lasice tuto chvíli už ona těch papírech sedí“

„Zjistíme si to,“ povídám se smíchem „Což abychom se za Amandičkou vvpravili? Možná, že by nám ustrojila večírek…“

Sammy Mavnes dolévá skleničky.

„Jedno musíme tomu Cleeveovi uznat.“ říká „Hrál to dobře od samého začátku. Ošidil kde koho, mě v to počítajíc“

„Jenže nakonec to nikam nedotáhl Vždycky to bývají maličkosti, o nichž pachatel neví a o něž najednou klopýtne. Nejspíš vás Cleeve mínil držet v této oblasti do chvíle, kdy čekal Varleye. Potom by vás byl jistě poslal aprílem někam na druhý konec Anglie. Ke mně vás poslal, protože si myslel, že to udělá dobrý dojem. Myslel si, že to na mě zapůsobí jako doklad jeho upřímné spolupráce. Cleeve ovšem nemohl vědět, že mi za jeho zády nalejete čistého vína. Máte pravdu Sammy, dobře jste udělal, jak vidíte.“

„Jo, snad… ale ty dokumenty pořád ještě nemáme.“

„Myslím, že je dostaneme. Totiž: doufám, že je dostaneme.“ Koukám se na hodinky. „Tak si dáme každý ještě jedno posilnění na cestu a pak se vydáme na návštěvu. Nechtěl bych, abychom přišli příliš pozdě a rušili slečně noční klid.“

Maynes nalévá, oba pijeme.

„Vezměte si klobouk, kamaráde. A vzhůru za Amandou.“

Kapitola osmá

Ubíráme se po silnici směrem ke stavení se záhony kytek kolem vrat.

Je kolem půl jedné. Noc je nádherná a průčelí domu je jako stříbrný vodopád, neboť měsíc svítí naplno. Otevírám vrátka, přecházíme pěšinkou k domu. Pořádně zaklepu. Čekáme.

Tentokrát se dveře otevírají rychle a naplno. Krasotinka stojí v hale a hledí na nás velkými kukadly. Vypadá úžasně. Vyložený dynamit. Je oblečena v šat třešňové barvy z jakéhosi drsného materiálu a v botičky téže barvy a tváří se, jako by neuměla počítat do tří.

„Zdrávas, nádherná. Je tak krásná noc, že jsme si tuhle s panem Maynesem řekli, že bychom vás měli navštívit. Co tomu říkáte?“ Dívá se na mě. Vidím, že trošičku mrká očima, když nám ustupuje z cesty.

„Velmi vás vítám, pane Cautione. Začínám si zvykat na vaše poněkud mimořádné návštěvní hodiny. Vstupte, pánové, a pojďte něčeho popít. Jsem si jista, že máte pro mě nějaké zajímavé zprávy.“

„A jaké!“ Vidím po očku, jak se Sammy zubí – jak se říká – jako Filip na horkou kaši. Vstupujeme do obývacího pokoje. Amanda staví na stůl láhev whisky, sifon, nějaké sklenice a krabici s cigaretami. Usedáme a koukáme jeden na druhého.

„Poslyšte,“ povídá tiše, „tohle začíná jako spiritistická seance. Všichni sedíme a každý čeká, až ten druhý začne mluvit.“ Dívá se na Sammyho a potom na mě a potom zase na Sammyho. Vidím, jak se jí blýskají oči. Uvědomuji si, že tahle Amanda nebo Lana nebo jak se jmenuje, je opice půvabná, a vůbec!

„Dobrá, tak já teda začnu,“ povídám. „Především vezměte na vědomí, že Sammy – když se sem nedávno v noci vrátil – sem přišel na můj popud. Dále vám chci oznámit, že já jsem našel vaši fotografii a vaše policejní spisy, Amando, a že já jsem s tou fotografií poslal Sammyho k vám s úkolem sjednat jasno mezi námi třemi. Je vám to nyní jasné?“

„O ano… je. Měla jsem vlastně tušit od začátku, že vy jste ten »černý vzadu«.“

Dívá se na mě a mračí se. Ale i tak vypadá jako obrázek. Zjišťuji, že slečna je k nakousnutí, nechť se tváří jakkoliv.

„Tak dobrá. Domnívám se, že nadešla chvíle, abychom mluvili otevřeně, Amando. Neboť této noci a v tomto okolí se událo několik tak říkajíc událostí.“

„Vážně?“ říká jaksi bez zájmu. „A čemu říkáte »události«, není-li to otázka nepřípustně indiskrétní?“

Nalévá whisky Sammymu i sobě. Pijeme. Vidím, že se Sammy dívá na mě přes okraj skleničky a že na mě mrká.

„Tak vám to teda povíme naplno. Dnes v noci jsme zabásli chlapíka, který po delší dobu předstíral, že pracuje s námi. Ale ve skutečnosti ten vašnosta – Cleeve se jmenuje, mimochodem – pracoval pro vašeho milánka Varleye. A ten Cleeve dnes v noci zastřelil nějakého chasníka. A snažil se nám namluvit, že zastřelil Varleye. Snad víte, proč sa o to snažil?“

Dívá se na mě zasněnýma očima. „Raději mi to povězte vy, pane Cautione. Protože mě zajímáte víc a víc, čím víc vám naslouchám.“

„Lano nebo Amando nebo jak vám říkají, jste stvoření prohnané,“ říkám se smíchem, „ale nic vám to nepomůže. Leč přejete-li si, povím vám, proč Cleeve zabil toho člověka, který se – jen tak pro úplnost – jmenoval Enrique. Já vám to povím…“

„Prosím vás moc pěkně, povězte,“ nato ona. A dívá se na mě po očku a darebně.

„Cleeve si prostě přál, abych nabyl přesvědčení, že předrahý Varley již nedlí mezi námi v tomto slzavém údolí. Zatímco Varley je čilý a zdráv jako křepelka a poletuje kolem nás. A Cleeve věděl, že nadešla chvíle, kdy Varley chce ty papíry někomu odevzdat k dalšímu těžení. A teď, doufám, víte všechno, nač jste se ptala. A taky znáte jedinou otázku, kterou chci dát já vám. Zkrátka a dobře: máte ty papíry? Odevzdal vám je někdo nebo vám je někdo poslal? A nepokoušejte se o nějaké hlouposti. Protože – kdybyste mi snad řekla, že je nemáte – vrazím vás do chládku a pobudete si tam nějakých čtyři sta let nepodmínečně. A jaká budete?“

Lasice inhaluje kouř cigarety. Špulí rtíky a vypouští umné kroužky. Potom praví: „Poslyšte, pane Cautione. Váš přítel a asistent, tady pan Maynes, mi řekl, že na ty listiny je vypsána odměna sto tisíc dolarů. Řekl mi, abych s ním spolupracovala a abych listiny odevzdala Federálním úřadům, dostanouli se mi papíry do rukou. A že v tom případě dostanu padesát tisíc dolarů bez dalšího říkání a bez dalšího vyptávání odkud a jak.“ Slečna zháší cigaretu, povstává, obchází stůl až k druhému konci a usmívá se na mě: „A teď, pane Cautione, kápnu božskou: ty listinv mám. A co tomu říkáte?“

Povstávám a říkám: „Hodná holčička. Smekám před vámi!“

Obracím se k Sammymu. Sammy Maynes tu sedí v životní své velikosti, sklenku v ruce a libě se na nás dva usmívá.

„Podívejte se,“ povídám dívce, „myslím, že je třeba splnit společenské předpisy a představit vám nového činitele. Slečno Flashová, dovolte mi, abych vám představil pana Varleye – mládence, kterého jsme tak dlouho hledali, bambulu a ťulpase, který vám odevzdal vojenské invazní dokumenty!“ Maynes-Varley neříká nic. Klade sklenici na stůl a civi na mě baziliščím pohledem. Potom praví sípavým, polodušeným hlasem: „Ty prevíte, ty parchante… tak tys mě vyčíhl, ty…“

Říkám: „Už to tak bude, brachu… A co jste si myslel, že jsem? Myslel jste si snad, že mám pod pěšinkou skladiště tvarohu místo mozku? Jak si představujete postup ve Federální policii? Považoval jste mě za hlupáka, místo abyste si řekl: když se stal šéfem protišpionážní služby, musí mít v makovicí víc, než se zdá. Prokoukl jsem vás už před hezkou chvílí. Ale především jsem chtěl ty listiny, a proto jsem to musel hrát tak, jak jsem to hrál.“ Směji se mu do očí. „Z vás chytráků se mi dělá nanic. Nalítnete na pouhou fotografii, na jejíž rub jsem napsal spoustu nesmyslů. Napsal jsem, že to je Amanda Carelliová, milá sedmdesáti loupežníků – a vy už se k ní hrnete s geniálním plánem: dáte jí ty papíry, Caution, starý hlupák, vyplatí sto tisíc dolarů, vy se s Carelliovou rozdělíte a hlavně budete bezpečný, protože nikdo nebude vědět, že Sammy Maynes je vlastně Varley, původce celé aféry.“ Zapaluji si další cigaretu. „Jste tak hloupý, Varleyi, že ani nevíte, že jste se už narodil.“ Maynes-Varley se otáčí k dívce. Civí na ni vzteklýma očima. Potom povídá: „Tak vy byste jako byla Flashová? Že ano?“ Obrací se ke mně: „To znamená, že je to dcera generála Flashe?“

„Správně, je to dcera generála Flashe a je to kromě toho ještě děvče velmi správné. Když jsme byli – Cleeve a já – u generála Flashe na koberečku, pojal jsem nápad. Vymyslel jsem si Varleyovu sestru a začal jsem o ní mluvit. Generál vystihl, že mám něco za lubem a řekl mi, abych tu sestru popsal. Tak jsem začal popisovat – jeho vlastní dceru. Poznal to zejména podle zakřiveného malíčku. Generál porozuměl, že chci, aby jeho dcera tady hrála na chvíli roli Varleyovy sestry. Generál nevěděl, proč to potřebuju, a ona to nevěděla také. Ona to už v tuto chvíli ví a generál se to dozví co nevidět. Nic nevěděli, ale znamenitě to zahráli. Flashovic rodina je dobrá na mozek.“

Na to Maynes-Varley velmi tiše: „Jo? Jsou dobří na mozek? Tak tedy doufám, že jejich mozek snese i tohle!“

Maynes-Varley vyskakuje, vidím pistol! v jeho ruce. Slyším, jak děvče vyráží přidušenou výstrahu. Varley křičí: „To je pro vás, slečno Flashová, a…“

Skáču mezi Varley a děvče a dopadám ve chvíli, kdy Varley tiskne spoušť pistole. Zář a prach mě málem omamují, ale stačím se ohnat loktem a vzít Varleye pod bradu. Varley se poroučí k podlaze a zbraň mu padá z ruky.

Zvedám Varleye a usazuju ho zpátky do křesla. Sbírám pistoli a strkám ji do kapsy. Dívka povídá: „Nic se vám nestalo? Zdálo se mi, že vás zasáhl. Víte určitě, že se vám nic nestalo?“

„Ujde to.“ Podávám jí ruku. „Vy jste Lalagé Flashová, nemýlím li se, a já jsem Lemmy Caution. ¡sem rád, že vás poznávám, a miliónkrát vám děkuji za všechno, co jste udělala. Byla jste úžasná. Nevím, co bych si byl počal bez vás.“

Potřásá hlavou. „Nic jsem dohromady neudělala. Jen jsem vám přihrávala podle toho, co jste mi naznačoval, a musím říct, že jste mi napovídal znamenitě. A listiny mám nahoře – a jsou pravé. Ověřila jsem to podle tajných značek, jež mi otec popsal. Když jsem sem jela, dal mi otec písemné instrukce, abych se zařizovala podle toho, co mi naznačíte. Otec říkal, že to nakonec zpravidla vyhráváte, a abych se na vás spolehla. Nu, a tak jsem to udělala.“

Usmívám se na ni, jak nejpřívětivěji umím. „A řekl nebo napsal ještě něco?“ ptám se. Lalagé oplácí úsměv dívá se k psacímu stolu v koutě světnice. ‚Vidím, že tam leží dopis. „Mám-li říct pravdu,“ povídá, „napsal ještě něco, ale nemám dojem, že bych vám to řekla.“

Nalévá mi skleničku a já ji obracím do sebe „Heleďte, dámo, musím odvézt tohle zboží na policejní stanici v Dorkingu. Cleeveho už tam máme, takže si už nemusíme lámat hlavu. Potom se sem vrátím a možná, že bychom mohli jít na procházku, o které jsme mluvili v den, kdy jsme se seznámili. A můžeme si o všem v klidu pohovořit.“

„Dobrá, pane Cautione, počkám na vás. Je krásná noc a já jsem velmi zvědavá, jak se to všechno sběhlo.“

„Well, budu zpátky co nevidět.“

Nakládám si Varleye přes rameno a nesu ho přes silnici za Hranatou láhev, kde mám auto. Usazuji ho ve voze a vidím, že ho čerstvý vzduch křísí, neboť Varley začíná jakoby třepetat hlavou. Sázím mu pro jistotu jednu do brady, abych ho držel v dalším sladkém zapomnění a vydávám se na cestu k Dorkingu.

Je už hodně pozdě, když se vracím na usedlost. Musel jsem z policejní strážnice telefonovat na mnoho stran a zařizovat spoustu věcí. Mluvil jsem po drátě s Herrickem v Londýně, aby se postaral o odvoz těch dvou hadrníků, a mluvil jsem s lidmi, kteří zaručí, aby generál v Paříži dostal hlášku, že všechno je v pořádku.

Když jsem zpátky před usedlostí, vidím, že dveře jsou otevřeny. Vstupuji, v obývacím pokoji je světlo, ale nic víc. Jdu ke schodišti a volám nahoru: „Haló, Lalagé!“

Volá dolů: „Už jdu… na stole je whisky a nějaké cigarety. A kdo vám řekl, že mi můžete říkat Lalagé?“

Nic na to neříkám. Jdu do obývacího pokoje a nalévám si. Zapaluju si cigaretu a mimoděk se rozhlížím. Můj zrak padá na generálův dopis, který ještě leží na psacím stole. Začíná mě popichovat zvědavost, co asi generál o mně mohl napsat.

Sunu se potichoučku polehoučku k psacímu stolu a čtu, co je na stránce přístupné mým zřítelnicím.

Generál píše:

„…a zařizuj se podle toho, co bude dělat Caution. ]e naším nejlepším pátračem; je zatraceně chytrý a nedá se ničím odradit ani zastrašit, Caution ty lidi dostane, je-li vůbec vyšetření případu v lidských silách. Ale měj se na pozoru. Myslím osobně na pozoru. Caution je velkým ctitelem ženského půvabu a zajisté Ti nezůstalo utajeno, že jsi dnes už dospělá, velmi obstojně vyhlížející dívka. Mám dojem, že do značné míry odpovídáš Cautionově představě ženy, o jejíž přízeň se musí bezpodmínečně ucházet. To měj na mysli, Lalagé a nezapomínej, že Caution je lstivý jako opice a že trpí pověrou, že musí dostat, oč usiluje…“

Slyším kroky na schodišti. Přestávám číst a sunu se potichu na druhý konec světnice. Když Lalagé vstupuje, stojím už u stolu.

Je podívanou pro choré oči! Má na sobě krátký letní kožíšek a její oči září. Celková klasifikace: sto procent.

„Jste úžasná… Neviděl jsem dámu vašeho formátu už mnoho let, Lalagé – či smím vám říkat slečno Flashová?“

Směje se. „Tak pojďte, pane Cautione. Půjdeme na tu procházku. A můžete mi říkat jak chcete.“

„Budu vám tedy říkat Lalagé – což je pekelně kouzelné jméno. Pojďte, půjdeme.“

Kráčíme spolu po polní cestě, jež vede mezi Brockhamem a golfovým hřištěm. Za chvíli jsme na paloučku, vroubeném stromy.

„Jste nějaký zamlklý… je vám něco?“

„Celkem nic,“ odtuším. „Musíte si uvědomit, že jsem člověk povahy poetické a že jedinou mojí touhou vždycky je být co nejblíže kráse přírody.“

Lalagé se rozhlíží. „Ale vždyť opravdu jste blízko kráse. Všechno kolem je krásné.“

„Jo, ale není to ono.“

Najednou vrávorám a opírám se o strom. Vzdech se mi dere ze rtů a sahám si na žebra. A potom se mi z hrdla dere zaúpění. „Proboha… jste raněn. Věděla jsem, že vás zasáhl… co si počneme, jak vám mám pomoct?“

„Pojďte trochu blíž, a snad byste mě mohla krapet podpírat. Možná, že dojdu zpátky do stavení.“

„Jistěže ano… je to tak dobře?“ Přistupuje ke mně a bere mě kolem pasu a vidím její třpytivé oči a vnímám její voňavku, náramnou voňavku.

Nu, a co byste na mém místě byli udělali vy? Vzal jsem ji kolem krku a začal jsem ji líbat. A když říkám líbat, míním líbat. Já jsem líbal dámy a slečny kdekoliv na světě, ale říkám vám: líbat tuhle Lalagé je zkušenost, s jakou jsem se dosud nikdy a nikde nesetkal. Vyvléká se z mé náruče a dívá se na mě. „Tak‘ vy jste mi lhal. Nejste vůbec raněn. Nemyslíte, že jste se dopustil úskoku?“

„Koukejte, slečno,“ povídám. „Když už jsem se musel dopustit úskoku, abych vás políbil, ať je Oskok nadosmrti mé příjmení. Vždyť bych pro vás skočil do moře. A kromě toho,“ pokračuju, „snad jste si vážně nemyslela, že bych byl takový křen a pustil Varleye z řetězu, kdyby měl opravdový kanón, vždyť jsem mu tu bouchačku dal sám.“

Dívá se na mě velkými kukadly a říká. „Vy jste mu dal tu pistoli?“

„To víte, že ano. A byla nabita slepými náboji. Věděl jsem, že se ten bambula nepodívá do zásobníku.“

Lalagé se usmívá. „Jste prohnaný, Lemmy Cautione, a víte si rady v každé situaci.“ Tvářím se, jako bych rázem zesmutněl. „Ne v každé. Jsem člověk zklamaný životem. Jsem člověk smutný a zničený a řeknu vám, proč. Měla jste pravdu: vylákal jsem vaše políbení úskokem, a proto neplatí. Chybil jsem. A to mám z toho, že vždycky tak zatraceně pospíchám. A tak jsem to prohrál“

Dívá se na mě. „Jak to myslíte?“

„Tak. Načal jsem to ze špatného konce. Neměl jsem vám říkat, že jsem byl postřelen a že potřebuju, abyste mě podpírala. Místo toho jsem vám měl říct: Lalagé – jsem do vás zblázněný. Jste nádherná a půvabná a překrásná a miluju rytmus vašich kroků a melodii vašeho hlasu a vůbec a vůbec a tak propána krále už mi tu pusu dejte. Tak jsem to měl ‚udělat‘ a možná, že byste byla souhlasila. Ale teď ovšem to mám všecko marné. Teď jsem se vám jistě nadobro zprotivil…“ Dívá se na mě a po chvíli říká jaksi tiše:

„A odkud to tak určitě víte, pane Cautione?“ Neříkám nic. Beze slova, při měsíčku, ji beru do náruče. A říkám vám, něco tak skvostného jste v náručí nedrželi – prostě půl metráčku nádhery. Vidět mě kdokoliv z vás, šatnou žárlivostí byste začali pozpátku metat kozelce.

Vzhlíží ke mně, obrací ke mně svou tvář, jak tak stojíme, a já jí říkám: „Poslyš, Lalagé… když někoho líbáš, musíš myslet jen na jediné. Jen na jediné smíš myslet: abys do svých rtů vložila všechno své já… Rozumíš Lalagé?“

Ovšemže řekla ano.

Nevyužité dolary

Vladimír Stuchl

Dík důvtipu a odvaze Lemmy Cautiona podařilo se v příběhu, jež jste teď dočetli, zneškodnit nebezpečné agenty nacistické špionáže dřív, než stačili odevzdat tajné vojenské dokumenty hitlerovcům. Měla však FB! pokaždé takový úspěch i v případech, které se za druhé světové války skutečně udály? A vůbec, jak to vlastně bylo s německou výzvědnou službou ve Spojených státech?

Snad nejlepší bude, když se na jeden případ, tentokrát z počátku války, podíváme poněkud blíže…

Tehdy, po porážce Polska a Francie, se zdálo, že hitlerovským armádám nestojí v dalším postupu nic v cestě, a přesto německé vrchní velitelství branné moci, jak zdůrazňuje Don Whitehead v knize Příběh o FBI, žilo v obavách:

„Maršál válečného letectva Hermann Goering a říšský vedoucí SS Heinrich Himmler, podobně jako další nejvyšší hodnostáři s nelibostí zjištovali, že německá výzvědná služba nemá dosud ve Spojených státech spolehlivé agenty.“

Americké konstrašpionáži se dosud totiž podařilo hitlerovské agenty, ať už jednotlivce nebo celé skupiny, pokaždé zneškodnit. Německá rozvědka přešlapovala stále na jednom místě, nedařilo se jí ve Spojených státech nic, co by stálo za řeč. A přitom vrchní velitelství branné moci neustále naléhalo, že je nutno v USA co nejdříve nahradit odhalené agenty lepšími a začít s rozsáhlými sabotážemi, které by poškozovaly válečnou výrobu amerických závodů. Hitlerův plán byl jasný: získat čas, aby mohl upevnit dobyté pozice v Evropě – a až se mu to podaří, bude tak silný, že se Spojené státy neodváží do války přímo zasáhnout.

Vedení výzvědné služby nemohlo už otálet. Rozhodlo se tedy: Je nutno co nejrychlejl najít vhodné typy lidí, kteří znají Spojené státy, především místní podmínky a zvyklosti. Z nich vybrat agenty jednak pro špionážní úkoly, jednak pro přípravu sabotážní činnosti. Urychleně je vyškolit a vhodně je vybavit, aby mohli nejméně dva roky plnit určené úkoly ve Spojených státech.

Admirál Donitz se dlouho zdráhal podílet se na tomto plánu. Přistoupil na něj konečně s podmínkou, že německé ponorky přepraví do Spojených států pouze nejlepší agenty a tito agenti budou dodávat cenné zprávy velitelství německého válečného námořnictva, zejména kapitánům ponorek. Vedení špionážní služby na Dónitzovy podmínky přistoupilo, i bylo nutno najít nejdříve vhodného muže, který by zajistil celou akci. Po dlouhém rozvažování se šéfové dohodli: nejpřijatelnější se jim zdál člověk, který pomáhal budovat ve Spojených státech v třicátých letech Německo-americký spolek. Tento muž – Walter Kappe – se vrátil z USA do Německa v roce obsazení Rakouska, a v době, kdy německé armády pochodovaly do Polska, pracoval v německé rozvědce jako odborník pro americké záležítosti.

Kappe si vybral osm mužů, kteří delší nebo kratší čas pracovali před válkou v Americe. Nejstarší, devětatřicetiletý George Dasch, měl v září 1939 dostat americké státní občanství, rozhodl se však – na pokyn německé vlády – vrátit se z USA domů a stal se pomocníkem odposlechové služby ministerstva zahraničních věcí v Berlíně.

Osm vybraných mužů v čele s Daschem poslali v dubnu 1942 do výcvikového střediska Quentzsee poblíže Berlína. Tam se učili zacházet s výbušninami, znehodnocovat stroje a vyhazovat mosty tak, aby škody byly co největší. Museli si neustále opakovaným procvičováním zapamatovat umístění těch objektů ve Spojených státech, na něž se mají především zaměřit, a znovu a znovu odříkávali připravené vymyšlené příběhy, které měly krýt jejich nelegální pobyt v USA. Technické špionážní oddělení pro ně přichystalo dokonale napodobené falešné dokumenty – křestní listy, průkazy sociálního pojištění, řidičské průkazy a potvrzení o odkladu vojenské služby.

Když výcvik skončil, odjelo osm agentů do Francie: na německé ponorkové základně v Lorientu se doškolili.

26. května 1942 vyplula ponorka Innsbruck s osmi agenty ze základny na širé moře. Směr: východní pobřeží Spojených států. Velitelem první skupiny agentů byl Dasch, druhou čtyřčlennou skupinu vedl dvaatřicetiletý Edward Kerling. Každá skupina si vezla čtyři vodotěsné bedničky s vysoce účinnými výbušninami. 175 000 dolarů – z toho po 400 dolarech kapesného pro každého v malých bankovkách – je mělo zbavit na dva roky materiálních starostí.

Až se vylodí, agenti se rozdělí do dvojice. Skupina vedená Daschem se měla zaměřit na sabotážní akce v závodech na zpracovávání hliníku ve státech Tennessee a Illinois a na sabotáže v přístavech na řece Ohio od města Pittsburg ve státě Pennsylvania až k městu Louisville ve státě Kentucky.

Kerlingova skupina se chystala na sabotážní činnost na amerických železnicích; měla vyhodit do povětří část železničního mostu pře klenujícího Východní řeku v New Yorku a železniční stanici Pennsylvánských drah v Newarku a rozrušovat výbuchy plynulý chod dopravy dalších železničních společností.

V pátek 12. června krátce před půlnocí se ponorka Innsbruck vynořila na povrch poblíže města Amagansett na ostrově Long Island u New Yorku. Muži, vedení Daschem, vsedli do gumového člunu a zamířili k pobřeží.

Byli v Americe, vstoupili do země, která dlouho otálela zahájit rozhodný boj proti fašistické páté koloně.

~

V prvních letech nacistického hnutí se americká FBI ‚příliš o rozvoj fašistické činnosti ve Spojených státech nezajímala. Veřejné mínění i vládnoucí kruhy si namlouvaly, že jde o pouhou propagandu a že není třeba se rozmachu fašistické podryvné činnosti v USA obávat.

9. května 1934 president Roosevelt, zneklidněn rozvojem fašistických organizací na území Spojených států, svolal do Bílého domu poradu.

Vzešlo z ní usneseni, že je zapotřebí zahájit tajné prošetřováni činnosti těchto organizací. Ale teprve v roce 1936 se začala FBI o nacistické živly v USA zajímat účinně. Lze to ostatně dokázat číselně: od roku 1933 do roku 1937 vyšetřovala FBI ročně průměrně 35 špionážních případů. V roce 1938 to už bylo 250 případů.

V řadě větších špionážních případů těch let si povšimneme Guenthera Gustava Rumricha.

V roce 1936 zběhl z americké armády a dal se naverbovat k německé špionáži. Americký vojenský přidělenec v Londýně upozornil FBI, že je ohrožen obranný plán východního pobřeží Spojených států. Krátce nato zatkli tajní policisté v New Yorku muže, který se pokoušel získat v pasovém úřadě formuláře žádostí o pasy, vydávaje se v telefonu za státního tajemníka Hulla. Muž, v němž FBI zjistila G. G. Rumricha, měl u sebe poznámky, usvědčující ho z pokusu zmocnit se obranného plánu východního pobřeží USA.

V březnu 1937 si president Roosevelt povšiml v novinách článku Heywooda Brouna o nebezpečném rozmachu činnosti Německoamerického spolku. Americký novinář v tomto článku upozorňoval: „Rychle pokračuje nábor členů do tohoto spolku a v současné době je v Americe připravena mohutná fašistická úderná skupina.“ Roosevelt sí uvědomil nebezpečí a bez meškání dal pokyn, aby FBI zaměřila pozornost na Německo-americký spolek. A tak začali speciální agenti FBI prozkoumávat činnost spolku, jeho členů, tajně prošetřovali metody politického a vojenského výcviku amerických nacistů. Ukázalo se, že Německo-americký spolek měl základ v chicagské národně socialistické organizaci „Teutonia“. Vedoucím tohoto spolku byl Fritz Kuhn, který vystřídal v této funkci Waltera Kappeho.

(12. června 1942 se muži, které Kappe připravil pro sabotážní úkoly, vylodí nedaleko New Yorku.)

Zatím je jaro 1938 a FBI předložila ministerstvu spravedlnosti obsáhlou zprávu o činnosti Německo-amerického spolku. Ale tehdy ještě pořád měli v USA rozhodující slovo lidé, žádající, aby se Spojené státy nevměšovaly do evropských záležitostí. A tak zpráva o růstu fašistického hnutí v USA skončila kdesi v odložených aktech: ministerstvo spravedlnosti totiž rozhodlo, že „Německo-americký spolek provozuje sice výuku, v níž jsou náznaky podryvné činnosti, ale tato výuka neporušuje zákony Spojených států.“

FBI měla v té době pořád ještě svázané ruce, musela vyčkávat na pokyny ministerstva spravedlnosti. Koncem roku 1938 president Roosevelt uvolnil pro FBI roční částku 50 000 dolarů na vyšetřování špionážní činnosti a Kongres později zvýšil tuto částku na 300 000 dolarů. Ředitel FBI Hoover v tomto kroku viděl náznak, že jeho úřad dostává právo a odpovědnost zabývat se vyšetřováním špionážních případů, aniž musí vyčkávat pokynů ministerstva spravedlnosti. FBI vypracovala urychleně program spolupráce s protišpionážními odbory ministerstva války a válečného námořnictva. Ministr spravedlností Frank Murphy 13. března 1939, v předvečer okupace Československa, tento program schválil. Ředitel FBI Hoover mohl tak vydat svým agentům pokyn: „Všechna hlášení o špionáži, kontrašpionáži a sabotážích musí být předávána úřadovnám FBI, tyto případy podléhají přednostně pravomoci FBI, je třeba věnovat jim zvýšenou pozornost a je nutno řešit je urychleně.“

Ale – jak tomu bývá v USA v podobných klíčových řešeních – zápas o pravomoc teprve začal. Ministerstvo zahraničních věcí a po něm další ministerstva zbystřila pozornost: obávala se, že FBI dostává nekontrolovatelnou pravomoc. Spor se vlekl až do 26. června 1939, kdy se Rooseveli rozhodl podpořit ředitele FBI Hoovera. Toho dne dal vládě pokyn, že vyšetřování špionážní, protíšpionážní a sabotážní činnosti spadá výhradně do pravomoci FBI a kontrašpionážních odborů ministerstva války a válečného námořnictva.

6. září 1940 Roosevelt toto rozhodnutí vyhlůsil veřejně, přičemž dodal, že pravomoc FBI a příslušných odborů dvou válečných ministerstev se vztahuje i na případy „porušování zásad neutrality“.

Na presidenta zřejmě zapůsobil úspěch FBI v případu „Sebold“: Na jaře 1940 se vrátil americký občan William Sebold z návštěvy v rodném Německu a jeho návštěva v úřadovně FBI zalarmovala vládu. Sebold vypověděl: Gestapo vyhrožuje jeho dědovi židovského původu, že s ním zatočí, nepřijme-li Sebold úlohu německého špióna v USA. Vystaven takovému nátlaku Sebold souhlasil, a pracovníci gestapa jej na zpáteční cestu zasvětili do tajů šifry krátkovlnného vysílání a mikrofotografie. Filmy měl odevzdávat německým agentům, kteří s ním v USA naváží styk.

William Sebold za pomoci FBI začal vysílat zprávy do Německa, a výměna zpráv a instrukcí mezi New Yorkem a hamburskou úřadovnou gestapa se rozvinula tak dokonale, že se FBI díky této spoluprácí a Seboldovým kontaktům s německými agenty podařilo odhalit nejrozsáhlejší špionážní centrum ve Spojených státech v údobí před japonským útokem na Pearl Harbor. Třiatřicet agentů včetně Fritze Duquesna (který pracoval pro Německo v USA už od počátku století a za druhé světové války informoval nacisty o rozsahu americké válečné výroby, pohybech lodí z USA do Anglie a dodávkách amerických letadel do Anglie), se tak podařilo FBI dostat do chládku.

~

Čtyři záškodníci z ponorky Innsbruck se o půlnoci v pátek 12. června 1942 vylodili z gumového člunu nedaleko New Yorku a převlékli se do civilních šatů. Jednadvacetiletý pobřežní hlídač John Cullen se v tu dobu zrovná vydával na obhlídku. Byla tmavá, mlhavá noc, elektrická svítilna sotva stačila ozářit prostor na dva tři kroky před nlny. Němci zaslechli, že se k nim někdo blíží. Protože neměli čas zahladit stopy, vyšel Dasch hlídači naproti. Ten už také zaslechl podezřelý šramot a vzkřikl do tmy, co se to tam na břehu děje. Dasch se jej snažil úklid nit vysvětlením, že jsou rybáři a vracejí se z lovu.

V příští chvíli ovšem udělal neodpustitelnou chybu: Vypluli prý z East Hamptonu, chtěli se vylodit v Montauku a v mlze zabloudili, „jak to myslíte, East Hampton a Montauk? Víte vůbec, kde jste? Tohle je přece Amagansett!“

Všechno je ztraceno, uvědomil si Dasch, ponorka nás vysadila o tři mile dál, a já jsem se podřekl. To je konec.

Blesklo mu hlavou, Že by měl hlídače zneškodnit, vtáhnout do člunu a převézt na ponorku. Rozhodl se však, že se raději pokusí hlídače podplatit. Když jej Cullen vyzval, aby s ním šel na strážnici, Dasch svolil.

Po několika krocích se zastavil a uhodil na hlídače: „Poslyšte, kolik je vám let? Máte ještě rodiče? Nerad bych vás zabíjel. Nic jste dneska neviděl a neslyšel, nic nevíte. Zapomeňte na tu dnešní noc. Tady jsou peníze. Užijte jich a mlčte!“

V tu chvílí k nim přiběhl jeden ze záškodníků od člunu a vzkřikl cosi německy. Dasch mu zacpal ústa a poručil: „Drž hubu!“ Potom vmáčkl hlídači do dlaně hrst bankovek a přikazoval: „Podívej se mi do očí! Poznáš mě, kdybychom se ještě někdy spolu setkali?“

„Ne,“ odpověděl chytře Cullen, který tušil, oč jde, „nikdy jsme se neviděli.“

S tím se rozešli. Cullen spěchal do strážnice vyhlásit poplach. Dasch se vrátil ke svým třem společníkům a uklidňoval je: „Všecko je v pořádku, zařídil jsem to.“ A vydali se přes duny podél železniční trati k Amagansettu. Bedničky s třaskavinami ukryli v písku. V 6.57 ráno nastoupili do vlaku, v New Yorku se Dasch a Burger ubytovali v hotelu Governor Clinton, další dva muži ze skupiny, Heinck a Quírin, vyhledali hotel Martínique. Před polednem už o nich věděla FBI. Netušila ovšem, že v tu dobu sedí Dasch s Burgerem schlíple v hotelovém pokoji, přemýšlejí o svých možnostech a docházejí k závěru, že je všecko asi ztraceno. Tomu hlídači naletěli. Dasch se rozhodl přihlásit se u FBI a Burger s tím souhlasil.

V neděli večer zvedl úředník v newyorské úřadovně FBI zvonící telefon a vyslechl toto sdělení: „Jsem Franz Daniel Pastorious. Ve čtvrtek nebo v pátek zavolám vaši úřadovnu ve Washingtonu. Mám pro vás důležité zprávy.“

V pátek dopoledne z washingtonského hotelu Mayjlower z pokoje číslo 351 zavolal opravdu Dasch znovu a řekl všecko. Dvěma mužům, kteří si pro něho v několika minutách přišli, odevzdal drahocenný kapesník: měl na něm tajným inkoustem sepsaná jména a adresy lidí, které má kontaktovat.

Řekl opravdu všecko. I o druhé skupině sabotážníků, vedené Edwardem Kerlingem. Jenom jednu, důležitou informaci nemohl pracovníkům FBI prozradit: nevěděl, kde se má druhá skupina vylodit.

FBI si už dovedla poradit sama: podle seznamu lidí, kteří se před válkou vrátili ze Spojených států do Německa, našli muži FBI příbuzné a přátele mužů sabotážní skupiny, kteří dosud žili ve Státech, a věnovali jim patřičnou pozornost. A čekali na kořist. (Daschova společníka Burgera sledovali tak dlouho, až se sešel s Heinckem a Quirinem.)

Záškodníci z druhé skupiny se vylodili z ponorky 17. června nedaleko města Jacksonville na Floridě. Zahrabali bedničky s třaskavinami na břehu a autobusem se dostali do Jacksonville, kde v hotelu přenocovali. Vedoucí skupiny Kerling a jeho společník Thiel odjeli na druhý den vlakem do New Yorku, další členové skupiny, Haupt a Neubauer do Chicaga. Kerlínga a Thiela chytli agenti FBI, když se Kerling sešel s mužem, jehož jméno znali z Daschova kapesníku. Neubauera našli v Chicagu v hotelu, kde se ubytoval pod jménem H. Nicholas: i tady jím posloužil Daschův kapesník.

Jenom nejmladší z těch osmi, jednadvacetiletý Herbert Haupt, se snažil postupovat vynalézavěji. V chicagské úřadovně FBI sdělil: „Mám dojem, že FBI se o mne zajímá. To je nedorozumění. Odešel jsem do Mexika, abych se nemusel ženit, a tak jsem způsobil potíže lidem, kteří vybírají chlapce do armády. Všecko se to už srovnalo a já bych šel zase rád pracovat.“

Úředník netečně odpověděl: „Nemáme o váš případ už zájem. Když jste si všecko dal do pořádku, nikdo vám nebude bránit dělat, co uznáte za vhodné.“

Haupt vyšel z úřadovny. Pustili jej jen proto, aby ho agent FBI mohl sledovat a zjistit, s kým naváže kontakt.

Tak skončil druhý výlet osmi nacistických sabotážníků do Spojených států. Ze 175 000 dolarů měli ovšem možnost utratit jen 611 dolarů.

Ty nevyužité dolary mrzely vedoucí pracovníky německé špionáže nejméně. Spíše je znechutilo, jak pohodlně FBI pracně připravenou akci zmařila.

A admirál Donitz, nakvašený tím, že ostudu z toho má především jeho ponorkové loďstvo, teprve koncem roku 1944 svolil k přepravě dalších dvou německých agentů do Spojených států. Ale ani ti – Erich Gimpel a William Curtis Colepaugh – neměli štěstí: zapomněli si vzít s sebou svrchníky a klobouky, a tak nebylo ani pro osmnáctiletého šerifova syna ve státě Maine, kde se vylodili, obtížné rozpoznat, že s nimi není v sněhové vánici všecko v pořádku.

Těch 60 000 dolarů, které na cestu dostali, se zase dostalo do rukou FBI.

Za druhé spětové války – uvádí Don Whitehead v Příběhu o FBI – vyšetřila FBI 19 649 případů podezření ze sabotáže. Ani v jednom nenašla důkaz o činností vnějšího nepřítele. Nacistům se nepodařilo vybudovat ve Spojených státech ani špionážní, ani sabotážní sít. Připravené dolary zůstaly nevyužity.

V anglosaských‘ řečech Je Jen jedno pravidlo o výslovnosti příjmení: nečtou se tak, jak se píší. Píší se, jak zní zděděné osobní doklady. Vyslovují se tak, jak je vyslovuje nositel. Logický důsledek: místo našeho „těší mě“ zní anglická čí americká odpověď na představení neznámého: „Jak se píšete?“

Muž, jenž se podpisuje PETER CHEYNEY, by mohl své jméno vyslovovat desaterým způsobem. Nebo naopak: ačkoliv se sám představuje jako „Pítr Čejný“, mohl by své příjmení psát desaterým způsobem, a pořád bychom to museli vyslovovat „Čejný“. Neboť tak se sám nazývá. A jedině to rozhoduje.

Ustálená výslovnost dalších hlavních osob:

Caution Kóšn

Jimmy Cleeve Džimy Klív

Flash Fleš

Sammy Maynes Semy Mejns

Marcelline du Clos Márslin dy Klo

(dy Klosová)

OVŠEMŽE ŘEKLA ANO

Peter Cheyney

magnet – periodická řada.

Vydává MAGNET, vydavatelství,

Praha 1, Vladislavova 26,

telefon 234355-7.

Redakce: Praha 1, Jungmannova 24, tel. 234355-8.

Šéfredaktor Jaromír Hořec, zá stupce Gustav Hajčík.

Z anglického originálu I’ll say she does,

vydaného nakladatelstvím Collins, Londýn 1945,

nově přeložil a pro vydání v Magnetu upravil František Gel.

Obálku navrhl Jan Kubíček.

Grafická úprava Antonín Dvořák.

Vychází ve spolupráci se Svazarmem, Svazem protifašistických bojovníků a ministerstvem vnitra.

Rozšiřuje PNS; v jednotkách ozbrojených sil

Magnet – administrace, Vladislavova 26, Praha 1.

Objednávky přijímá každá pošta 1 doručovatel,

v armádě každý distributor tisku.

Tiskne Naše vojsko, n. p., Praha;

závod 02 textovou část,

závod 03 obrazovou přílohu a obálku.

Ročník pátý.

Cena 8 Kčs.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai