Teď jsi na řadě ty, miláčku

Peter Cheyney

(1971)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Detektiv FBI Lemmy Caution přijíždí do Londýna, aby zde pátral po zmizelém vynálezci. Pachatelé na něj nastraží léčku a od té chvíle se dostává do boje s bandou gangsterů, odhodlaných zmocnit se vynálezu letadla a prodat ho nacistům.

PETER CHEYNEY

TEĎ JSI NA ŘADĚ TY, MILÁČKU

Lemmy Caution 07

VYDAVATELSTVÍ

MAGNET

PRAHA 1971

© by Samet, Vaduz, 1941

Translation © Eduard Maška, 1971

Illustrations © Jan Kubíček, 1971

/1/

Je tma jak v pekle, padá drobný déšť a někde blízko nad hlavou slyším hučet heinkela. Nic z toho mě však netrápí, protože se ve svých představách obírám Carletou.

Tohle sladké robě má všechno, o čem jste kdy slyšeli, a ještě dvě vrchovaté fůry navíc. Co se mě týče, je to vyslyšená modlitba starého mládence. O geografii této ještěrky bych vám mohl vyprávět věcí, že byste se v tu ránu začali divit, proč jste tak upíchnutý na kůstku, co se s ní zrovna teď zapomínáte.

Na dýlku jí zrovna moc není, ale nedá se říct, že by byla o něco zkrácená. Ty křivky, co vlastní ona, byste marně hledali v příručce geometrie. Má hluboké a tajuplné modré oči, a když je do vás zaboří, pocítíte, jak vám klubko hadů hraje na páteři odbíjenou. Říkám vám, velevážení, s rukou na srdci, že když se rozdával neodolatelný půvab, tohle batole to sebralo za celou rodinu, a šel bych dokonce tak daleko, že řeknu, že kdyby ji bývali pustili v ráji na volnou nohu, býval by Adam zařval hned odpoledne „padla“, vyhledal hada a začal trhat jablka, jako kdyby pracoval v ovocnářství.

Taky vohoz má Carleta jedna báseň a dovede ho nosit. Ještě bych rád podotkl, že jsem se za touhle ještěrkou něco nachodil po horní palubě naší lodi „Florida“, a můžu vás ujistit, že má tak skvělý pár nohou, že kdyby i byla ošklivá jako noc, pořád byste ještě věděli, kam mrknout, kdybyste se cítili skleslí na duchu.

Já – já jsem do toho roběte celej blázen. Jak tu tak sedím potmě a déšť mi stéká se střechy klobouku na nos, pořád myslím na její hlas, který zní, jako když teče smetana na hedvábný prostěradlo. Má svýho druhu měkkost a je kapánek chraptivý a to má dohromady tak působivý spád, že máte po chvíli dojem, jako by vám na bránici najel zrychlenej náklaďák. Odhazuju špačka cigarety a začínám dumat o jedný nebo dvou sexbombách, co jsem za svůj život poznal…

Nevím proč, ale zrovna se mi dere do mysli vzpomínka na dámičku, s kterou jsem se seznámil tuším v Gettysburgu, kam mě zavály naléhavé služební povinnosti. To batole bylo tak roztomilý, že sotva jste se naň podíval, měl jste touhu vyběhnout na ulici, zazpívat pár žalmů a hledat si najít nějakou příležitost, jak se stát lepším člověkem. Znal jsem mamlasy, kterým stačilo chvíli se koukat na to robě a už se hrnuli domů, aby jen tak z čirý chlapecký bujarosti zmlátili svou zákonnou ženu.

A co říkáte, zamotala mi ta gettysburská kráska šišku, nebo nezamotala? Jářku, nebudu vás napínat: zamotala. Mrknul jsem na ni jednou, dvakrát a řekl jsem si, že v tomto uzlíčku ženský krásy je zabalena pěkná hromádka nesnázi a že jestli si chci zachovat zdravej rozum a svou tělesnou schránku pohromadě, udělám moudře, když hezky zvostra prásknu do bot.

Chvíli jsem váhal, ale přece mi to jen nedalo: podíval jsem se na ni ještě jednou, jen tak ze starý známosti. Sotva jsem se k ní přiblížil, vrhla na mě takovej ten vlhka] pohled, objala mě jednou paží a vtiskla políbení, že bejt na mým místě válečná loď, odhodí svý pancéřování. Potom řekla podivně změklým hlasem:

„Broučku, jsem do tebe celá paf a ty jsi můj pravej doplněk. Že už mám dva manžely, nemusí mezi námi hrát žádnou roli. Proč by se měla pravá láska ohlížet na takovou maličkost? Nastartujte fáro a vyrazíme si někam daleko od města a hodně blízko přírodě, na nějaký pěkný místečko, kde by se vychutnala posvátnost pravý lásky.“

Já nato, že pokud mě se tejče, bylo by všechno oukej, ale že mám zrovna rozdělanej obchod, s kterým budu mít spoustu práce, a že se možná vrátím, až se napřesrok dostanu do těchto končin. Podívala se na mě sladce. Potom se usmála a řekla:

„Rozumím ti, drahoušku. Nic víc mi říkat nemusíš. Než odjedeš, chci, aby sis vzal ode mě maličkost na památku.“

Přešla pokojem k likérce, co na ní stálo několik váz s květinami, a myslil jsem si, že mi chce dát kousek suchý kytky, abych ji nosil na těle a kdykoli mě zašimrá, že bych pak musil na to robě myslet. Ale nevěřte tomu. Když se od tý skříňky otočila, měla v ruce armádní pistoli pěta-čtyřicítku a spustila na mě kanonádu, jako když drtíte v starodávným mlejnku pepř. Možná, že by ze mě byla udělala cedník, kdybych nebyl ze dveří dřív, než se do toho dala doopravdy.

To vám, vážení a milí, jenom dokazuje, že i když takové robě vypadá sladce, neznamená to ještě, že by vám nedokázalo jednou rukou podříznout krk od ucha k uchu a druhou odpočítávat kopretiny – má mě rád, nemá mě rád…

Něco podobnýho byste ovšem od Carlety marně čekali, na to můžete vsadit třeba Mussoliniho oblíbenýho fízla proti královský mincovně. Takový je to robě!

Chvíli se ještě oddávám sladkým vzpomínkám a zírám do tmy.

Kolem mě se pohybujou chlapíci s přitlumenými svítilnami, co po skupinách vyprovázejí cestující z „Floridy“ na molo, prohlížejí cestovní pasy, zkoumají obsah zavazadel, zkrátka všímají si všeho, aby sem do Anglie nikdo nepřinášel víc nesnází, než kolik jich už tuhle zem znepokojuje.

Heinkel zřejmě neznepokojuje nikoho. Mám za to, že tihle Angličané vydrží hodně, a když se už rozhodli dovést válku proti panu Hitlerovi až do konce, nemají chuť se dát vyprovokovat takovou maličkostí, jako je shazování pum na jejich města.

Co tak hlubokomyslně uvažuju, přistoupí ke mně čahoun v černém nepromokavém plášti a praví:

„Nejste snad pan Thaxby?“

„Uhod jste hned napoprvý,“ říkám. „Elmer T. Thaxby z Old Springs v Coloradu – nejlepší obchodní zástupce výrobce šroubů a matic.“

Vycení na mě zuby. „O co, že jste pan Caution,“ povídá. „Ostatně na ty matičky bych vám naletěl. Máte průkazy?“

Zalovím v hlubinách svého šatstva a podávám mu svou průkazku Federálního byra pro vyšetřování, pas na jméno Thaxby a několik dalších dokumentů, které potvrzují, že jsem to já. Prohlédne si je a říká: „Jsem Rapps, detektiv seržant southamptonské policie. Přišel jsem vám píchnout s proclením vašich věcí, pane Caution. Mám za to, že budete chtít stihnout první vlak do Londýna.“

Ptám se ho, jak jedou vlaky. Jeden prý vyjíždí za dvacet minut, ve 21.30, a další ve 22.30. Říkám mu, že budu chtít jet tím prvním. Otočí se, aby odešel, ale mě v tu chvíli něco napadne.

„Poslyšte, kolego,“ povídám. „Na lodi je jedna dámička, jmenuje se Lariatová – slečna Carleta Lariatová. No, trochu se o to batole zajímám. Možná, že jede taky tím prvním vlakem. Podívejte, nemohl byste zařídit, aby celníci vzali ty její věci dřív, abych se dostal do vlaku zároveň s ní? Jde o malou, čistě osobní záležitost.“

Povídá, že chápe. A že to nedá moc práce, pak odchází.

Sedám si na vlhké sedátko a zapaluju si další cigaretu.

Je to legrační, jak si člověk zvykne na tu zdejší tmu.

Já si pamatuju, že jsem byl už dříve v Anglii, a to v době, kdy tu všade měli plno světel. A teď, když nemůžete vidět zatraceně nic, se mi tu libí zrovna tak. Vstávám a jdu rovnou k ohradě před celnicí. Pojednou kdosi volá: „Hej, pane Thaxbyl“

Otočím se a vidím, že to je radiotelegrafista z naší lodi. Docela fajn chlápek, v lodním baru jsme si dali nejednu skleničku. Povídá:

„Běhám tu už hezkou chvíli, abych vás zastihl. Dostal jsem pro vás radiotelegrafickou zprávu půl hodiny předtím, než jsme zakotvili, ale starej mě trochu zdržel. Tady to máte. Omlouvám se za zdržení.“

Roztrhnu obálku a čtu. Je to od Herricka, vrchního inspektora, s nímž jsem v roce 1938 pracoval na případu Van Zelden. Jeho zpráva zní:

„Počítám, že přijedete vlakem, co jede ze Southamptonu v 21.35, a posílám Granta, aby na vás čekal na stanici Vaterloo. Setkám se s vámi za pár dní. Mnoho zdaru, pane Thaxby!“

Dávám depeši do kapsy a radistovi děkuji. Je to číman z Cincinnati a jmenuje se Manders. Povídá:

„Doufám, že budete mít dobrou cestu, pane Thaxby. Nezapomeňte se uhnout, až na vás budou chtít shodit pumu.“

„To víte, že uhnu,“ říkám mu. „Jak dlouho se tu zdrži Florida?“

„To bych, prosím, nevěděl,“ říká. „Myslím, že tu budeme dřepět dva tři dni; naložíme nějaké zboží a pak vypadneme. Nemyslím, že se zdržíme dlouho. Tak na shledanou.“

Když už se skoro otočil, vzpomene si na něco a praví:

„Hej, pane Thaxby, slečna Lariatová vás sháněla.“

„Ale jděte!“ pravím. „Kdy jste ji viděl naposled?“.

„Byla zrovna tady na celnici,“ povídá. „Měla starosti, jestli stihne vlak v půl desátý.“ Dívá se na mě po starosvětsku. Praví: „je to legrační, jak se taková ženská může zakoukat do chlápka. Čím jsou rezervovanější, tím hůř se pobláznějí.“

„No ne,“ povídám. „A kdo je ten chlápek, co se do něho pobláznila?“

Zašklebí se na mě zeširoka: „Není třeba, abyste hrál divadlo. Mám za to, že vy pro ni představujete ideál správnýho chlapa.“

Špásem mu vrazím jednu do žeber a povídám: „jářku, co chcete? Vypůjčit si nějaký prachy?“ Zasměje se a odchází do tmy. Říkám si, že to je pro začátek dobrý, neboť i když jsem tady služebně, neznamená to ještě, že bych nemoh mít příjemnou cestu na Waterloo s touhle Lariatovou vedle sebe a třeba si s ní i smluvit schůzku na večeři někde v Londýně. Konec konců, člověk si musí taky někdy odpočinout.

Dívám se na hodinky. Je deset po devátý. Loudám se k ohradě. Jdu opatrně, protože je tma jak v pekle a kdekoli byste to vzali špatným směrem, máte naději spadnout do tekutiny. Snažím se proniknout do tmy kolem sebe, když ke mně přistoupí Manders, ten chlápek od rádia.

„Je to dobrý,“ povídá. „Čeká na vás dole na molu. Mám za to, že vaše věci jsou už ve vlaku. A radím vám,“ dodává, „jestli nechcete zbytečně ztrácet čas, držte se pravé strany mola. Když půjdete podle druhé strany hrazení, zabere vám to jednou tak dlouho; mají tam nevybuchlou pumu.“

Říkám, že pěkně děkuju, a jdu dolů po molu. Brzy na to vidím Carletu, jak stojí u zdi. Vidím její špičku nosu ve světle cigarety, co kouří. Má límec kožichu zvednutý kolem tváře a věřte mi nebo ne, je to pohled pro bohy.

„Aj, aj,“ povídám jí. „Tak to vypadá, jako bychom já a vy měli jet stejným vlakem, což je ohromný, protože bych vám rád řekl jednu nebo dvě věci.“

„A copak má pan Thaxby, co by mi mohl povědět?“

„Víte, napadly mě nějaký myšlenky. Především si myslím, že vy jste to, co mi předepsal doktor. Všecko se mi na vás líbí. Líbí se mi vaše chůze, způsob, jak kladete nohy na pevnou zem. Taky jste jedna z těch, co mají švy na punčochách rovný a jeden jako druhej“

„No tohle,“ říká. „I tohohle jste si všim.“

„Proč ne?“ povídám. „Mám holt zájem. Ale pojďme už, nemáme moc času nazbyt.“

Jdeme po molu na souš. Sotva urazíme asi patnáct kroků, objeví se jasný měsíc a jen tak na minutu zahlídneme pár věcí, což je pěkná změna pro voko. Na pět kroků od nás je kamenná ohrada mola. Položí mi ruku na paži a ukazuje přitom na vodu:

„To je krása, co? Mám hrozně ráda odraz měsíce ve vodě.“

Jde ke kraji mola, nakloní se přes nízkou zídku a dívá se dolů. Povídám jí:

„Tak, teď když jste se podívala na odraz měsíce ve vodě, mohli bychom jít k vlaku.“

„Tak jo,“ řekne.

Otočí se a najednou uklouzne. Slyším lehký výkřik, potom šplouchnuti. Stojím a dívám se napjatě na hladinu, co se leskne nějakejch šest metrů doleji. Když se Carleta vynoří, Je tak asi dva metry od mola. Myslím, že tam voda prudce teče. Teď už nečekám. Odhodím plášť, zbavím se bot, svlékám sako a už se potápím do tekutiny. Ta je ala studená, brrr!

Dostávám se do vody asi dva metry od Carlety. Vidím, že se pokouší plavat, ale v tom kožichu nemá velkou šanci. Udělám několik temp a jsem u ní. Povídám:

„Jen klid. Všecko bude v pořádku. Jen se m2 chyťte za rameno a držte, jo?“

Několikrát polkne a praví: „Znamenitě.“ Vidím, že se ještě usmívá.

Zahulákám tak hlasitě, že by to mohli slyšet v Japonsku, a chvílí pádluji směrem k molu. Po chvíli se objeví na pokraji mola chlapík a hází mi lano. Dvě minuty nato stojíme na molu a střásáme se sebe vodu. Říkám vám, váženi, jestli to bylo předtím studené, je to teď jako na Islandu vprostřed zimy.

„Koukejte se, Carleto,“ říkám jí, „musíme se hodně rychle odtud dostat, jinak někdo z nás chytí ischias. Další věc je ta, že až si osušíme šaty a sebe, budeme mít kliku, když stihneme druhý vlak v půl jedenáctý. A teď abychom se rozvlnili.“

„Jsem pro,“ povídá.

Vrazí mi ruku pod paží a dáváme se do běhu.

/2/

Když jsme tak asi patnáct minut před Waterlooským nádražím, povídám jí: „Co takhle, abysme si dali jednou večer sraz a večeři někde v koutku Londýna? Budu tu mít zatraceně moc práce, ale jeden večer bych dokázal vyšetřit. Co vy na to?“

Ona nato: „Říkáte, že budete mít moc práce. Hrozně ráda bych věděla, co člověk, jako vy, může mít na práci?“

„To můžu snadno zodpovědět,“ povídám. „Pracuju pro výrobce Šroubů a matiček. Továrna mýho strejdy v Cold Springs je vyrábí a já je prodávám. Ani byste neřekla, jaký množství šroubů a matiček se teď v tyhle zemi spotřebuje. Neuvěřitelný.“

„To je hrozně zajímavé,“ říká. Dlouze se na mě zadívá a pak pokračuje: „Legrace je v tom, že bych nikdy neřekla, že jste kdy něco prodal.“

„Leda sám sebe,“ vracím ji žert. „Ale abychom nezamluvili tu schůzku s večeří.“

Zavrtí hlavou.

„Z toho nebude nic,“ říká. Zvedá ruku, aby mi zarazila další řeč. „Koukněte se, řeknu vám něco a můžete tomu věřit nebo ne. Nechci se už s váma setkat, protože – zkrátka vy mě přitahujete a já teď zrovna nemůžu potřebovat, aby mě někdo přitahoval. Mohlo by mi to překážet.“

„Překážet v čem?“ ptám se jí.

„To vám nemůžu říct,“ praví.

„Jste legrační dámička, Carleto,“ říkám ji. „Tvrdíte, že vás přitahuju. Dejme tomu, ale za plavby na Floridě jste se po celý čas zatraceně snažila, abyste se mi mohla vyhnout.“

„No jo,“ povídá, „Je pro to důvod. Nikdo, kdo má trochu rozumu, si nerad zahrává s ohněm, to jistě víte. Jedno je jisté,“ pokračuje, „vždycky si budu vzpomínat na dnešní večer. Nikdy nezapomenu, Jak jste mě dostával z té hrozně studené vody.“

„Víte, cosi se mi v hlavě obraci a říká, že jsme se už někde setkali, ale nevím proč. Mám dobrou paměť, ale na vás si nemůžu vzpomenout. Trochu mě to znepokojuje a mate. Sám tomu nerozumím.“

Usmívá se. „To byla jiná žena. Jsem si jista, že jich byla ve vašem životě hromada.“

Tvářím se skromně: „Ne, nejsem chlapík, co jde po ženskejch.“

„Mně budete něco povídat.“

Oba se smějeme. Zapaluju si cigaretu a pak ji žádám, aby mě na chvíli omluvila. Jdu chodbičkami vlaku a hledám průvodčího, je to rozumný chlapík. Dávám mu jednolibrovku a povídám:

„Koukněte se, v jídelním voze je dáma, jmenuje se slečna Carleta Lariatová. Až přijedeme na Waterloo, bude se chtít postarat o své zavazadlo. Půjdete s ní. Budete-li mít příležitost, dejte tu bankovku nosiči, co ponese její zavazadla, a řekněte mu, aby se ochomejtal kolem ní a hleděl získat adresu, kterou dá taxikáři. Rozumíte?“

Řekl, že tomu rozumí docela dobře, ale jestli prý to není tak trochu proti pravidlům.

„Není,“ já na to a podávám mu další tři jednolibrovky. „To je za vaši námahu. Uděláte to?“

Povídá, že snad jo a že uvidí, co se dá dělat.

„Tak dobrá. Až nosič zjistí adresu, řekněte mu, ať jde do haly a počká tam na mě pod hodinami, aby mi ji mohl dát. Jmenuju se Thaxby.“

Jdu zpátky ke Carletě a za pět minut vjíždíme do nádraží. Řeknu jí sbohem a vypadnu, protože mám jenom příruční kufřík, ostatní zavazadla přišla půldesátým vlakem. Když se dostanu k zábradlí na konci nástupiště, vidím tu chlapíka střední velikosti v pršiplášti a tvrďáku, jak se rozhlíží kolem. Sotva mě zpozoruje, přistoupí ke mně.

„Pan Thaxby?“ Potom ztlumí hlas: „Jinak pan Lemmy Caution z Federálního byra!“

Říkám mu, že jo. Podává mi ruku.

„Jmenuju se Grant. Detektiv seržant – zvláštní odděleni. Posílá mě pan Herrick, abych vás přivítal. Je mu líto, že musel odejet na tři čtyři dny do Skotska ve velké věci. Jakmile se vrátí, hned se s vámi spojí. Mezitím jsem vám k dispozici já.“

„To je fajn,“ říkám mu. Ptám se, Jak mě poznal.

Vrazí ruku do pršipláště a vytáhne můj obrázek, což ukazuje, že ti chlapíci ze Scotland Yardu nejsou takoví ťulpasové, jak byste si mysleli.

Namířím si to k bufetu.

„Dáme si kafe a pak se odsuneme do Jermyn Street, kde Jsem si rezervoval bydlení, a tam bych si s vámi o tom případu kapánek pohovořil.“

Když přinesou kávu, říkám mu, že se vrátím za minutku, a vypadnu ven; postavím se pod hodiny. Za chvíli ke mně přistoupí nosič.

„Jste pan Thaxby?“

Říkám, že jo, tak mi věnuje útržek papíru a široký úsměv: „Tady je adresa tý paní, jak jste chtěl.“

Po cestě do Jermyn Street mi Grant vykládá všechno o válce v zemi. Je to fajn chlapík, dobře se s ním dá vyjít, takoví jsou ostatně všichni angličtí policajti.

V Jermyn Street se mi nechce ztrácet zbytečně čas, a tak nabídnu Grantoví cigaretu a skleničku.

„Kolik vám toho řekl Herrick o celém případu?“ ptám se ho.

„Ne zrovna moc,“ povídá. „Říkal, že mě seznámíte se situací; že mi řeknete, co chcete, abych podnikl.“

Napijeme se a já povídám: „Tak teda, tohle je celá historie: Před šesti měsíci chlapík, kterej si říká Whitaker a kterej žije v Kansas City, vynalezne novej hloubkovej bombarďák. Ten bombarďák je eso. Má všecko, co se otevírá a zavírá. Jenže Whitaker je legrační člobrdík a nepokračuje s nákresem plánů, jak by měl.“

Grant se šklebí: „Tihle vynálezci jsou náladoví chlapíci.“

„Mně budete něco říkat,“ pravím. „Tak teda ministerstvo námořnictva, co se o to letadlo moc zajímá, začíná se na Whitakera tak trochu vztekat, že se s těmi plány zatraceně patlá. Rádi by věděli, co se to s ním děje. Náhle se kterémusi chytrákovi vylíhne v hlavě nápad, že se chce někdo do Whitakera nabourat, víte – pátá kolona a ty věci. Pošlou proto federálního chlapíka, aby na něho dohlíd, a ten ťulpas zjistí, v čem vězí cele] háček. Nebyla to pátá kolona, ale ženská – docela prachobyčejnej ženskej trabl.“

Grant praví: „Možná, ale taky mohli Němci tu ženskou na něho narafičit, ne?“

„Myslím, že jste na to mák, kolego,“ říkám mu. „Ať už je to tak nebo tak, ten vořech Whitaker, kterej se už nějakej čásek ochomejtal kolem jednoho děvčete z Kansasu a chtěl si ho brát, najednou to mládě pustí k vodě a začne běhat za jinou kostí. Tři nebo čtyři dní v týdnu se ve svým těžkým voze prohání po okolí a největší legrace je v tom, že federální agent do tý kosti ne a ne zaseknout udici. Neví, kdo to je. Tak to hlásí do Washingtonu. Washington si nedělá velké starosti, protože zrovna v ten den dostane od Whitakera telefonickou zprávu, že plány jsou už dokončeny a že jede do Washingtonu, aby je odevzdal, že je všechno nanejvejš oukej, a co se tejče letadla, že může jít rovnou do výroby.“

Cvaknu si a pokračuju: „A to letadlo je pro vás, zdejší občánkové, hezky důležitý. Protože vláda Spojených států se jich chystá vyrobit hezkej počet pro Británii, chápete? No a další věc je ta, že se Whitaker neobjeví. Docela zmizí. Nikdo neví, kam se k čertu moh podít a nikdo taky neví, kde jsou nákresy. Tak jsem se dostal do té záležitosti já, jasný? Jedu teda do Kansas City a pokouším se dostat na stopu toho chlápka Whitakera. Trvá mi to tři čtyři dni, než přijdu na to, že asi deset dní předtím, než telefonoval do Washingtonu, že jsou plány hotovy, zajišťoval si cestu do Anglie.“

Grant říká: „Proč by chtěl jet do Anglie.“

„Co já vím? A proč by sem neměl přijíždět. Je to zrovna tak dobrý místo jako kterýkoli jiný a tak či tak někde se po něm začít ohlížet musíme.“ Šklebím se na něho. „Mám tušení, že je tady.“

„Víte, pane Caution, zdá se mi, že to je těžký úkol. Máte-li v úmyslu začít hledat Whitakera po celé Británii uprostřed blitzkriegu, budete mít pěknou a zajímavou zábavu. A další věc je ta,“ pokračuje, „že sami máme plné ruce práce. Doufám, že vám budeme moct poskytnout aspoň tolik pomoci, kolik bychom jí věnovali jinak při obvyklém průběhu událostí.“

„Já se protluču,“ říkám mu. Zapaluju si novou cigaretu a jednu dávám jemu. „Je to legrační,“ pokračuju, „že jsem od Herricka čekal, že by moh mít pro mě trošku informací. Víte, Washington byl s ním ve styku, pokud se tejče mě a mýho příjezdu sem. Dali mu všechny původní informace, co jsme měli. Není to tak snadné, aby se člověk dneska dostal do tyhle země, a to odkudkoli, a čekal jsem, že Herrick by už moh mít na Whitakera nějakou stopu.“

Chvilku přemýšlí a pak říká: „Nevím. Nesnáz je v tom, že tu věc chtěl dělat Herrick sám. Doufal, že se dnes večer s vámi setká, ale byl odvolán v neobyčejně důležité věci. Řekl mi jen, abych pokračoval. Možná, že je něco ve spise na hlavním velitelství. Jak se vrátím, tak se hned na to podívám a brnknu vám.“ Vstává. „Budu už muset jít.“

Potřeseme si rukama a vypadne.

Svlíkám se a jdu do koupelny. Opláchnu se teplou sprchou, důkladně se ofrotýruju a beru si pyžamo. Potom jdu do obýváčku, kde jsem si pověsil plášť, a lovím v náprsní kapse svou koženou tašku s dokumenty. Věřte tomu nebo ne, ta zatracená taška zmizela.

Dochází mi to.

Stojím tu a hovořím sám k sobě, a kdybyste, vážení, slyšeli tu řeč, mohli byste si myslet, že jsem sloužil u námořní pěchoty.

Zrovna v tu chvíli zvoní telefon. Skočím k němu a beru sluchátko. Je to Grant: „Poslyšte, pane Caution, prošel jsem Herrickovu složku na spisy. Především je tu vzkaz od něho, že se vrátí zítra večer v osm a hned se pak s vámi spojí.

A za druhé – a to jistě budete pokládat za velmi důležité – má tu poznámku o ženě jménem Geralda Varneyová. Je u toho otazník a zároveň poznámka, že se tato žena vylodila v Anglii před týdnem. A tak jsem si myslel…“

„Kde je ta dámička?“ přerušuju ho.

„Ve složce je její adresa – Laurel Lawn na druhé straně údolí The Vale of Health. Je to v Hampsteadu.“

„Oukej,“ povídám. „Zůstaňte minutku u telefonu.“

Stojím se sluchátkem v ruce u aparátu a chvíli klidně uvažuju. Potom pravím: „Poslyšte, tu dámičku nechte na starosti mně. Možná, že tam zajdu a podívám se na ni. Zítra vás nebudu otravovat. Počkám, až se vrátí Herrick. Povězte mu, že se s ním zítra večer v Yardu setkám. To mi dá čas trochu se usadit. Je vám to vhod?“

Praví, že myslí, že je to tak nejlíp. Já na to nashle a zavěšuju.

Musím sebou hodit. Natáhnu si oblek, obleču plášť a mažu si to po schodech dolů. Začínám mít radost z toho, že mám pod paží pod kabátem svý pouzdro s pistolí. Šinu si to po Jermyn Street a zatáčím na Piccadilly. Zrovna se rozječí sirény na poplach. Je tma jako v pekle a mám dojem, že tohleto bude moc zajímavej případ, než to dodělám. Jdu a jdu a ne najít to, co hledám. Teprve až na náměstí Berkeley Square to nacházím. Jak tak jdu po náměstí, hasí si to ke mně velký cestovní buick. Za volantem ňáká dámička ve večerních šatech. Po chvíli zastaví před blokem činžáků, vystoupí a do jednoho z nich zajde. Otevřu dvířka buicku a zhluboka vydechnu, protože ta bláznivá ženská nechala klíček ve startéru.

V pěti vteřinách jsem ve voze a už si to hasím k Piccadilly. Jakmile se dostávám na druhou stranu Parku směrem ke Knightsbridgi, zastavuju na chvíli u okraje silnice a hmatám ve voze. V kapse pod oknem nacházím konečně, co hledám – automapu. Mám dnes večer štěstí. Podívám se na mapu, znovu nastartuju, šlápnu na to a mířím rovnou k Portsmouthské cestě. A jenom doufám, že mě nezastaví žádnej chytrák, aby se mě ptal na osobní lejstra.

/3/

Je pět hodin ráno, když zatáčím do Southamptonu. Zastavuju vůz a za chvíli se dovídám, kde je policejní stanice. Jdu pak dovnitř a ptám se na detektiva seržanta Rappse. Říkám, že mě zná, protože si jistá pamatuje, jak jsem vystoupil z Floridy, co kotví v doku. Dodávám, že mé jméno je Thaxby.

Policejní úředník je fajn, povídá, že Rapps je doma v posteli, ale jestli prej to je naléhavý, že mu brnkne. Říkám mu, že to je hezky naléhavý, a tak ho volá. Jakmile ho mám na drátu, beru sluchátko:

„Poslyšte, Rappsi, zde je Thaxby, zástupce přes šrouby a matičky. Dostal jsem se večer do nesnází a ztratil jsem někde svý papíry. Taky se vás chci zeptat na jednu nebo dvě věci.“

Povídá: „Olrajt, jen se ptejte.“

Nejdřív chci vědět, jestli Florida ještě kotví. Říká, že jo, má odplout teprve zítra odpoledne. Pak mu povídám, že bych si rád promluvil několik slov s chlápkem, co pracuje na lodi, jestli by mi mohl opatřit propustku do doků, abych se tam mohl dostat. Říká, že by to šlo a dalo by se to zařídit, jen co se přesvědčí, že já jsem doopravdy já. Povídám mu, že je mi hrozně líto ho rušit, ale jináč to asi nepůjde. Asi za půl hodiny přichází a dává mi propustku. Ptá se mě, jestli potřebuju nějakou pomoc. Říkám mu, že ne, ale že mu budu povděčen, když mi nechá naplnit vůz šťávou.

Propustka mi umožňuje projít přístavní stráží i policií. Je pekelná zima. Pořád ještě mrholí. Když si to šinu k místu, kde kotví Florida, honí se mi hlavou myšlenka, kolik je tam na palubě chlápků.

Za pět minut jsem tam. Můstek je ještě dole a tak po něm přejdu. Jakmile jsem se octl na palubě, kapánek zapískám a za chvíli přichází chlapík s lucernou.

„Kouknou,“ povídám, „tohle je moc důležitý. Potřebuju si promluvit s radiotelegrofistou – důstojníkem Mandersem. Je na palubě?“

Říká, že jo. Strkám mu půllibrovou bankovku a povídám mu, aby vyburcoval Manderse a řekl mu, že ho někdo naléhavě potřebuje.

Zatím se procházím po palubě a kouřím. Většinu času myslím na Carletu. Po deseti minutách slyším, že někdo přichází. Je to palubní hlídač a Manders. Když došli až k můstku, popadnu Manderse za paži:

„Ahoj, Mandersi! Neříkejte, že jste už na mě zapomněl. Mé jméno je Thaxby. Chtěl bych si s vámi trochu popovídat.“

Otvírá ústa, aby něco řekl, ale vrazím mu do žeber hlaveň pistole, kterou mám v kapse pláště. „Oukej, tak teda mluvme.“

„Nebudu mluvit tady, Mandersi. Projdeme se po doku.“

Kráčí dolů po můstku a já za ním. Poodejdeme tak asi na padesát metrů od Floridy k dřevěným přístavkům celnice. Potom se zastavíme.

„Co je?“ povídá.

„To byl rozkošnej převoz, Mandersi, co?“ říkám, „Co jste si s tou vaší malou přítelkyní Carletou na mě vymysleli.“

„Neminul jste se rozumem? Nevím, o čem mluvíte.“

„Čerta starýho nevíte. Ještě než jsme opustili loď, zařídil jste to tak, aby ta dámička spadla přes okraj přístaviště, protože jste věděl, že skočím za ní, anžto byla tma a nikdo jinej tam nebyl. Také jste věděl, že nebudu takovej blbeček, abych tam skákal v těžkém plášti, a taky jste si musel bejt vědom toho, že mívám svý papíry v kožený tašce, v náprsní kapse pláště. A tak zatímco jsem plaval v tekutině a snažil se tu malou čarodějnici zachránit, vy anebo někdo z vašich kamarádíčků štíp moje papíry, legitimaci, pas a všechno. Co vy na to?“

Dívá se na mě a oči mu blejskají jako hadovi.

„Poslyšte, pane Thaxby…“ povídá a vzápětí švihne nohou a vezme mě rovnou pod koleno. Jdu k zemi, ale ještě než dopadnu, kopne mě do obličeje. Mám dojem, že mi urazil půl sanice. Nevypravím ze sebe ani slovo. Pistole mi vypadne z ruky a ležím tu nataženej, jako kdyby mě praštili sekerou. Slyším jeho dech. Čeká asi půl minuty. Mám za to, že čeká, jestli se pohnu. Když se nehejbám, odkopne pistoli stranou a skloní se nade mnou. Cítím jeho dech na tváři.

Vydám ze sebe jakoby zasténání. Slyším, jak si pod vousy říká „schweinehund“, což mi prozrazuje všechno, co jsem potřeboval vědět. Popadne mě za límec a táhne mě z místa. Nedá mi moc práce si vypočítat, co se mnou zamejšlí. Má v úmyslu mě shodit dolů do tekutiny, což vám, milení, jenom dokazuje, že tenhle frája není ani trochu džentlmen.

Nemá se mnou lehkou práci, protože jsem uvolnil všechny svaly, co jich v těle mám, a jsem tak těžší. Po chvilce si musí odpočinout. Nechává mě chvíli ležet a poodejde. Když se vrátí, začne mi strkat do kapes cihly, zřejmě aby se zajistil, že už nevyplavu a nebudu ho chodit strašit. Pak mě táhne dál. Po několika minutách se dostáváme k okraji přístavního můstku. Zase chvíli odpočívá, načež se sehne a chce se mě znovu chopit. To je moje velká chvíle.

Vyrážím paži a sevřu jeho krk, zatímco pravá ruka ho chytí za zápěstí. Kope a zmítá sebou jako úhoř, ale já ho mám pevně tam, kde jsem ho chtěl mít. Jeho obličej je jako vmáčknutý do záhybu mého pláště.

„Poslouchej, parchante,“ povídám mu, „nelíbíš se mi ani dost málo, a třebaže jsem u tebe schweinehund, brzy se přesvědčíš, že jsem zatraceně silná sorta schweinehunda. A ještě ti něco povím: Berlín už víckrát neuvidíš.“

Převalím se na pravý bok, přehodím si ho přes rameno, a jakmile padne na zem, povolím. Zvednu se na jedno koleno, a když vidím, že se chce taky zvednout, prsknu mu jednu do sanice. Hlava se mu zvrátí dozadu a s hromovým zaduněním narazí na přístavní můstek. Odtáhnu ho od kraje a opřu o jednu z podpěr. Chci, aby přišel k sobě, a tak ho začnu plácat přes slabikář. Po dvou minutách se rozhodne vnímat okolní svět.

„Heleďse,“ říkám mu, „něco mi povíš.“

„Nic nebudu povídat.“

„I jo, budeš. Jinak ti podržím zapalovač u nosánku, a to tak dlouho, než si to rozmyslíš. Tejká se to tý buchty Carlety. Mám za to, že je to ona, s kterou Whitaker prásk do bot, co? To ona pracuje s tou vaši tlupou, aby se zmocnila plánů, že?“

Praví: „Proč ne, a co z toho?“

„To je všechno, co chci vědět.“ Skloním se k němu.

Opře hlavu o podpěru a zasténá, ale ve stejném okamžiku mi vyrazí oběma nohama proti obličeji. Tentokrát mám kliku. Nestih to. Umístím mu jednu do čenichu, a to takovou, že by uspala slona. Vstávám. Všechno je vůkol pěkné a klidné, tma jako v pekle a pořád ještě mrholí. Zvedám ho hasičským chvatem. Potom vyndám cihly ze svého kabátu a cpu je do jeho. Nesu ho ke kraji přístavního můstku a svrhnu ho dolů. Dopadne s pěkným, jasným žbluňknutím, načež si zapálím cigaretu a jdu hledat pistoli; lehce ji nacházím, zastrkuju do kapsy a opouštím dok.

Což vám, váženi, zřetelně ukazuje, že jednoho radiotelegrafistu nebude moct pan Hitler už použít.

/4/

Je deset hodin a je krásný den, když se vracím do Londýna. Nechávám vůz na Barkeley Square, blízko místa, kde jsem si ho vypůjčil. Jdu do svýho bytu v Jermyn Street, dám si hodně teplou sprchu, na čtyři prsty režný a lezu do postele. Věřte mi, cítím se fajn a unavenej. Na čelisti mám podlitinu, co vypadá jako mapa světa.

Vstávám ve čtyři a procházím se po pokoji, abych si věci promyslel. Posnídám a pak se oblékám do vlastních šatů. Znovu si pročítám útržek papíru, co mi včera večer dal nosič na Waterloo, s Carletinou adresou. To hádě bydli v Sheldonově bloku ve čtvrti St. John’s Wood. Jdu dolů, přivolám taxi a jedu do Sheldonova bloku.

„Jak to frčí, Carleto?“ povídám, když otevřela dveře.

„To je ale překvapení, pan Thaxby! A jak jste se dověděl, kde bydlím?“

Zašklebím se na ni zeširoka. Jdu za ní do předsíně, věším si klobouk na stojan, svlékám si plášť. „Jsem hlava otevřená. Někdy.“

Jdeme do obýváčku. V krbu hoří pěkně oheň a záclony jsou staženy. Říká: „Napil byste se něčeho?“

Stojím u krbu a dívám se na ni. Když mi podává sklenici, povídá:

„Pane Thaxby, pane Thaxby!“ Usmívá se na mě. „Mám takový dojem, že máte se mnou úmysly.“

„Mně budete něco povídat,“ šklebím se na ni. „Vy jste ale zatraceně povedená čubka. Řek bych, že máte vodvahu za sedumačtyřicet jinejch buchet. Jenže tady holt narazíte na svý Waterloo, a to vůbec nemám na mysli nádraží.“

Její výraz se mění. Oči jí tvrdnou.

„Myslím, že mi není docela jasné, o čem mluvíte.“

„Že by ne? Tak si teda sedněte do křesílka a trochu si popovídáme od srdce, Carleto. Totiž já budu povídat a vy se budete divit. Asi nevíte, kdo jsem, co?“

„Pane Thaxby, nejste tak trochu na játra? A nemyslete, že když jsme se seznámili na palubě, můžete být nepříjemnej.“

Zvedám ruku. „Počkejte minutinku, beruško. Ještě jsem nezačal bejt nepříjemnej. Asi patříte mezi ty míň chápavý. Možná, že vám ještě neprozradili základní skutečnosti mýho života. Jmenuju se Caution – Lemuel H. Caution. Jsem detektiv Federálního byra pro vyšetřování a vy zatraceně dobře víte, že než jsem přišel sem, navštívil jsem Kansas City, abych vyšetřil, co se přihodilo chlapíkovi jménem Whitaker, ťulpasovi, co vynalezl novej lhloubkovej bombarďák, ale kterej se kapánek vopozdil s dodáním nákresů. Přijdu tam a zjistím, že chlapík prásk bo bot a slečnu, co, si měl brát, pustil k vodě. Důvod pro to byl ten, že se upích na jinou krásku, co táhne s partou, která se rozhodla sbalit plány na ten novej bombarďák. Nuže, mám za to, že tenhleten Whitaker jel do Anglie. A já se pustil za ním. Možná, že to byla jen náhoda, když jste byla na stejný lodi.“

„Ohromně zajímavá. Myslím si, že chodíte hodně do kina.“

„Starýho čerta,“ povídám. A pokračuji „Když už jsme se blížili k Southamptonu, dávám lodnímu telegrafistovi, tomu chlapíkovi Mandersovi, asi ho taky znáte, co?, depeši, aby ji odeslal do Scotland Yardu lHerrickovi, že jako přijíždím. Jenže Manders tu depeši neodeslal. Podle všeho poslal jinou, že přijedu o tři nebo čtyři dny později nebo něco podobnýho. Tím je Herrick uklidněn a Cautiona nečeká. Manders mi pak odevzdává – falešnou depeši co jako přichází od Herricka, ve který se praví, že mi posílá naproti chlapíka jménem Grant, kterej bude na mě čekat na nádraží Waterloo.

Jakmile Florida zakotvila, Manders jde ke mě a předkládá mi báječnou historku, jak jste se do mě dokonale zbláznila. Taky má s vámi ujednáno, že se mnou sehrajete ohromnou grotesku s tím spadnutím do tekutiny, poněvadž si správně vypočítal, že tam skočím za vámi a on bude mít příležitost štípnout mi z pláště mý papíry.

Další z vašich přátel čeká na Waterloo a povídá že je Grant ze Scotland Yardu, ale je to takovej blbeček, že na mě nechce legitimaci – ačkoli by to byla jeho povinnost – poněvadž zatraceně dobře ví, že ji nemám. Místo toho vytáhne z kapsy můj obrázek a praví, že podle toho obrázku ví, kdo jsem. V tomhle dělá ten chlapeček první chybu. Taky se ani slovem nezmiňuje, že jsem nepřijel vlakem, co odjíždí ze Southamptonu v 21,30, což byla doba uvedená v tom fingovaným telegramu, co měl přicházet jako od Herricka. Poněvadž proklatě dobře ví, že jsem tamten vlak nemohl stihnout.

Tenhle mameluk jde pak se mnou do mýho apartmá a povídá mi, že Herrick je na dva dni pryč a nevrátí se dřív než dneska večír. Navrhuje mi, abych za ním přijel. Je to prima podvrh. Moje papíry mi čajzli. Za Herrickem nemůžu, poněvadž mi namluvili, že není v úřadě, a Herrick si se mnou nedělá starosti, poněvadž dostal fingovanou depeši, že se asi o dva dni zdržím.

Všechno jim klape. Ten mameluk Grant na mě ušije další boudu. Když už se chystám do postele, volá mě telefonem a praví, že volá ze Scotland Yardu. Vykládá mi, že nakouk do spisů a že v nich našel jméno nějaký slečny, co bydli v Hampsteadu; prej má za to, že je to ta, co Whitakera přiměla, aby přijel sem; ale to je ještě větší hovadina, poněvadž ta slečna jste vy.“

Hezky zeširoka se na ni zašklebím.

„Ten blbec Grant si myslí, že jsem mu všechno zbaštil a taky si myslí, že mě má na chvíli z krku. Čeká, že nepůjdu za Herrickem dřív než dneska večír, což je jediná věc, která mu vychází. Tak, jakpak se vám to líbí, cukrle?“

Vstává a jde si k likérce pro cigaretu. Pořád se ještě usmívá.

„Myslím si, že to je všechno kec. Říkáte, že jste Caution z FBI.“ Pokrčí rameny. „Jenže nemůžete to dokázat. Kde máte svou federální legitimaci? A co když já vám dokážu něco jinýho?“

„Co neříkáte,“ povídám. „Jen do toho, ale musí to být něco hezky dobrýho a i tak vám nebudu věřit. Prokouk jsem vás, Carleto.“

Jde k psacímu stolu v koutě a bere do ruky krabici s dokumenty. Odemkne ji a vyndává z ní hrst papírů.

„Pojďte sem, pane Vševěde,“ praví, „a podívejte se na to.“

Popojdu ke stolu a dívám se na papíry. Hned nahoře je novinový výstřižek. V okamžiku, kdy se opřu o stůl a chci si výstřižek přečíst, zpozoruju, jak vyráží rukou, aby se chopila těžítka, co leží na kraji stolu. Otočím se prudce, levačkou jí vrazím zlehka malej pěkné] direkt pod čelist. Pustí těžítko, malounko vyjekne a už ji chytám, jak se poroučí. Zvednu ji a odnáším na kanapátko.

Trochu se rozhlížím kolem. Otvírám zásuvky stolu, dívám se do papírů. Není v nich nic. Vypadá to, jako by to byly věci, co zanechal předchozí nájemník. Přecházím pokoj a otvírám dveře, co vedou do ložnice. Je tam tma, poněvadž jsou staženy záclony, ale voní to tu fajn. Vzduch je plný parfému, jako by si někdo dal do koupele hodně dobrý koupelový soli nebo co. Mám na voňavky nos a tahle vůně je mi příjemná.

Vejdu a hmatám po vypínači, ale moc dlouho se tím nemusím zabývat, poněvadž v téže minutě mil někdo zasadí takovou pekelnou ránu do palice, že se svalím na zem. Všechno se pěkně setmí a věřte mi, rázem mám po starostech.

/1/

Do hlavy se mi prodírá trochu vědomí. Jinými slovy, začínám si uvědomovat, že jsem ještě naživu, třebaže jsem zrovna prodělal srážku s bombarďákem. Pokaždé, když se pokouším pohnout hlavou, mám pocit, že mě někdo praštil perlíkem.

Dávám si pohov a po několika minutách mi to začíná v mý mozkový nádrži zase tikat. Uvědomuju si, že sladká Carleta na mě ušila pořádnou boudu za přispění ocbotnýho chlapíka, co se skrýval v ložnici. Což vám jenom ukazuje, že šiška federálního borce může zrovna tak dobře dostat pořádnou šupu jako šíša kohokoliv jinýho.

Když jsem se vypořádal s těmito hlubokými myšlenkami, pootevírám kapánek jedno oko a dívám se, kde jsem. Ležím v obejváku, ale s hlavou ještě v ložnici, kam mě někdo zatáh, podle všeho ten chlapík, co mě uzemnil. Z místa, kde ležím, můžu vidět Carletu zaparkovanou na kanapátku. Leží si tu pohodlně, pokuřuje cigaretu a na dosah svejch krásnejch prstů má na stolečku automatickou pistoli osumatřicítku.

Začínám do té krásky vidět. Něco v pozadí mýho mozku cvaklo a v tu ránu ji poznávám. Carleta Lariatová není nikdo jinej než slečna Jménem Carleta Francini, Jedna z nejtvrdších a nejbezohlednějších buchet, které kdy dokázaly připravit hezkou řádku bláznů o fůru peněz.

Ležím tu a čekám, až mě přestane brnět hlava. Pokouším se vzpomínat, co se se mnou dělo jindy, když jsem byl praštěn pytlíkem písku přes hlavu nebo když mi namíchali do pití něco na spaní, ale věřte mi nebo ne, došel jsem k názoru, že okolnosti nejsou nikdy docela stejný; že jestliže se chci dostat z tyhle kaše, musím bejt zatraceně chytrej a hezky hbitej, poněvadž můžu předpokládat, že tihleti hošánkové nemají asi v úmyslu mi podat kytici růží, aby mi usnadnili můj ukol.

Nadzvedám se trochu, opírám hlavu o dveře a vydávám hlasitej vzdech. Otvírám oči a zrovna vidím, jak Carleta hbitě sahá po pistoli a mířl jí rovnou na mě. Usmívám se na ni poněkud málo bujaře.

„Podívejte se, Carleto, možná, že si myslíte, jak to je všechno chytrý a fajn, ale jestli si myslíte, že vám tohleto špásování projde beztrestně, pak musíte bejt daleko pitomější, než si to o vás myslila vaše matka.“

Vstane a uhladí si punčochy; odloží cigaretu. Pak přejde pokojem k místu, kde ležím hlavou opřen o dveře a chvíli se na mě dívá, jako bych byl něco, co vyplavila na břeh vlna přílivu.

Když promluví, je její hlas a všechno ostatní docela jiné. To už není ten drahoušek, jak jsem ho znal na Floridě. Kdepak! Její slova zní tvrdě a zlověstně,

„Ať už si tvoje matka myslila cokoli, měla dost rozumu, aby měla dítě s trochou mozku, placatcatej fízle.“

Chvíli se kouká do blba a potom pokračuje:

„Konec konců, zůstalo mi toho dost, abych si věděla rady s takovým velkým troubou, jako jste vy, poněvadž kdyby vás teď, když vypadáte, jako bystu hledal žvýkačku, co vám včera večer vypadla z požeráku, mohla vidět vaše přítelkyně, podívala by se jenom jednou a práskla do bot, vy falešnej poplachu.“

„Kecáš,“ říkám. „Nejseš nic jinýho, než jedna z těch pistolnickejch děvek, co maji vohromný nápady, ale žádnej mozek. Dělá se mi z tebe nanic. Seš jedna z těch batolat, co jsou tak zatraceně pitomý, že když šlápnou vedle, tak si myslej, že pak už pořád musí chodit pozpátku. Máš hezkej ciferník a myslíš si, že s tím probruslíš celej život, ale po čase shledáš, že sis prošoupala zadek, jak ses snažila brát zatáčky.“

„Jestli si nezašiješ tu svoji ošklivou hubu, dostaneš ode mě takovej náklad, že kdyby ti ufikli hlavu, byl by to příjemnej požitek v porovnání s tím, co tě čeká.“

„A teď už si taky vzpomínám, která ty seš, ty zlodějská běhno. Jestli nejsi ta holka, co v šestatřicátým roce stála před soudem i s bandou Panzettiho a Mc Gonnigla pro vraždu a únos, pak jsem Bludnej Holanďan. Ačkoli nemůžu pochopit, jak jsem moh zapomenout na ten tvůj ciferník. A můžeš to rozkecat, máš k tomu mý svolení.“

Ona na to kapánek nakejsle: „Jenomže jsem se z toho dostala, nic mi nedokázali; ale jestli si myslíš, že si dám líbit tvý odmlouvání, tak si zapiš za uši, že ne. A tady máš na to malou zálohu, aby ti nebylo lito“

Udělá krok zpátky a vzápětí mě kopne do obličeje. A když říkám kopne, pak tedy vím, co říkám. Narazil jsem o veřeje a v nose se mi uhnízdil pocit, jako by tato součást mého obličeje patřila chlapíkovi od vedle. Jedna tvář mě v místě, kde mi ji rozsekla ostrým podpatkem svýho sametovýho střevíčku, pálí jako čert.

„Jak se ti to líbí, hošane?“ říká.

Stojí nade mnou a sladce se usmívá. Věřte mí nebo ne, je roztomilá. Mám za to, že když byla malé dítě, jejím velkým potěšením bylo tahat kočky za ocas.

„Vůbec se mi to nelíbí. Ale o mně se nestarej, Carleto. Jen si dopřej trochu zábavy, poněvadž jednoho krásnýho dne si tě podám a pak budu oslavovat zase já.“

„Možná, že jo, podivíne, a možná taky, že ne.“ Dává se do smíchu. „Slyšíš, jak se směju? Pan Lemmy Caution, ten velkej pistolník s velkým »P«, mi nalít a teď tu leží jako pytel brambor. Naletěl jsi na můj hereckej výkon na Floridě nebo ne, ty vlečňáku? Kdybys byl moh slyšet, jak jsem se s přítelem tomu tvýmu vrkání nasmála, byl by sis přál skočit do moře a zakousnout se do žraloka.“

„Jen se bav, šlapko,“ povídám. „Tak teda Manders, radista na Floridě, byl tvůj přítel, co? Jenže ten tvůj přítelíček ví teď o kousání ryb víc, než se já kdy dozvím, poněvadž tam, kde je, jsou jenom ryby, a to hodně.“

Vypadá, jako by ji to zajímalo.

„Ať už ty nebo ta tvoje všivá banda zamýšlí se mnou udělat cokoli, toho mizeru Manderse jsem v southamptonském přístavu hodil do vody a doufám, že pořád ještě klesá ke dnu. To jaksi vyrovnává účet, není-liž pravda, sestro?“

Zrudne jak rajče a vyhrkne:

„Kdybych měla věřit, že mluvíš pravdu, ty plíživej slídile, hned bych tě podřízla, ale nevěřím ti. Kecáš.“

„Nevíš, co žvaníš,“ povídám, „Manders je mrtvej jako sekaná z minulýho týdne, což z tebe dělá prakticky vdovu. Myslíš si o sobě, že seš zrovna teď na výši. Říkáš, že to, co můžu proti vám podniknout, ti je k smíchu. Zapomínáš, že nejsem sám. Jakou máš vůbec představu vo anglickejch policajtech?“

„Houby s voctem. Především Herrick ani neví, že jsi tady. Pro něho seš tolik jako rozplynulej čoud v povětří. Nikoho ani nenapadne, aby se třeba jenom drobet trápil pro velkýho pistolníka s velkým »P« – Lemmyho Coutiona a ještě hezkou chvíli na něho nikdo ani nevzdechne.“

„Možná, že ne a možná, že jo,“ vtipkuju. „Měl jsem smůlu, že jsem si včera neuvědomil, že nejseš Carleta Lariatová, nýbrž práskaná gangsterská milostenka Carleta Francini. A taky jsem netušil, že tvůj druhej miláček je schovanej v ložnici.“

„Když jsem ti otvírala dveře, zaslech tvůj] hlas a hned věděl, co má dělat. Schoval se vedle a čekal.“

„A teď už asi vymáz.“

„To bys rád věděl, ťulpase. Ale nedělej si starosti, vodtaď se dostaneš leda ve velkém koši na prádlo a víckrát už o tobě nikdo neuslyší.“

Na to neříkám ani slovo, protože, věřte mi nebo ne, ti chlápkové se nebudou ani chvíli rozpakovat, jestliže se rozhodnou takovou maličkost se mnou provést. Opřu si hlavu o veřej a hlasitě zasténám, Jako by mi nebylo dobře. Potom vyrazím hluboký vzdech a nechám hlavu s hlasitým žuchnutím padnout na zem, Jako kdybych omdlel.

Ležím tu se zavřenýma očima, Jenom levé víčko mám trochu otevřené, abych ji mohl zlehka pozorovat. Stojí chvíli a dívá se na mě a potom udělá to, co jsem doufal, že udělá. Jde k likérce a vrátí se se skleněným džbánem s vodou. Pořád si ještě pohrává s pistolí v pravé ruce a levou mi tenkým proužkem leje vodu do obličeje.

„Vstávej, velkej teplouši,“ říká. „Jestli omdlíváš jen z toho, jak s tebou zacházím já, co potom uděláš, až se vrátí Willie a dá se do tebe?“

Pomalu otvírám oči a hned nato zasténám a předstírám, že se jako pokouším posadit, ale nejde ml to. Točím hlavou sem a tam, jako kdybych utrpěl otřes mozku, a znovu sténám.

Hodí po mně sprostou nadávku, načež přistoupí blíž a vychrstne mi zbytek vody do obličeje. Rychle se posadím a prudce kopnu do džbánu. Podařilo se to. Vyrážím jí z ruky džbán, a ten ji zasáhne pod pas. Je to prudká rána, takže začne lapat po dechu, pokouší se natáhnout ruku s pistolí, ale už jí to nevychází. Zmáčkne kohoutek, střela zasáhne podlahu zrovna mezi mýma roztaženýma nohama. Vzápětí se složí na zem; mám za to, že jsem z ni vyrazil poslední zbytek dechu, co ta dámička měla, a nebylo ho málo.

Nemarním čas. Vstanu, popadnu bouchačku, vyběhnu do předsíně a hbitě zastrčím závoru u dveří, poněvadž si nepřeji, aby mě překvapil Willie, až se vrátí.

Vrátím se do pokoje, Carleta se pořád ještě válí po zemi a vyráží divný zvuky. Zvednu ji a posadím na gauč. Potom jdu do ložnice, vezmu šňůru od županu a svážu ji, vypadá jako srolovanej španělskej ptáček.

Dám ji napít. Zdá se, že se jí vrací dech.

Jdu ven z pokoje a trochu se rozhlížím kolem. Na druhé straně kuchyně je velká komora na uhlí, a třebaže není tak docela plná, je tam dost uhlí a koksu, aby to mohlo Carletu zajímat. Vracím se do pokoje, popadnu ji a odnáším do kuchyně. Pak ji vsadím do komory na uhlí.

„Tady si můžeš křičet, až ti hlava uletí, broučku,“ povídám ji.

Neřeknu vám, co mi to batole řeklo, poněvadž i kdybyste rozuměli, neuvěřili byste, že podobná slova by mohla vyslovit taková pěkná ústa. Zavírám dveře komory a klíč ukládám do svý kapsy.

Potom jdu do obýváčku, naliju si na čtyři prsty režný z láhve, co stojí na stole, a oddám se klidnýmu přemejšlení.

Tak především mám za to, že chlapík, co se skrýval v ložnici, je mi pro tu chvíli neznám. Tím chci říct, že to nemohl být ten podfukář Grant, protože kdyby byl, Carleta, když mě měla na mušce svý bouchačky, by neodolala, aby mi to neřekla. Jestliže je moje domněnka správná, pak ten hošánek Grant neví, že jsem navštívil Carletu, poněvadž neví, že znám její adresu, a poněvadž předpokládá, že se budu držet doma, jak jsem mu řekl, abych mohl zajít večer do Yardu navštívit Herricka. Naproti tomu se Grant bude domnívat, že ví, co budu dělat, protože mi tu myšlenku sám nasadil do hlavy. A důvod, proč to udělal, je v tom, že má sám za lubem vlastní malou intričku. A já myslím, že vím, co to je.

Naleju si další skleničku, abych nechytl rýmu, a jdu do koupelny. Když se podívám na sebe do zrcadla, div mě nechytne psotník, poněvadž můj ciferník vypadá jako území, co okupoval Hitler.

Popadnu mokrý ručník a dávám se do pořádku. Nato si nasadím klobouk, obléknu plášť a odsunu se z apartmá, ale nezapomenu za sebou pečlivě zavřít dveře.

V přízemí vyhledám vrátného. Mám za to, že je to inteligentní chlapík, protože se dívá na můj slabikář, ale ani nemrkne.

Vytáhnu peněženku a zašustím pětilibrovou bankovkou. Povídám mu: „V bytě slečny Lariatové bylo malé nedorozumění. Jsem její bratr a měl jsem trochu nesnází s chlapíkem, co tam byl. Možná, že si ho pamatujete, Jak šel nahoru.“

Říká, že si pamatuje.

„Tak teda ten chlapík je ničema,“ pokračuju. „Pálí za mou sestrou, ale ta to nemá ráda. Když jsem mu řek, aby vypadl, praštil mě porcelánovou vázou. Jestli sem ten chlapík přijde ještě jednou, můžete mu říct, že slečna Lariatová odešla a že ho nechce vidět. A dejte si pozor, aby odtud nic neodnesl.“

Říká, že předpokládá, že slečna Lariatová potvrdí, co mu tady povídám.

„Určitě,“ ujišťuji ho. „Ale dnes večer už nechce bejt vyrušovaná. Lehla si, poněvadž ji ty věci trochu rozrušily.“

Strčím mu pětilibrovku do dlaně a on hned ujišťuje, že všemu dokonale rozumí, a že když pan Kritsch přijde, postará se, aby se nedostal nahoru do bytu.

„Znamenitě. A když ten chlapík půjde odtud, bude shánět taxi. Jestli si chcete vydělat ještě jednu pětku, použijte dobře svejch uší a hleďte zachytit adresu, kterou bude dávat řidiči.“

Říká, že udělá všechno možné a že řidiči na štaflu jsou jeho kamarádi a má za to, že když si Kritsch najme taxíka, lehce zjistí jeho adresu.

Poděkuju mu a vypadnu.

Odsunu se za roh, zamávám na taxi a jedu do svého bytu v Jermyn Street. Kouknu se na hodinky a vidím, že je sedm.

Zdá se, že to koneckonců nebude tak špatný den.

/2/

Je půl osmé, když se dostávám do Scotland Yardu. Zrovna houkají sirény, ale nikdo si toho moc nevšímá. Cestou do Yardu vidím z auta domy, které Hitlerovi holomci srovnali se zemi, ale z Londýna toho zbývá ještě zatraceně mnoho.

Herrick mi už z dálky podává ruku. Prohlíží si můj ciferník a vidím mu na očích, že by rád věděl, jak jsem to dokázal, že vypadám, jako když mě přejede parní válec. Říkám mu, že jsem v tom zatemnění vypadl z autobusu, a doufám, že mi to uvěří. Pak probíráme události posledních čtyřiadvaceti hodin a je nám to jasný jako mrtvej slaneček na perským koberci, že ti hrdlořezi to na nás sehráli hezky zvostra. Herrick nebyl vůbec nikde. Celou dobu seděl v úřadě a čekal, až se objevím.

Ptám se Herricka, jestli nemá potuchu, kdo by ten Grant mohl být. Prohlížíme spolu obrázkovou galerii zločinců, ale nemůžu ho mezi nimi najít. Stejně si myslím, že ten chlapík není Angličan. Mluví zatraceně dobře anglicky, ale až na něho kápnem, vyklube se z něj nějaký Talián, nebo co. Neříkám Herrickovi nic o Carletě a o závěrečném výstupu, ale vyklopím mu všechno o Mandersovi. Herrick se na mě kouká tak nějak po starosvětsku, když mu to věším na nos, ale říká, že je to oukej.

Potom se zvedne a odvede mě ke komisaři, je to příjemný chlapík a vyvolává v člověku dojem, jako vůbec všichni vyšší policejní úředníci v Anglii, že vlastně promrhali svůj život, dokud se s vámi nesetkali. Tento komisař se jmenuje Strevens a praví, že co se týče případu Whitaker, už navázal spojení přímo s ředitelstvím FBI ve Washingtonu a že v přítomné době se zajímají o dva aspekty tohoto případu. Především chtějí vědět, proč se Whitaker rozhodl dostat se do Anglie, a za druhé, když se k tomu rozhodl, proč jim o tom nedal nic vědět. Ptá se, jestli mě v této věci nic nenapadá.

Říkám mu, že mě napadá spousta věcí a že v tomto případě všechno smrdí zahraničním oddělením gestapa. Říkají tomu UA-1.

Strevens praví, že mám možná pravdu, ale jestli se Whitaker dostal do této země, má pramálo naděje, aby se mohl skrývat delší dobu, poněvadž každý ví, že se zde provádí velký celonárodní průzkum, že každý musí s sebou tahat průkazku totožnosti a že nikde nedostane nic k jídlu, jestliže si nezažádá o příděl potravin. A půjde-li do hotelu, musí vyplnit přihlášku, a i když je Američan, a tudíž spřátelený neutrál, bude chtít o něm policie vědět všechno možné.

Říká taky, že podle něho Whitaker proklouzl nejspíš pod cizím jménem a s pasem, který si opatřil kdovíkde, ale to prý mu nedělá starosti, poněvadž policie zná přibližné údaje, hlavně kdy sem přibyl, a Herrick zrovna shromažďuje všechny záznamy o lidech, co přijeli do země ze Spojených států; jde prý jen o průzkum záznamů, a než uplyne týden, budou ho mít na udici, aspoň si to myslí.

Říká dále, že stačí, abych klidně vyčkával a spolupracoval s Herrickem a že si je jist, že Herrick ho sbalí co nevidět, a já se pak můžu do toho vložit a zjistit si, v čem spočívají všechny ty nesnáze.

Herrick pak na to praví, že tak hladce to asi nepůjde.

Vypráví potom komisaři o Mandersovi, radistovi na Floridě, a jak od něho dostal falešnou depeši a jak i já jsem dostal falešnou zprávu, co vypadala, jako by přicházela od něho. Herrick pak vysvětluje, že mi to mělo zabránit, abych se dostal do Londýna v určitou dobu, což vypadá, jako by někdo měl v úmyslu uskutečnit nějaké jednání s Whitakerem dřív, než se s ním setkám já.

Strevens na to praví, že jestli je tomu tak, je ještě naléhavěji třeba, abychom se dali do díla a našli toho vynálezce dřív, než se na něj dostanou ty krysy.

Potom se vracíme s Herrickem do jeho pracovny. Trochu se o tom bavíme a Herrick praví, že požádá zvláštní oddělení a lidi z vnitřní bezpečnosti, aby sebou hodili a dali se do toho a že počítá, že za den nebo tak nějak bude mít pro mě nějaké zprávy.

Odjíždím taxíkem na Jermyn Street, tam si otevřu láhev režné a oddávám se tichému rozjímání.

Mám za to, že kdybych Herrickovi pověděl všechno o Carletě, tak by ji šupito presto sbalil, a to se mi zrovna nehodí. Za druhé, kdybych mu řekl o adrese, kterou mi dal ten povedený Grant, o tom doupěti na Laurel Luwn v Hampsteadu, tak by to tam taky hned roztočil. Je na beton jistý, že by mě nenechal podniknout to, co mám v úmyslu, poněvadž by si myslil, že to za to nesto|jí.

Mně se totiž v pozadí mýho mozku honí všelijaký divný myšlenky o celý věci. Vsadím se, že ta německá smečka, ti chlápkové z UA-1, zatraceně dobře vědí o Whitakerově vynálezu a že na něho poštvali bandu Carla Panzettiho, aby mu štípla technický nákresy. Počítám, že jí za to zaplatili spoustu peněz. A takhle se do toho dostala Carleta. Carleta dostala za úkol zpracovat Whitakera a z nějakýho důvodu si zamanula dostat ho ze Států do Anglie.

Tak teď to víte.

/3/

Je tři čtvrtě na devět. Beru telefon a vytáčím „dotazy“. Říkám, že je mi hrozně líto, že je obtěžuju v takovou dobu, ale že tu jsem cizí a že bych potřeboval zjistit telefonní číslo doupěte, co si říká Laurel Lawn v Hampsteadu. Říkám, že jsem číslo majitele telefonu ztratil.

Po chvíli mi sdělují, že mi nemůžou posloužit číslem, protože spojení s uvedenou adresou bylo přerušeno, čemuž se musím srdečně zasmát, poněvadž jsem tušil, že to tak bude.

Zazvoním dolů a objednávám si obložený chlebíčky a kávu. Když jsem se posilnil, dávám se do akce. Otvírám kufr a vyndávám malou pistoli 0,25, kterou obvykle tahám s sebou. Tato pistole je opatřena drátěným spínadlem, což mi umožňuje nosit ji v pravém rukávu saka. Když přitisknu paži k čemukoli, spínadlo se uvolní a pistole mi vklouzne do dlaně.

Potom si obléknu plášť a do jeho pravé kapsy vložím svou těžkou pistoli luger. Rychle seběhnu po schodech dolů a šinu si to po Regent Street, dokud nenarazím na taxi. Říkám řidiči, aby mě odvezl do zdravotního údolí v Hampsteadu.

Sedím si pohodlně vzadu a v duchu se šklebím, když si představím, co by řekl Herrick, kdyby věděl, co tu za jeho zády tropím. Co se mě týče, já byl vždycky toho názoru, že když mě něco napadne, je nejlepší to rozehrávat tak, jak se okolnosti samy podávají, a ať se děje cokoli, jít na to rychle.

Ve čtvrt na deset se dostáváme k Laurel Lawnu. Je to poněkud větší dům stranou hlavní třídy se zdí kolem dokola. Je tam také několik železnejch vrat, z nichž jedny jsou otevřeny a za nima vjezd do garáže.

Těch vrat nepoužiju, neboť myslím, že to bylo něčí vroucí přání, místo toho se odsunu k zadní části domu a provedu malý horolezecký výkon. Seskočím na druhé straně a rovnou do jahodiště. Rozhlédnu se kolem, ale nevidím a neslyším nic. Dům je tichý jako místní márnice. Rozhlížím se a hledám možnost dostat se dovnitř. Po chvíli objevuju okno do spíže asi dva metry nad zemí. Pažbou pistole se mi podaří urazit závoru okna, otevřu je a protáhnu se dovnitř. Obezřele zatáhnu za sebou zatemnění na okně a rozsvítím zapalovač.

Jsem v jakési kuchyňské přípravně. Kolem dokola je plno prázdných sklenic a lahví, ale nevypadá to, že by tam někdo bydlel.

Projdu kuchyní, která je na druhý straně. Plížím se pak po chodbě, co vede do přední části domu. Po stranách chodby je spousta dveří, ale všechny pokoje jsou prázdný. Jeden nebo dva mají trochu nábytku, ale ten Je přikrytej potahy. Všude je zatraceně moc prachu.

Přesně proti hlavnímu vchodu je hala a z ní vedou schody nahoru. Jdu tedy do patra. Našlapuju opatrně, není mě vůbec slyšet. V polovině schodiště je odpočívadlo a z něho vidím osvětlenou štěrbinu pode dveřma, co jsou na chodbě prvního patra.

Chvíli tiše stojím, ale neslyším nic. Vystoupím na chodbu, a když se dostanu ke dveřím, sehnu se, abych se mohl podívat klíčovou dírkou. Zrovna naproti vidím živý oheň plápolající v krbu a židli přitaženou k němu. Naslouchám skoro pět minut, ale nic se neděje, a tak se chopím kliky a zlehoučka jí zmáčknu. Potichu otvírám dveře a nahlížím do pokoje. Není to zrovna velký pokoj, podobá se ostatním. Většina nábytku je pokryta potahy, ale asi dvě židle jsou přitaženy ke krbu a vedle nich je stůl.

Přejdu ke stolu, když v tom ucítím cigaretový kouř. Někdo tu někde kouří egyptskou cigaretu. Rozpínám si kabát, abych si vytáhl cigaretové pouzdro. Zrovna, když je vyndávám, někdo praví:

„Položte ruce na stůl a nechte je tam ležet. Pohnete-1i se, zabiju vás!“

Ježkovy voči! Sakra… má ta dámička hlas, to teda jo. Je to měkký hlas a jeho chvění vás přímo šimrá v uších. A když mluví, tak odsekává slova, jako by je vyrážela z kulometu. Stojím tu a začínám být zvědavej, jestli dámička, co má tak skvělej hlas, má ještě něco stejně fajn mimo to.

Rozšklebím se, ale jsem ještě pořád obličejem ke stolu.

„Domnívám se, že mi dovolíte vylovit cigaretu, dámo. Už jsem hezkou chvíli nekouřil.“

„Zůstaňte stát, kde jste. Smíte pohodit pouzdro na stůl a pak si z něj vyndat cigaretu.“

Přechází pokoj a postaví se proti mně.

Za svýho života jsem už viděl ňáký dámičky, ale říkám vám, že ta nejhezčí, co jsem kdy viděl, je pouhej mrzáček ve srovnáním s tímhle batoletem.

Má na sobě tříčtvrteční kabát z perských jehňat. Kabát je vpředu otevřenej a pod ním má černý šaty z měkký vlny, se safírově modrým límcem. Ani se moc nedivím, že šaty, co má na sobě, takřka mazlivě hladí její postavu, poněvadž s těmi tvary, kterýma její postava oplývá, by mohla mít na sobě třeba starej pytel, a přece by vyhlížela jako vyhraná sázka Casanovy.

Pod safírově modrým turbanem s platinovým ozdobným špendlíkem vidím několik nádhernejch vln temně rudejch vlasů, a jestliže říkám rudý, pak mám na mysli ten pravej odstín, co má obchodní značku Tizian. Její pleť je jako smetana na povrchu mlíka a její oči jsou nějaký nyvý, měkký a sytě modrý. Má černý vobočí a takový ty řasy, co se prohejbají nahoru a co vypadají hříšně jako peklo.

Sotva popadám dech. Hledám, co je s tím batoletem v nepořádku. Kouknu se jí na kotníky. Věřte, jsou taky v pořádku. A černý průzračný, hedvábný punčochy a malý oxfordský střevíčky dokončují obrázek, kterej by na vás zapůsobil tak, že vaše oblíbená filmová hvězda by vypadala jako dáma, co obsluhuje mandl.

Na levý ruce má zelenou koženou řidičskou rukavici a v pravici třímá automatickou pistoli s tupým nosem ráže 0,32, jejíž hlaveň míří někam do oblasti mejch střev. Ale já jsem vám do toho jehňátka tak zblblej, že mě to ani neskličuje.

Povídám jí: „Dámo, byl bych vám moc zavázán, kdybyste mi podala oheň, potřebuju si zakouřit. Musím si něčím uklidnit nervy. Pokaždý, když se dívám na dámičku s dvojitou dávkou krásy, jako vy, celý se roztřesu.“

Její výraz se ani trochu nemění. Kouká se velmi vážně. Sáhne si do levé kapsy a vyndá zapalovač se zlatým pouzdrem na cigarety. Otevře pouzdro, vezme si cigaretu, zapálí a zapalovač pak přistrčí ke mně.

„Mějte ruce nad stolem. Jestli mě neuposlechnete, střelím. Rozumíte?“

„Je mi to naprosto jasný.“

Zvednu zapalovač a zapaluju si. Vtáhnu kouř hluboko do plic, mrknu okem na zapalovač a pokládám ho zpátky na stůl. Je v něm zasazena sada maličkých perel, které tvoří monogram G. V.

Tak je to tedy.

Stále tu ještě stojí a kouká na mě, jako bych byl něco, co vylezlo zpod kamene. Šklebím se na ni.

„Dámo, jestli si dáte pohov a na minutku přestanete šimrat spoušť bouchačky svým úhledným prstíčkem, dost možná, že se mi podaří vnést trochu pokoje do vaší duše, a to hned v několika směrech. Tak především, mýlíte se, pokud se týče mé osoby. Jmenuju se Lemuel H. Caution a jsem členem Federálního byra pro vyšetřování, orgánu ministerstva spravedlnosti Spojených států amerických. Vy jste Geralda Varneyová, ta rudovláska, co si měla brát toho chytráka Elmera Whitakera, hošánka, co…“

Přeruší mě studeným hlasem. Zní to jako hlášení na kluzišti na Aljašce.

„Kdybych byla na vašem místě, nedělala bych si starosti s vymýšlením dalších lží. Jediné, co teď můžete dělat, je soustředit se na to, jak zachránit svůj bezcenný život. Říkám vám, a myslím to smrtelně vážně, že jestli mi neřeknete plnou a naprostou pravdu, než odejdu z této místnosti, zabiju vás jako psa.“

„Koukněte se, slečno Varneyová,“ povídám, „jestliže se mám nechat zabít, záleží mi starou belu, budu-li oddělán jako pes anebo jako kterýkoli jiný druh zvířete. Ale začínám mít tak trochu dojem, že sama sebe berete příliš vážně. Proč si nedáte pohov?“

„Zdá se, že vás to začíná unavovat, pořád předstírat, že jste pan Caution.“

Vyrazím ze sebe hluboký vzdech.

„Oukej, dámo, tak já tedy nejsem Lemmy Caution. To tedy znamená, že jste se se skutečným chlapíkem toho jména už musela setkat. Snad mi tedy laskavě povíte, kdy a kde jste se s tím hošánkem setkala.“

„Skutečného Lemmyho Cautiona jsem potkala dnes odpoledne. Byl s to předložit mi své papíry; jeho legitimace FBI a také ostatní průkazy mě přesvědčily, že je tím, za koho se vydává.“

„Jestli je to tak, snad byste mi mohla říct, kdo jsem já, protože v tuhle chvíli si tím sám nejsem jistej.“

„Nevím, kdo jste,“ povídá, „ale vím určitě, že jste se odpoledne setkal se svou spolupracovnicí Carletou Francini. Také jsem byla informována, že sem dnes večer přijdete, abyste se tu setkal buď s dalším členem gangu, anebo německé výzvědné služby, která vás platí.“

Je mi jasné, že musím podniknout něco dobrého, a to hodně rychle, sice nastanou těžké časy. Sedám si do křesla, přičemž držím ruce pěkně na stole. V hlavě se mi usídlila myšlenka, že to batole nemíní špásovat a že mě nemá rádo. Je ochotno zmáčknout spoušť, i kdybych se naň jenom špatně podíval, a to se mi nechce líbit.

Já jsem se v životě hodně stýkal s dámičkami, abych věděl, že když si taková rudovláska postaví hlavu, že jste špión nebo člen nějakýho gangu, co mu není nakloněna, pak je velká pravděpodobnost, že vám to nandá a zamyslí se nad tím dodatečně, až si bude pudrovat nos. Dámičky jsou už takové: čím něžněji vypadají, tím jsou tvrdší.

Jestli se chci z toho dostat a vymanévrovat ji, musím být zatraceně chytrej. Nemá smysl snažit se ji přesvědčovat o ryzí pravdě. Myslím, že to zkusím jináč.

„Oukej, dámo,“ povídám. „Zdá se mi, že hra je prozrazená a že jste ji prokoukla, a tak si myslím, že nejlepší bude, když vám pěkně podle pravdy povím, co se děje. Musíte se však se mnou dohodnout. Musíte mi zajistit, abych z toho něco měl.“

Podívá se na mě, jako bych byl kus plesnivýho lojovýho škvarku a praví: „Nic vám neslibuju, ale když mi bude vaše informace vyhovovat, nechám vás odtud odejít živého. Nic víc vám neposkytnu.“

Přikývnu.

„Rozumím,“ říkám „Chcete ze mě vypumpovat, co se dá, a potom půjdete za chlapíkem, co o sobě říká, že je Caution. Tak to můžu rovnou držet hubu na zámek a nechat se vodbouchnout od vás.“

Kouká na mě zklamaně. Vyčkává minutu a pak praví: „Možná, že máte pravdu, že povím panu Cautionovi, co mi tu řeknete. To neznamená, že nebudete mít příležitost se z toho dostat. Nemyslím, že by se chtěl pan Caution nebo já znepokojovat takovým drobtem jako vy. Jdeme po lidech, kteří vás platí.“

To je teda vrchol. Já jsem drobet a ani nejsem, kdo jsem.

Povídám: „Oukej, co chcete vědět?“

Spustí ruku s pistolí, ale nechává ji opřenou o stůl.

„Chci vám položit jen jednu otázku. Odpovíte mi na ní, nebo vás zabiju. Kde je Elmer Whitaker?“

Vstanu. Dívám se na ni, Jako kdyby mě někdo praštil přes slabikář tupým železem. Vypoulím na ni oči a nechávám chlebárnu povotevřenou. Říkám chraplavým hlasem „Uvědomujete si, co na mě žádáte?“

Svezu se na židli a sepnu ruce před sebou, jak jsem to viděl na jevišti, když takovej hereckej talent chce naznačit, že situace je beznadějná.

Ona na to: „Odpovíte, nebo ne?“

„Koukněte se, dámo,“ říkám. „Děláte mi to proklatě těžký. Ptáte se mě, kde Je Whitaker, a já vám to buď musím říct, nebo mě vodbouchnete… a já nechci umřít.“

Vstanu a koukám na ni s tklivostí želvy.

„Uvědomujete si, že ať udělám cokoli, podepisuju tím svůj ortel? Řeknu-li vám, kde je Whitaker, pak Panzetti nebo němečtí chlápkové budou vědět, že jsem to řek já. Víte, co ti chlápkové se mnou udělají? Voni mě ani nezastřelej. Voni si dají tolik na čas se zhasínáním mýho mladýho života, že umřu přinejmenším šestkrát, než vydechnu naposled. Je vám to jasný?“

„Na tom mi pramálo záleží,“ říká. „Co udělali Elmerovi? Kde je?“

Klesám znovu do křesla. Pravím:

„Oukej, dámo. Naleju vám čistý víno. Ale pro všechny svatý, máte-li tu něco k pití, dejte mí trochu. To je můj konec.“

„Ani se nehněte a nechte ruce na stole.“

Potom začne couvat a bouchačkou pořád na mě míří. Jde k malému stolku na druhé straně pokoje, kde leží její kabelka. Jednou rukou ji otvírá – pořád mě bedlivě sleduje – vyndává z ní ploskou láhev.

„Napijte se a spusťte. Nemám mnoho času nazbyt.“

Myslím, že neví, že ani já nemám moc času nazbyt. Natáhnu ruku po láhvi. Odšroubuju uzávěr a zvedám k ústům. Když ji mám skoro v ústech, švihnu s ní dopředu a vychrstnu jí ostrý alkohol rovnou do očí. Vzápětí sebou seknu na zem a ona vyjekne. Nato upustí pistoli. Přitiskne si obě ruce na oči a začne brečet jako dítě.

Skočím za stůl a popadnu pistoli. Potom k ní přiskočím a sevřu jí ruce za zády. Vzlyká bolestí.

„Koukněte se, hlupáčku,“ říkám jí. „Přestaňte brečet a začněte mluvit rozumně, jinak budete mít brečet proč doopravdy. Jak jste se sem dostala? Máte vůz?“

Váhá a stále ještě naříká.

„Tak do toho, batole, a mluvte,“ povídám. „Nebo vám toho naleju do očí víc. Kde jste zaparkovala svůj vůz?“ Sundá ruce s očí. Říká ponurým hlasem: „Jednoho dne vás za to zabiju.“ Pořádně ji plácnu přes zadek.

„Nezajímá mě, co mi uděláte – jednou,“ říkám jí. „Kde je váš vůz?“

Říká, že vůz je v garáži, na druhé straně domu.

„Oukej,“ říkám. „Jdeme tam, a šupito presto! A nepůjdeme předním schodištěm. Ale jak jenom docela málo otevřete tu svoji hezkou chlebárničku, rozsekám vám kalhotky rovnou na těle. Tak, a jde se.“

Jdeme zadní chodbou do kuchyně a spíže. Říkám jí, aby prolezla oknem ven.

Praví, že to neudělá.

„Oh ano, uděláte. A jestli odmítáte snad proto, že si myslíte, že ty svý hezký bůčky nedostanete skrz, já vám je prostrčím docela fajn. A máte-li snad obavy, že uvidím vaše nohy, nebude to poprvé, co uvidím ženský lejtka. Tak hbitě do toho!“

Popadnu ji za jednu ruku a druhou zvedám k oknu. Jakmile je venku, vystrčím hlavu a povídám:

„Zůstaňte, kde jste, a počkejte na strejčka, velkýho gangstera. Jinak vám ukážu, co je peklo.“

Prolezu pak malým okýnkem sám a seskočím hned vedle ní.

„A teď, kde je garáž?“

Jdu za ní na druhou stranu domu a už vidím cihlovou garáž asi třicet yardů od domu. Uvnitř je velký vůz.

Otevřu dveře vozu a vytáhnu klíč. Pak jí řeknu, aby nastoupila. Chvilku váhá, ale strčím do ní kapánek, a vletí na sedadlo jako dělová koule.

„Vy proklatý hrdlořezi,“ říká. „Jednou vás za to roztrhám na kousky.“

„To vás potká velký překvapení, miláčku.“ Nakloním se k ní a dám jí pořádnou hubičku, rovnou na ty její nádherné rty. Praští mě přes ciferník.

„To je oukej, batole. Stálo to za to. Tak a teď tu seďte a pobroukávejte si, než se pro vás vrátím.“

Uzamknu dveře auta a zmizím. Na dveřích garáže najdu klíč a zamknu garáž taky. Vsoukám se okýnkem zpátky do spíže a do domu. Odsunu se do pokoje, kde jsem byl předtím, a ponechám dveře dokořán, aby mi tam šlo trochu světla. Sednu si pak doprostřed chodby, co vede z přední části domu dozadu, opřu se o zeď a čekám s bouchačkou v ruce.

/4/

Mám dojem, že je asi jedenáct hodin, a v tu chvíli začne na věži odbíjet jedenáct, měl jsem tedy pravdu.

Sedím, opírám se o zeď, čekám a toužím po cigaretě. Když takto toužím asi pět minut, zaslechnu šramot u předních dveří. Asi po dvou vteřinách někdo strká klíč do zámku a potichu otvírá dveře. Do chodby vstupuje chlapík a tiše za sebou zavírá.

Ale jak se při tom zavírání otočil, na okamžik jsem ho zahlíd proti otevřeným dveřím. Tak jistě, jako že mám v ruce bouchačku, poznávám, že to je ten falešnej detektiv Grant, co jsem se s ním setkal na nádraží Waterloo.

Přimáčknu se ke zdi a přestávám dýchat. Má v ruce kufřík a plíží se po schodech nahoru. Přitisknu se ke zdi a věřte mi, že slyším jeho dech, jak jde mimo.

Chvilku potom, co mě předešel, zvedám se na nohy a poslouchám. Jde do kuchyně; vidím ho, jak rozsvěcí baterku.

Pokládá kufřík na zem, otvírá ho, chvíli se v něm hrabe a pak zháší svítilničku. Nastupuje cestu zpátky. Přitisknu se ještě víc ke zdi, a když mě míjí, je tak zatraceně blízko, že bych mu mohl plivnout do voka a strefil bych se.

Jde do předsíňky a chystá se potichu otevřít dveře. 0tevírá je pomalu, aby nevydaly ani zvuk. A právě když otočil kliku a pootevírá dveře, jdu na něj. Provedu šest pořádných skoků a bacím ho přesně do temene hlavy pažbou pistole. Vyhekne a složí se.

Zavřu přední dveře a pak mu sáhnu do kapsy pro baterku. Rozsvítím ji a podívám se mu do tváře. Je to opravdu Grant.

Hodím si ho přes rameno a odnesu nahoru. Na zemi je Geraldina lahev whisky, jak tam spadla. Zvedám ji a jsem rád, že je zpoloviny plná. Cvaknu si zhluboka, abych zabil chřipkový bacily, a pak vrazím hrdlo lahve do chlebárny Grantovi. Chvíli ho plácám přes slabikář až příjde k sobě. V kapse u kalhot má pistoli mauserovku a v náprsní kapse má pas. Pas prozrazuje, že je to Giacomo Fratti, je americký občan a bydlí v Oklahomě. Je na něm newyorské razítko s datem pět týdnů starým, Jinak nemá ten chlapík u sebe až na malý podivný klíček, nějaký drobný a dvanáct liber anglické měny nic, co by stálo za řeč.

Měl jsem tedy pravdu, když jsem si myslel, že to je Talián.

Mírně ho plácnu přes ciferník a pravím:

„Oukej, Fratti. Vyjedeme si trochu na vzduch, poněvadž my dva si máme co říct. Povíš mi tolik ze svý životní historie, kolik se mi podaří z tebe vytlouct. Tak vzhůru, než se do tebe dám.“

Zamžiká na mě třikrát a řekne:

„Upozorňuju tě Cautione, že se s tím nikam nedostaneš. Tohle je Anglie, a ne Amerika.“ Ale najednou vytřeští oči a vykřikne:

„Pro Krista Pána, musíme vodtuď. Musíme vypadnout natotata!“

„Ale jdi? A proč?“

„Protože jsem sem přišel s kufříkem,“ povídá, „a v kufříku je časovaná puma.“ Na čele mu vyráží pot. „Byl to Panzettiho nápad. Panzetti předpokládal, že sem přijedete za Geraldinou Varneyovou, abyste zjistil, za čím jde.“

Začíná si mnout ruce a je strachy zelenej.

„Měl jsem za úkol počkat venku, než se objevíte. Věděli jsme, že ta dámička určitě přijde, protože potřebuje zjistit, kde je Whitaker. A zatímco jste voba byli tady, měl jsem položit dole kufřík a vypadnout. V tom pekelným stroji je tolik TNT, že dokáže vyhodit celej dům rovnou do pekla. A nikomu to nebude podezřelý. Pořád je tu ňákej nálet a ten dům je prázdnej. Budou mít za to, že vybuchla vopožděná puma. Byla to znamenitě vymyšlená akce, ale nevyšla. Puma je nařízená na dvacet minut.“

„Pěkná práce,“ říkám mu. „Jste skvělá banda grázlů, co? Počítali jste, že se zbavíte tý dámičky Varneyový a mě na jeden záběr. Báječnej nápad.“

Kouknu se na něho a vidím, že tenhleten vrahoun je tak roztřesenej, že v něm nezůstal ani ždibec bojovýho ducha.

„Dobrá. Uděláš pro mě něco. Na okamžíček si vodskočím a přivedu sem slečnu Varneyovou. Povíš jí všechno, cos mi tady řek, jinak tě tu nechám i s pumou. Jasný?“

Říká, že jo.

Jdu k oknu a utrhnu kus šňůry ze záclon. Svážu mu ruce a připoutám je ke kotníkům, jen tak zlehka, aby to vydrželo, než se vrátím. Pak si zapálím cigaretu a jdu ke dveřím. U dveří se otočím a ptám se ho:

„Za jak dlouho má ta zatracená puma spustit?“

Stočí hlavu, aby se podíval na hodinky. Praví:

„Vybuchne za třináct minut. Proboha, pospěšte si!“

„Máš fůru času,“ říkám mu. „Za dvě minuty jsem tu s tou dámičkou a dvě minuty stačí, abys jí všechno vyříkal; zbejvá nám teda devět minut, abychom se odsaď dostali. Tak si dej klidně pohov.“

Letím po schodech dolů jak deset čertů. Protáhnu se plavně okýnkem od spíže a rovnou ke garáži. Odemknu dveře a volám:

„Pojďte, Geraldo, mám pro vás malé rozkošné překvapeníčko.“

Je ticho. Z vozu ani zvuk. Rozsvítím Frattiho baterku.

Všechno je jasné. Okno u řidičova sedadla je vyražený a Geralda v čudu.

Rozhlížím se po garáži. V zadní stěně, zrovna naproti vchodu je okno, a to je rozbitý taky. To něžný batole prásklo do bot zrovna ve chvíli, když jsem chtěl napumpovat malej náklad pravdy do jejího organismu. Pokrčím rameny a zapálím si cigaretu. Život už je takový.

Vracím se ke dveřím garáže. Zdá se, že to nejlepší, co můžu udělat, bude, když vyzvednu toho pacholíčka Frattiho odvedu ho do Scotland Yardu, povím Herrickovl, co a jak, a začnu znova.

Vezmu za kliku, když vtom mě něco nadzvedne a mrskne se mnou na druhou stranu garáže, jako kdybych byl z papíru. Následuje výbuch, který roztřese mé bubínky v uších a polovina střechy garáže se rozhodne rozloučit se s jejími zdmi. Ve vzduchu poletuje prach a mour Jako po výbuchu sopky.

Vypadnu ven a dívám se na dům. Polovina schází. Místo něj tam zeje díra.

Chvíli se štrachám v kapse, až vylovím cigaretu.

Napadá mi, že se Fratti s načasováním pumy musel zmýlit.

Přelízám zadní stěnu, od předního vchodu slyším hlasy přicházejících lidí. Mám za to, že to je policie a lidé od protiletecké obrany, s nimiž se zrovna nepřeju bavit. Vyskakuju z okna na druhé straně a oklikou se dostávám zpátky do Hampsteadu. Asi po půl hodině chůze jsem na hlavní třídě, kde se mi podaří zachytit taxi, co se tu plouží kolem. Sirény zrovna odhoukávají konec náletu a tak říkám řidiči, aby mě zavez do sheldonského bloku činžáků v St. John’s Wood, poněvadž si myslím, že je na čase aby někdo vysvobodil malou Carletu z komory na uhlí, kde jsem ji zanechal.

Cestou zaměstnávám svůj mozek hlubokým myšlením. Fakt je ten, že se Panzetti dozví o pumě v Laurel Lawn. Asi se zeširoka zašklebí nad tím, jak se zbavil Geraldy Varneyové a Lemmyho Cautiona na jeden záběr.

A jestli je pravda to, co říkal Fratti, že totiž o celé věci moc nevěděl, výbuchem v Laurel Lawnu jeho poslání vlastně skončilo a nikdo se nebude pozastavovat, že se už neukáže. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc se mi líbí nápad, co mi klíčí v zadním mozku.

Odhazuju cigaretu a zapaluju si novou. Po čtvrthodince přijíždíme k sheldonskému bloku činžáků. Ještě než se u něj zastavíme, rozhlaholí se zase sirény na poplach. Zaplatím taxikáři a jdu do baráku. V hale dva nebo tři lidé ve večerních šatech přecházejí sem a tam, kouří a chystají se odejít do krytu. Ptám se nočního vrátného, kde je jeho kolega z denní služby a on mi praví, že je dole. Vtisknu mu do dlaně minci a říkám mu, aby skočil dolů a poslal ho nahoru do haly, že s ním musím nutně mluvit.

Za několik minut denní vrátnej přichází, je to týž chlapík, co jsem mu před několika hodinami přihrál pětilibrovku, a dobře si mě pamatuje.

„Co se rozhřálo kolem pana Kritsche?“ ptám se ho.

Šklebí se na mě s porozuměním.

„Pan Kritsch se vrátil asi za půl hodiny po vašem odchodu,“ praví. „Říkal jsem mu, co jste si přál, abych mu řek, ale on na to, že to všechno je blbost. Slečna Lariatová prý vůbec nemá bratra. Řekl, že půjde nahoru a podívá se, co se s ní stalo. Asi za čtvrt hodiny se vrátil, přišel dolů i se slečnou Lariatovou. Oba se tvářili sklíčeně. Pan Kritsch mě požádal, abych mu obstaral taxi, a oba odjeli. Řek, že se už nevrátí. Zašel jsem potom na štafl a získal jsem od řidiče adresu, tak jak jste si přál. Vezl je hodně daleko, až do Maidenlieadu, vystoupili u budovy, co se ji říká Melander Club. Víc už nevěděl.“

Říkám děkuju a odvádím mu druhou pětku, jak jsem mu slíbil. Vypadá, jako by ho to těšilo, a praví:

„Vy ovšem nejste bratr slečny Lariatové?“

Říkám mu, že ne, a kdyby se snad stalo, že bych musel být jejím bratrem, našel bych si pěkně hluboký jezero a skočil bych tam i se šatama.

Potom vypadnu a on stojí a dívá se na mě s otevřenou chlebárnou.

Jdu kousek pěšky. Začalo pršet a je tma jako v pekle. Někde nahoře slyším dunění německých letadel. Začínám uvažovat, co bych těm parchantům nejraději udělal, a v tu ránu mě napadá, že dovedu-li tenhle případ k úspěšnému konci, bude to to nejlepší, co jim můžu způsobit.

Po chvíli se mi podaří získat taxi a jedu do Jermyn Street.

Nejdřív si dopřeju další dávku režný a teplou sprchu. Potom volám nočnímu vrátnýmu, aby mě nechal vzbudit ráno v jedenáct. Myslím, že si pak srdečně pohovořím s Herrickem.

Pak si dám ještě jednu dávku režný a vrhnu se na postel. Jsem zatraceně unavenej, ale legrace je, že nemůžu usnout. Koukám se do stropu a myslím na Geraldu Varneyovou. Moc bych rád věděl, kde ta kráska je.

Jsem hrozně vybíravej, ale tahleta mi učarovala, poněvadž nejenom že má všecko, co má mít, ale navíc má zatraceně dobrý nervy; jen když si představím, jak mě uzemnila v tom doupěti Laurel Lawn; to mě úplně vzalo. Mám za to, že Geralda má na mě hezkou pifku. Tomu se v duchu musím jenom smát, poněvadž jsem už poznal, že čím ostřejší se zdají být, tím jsou roztomilejší. Chápete, co tím míním?

Ale upřímně řečeno, jen tak mezi mnou a vámi a starým trámem u dveří, ta dámička mi dělá starost.

/1/

Příštího rána mě ten vořech z dolejška budí, ale já nestávám. Ležím na posteli dál, dívám se do stropu a vypravuju si pohádky.

První pohádka, kterou si říkám, se týká Geraldy Varnryové, že je v pořádku a že hned potom, co vyrazila dvě okna v garáži v Hampsteadu, se sebrala a šla domů spát.

Jinak ovšem je jasný, jako černoška na bílým prostěradle, že když vypadla z tý garáže, pustila se rovnou čárou za podvodníkem, co si říká Caution, a vypověděla mu celou historii, jak mě už skorem měla, ale jak jsem jí vyklouz a že se musí se mnou něco udělat. Načež si Willie Kritsch vypočítá – a nebude k tomu ani potřebovat elektronkovej počítač – že zakrátko Geraldu unaví hrát tuhle hru na vlastní pěst. Dojde k názoru, že tenhle malej drahoušek rozjede svou hezkou pusinku a vypoví všechno, co ví, nějakýmu policajtovi. Z toho mu vyjde, že Geraldu bude třeba dát na chvíli k ledu, aspoň tak dlouho, dokud nebudu vyřízenej já. A když krasotinka začne klást otázky, může je napadnout, že nejlepší je vodprásknout ji nadobro, a tím zabránit jejím rubínovým rtíkům, aby nevybreptaly neblahý zvěsti v nepravým okamžiku.

Zvednu se z postele a jdu pod teplou sprchu. Pak si natáhnu hedvábnou košili a přes ni nejlepší šaty, co mám, a zvoním dolů pro snídani. Když ji spořádám, dopřeju si malou dávku burbonskýho koňaku, aby nábytek dostal pořádnej lesk, nato zvednu telefon a volám Herricka. Jakmile se ozve, odříkám mu svůj kousek.

„Jářku, Herricku, mám dojem, že jsem ti všecko neřek…“

„A to?“ V duchu ho vidím, jak se šklebí.

„A to vo dámičce, co si říká Carleta Francini a je kůstka, co jí vohlodávaj gangsteři a kterou posadili do Floridy, aby se dostala do mý blízkosti. Pracovala s radistou Mandersem a dalším svým přítelem, chlápkem, co si říká Willie Kritsch a je tak poskvrněnej krví, že Jack Rozparovač by proti tomu vypadal jako teplouš z tanečního dua v operetě. Další z tý skupiny není nikdo jinej než starej známej Grant ze Scotland Yardu, kterej je vlastně Giacomo Fratti, další lidský torpédo, co se dalo včera v domě v Hampsteadu vyhodit do vzduchu, poněvadž jeho načasovaná puma nedodržela čas. Jasný?“

Říká, že jo. Říká taky, že není ani dost málo překvapen, že jsem u svých starých triků a nechávám si spoustu věci pro sebe a že doufá, že od této chvíle budu hodný chlapeček a budu s ním pěkně spolupracovat, poněvadž, říká dále, tohle není Amerika, a že zákon má v této zemi docela jiný aspekt, a že jestliže začnu používat vlastní techniku, pro kterou mám určitou reputaci v USA, není vyloučeno, že se octnu v bleskové válce, mimo tu, co zrovna vede Adolf.

Na to mu pravím, že má pravdu a že si myslím, že bychom se měli sejít a spolu poobědvat. A zatím že bych byl rád, kdyby mi sem poslal nějakou policejní průkazku nebo něco takovýho, co by stvrzovalo, že já jsem já, poněvadž v této chvíli nemám u sebe nic, čím by Federální úřad pro vyšetřování stanovil, že se Lemmy Caution podstatně liší od Grety Garbo.

Říká, že mi pošle policejní průkazku, hned co položí sluchátko, a že se v jednu třicet pro mě zastaví v Jermyn Street.

Asi po dvaceti minutách se po mně ptá Herrickův chlapík. Dává mi průkazku s mým obrázkem vlepeným dovnitř. Tak, teď jsem vybaven dvěma průkazy totožnosti: Jednak mám policejní papír jako Lemmy Caution a jednak Frattiho pas. Tak jsem pěkně vyzbrojenej pro malej nápad, co mi začíná právě bublat v zadním mozku.

Slunce svítí víc než dost. Cítím se tak znamenitě, že bych za nic neměnil s chlapíkem, co má být zrovna upálenej na malým ohni, ale trochu mě znepokojuje Geralda.

Jak si to šinu po Regent Street, dumám o slečnách. Je spousta slečen, co jsou pohledný, co mají to i vono a co to dovedou pěkně rozhoupat, ale – něco jim schází. Poněvadž to hlavní na slečnách je osobnost a jak jí dovedou nosit.

A ta Geralda má soubor všeho i s příslušenstvím. Je to dokonalej vobrázek. Kdykoli se unavíte přemejšlením o jejím obličeji, můžete si vzít trochu práce přesčas úvahou o jejích tvarech nebo stylu, jakým kráčí, a když vás unaví i to – jestli vás něco takovýho může vůbec unavit – můžete se přimět, abyste naslouchal jejímu hlasu anebo si aspoň všímal, jak špulí pusu, když z ní vypouští slova.

Za takového rozjímání jsem dostal vnuknutí, že bych si moh dát trochu whisky s plátkem citrónu, než se připravím na setkání s Herrickem. Vzpomínám si na malej klub zastrčenej tady poblíž Cork Street, kam jsem chodíval, když, jsem tu pracoval na případu otrávenýho břečťanu. Stočím se tedy tím směrem.

Asi v polovině cesty se mě zmocní pocit, že si někdo umínil mě sledovat. Tak dvacet metrů ode mě zastavil velkej bourák přijíždějící od Regent Street a vystupuje z něj dámička. Je oblečená v černém a má apartní klobouček.

Docházím ke klubu a jdu po schodech nahoru. Uvnitř není nikdo až na panenku, co obsluhuje malej bar. Ponořím do sebe nápoj a objednávám další. Zrovna když mě napadá, že život se stává každou minutu jasnější, otevřou ne dveře a dáma v černém vstoupí.

Je to roztomilej tvor. Má na sobě černý kostým, bílou halenku s volánky vpředu, lišku přes ramena, co musela stát pěkný prachy, a bílé shrnovací rukavice z kozinky. Z modelovýho kloboučku spadá jí do tváře lehký závojíček, což jenom zvyšuje její krásu a dělá ji tajemnou.

Chvíli stojí ve dveřích, načež přejde místnost a sedne si na vysokou židli zrovna vedle mě. Na vysoký židli vypadá náramně. Objedná si dvojitou whisky s čechradlem, vytáhne z elegantní kabelky zlatý pouzdro na cigarety a čeká.

Cvaknu zapalovačem a připálím jí. Pootočí se trochu na žídli a podívá se na mě. Usměje se. Má pěkné zuby.

Povzdychnu si zhluboka, poněvadž to vypadá, jako bych se měl dneska setkávat se samými hezkými děvčaty.

Praví: „Děkuju vám pěkně, pane Cautione.“ Otočí se zpátky, zvedne sklenici a vyzunkne ji, než stačíte hvízdnout.

„Dámo,“ říkám jí, „hrozně mě zajímá styl, jakým pijete skotskou.“ Zapaluju si další cigaretu a čekám na zahájení plesu.

„Pane Caution, jak asi víte, život v Londýně může bejt pro děvče jako já velmi těžký. Jsou chvíle, kdy mám pocit, že si potřebuju dát hodně poradit od chlapíka, co vypadá jako vy.“

„Dámo,“ říkám jí. „Ani nevíte, kolik pravdy je ve vašich slovech. Stejně bych rád věděl, jak víte, že já jsem já, a se zřetelem k tomu, že jste mě sledovala nejmíň deset minut, mám za to, že jste čmuchala kolem mýho doupěte v Jermyn Street celý ráno a čekala, až vypadnu. Je to tak?“

„Ovšem. Vy asi o mně nic nevíte, že?“ Usmívá se na mě zeširoka.

„Nejsem si jist,“ pravím. „Mám dobrou paměť, ale pracuje jenom, když chci. Dáme si ještě nějaký pití?“

Říká, že ano, že je to dobrý nápad. Máme další skotskou. Zamáčkne cigaretu. Mám dojem, že bychom se teď mohli dostat k věci.

Otevírá svý zlatý pouzdro a bere další cigaretu. Dívám se do otevřené kabelky a vidím tam v koutku konečky čtyř nebo pěti tenkých hnědých cigaret. V duchu se šklebím. Připomínají mi marihuanu. Vypadá to, jako by dámička byla narkomanka. A ty rády mluví – totiž – někdy.

Vtáhne kouř do plic a praví:

„Jmenuju se Kellsová – Montana Kellsová. To jméno jste už slyšel – Lemmy – což?“

Směju se. „Od tý chvíle, co jste se vobjevila ve dveřích, se snažím, abych vás umístil, kam patříte. Tahala jste se s chlapíkem jménem Frenzer. Taky se domnívám, že vás zabásli, když Frenzera zašili. Jsou to asi čtyři roky.“

„Jo. Ty parchanti mě zabásli na jeden rok. Ovšem, byla to bouda, co na mě ušili.“

Přikývnu a pravím:

„Vždycky je to bouda. Ještě nezašili nikoho, kdo by si to byl zasloužil. To ti mizerní policajti.“

Dopije skotskou a zavrtí se na židli. „Mám tu poblíž malé doupě, byt s posluhou. Proč nezajít ke mně a dát si ode mě posloužit pitím a přesnídávkou?“

Kouknu se na hodinky. Je hnedle jedna třicet. V duchu se šklebím, protože zase jednou nechám Herricka na holičkách.

„To se fajn poslouchá, Montano,“ povídám. „Ale vo co přesně jde? Neříkejte mi přece, že jste se zabouchla do mý osobnosti. Možná, že si pamatujete, že právě já jsem zašil vašeho miláčka, míním Frenzera.“

Začíná si natahovat rukavice.

„Vím – a nedbám, co by se za nehet vešlo. Frenzer byl jenom jídelní lístek a nic víc. A víte přece, jak to chodí, Lemmy; když jednou uvíznete mezi chlápky z gangu, musíte se přikrčit a bejt hezky zticha, jinak vám začne někdo vytetovávat váš monogram na záda s bouchačkou v ruce.“

Vstává.

„Frenzer byl tvrdé] případ,“ pokračuje. „Chlap práskaná a přetékal darebáctvím, jenže jsou chlápkové, co jsou ještě horší než Frenzer, řekla bych zatraceně horší.“

Zvedám obočí.

„Jako kdo – například,“ ptám se nevinně.

„Jako ten chlápek – no, jako ten chlápek Panzetti – například…“ Stojí tu a usmívá se na mě.

„Jdete s sebou, Lemmy?“ Její hlas je jako sirup. Za tím závojíčkem, co jí padá s kloboučku, vidím její velké oči, měkké a kulaté.

„Jo – Panzetti patří mezi ty, co si s nima vždycky rád popovídám anebo poslechnu něco o nich.“

Platím za pití a jdeme. Venku čeká vůz; je to velká lancia. Chlápek u volantu má typ obličeje, co vás nutí si myslit, že pokud jde o něj, všechno smrdí.

Vlezeme dovnitř a Montana mu říká, aby jel domů. Uvelebím se v koutku a dávám se do hlubokejch úvah.

Montana neříká nic. Pokukuje po mně po očku.

Vsadím se, že tato dámička by si dovedla někoho podat, kdyby to potřebovala.

/2/

Při pohledu na hodinky zjišťuju, že jsou tři hodiny; mám za to, že Herrick bude řádně votrávenej.

Montana má velký apartmá a v něm hezký věci. Má tu dveře se závěsem; dveře jsou trochu otevřený a vidím skrz ně velkou postel s rudým přehozem. Možná, že jí to má připomínat tu krvavou bandu, co s ní táhla v dávný době.

A lunch byl taky moc fajn. Byla polívka a trochu skotský, potom kuře s tím krámem kolem dokola a zatraceně moc skotský, nato káva a k tomu jsme pili drobet skotský. Jsem skotský už tak plnej, že bych potřeboval jenom dudy a myslel bych si, že se jmenuju MacGregor.

Montana sebou hodila na velkou pohovku a jen tak náhodou ukazuje pěknej kousek nohou. Říká zasněně: „Cítíte se dobře, Lemmy? Nechtěl byste slzu skotský?“

Nečeká na odpověď. Vstane a naleje do mý sklenice slušnou měrku whisky a zvlhčí ji trochou sody. Podá mi sklenici a praví:

„Život je zatraceně legrační. Posledně jsem vás viděla ve Filadelfii; seděl jste v soudní síni mezi svědky, měl jste na sobě šedivé šaty se světle modrou košilí a tmavomodrou vázanku. Moc jste se mi tenkrát líbil. I když jsem věděla, že kvůli vám dostanu náklad – naložili mi rok basy – líbil jste se mi přesto. Je to legrační, že jo?“

Postaví sklenici na stůl. Nakloní se nade mnou a v příštím okamžiku ji mám umělecky stočenou na klíně, její paže kolem svýho krku. Rty má těsně přitisknutý k mým a do toho líbání dává takovej zápal, že by to Kleopatru odsunulo do třídy amatérů. Pak se na mě dlouze zadívá.

„Copak pro tebe nic neznamenám?“

Zvednu ji a usadím zpátky na pohovku.

„Koukej se, Montano,“ povídám „Možná že si myslíš, že jsem utrpěl komplikovanou zlomeninu svý inteligence. Jenže já se víc zajímám o krysu než o krásu. A taky bych tě nerad vyváděl až na vrchol věže anebo podnikal něco, co by mělo za následek, že bys musela bejt na mě sprostá. A tak přistupme k realitě života.“

Přejde k likérce a naleje si další dávku skotský. Začíná mít tak trochu divokej pohled. Já pokračuju:

„Třeba jsem jenom federální agent, přesto mi ještě neroste kapradí z uší. Nejdřív se ochomejtáš celý dopoledne kolem Jermyn Street a pak mě začneš stopovat. Jářku, proč? Jak jsi věděla, že bydlím v Jermyn Street? Za druhé, to jídlo tady a pití a ty pokusy s milováním, to všechno směřuje k něčemu. A za třetí, je tu Giacomo Fratti, chlapík, co trpí pumovým komplexem a co se pokoušel včera večer vyhodit mý kalhoty do vzduchu, ale to vohřejvátko mu vypovědělo poslušnost a vybouchlo v nesprávnou chvíli.

A co to mělo za následek? Fratti se neobjevil, aby podal hlášení, že já už nejsem. A navíc dámička Geralda Varneyová práskla do bot a utíkala za Willie Kritschem, co si o něm myslí, že jsem já, aby mu zčerstva vybreptala, že jsem ji zavřel včera večer do garáže a vymáz. To se někomu nelíbilo a já bych lehce uhod, kdo ten někdo je. Rozumíš, drahoušku?“

Přikývne a praví:

„Pokračuj, náfuko. Dovedla bych tě poslouchat celý hodiny, kdyby mi někdo dal prášek na spaní.“

„A druhý jednání? Povím ti to. Začíná tím, že roztomilá a pěkně vyparáděná škeble, co si říká Montana Kellsová, je určena, aby se na mě zavěsila a něco se mnou sehrála. A já tu teď trčím a čekám, abych poznal, co to má bejt.“

Popadne sklenici se skotskou a vsákne ji do sebe na jedno nadechnutí. Pak si sedne na pohovku, nakloní se dopředu a dívá se na mě, jako by se bála, že jí každou chvíli zmizím před očima.

„Koukni se, Lemmy, nemysli si, že někoho uvedeš v omyl, že ti to nemyslí zatraceně dobře. Ale v tomhle případě nejsi tak daleko, jak si myslíš.“

Ta dámička je tak napjatá, že zapomíná ukázat nohy, z toho můžete usoudit, že pokud jí se týče, situace je hodně vážná.

„Myslíš si, že pracuju pro gang Panzettiho,“ šeptá, „je to zatraceně správný. Pracovala jsem, ale teď už ne. Tohle je má příležitost, kdy jsem mohla z toho vypadnout, a jí použila. Čekala jsem celý tejdny na příležitost, jak se z toho vyvlíct, a teď, když se mi naskytla, hodlám jí využit.“

„Pokračuj,“ pobízím ji. „Začínáš probouzet můj zájem.“

„Především,“ říká, „mělo se za to, že Fratti ráno přijde se zprávou, že ty a slečna Varneyová jste vylítli rovnou do pekla. Jenže zatím ta zatracená čubka Varneyová přiběne k Willie Kritschovi, co si o něm myslí, že je Lemmy Caution, a všechno mu vyžvaní. Kritsch volá Panzettiho, aby mu dal vědět, že Geralda je zase na volný noze a že ví, co se stalo s tebou a s Frattim. Panzetti vyčkává, až se objeví Fratti, a můžeš vsadit o svůj život, že překypuje dobrou náladou, protože měl v úmyslu rozehrát celou věc bez velkýho hluku. Chtěl to skončit bez zásahu zdejšího zákona. Věděli, že někdy v tu dobu bude nálet a že tu půjde prostě o zásah jednoho domu nic jinýho. To by vás vyřídilo, měli by vás pak oba z cesty. Počítalo se s tím, že o vás dvou stejně nikdo nic neví a Panzetti bude dál nalíhat na Whitakera, aby pracoval na plánech, který nejsou ještě dokončený.“ Přikývnu a pravím:

„Dobrá, Montano. Řekni mi ještě: Znal Fratti Kritsche a Carletu Francini? Setkal se s nimi dřív?“

Vrtí hlavou. „V tyhle hře nezná nikdo nikoho, kromě těch lidí, co musí pracovat společně, a mě. Znám celý plán. Mám za to, že Panzetti musel mít někoho, komu by moh důvěřovat a domníval se, že jsem oukej.“ Směje se, jako by to byla velká legrace.

„A ještě jednu malou otázku,“ říkám. „Když se teda Fratti nevobjevil a taky netelefonoval, Panzetti nemohl vědět, že je mrtvej. Panzetti může mít za to, že je teda naživu. Když je to tak, jak to, že Panzetti ví, že bydlím v Jermyn Street?“

„Snadno,“ říká. „Copak jsi nevzal Frattiho k sobě, když jste se setkali a když jsi ho pokládal za Granta? Hned jak od tebe odešel, volal Panzettiho a pak teprve volal tebe s tou povídačkou, že je v Yardu a prohlíží si Herrickovy záznamy. Byla jsem zrovna u toho, když volal.“

„Správně,“ povídám. „Tak celej ten plán spočívá v tom: Varneyová se rozeběhne za Kritschem a Carletou a vypravuje jim, že jsem ji převez, ale že mi utekla. Kam šla, aby jim to mohla povědět?“

Praví bez váhání: „Carleta a Kritsch mají byt v St. John’s Wood, apartmá v činžáku, co se nazývá Sheldon Mansions.“

„Nuže, Montano, zdá se, že jsi obrátila ne jednu, ale rovnou čtyřiadvacet stránek svýho života a pro zněnu jsi mluvila pravdu. Dobrá – a teď: Co chtěl Panzetti udělat se mnou?“

Montana vstane a přejde k likérce, popadne láhev a naleje si slušnou dávku whisky. Mrskne ji do sebe čistou, jako by to byla voda. To batole musí mít žaludek jako kotel válečný lodi.

„Panzetti si myslí, že bys měl vyjednávat!“

Otevírám oči.

„Tak on si myslí, že bych měl vyjednávat? To se mi líbí. Můžeš mi říct proč, zlatíčko?“ Ušklíbne se.

„Proč myslíš, že si Panzetti vzal do hlavy dostat Whitakera sem do Anglie?“ říká. „Moh mu ty plány štípnout rovnou v Americe, kdyby byl chtěl. Anebo ho napřed odprásknout a pak mu je vzít. Nuže – mysli trochu. Lemmy. Panzetti má v úmyslu tu německou sebranku podfouknout.“

Hvízdnu si v údivu.

„To nezní špatně, pokračuj. O čem se má vyjednávat?“ Vyhrábne si cigaretu a zapálí.

„Pro Kristovy rány,“ praví. „Lemmy, musíš se o mě postarat. Musíš mě vzít pod ochranu. Kdyby se měl Panzetti dovědět, co jsem ti tu vybreptala, naplnil by vanu petrolejem, vrazil mě do ní a zapálil.“

Přejde z druhé strany pokoje a sedne si ke mně na gauč.

„Musíš nechat Panzettiho plavat. Musíš nechat plavat Kritsche a Carletu a celé to střílející družstvo. A musíš se o tom všem dohodnout s anglickou policií.“

„Čerta starýho,“ říkám na to. „Dovedeš si představit anglickou policii, že by si tohleto všechno třeba jen vyposlechla? Tohle je Anglie, batole.“

„No a?“ praví. „Panzetti si myslí, že je to musí zajímat. Chce Británie Whitakerův bombarďák, anebo nechce? Panzetti je ochoten prodat plány Whitakerova bombarďáku britské a americké vládě. A říká, že nebude chtít moc. Žádá všeho všudy dvě stě padesát tisíc dolarů.“

Zapaluju si cigaretu a chvíli přemýšlím. Začínám si myslet, že ten chlápek Carlo Panzetti má vskutku něco hlavě. Koneckonců, co znamená čtvrt miliónu dolarů ve válce, která stojí deset miliónů denně? Říkám: „A co když se mi to ujednání nebude líbit, co pak?“ Pokrčí rameny. Je to silné pokrčení ramen. Praví: „Panzetti mi řekl, abych ti naznačila, že když nebudeš s návrhem souhlasit, můžeš Varneyovou i Whitakera políbit na rozloučenou. Řekl, že Whitakera podřízne vlastnoručně a bude mít z toho potěšení. A abych ti ještě řekla, že než Varneyovou odrovná, vezme si ji trochu do parády. Má za to, že pochopíš, co tím myslí.“ Přikývnu.

„Zdá se mí, že by ta dámička, až by s ní byl Panzetti hotov, chtěla zatraceně ráda umřít. A ten mizera by pak klíďo píďo odevzdal plány letounu Němcům. Čistá práce, což o to… Tak ty, Montano, chceš Panzettimu pláchnout a pomoct mi toho parchanta vyřídit. To je v pořádku. Ten chlápek Carlo Panzetti není vůbec vhodnej společník pro dámu. A určitě ne, když si ta dáma přeje zůstat po delší dobu celá.“

Přejdu ke skříni a naleju si krapet pitiva. Přemýšlím usilovně. Asi po minutě Montana praví:

„Panzetti nařídil, aby Varneyovou a Whitakera usadili na místě, kde bys k nim mohl. Nechtěl mi to prozradit, dokud za ním nepřijdu a neřeknu mu, že ujednání klapne. Pak ti řeknou, kde je najdeš. Panzetti se s tebou setká a řekne ti, kde a komu mají vyplatit peníze – těch dvě stě padesát papírů, a kde ti budou vydaný nákresy. Když vyplatíš prachy, odevzdají ti plány, dřív ne. Na důkaz dobré vůle ti vydají Varneyovou a Whitakera.“

„To se mi moc nelíbí, Montano,“ říkám. „Jestliže pustí ze svýho zajetí Whitakera, kde mají záruku, že pro nás nenakreslí jinou sadu plánů?“

Montana se na mě dívá tak nějak po starosvětsku.

„Nebuď labuť,“ praví. „Mohl bys už trochu líp znát Carla. Whitaker nebude schopnej tak brzy nakreslit vůbec něco, natož nějakej plán. Bude to trvat nejmíň půl roku, než se postaví pořádně na nohy.“

„Míníš tím – co?“ ptám se ji.

„Míním tím, že Carlo prováděl své obvyklé triky,“ říká. „Dával tomu vořechovi injekce od tý doby, co dokončil nákresy. Whitaker je z těch drog poloviční magor. Dokud ho doktoři nedají do pořádku, nebude s to nakreslit rovnou čáru.“

Vstávám. „Jak to vypadá, je třeba jednat rychle. Kde je Whitaker?“

„Whitaker je v doupěti někde poblíž Newbury. Je to malej barák blízko Burghcleru v berkshirském hrabství. Dům je uprostřed velkého parku – říká se mu Casino Lodge. Dnes večer tam chtějí poslat taky Varneyovuu. Tam na ně můžeš, je to hračka.“

„Jak je to daleko?“ ptám se.

„Pětašedesát mil,“ říká, „nebo tak nějak.“

Dívám se na hodinky. Jsou čtyři hodiny.

„Koukni se, Montano,“ povídám. „Chci to s tebou risknout. Věřím ti, že mluvíš pravdu. Rozjedu se do toho brlohu rovnou teď. Nesmím ztrácet čas.“

„A co bude se mnou? Necháš mě tu na suchu, kde ta krysa na mě může. Co si myslíš, že Carlo se mnou udělá? Ví, že jsem tady.“

„Koukni se, drahoušku, proč se neodsuneš někam, kde bys byla v bezpečí? Proč nejedeš zpátky do Spojených států? Panzetti se už z týhle země nedostane. O to se postarám, to mi věř.“

„To se mi hodí, ale já se musím rychle doslat z tohohle bejváku. Nezůstanu tu ani o minutu dýl, než musím.“

„Tak dobře,“ já na to. Jdu ke stolku na psaní, co je v koutě, a popadnu kousek papíru. Píšu stručnou zprávu Herrickovi:

»Milý Herricku, lituju, že jsem tě dneska zase vyšplouch, ale věci se začínají hrnout a stáhlo mě to s sebou. Tuhle zprávu Ti přináší slečna Montana Kellsová, která mi poskytla cennou službu. Je na naší straně. Potřebuje se rychle dostat do Spojených států, což by byla podle mého mínění dobrá věc. Prosím, poskytni jí všechnu pomoc.«

Podepisuju zprávu, a než ji dám do obálky, dávám ji Montaně, aby si ji přečetla.

„Sbal si svý fidlátka,“ říkám jí, „a pak tohle odnes do Scotland Yardu. Vyhledej tam Herricka, on se o tebe postará. V kolik tam půjdeš?“

Říká, že podle všeho se tam dostane příští den brzy zrána.

Myslí, že do té doby nebude Panzetti ještě vědět, co ho kouslo, takže stačí, když tam půjde až ráno.

„To je v pořádku,“ pravím. „Teď potřebuju vůz. Jakej je ten klacek, co tě vez v tý velký lancii?“

„Ten je oukej,“ praví. „Ví, jak to se mnou je.“ Jde k telefonu a říká šoférovi, aby mi odevzdal lancii. Praví mu, že všechno je oukej, že si nemusí dělat starosti, ať si klidně sbalí svý krámy a zmizí. Potom přejde k psacímu stolku a vyndává z něho pět stodolarových bankovek. „Řekni mu, že tím se s ním vyrovnávám.“

„Oukej, batole,“ pravím. „A ty si taky sbal svý věci, jdi za Herríckem a koukej vypadnout. Co nevidět tohle to pro tebe nebude zdravá krajina.“

Přiblíží svůj obličej k mýmu a dává mi políbení. Říkám vám, chlapci, že do toho dala všechno. Pak odstoupí.

„Byla jsem do tebe vždycky cvok, Lemmy,“ praví. „Ala my se shledáme. A pak – jednoho dne si chci s tebou soukromě a dlouze popovídat.“

„Já taky…“ Žertem ji plácnu a jdu ke dveřím.

Na ulici si zapaluju cigaretu. Pak si to namířím dozadu ke garáži. Najdu jí a zazvoním. Je to běžná garáž ve dvoře, s garážovací plochou dole a malým bytem nahoře. Po několika minutách se objeví šofér.

„Oukej, pane Caution,“ říká. „Mluvil jsem už se slečnou Kellsovou, vůz je pro vás připravenej.“

„Jářku, kamaráde,“ povídám, „máš tady telefon?“

Říká, že jo. Vede mě nahoru do malýho obejváčku. Telefon je v rohu.

Strkám ruku do náprsní kapsy a povídám: „Slečna Kellsová mi dala pro tebe pět set babek. Máš prej zmizet a někam se skrejt.“

Říká, že jo, ale já pokračuju: „Ty prachy ti ještě nedám. Místo toho mám pro tebe ještě něco. Něco stejně dobrýho.“

Místo peněz vytáhnu z kapsy lugerovou pistoli a praštím ho přes sanici. Padá na zem s pořádným žuchnutím.

Hbitě ho prohledávám. Beru si jeho klíče a pistoli 0,32, co měl v zadní kapse kalhot. Seběhnu do garáže, otevřu ji a popadnu kus provazu. Vracím se a provazem chlapíka pěkně svážu tolika uzly a smyčkami, že mu to bude trvat čtyři roky, než se rozváže. Ruce mu drobet uvolním, aby jimi mohl trochu hýbat.

Zatímco na něm pracuju, přichází k sobě, a tak mu vrazím ještě jednu, která ho uspi znovu.

Odnesu ho do kuchyně a strčím pod stůl. Zavřu všechna okna. Na dosah ruky mu dám láhev s mlíkem, co tam byla.

„Oukej, kamaráde,“ říkám mu. „Doufám, že se vrátím dřív, než ti dojde mlíko.“

Otevírá očí a hodí po mně sprostou nadávkou.

Zamykám dveře kuchyně a jdu do obývacího pokoje, abych zavolal Herricka do Scotland Yardu. Mam štěstí, je tam. Říkám mu:

„Poslyš, Herricku, nemám teď moc času na vysvětlování, mám plný ruce práce. Ale něco ti musím říct. Zítra ráno za tebou patrně přijde dámička jménem Montana Kellsová. V tom případě ji zatkni a vraž za mříže. Je jedovatá jak hroznejš. Patří k tlupě, co drží Whitakera.“

Říká, že ji zadrží tak dlouho, dokud se neobjevím.

„Děkuju ti, Herricku,“ říkám mu. „A pak |e tu ještě jedna maličkost, kterou bys mi mohl laskavě zařídit. Odešli mi diplomatickou cestou telefonický vzkaz na hlavní velitelství FBI ve Washingtonu. Požádej je, aby mi oznámili poslední známé místo pobytu Carla Panzettiho. Řekni jim, že to je pro mě. Rozuměls mi dobře?“

Říká, že jo.

A dále mu povídám: „Nemysli si, že před tubou něco zatajuju; ani zdání. To jenom, že se tu věci začínaj hejbat a musím podniknout řadu akcí hodně rychle. Možná, že se zítra za tebou podívám.“

Říká, že se těší, až se objevím, a že bude rád, až si najdu deset minut, abych mu pověděl, co dělám. Jo prej to starej španělskej zvyk.

Říkám vám, je to znamenitej chlapík.

/1/

Když jsem se dostal na velkou západní silnici, začínalo se smrákat. Vůz je pohádka a já na to šlapu, poněvadž nechci zůstat trčet na cestě při zatemnění. Za Maidenheadem se potkávám s hlídkou automobilového svazu a chlapík je s to mi dát kloudnou informaci. Ví, kde je Casino Lodge a zasvěcuje mě, jak se tam dostanu, což je pro mě velká klika, poněvadž se mi zdá, že místo, co hledám, je někde uprostřed lesa poblíž Burghcleru.

Je zima jako v chladničce. Ale světlo se drží a ještě vidím vůz, co v něm jedu. Je to jeden z těch šedivejch dní, co tu v Anglii mají víc než často, takovej den, kdy se člověk stává sentimentální a myslí na teplej krb a na sklenici režný a na dámičku ve večerních šatech s kožešinovým límcem a prima názory.

Lancia jede jak po másle a já si zapaluju cigaretu a myslím na Montanu. Málo platný, je to skvělá škeble. Má za ušima a je tak zatraceně ostrá, že se jednou při holení pořeže. A ona si mysli, že jsem ňouma. Myslí si, že jsem se chytil na tu její povídačku, co mi naservírovala, že se bojí Panzettiho, že chce od něj pláchnout a bejt hodnou malou holčičkou.

Frcinky jako Montana mají jednu vadu; nespokojují se s tím, aby hrály svou hru pěkně a rovně. Chtějí mít všecko i s vyšíváním. Kdyby měla kousek rozumu, uvědomila by si, že ji vyhmátnu, jakmile se pustí do podrobností. Ale ona si nemůže pomoct, udělá to, poněvadž si myslí, že jí to vyjde a pak taky proto, že je tak nasáklá skotskou, že nedává pozor na cestu. Což vám, chlapečkové, zase jenom dokazuje, že opravdu chytrá slečna nemluví příliš moc a drží se slabších nápojů, aspoň v tý době, co rozehrává ňákou tu ostřejší hru.

Je už hezky tma, když se dostávám do Newbury. Vyjíždím druhou stranou z města, jedu další čtyři míle a rozhlížím se po odbočce. Po chvíli ji nacházím; je to dobrá cesta vedoucí zalesněnou krajinou, jedu hezky pomalu a vyhlížím bílá dvojitá vrata, jak o nich mluvil chlapík od autoslužby. Ta vrata, co vedou k stezce nad jezerem, co se pak točí kolem Casina Lodge.

Konečně jsem u vrat. Otevírám je a jedu ještě kousek a zastavuju, abych zaparkoval vůz pod skupinou stromů. Chvilku tu stojím a promýšlím celou záležitost.

Beru si cigaretu a zapaluju si ji tak, aby plamen bylo viděl. Pak vykročím na cestičku do lesa a přitom si hvízdám populární popěvek „Všechno, co máte, dámo“, to je jedna z těch písniček, co člověk při ní vzpomíná na svou přítelkyni a na líbání za soumraku. Možná, že jsem vám, chlapečkové, zapomněl říct, že jsem náramně poetickej, a když zrovna nemám naspěch s pronásledováním nějaký bandy hrdlořezů, tak si čtu poezii a mluvím jako hlasatel v rádiu, jestliže se mám kdy v tom trochu pocvičit.

Když jsem ušel tak asi sto kroků, odhazuju cigaretu a stočím se doleva a okruhem se vracím houštinou tam, kde jsem zanechal vůz. Po chvíli jsem zase u vrat. Zůstávám stát za skupinkou rododendronů a pozoruju zvědavýho čímana, co mi právě prohledává káru. Otevřel okno vozu z mý strany. Chvílí se tam vrtá, a když se z okna vysouká, vidím, že to je Freddy Zokka, řečenej Podvodník, co se držel McInniglova gangu, když v roce 1935 vykrádali byty.

Rozhodl jsem se diskrétně zakašlat. Odskočí od vozu, jako kdyby mu někdo vrazil do zadnice kudlu, a sahá do náprsní kapsy. V okamžiku už drží v ruce tuponosou pistoli. Vzpamatoval se natolik, že se dokáže na mě podívat.

„Helou, Podvodníku,“ oslovuju ho příjemně, „jak se ti líbí ta bedna? Pěknej vůz, co?“

„No ne?“ praví a na ciferníku má škleb, jako by se jeho matka zhlídla v Číňanovi. „Proč aspoň nedržíš tu svoji velkou hubu, Cautione? Tak jak tě teď držím na mušce, nemáš cenu ani jednoho centu; stačí docela málo, abych tě vodrovnal a hodil mezi lekníny do rybníka, a nikdo tě nebude ani dost málo postrádat.“

„Ale, ale, tlustý střívko,“ říkám mu přátelsky. „Ani ve snu tě nenapadne zmáčknout spoušť tý svý bouchačky, poněvadž víš stejně jako já, že pan Panzetti, ta kádinka hadích mozků, si mě sem nepozval, abych se dal vodprásknout od takovýho zbědovanýho syna neznámýho pobudy, jako ty.“

Jdu k němu a natáhnu ruku. Dá se na ústup a přitom si narazí hlavu o dveře lancie. Hmátnu po hlavni jeho pistole, odstrčím mu ji stranou a přitom mu pěst druhý ruky vrazím rovnou do jeho vošklivýho nosu.

Odhodím jeho bouchačku do houští a pak ho popadnu a posadím na stupátko vozu. Po několika minutách se mu začne vracet barva do obličeje.

„Jářku, krasavče,“ říkám, „vím všechno. Poslali tě sem, abys čekal, až přijedu, a pak prohledal vůz. Možná, žes měl za úkol vypustit vzduch z pneumatik anebo sundat čepičku z válce, abych se nemoh dostat zpátky. Nemysli si, že mi naženeš strach, že tady nejsem v bezpečí. Jsem si jistej, že kdyby se mě některej z vás, gangsterskejch ničemů, pokusil vyřídit, Panzettiho by to namíchlo tak mohutně, že by vás hodil přímo lvům.“

Neříká nic. Popadnu ho a postavím na nohy.

„Koukej se, blboune,“ říkám mu přívětivě, „dáš se na cestu po silnici a nikde se nezastavíš. Až přijdeš do Newbury, možná že objevíš vlak do Londýna. Až se tam dostaneš, zajdeš za Montanou Kellsovou, jestli ještě bude v tom svým doupěti, a řekneš ji, že nejsem takovej pitomec, jak si myslí. A ještě něco,“ pokračuju, „kdybych byl tebou, Podvodníku, dal bych si zatraceně pozor, abys mi už nezkřížil cestu.“

Dal jsem mu ještě jednu do mazance, abych mu dokázal, že k němu nechovám záští. Neřekl na to nic a vyrazil ze vrat.

Dávám se znovu po cestičce. Po chvíli se začne stezka rozšiřovat. Přede mnou je mýtina a na druhé straně je lovecký zámeček. Je to starobylé místo a bílé sloupy, u venkovských dveří prozrazují mnoho. Zhluboka si vzdychnu, zdá se, že jsem na místě.

Vystoupím po třech schůdcích a zatáhnu za táhlo zvonku. Na okamžik je ticho a pak někde vzadu, asi čtrnáct mil daleko, zabimbá zvonek. Je to jeden z těch prasklých zvonků, co slyšíte, když vás tlačí můra. Chvíli čekám, ale nic se neděje. Nikdo nepřichází. Potom zkouším kliky u dvojitých dveří. Není zamčeno. Vstoupím dovnitř, zavřu za sebou dveře a rozhlížím se.

Jsem v starobylé hale. Nábytek je dobrý, třebaže zaprášený. Na stěně po pravé ruce je velká olejomalba, na druhé straně vlevo je široké točité schodiště s velkým sloupkovým zábradlím. Zastavuju se na prvním odpočívadle a naslouchám. Je tady ticho jako o půlnoci na hřbitově, až na na to, že občas někde něco zapraská. Zařvu, že je to slyšet až v Rusku: „Whitakře…! Jste tu někde?“

Odněkud shora se ozývá jakoby zasténání. Zni to jako zoufalý nářek. Jako když zaskučí teta Priscilla poté, co ji někdo řekne, že její sňatek je falešnej a že žije už patnáct roků v hříchu. Zdá se mi, že přichází od konce chodby. Tiše se sunu tím směrem. Po pravé straně jsou dveře, obezřetně je otvírám a svitím si tam baterkou.

Uprostřed pokoje, který vypadá tak starosvětsky jako všechno v tomhle baráku, je velký antikvární stůl se šesti nohama. Na stole leží chlápek. Je svázanej s roztaženýma rukama. Paže má přivázaný k předním nohám stolu, nohy k zadním. Namířím mu světlo baterky na obličej. Někdo mu vrazil roubík do pusy, ale z poloviny se mu ho podařilo uvolnit. Jeho obličej je přepadlý a oči unavené jak peklo. Nevypadá, že by byl šťastnej.

Rozhlížím se kolem. Na stole u zatemněného okna je pár lahví skotský, sifon a několik čistých sklenic. Pokud vidím, není tu nikdo jinej.

Přejdu ke dveřím, zavřu je a otočím klíčem. Hned u dveří zahlídnu vypínač a rozsvítím světlo. Jdu zpátky ke stolu, vyndávám kapesní nůž a dávám se do přeřezávání provazů.

Říkám: „Nuže, pane Whitakře, hledám vás už nějakou dobu. Jsem rád, že vás nacházím pořád ještě v jednom kuse.“

Pokouší se pohnout, ale nemůže. Říkám vám, ten chlapík má takovej vzdálenej, řek bych zasněněj pohled.

Stáhnu ho se stolu a chvíli s ním chodím po pokoji. Pak ho posadím do brokátové židle a jdu ke stolku. Odzátkuju jednu z těch lahví skotský a ochutnávám nápoj na jazyku. Je to skotská, Jak má bejt, v tom se nemůžu mejlit. Naleju dvě skleničky až po okraj a jednu mu podám. Vsákne ji do sebe, jako kdyby ji měl opravdu zapotřebí. Naleju mu další a sobě taky ještě jednu, pro utužení přátelství.

„Tak, Whitakře,“ pravím mu, „tady jsme pěkně v suchu a v přátelském ovzduší. Řekněme si, co a jak.“

Sedí tu a lapá po dechu. Zdá se, že je vystrašenej od límce až po kalhoty. Praví:

„Prosím vás, pojďme odtud. To místo tady je hrozně nezdravé.“ Dává si ruce na oči. „Můj bože!“ sténá. „Ti mi dali!“

„Neříkejte,“ Já na to. „Mám za to, že asi nevíte, co udělali s vaší přítelkyní… no, co jste od ní utek; míním Geraldu, to krásný batole.“

„Jak to mám vědět?“ říká. „Nevím vůbec nic. Myslím, že můžu být šťastný, že jsem vůbec naživu. A Geralda se do toho neměla plést. Měla zůstat doma. Panzetti je ďábel. Bůhví, co s ní udělají.“

Zapaluju si cigaretu. Pravím: „Mám takovej pocit v malým mozku, že tu dámičku někdy někde najdu. Poohlédnu se po ní, až budu mít trochu času.“

Říká: „Proč ji nehledáte hned teď? Jste Caution, zvláštní agent, že?“

„Zcela správně, kamaráde, ale nežvaňte, nebo si přivodíte slabost srdce. Geraldu tu můžu mít každou minutu. Především si chci pohovořit s vámi; vy mě tak říkajíc zajímáte.“

Kouká se na mě, jako bych byl blázen.

„Nerozumím vám. Proč ke všem čertům sebou nepohnete a nepodniknete něco? Zdá se, že se nestaráte ani o Geraldu ani o cokoli jiného. Víte vůbec, co je v sázce?“

„Myslíte ten bombarďák?“ já na to. „I jo, vím o tom všecko, ale já jsem chlapík, co nikdy neztrácí naději.“

Pokrčí rameny a praví:

„To byste musel být zatraceně chytrý, abyste vyzrál na Panzettiho. Nejlepší bude, když přijmeme jeho návrh. Musíme dostat nákresy zpátky bez ohledu na to, co to bude stát.“

„Co neříkáte?“ já na to. „A co, jestli se ten vlkodlak rozhodne nás podfouknout? Dejme tomu, že si ty plány ofotografoval a až s ním ten obchod uzavřeme, prodá plány Němcům? Co říkáte týhletý možnosti?“

„To není možné,“ říká. „Nejsem takový blázen, jak si myslíte. Plány nejsou ještě dokončené. Vypustil jsem podstatnou část celé věci. Panzetti to ví. A ví taky, že to budete vědět i vy. To je naše záruka.“

„To je znamenitý,“ říkám já. „Už pouhej nápad, že máme získat vůbec ňákou záruku od Panzettiho, na mě působí tak, že omdlívám radostí… Nuže, jsem tu, a co teď?“

Whitaker praví: „Řekli mi, abych vám pověděl toto: Panzetti má německé peníze. Myslí si, že tady Němci na něho nemohou. Je připraven se dohodnout se zdejší vládou. Chce dvě stě padesát tisíc dolarů. Dostane-li ty peníze a záruku, že ho pak necháte na pokoji, je ochoten odevzdat nákresy. Nedostane-li ty peníze během dvou nebo tří dní, postará se, aby Hitler dostal ty plány, a my už nikdy víc neuvidíme Geraldu. Říkali mi, co by pak s Geraldou udělali. Řekli…“ Přikryje si oči rukama, jako by tu představu nemohl snést.

„Jen klid a zhluboka dýchat, kamaráde,“ domlouvám mu. „Teď není kdy trápit se se slečnou Varneyovou.“

„Bože na nebesích,“ naříká, „copak nemáte kousek srdce? Copak nevíte, jaký Panzetti je? Nemáte trochu fantazie, abyste si představil, co by to ubohé děvče zažilo v rukou té sadistické svině? Nedovedete si…“

„Drtíte mi srdce,“ říkám mu, „ale v tuto chvíli se držme věci. Na minutku ji nechme se bránit v rukou Panzettiho a soustřeďme se na Carla Panzettiho. Kdy jste ho viděl naposled?“

„Nikdy jsem ho neviděl. Drží se v pozadí. Neznám ani ty, které jsem viděl. Ale můžete mi věřit, že je tu. Je někde v Anglii – na bezpečném místě – a nedá se zadržet nikým a ničim. Je absolutně bezohledný a chytrý jako ďábel.“

Pokrčím rameny. Po chvíli pravím:

„Je skoro jistý, že ten chlápek nás drží v šachu. A já mám za to, že jestli chceme ty plány dostat, musíme je odkoupit, jak říká. Řekli vám ti chlápkové, kde a jak mají být ty peníze vyplacený?“

Přikývne.

„Peníze mají být vyplaceny mně. Jakmile je dostanu, mám zavolat jisté telefonní číslo a tam se dovím, kde mám peníze odevzdat. Tam potom obdržím plány a Geralda bude uvolněna. Bude smět odejít se mnou.“

„Ohromnej nápad,“ říkám, „Jenže kde je jistota, že vás nevodbouchnou a Geraldu si nenechají? Jakou máte tady záruku?“

Rozhodl paže. Praví:

„Tady není záruky. Nezbývá než Panzettimu důvěřovat. Ale já nevidím, jak by nás mohl podvést. Koneckonců bylo by i pro něho hezky těžké dostat se z Anglie, kdyby nás chtěl podvést. Co říkáte?“

„Dostal se sem, že ano?“ říkám. „Když se může dostat sem, může se dostat i ven. Jenže nám nezbývá, než hrát jeho hru.“

Odhazuju nedopalek cigarety a právě v tom okamžiku někde v budově zvoní telefon. Vstanu a poslouchám. Zvonek řinčí někde dole.

„Zůstaňte tady, kamaráde,“ říkám mu. „Jdu to vzít. Možná, že to zvoní svatej Mikuláš a chce vědět, jsou-li dětičky hodný.“

Vyjdu na chodbu a pak seběhnu po schodech dolů. Telefon zaznívá z jednoho pokoje poblíž haly. Vejdu dovnitř. Při svitu baterky zjišťuju, že přístroj je v rohu pokoje.

Kolem dokola je hrůza prachu, ale stolek s telefonem je pěkně čistej, jako by někdo předvídal, že ho použiju a že mám rád čistý telefony. Popadnu přístroj a volám:

„Haló! U aparátu pan Lemuel H. Caution z FBI, co pro vás můžu udělat?“

Chvíli je ticho a pak se ozve hlas. Říkám vám, že hlas toho chlápka není ani trochu příjemnej, je měkký a studený jako sněhová koule. Zní tak zatraceně krutě, že mám podél páteře pocit, jako by mě tam někdo šimral rampouchem.

„Mé jméno je Panzetti,“ říká hlas. „Carlo Panzetti. Mám tady malou přítelkyni, která by s vámi ráda mluvila, pane Caution. Snad vám nebude zatěžko počkat chvíli u telefonu. Děkuji vám.“

A je zase ticho. Pak slyším drsný hlas, jak říká:

„Tak jdi k telefonu a… mluv!“

Čekám asi minutu a pak se ozve její hlas. Poznal bych ho kdekoli. I v tomhle proklatě studeném a opuštěném domě mě může hlas tyhle dámičky úplně pobláznit.

Je to doopravdy Geralda. Říkám jí:

„No, Geraldo, jak to vypadá? Jestlipak ti chlápkové s tebou zacházejí slušně“

„Nemůžu s vámi moc mluvit,“ říká. „Chtějí, abych vám řekla, že nebudete-li souhlasit s podmínkami, stane se tohle: především plány se dostanou do rukou Němcům a za druhé budu zabita. Mám vám taky říct, že budu umírat pomalu, a abyste měl jistotu, že jsem mrtvá, a jak jsem umřela, pošlou vám mou mrtvolu do Jermyn Street, a to do jednoho týdne ode dneška.“

Odmlčela se, načež to v přístroji cvaklo, hovor byl přerušen.

Zhluboka jsem si povzdechl a zavěsil. Stojím tu minutu a přemýšlím. Geraldy je mi hrozně líto.

Zapaluju si novou cigaretu a zvolna jdu nahoru. Whitaker stojí na místě, kde jsem ho opustil.

„To byl Panzetti,“ říkám mu. „Taky jsem vyměnil slovo nebo dvě s Geraldou. Potvrdila mi, že to, co vy mi tu povídáte, je pravda.“

„To znamená, že musíme jednat, a to hezky rychle. Jinak…“

„Moment, kamaráde,“ říkám mu. „Sundejte kabát a ukažte mi svou paži, jo?“

Kouká se na mě, jako bych byl blázen, ale začíná sundávat sako. Pak si vyhrne rukávy a ukazuje mi svý paže.

„Oukej,“ pravím. „Oblékněte se a dávejte pozor, co vám řeknu. Posaďte se a dejte si pohov, poněvadž vám chci říct několik slov moudrosti, co vám přijdou k dobru.“

Kouká se překvapeně, ale usedá.

„Tak především,“ začínám, „ta rozvášněná děvka, Montana Kellsová, mi říkala, že Panzetti do vás nandal spoustu drogy, abyste – i kdybychom vás dostali do spárů – nebyl s to dokončit plány. Za druhé mi nejdřív povídala, že plány nejsou dokončený a později, když už měla v sobě trochu víc skotský, se prořekla, že plány dokončený jsou.“

Dívám se na něho, ale neříká nic.

„Před chvílí jste mi říkal, že plány nejsou docela hotový, že by nebyly k ničemu, dokud k nim nepřidáte podstatný detaily. Ale teď mi Geralda – jak jí Panzetti přikázal – říká, že plány půjdou k Němcům, jestli se nevytasíme s penězi. Tak tedy. Jestli nejsou dokončeny a jestli ten kousíček, co jste k nim nepřidal, je to všechno, oč vlastně jde, co potom, ke všem čertům, budou Němcům platný? Za druhý, na vašich pažích jsem nezjistil žádný známky po injekcích. Kdyby vás byl Panzetti ládoval drogami, musel vám je vpichovat do paží. Možná, že máte rozpíchanej zadek, ale já na vás nebudu chtít, abyste si sundával kalhoty. Prokouk jsem vás, vy… vy žlutopupkatý dítě lásky. Celá ta záležitost mi čpěla v nozdrách od samýho začátku. Jakmile mi Montana začala předvádět tu svojí naivní scénu, čekal jsem, co přijde za čertovinu. Přišel jste vy.“

Přejíždí si jazykem přes rty a praví: „Co tím ksakru míníte, Cautione?“

„Míním tím, že vy nejste Whitaker. Nejste nic jinýho, než zase jeden z Panzettiho sboru krasavců, co ze mě chtějí udělat největšího kořena na světě. Nemysli si, že jsem tě neprokouk, chlapečku. Montana mi navěsila na nos pohádku, aby mě dostala sem. Tady se mám setkat s tebou a myslet si, že seš Whitaker. Mám sehnat prachy a dát ti je do rukou. Ty je odneseš Panzettimu. Snad ti uvolnějí Geraldu a možná taky ne. Ale budou mít pořád ještě Whitakera, toho pravýho Whitakera. A toho pak už Panzetti snadno přinutí, aby dokončil výkresy, a pak může znovu začít další vyjednávání. Hodí to znovu na trh. A Němčouři z UA-1 vypláznou další prachy. A konečně, i kdyby nechtěli klopit za plány, za který už jednou klopili, není vyloučeno, že zaplatí víc za vodbouchnutí Whitakera, aby nemohl vynalézt další bombarďáky pro kohokoli.“

Stojí přede mnou a zírá. Na čele mu vyrazil pot. Praví chraplavým hlasem: „Poslyšte, Cautione…“

„Ušetři si to, chlapečku,“ pravím, „poněvadž se mi nechce poslouchat další řeči. Neuvěřil bych ti už nic, ani kdyby ti to dosvědčili dva andělé s křídly z dvaadvacetikarátovýho zlata příslušnejma ozdobama. Nevěřil bych ti to, poněvadž to vypadá, jako byste vy, chlápkové z tlupy, byli víc zastrašený hrozbama Panzettiho než čímkoli jiným. A když je tomu tak, zbývá mi jen jediná věc.“

„Co chcete udělat?“ ptá se a potí se jako v plným létě.

„Tohleto,“ říkám a vrazím mu těžkej hák, kterej ho zvedne a přenese přes celej pokoj. Pak mu jich naložím ještě vrchovatě a pracuju na tom všivákovi, jako bych to měl od kusu a přesčas, ale nemám z toho ani trochu potěšení. Po celou dobu tý nadílky nemyslím na nic jinýho než na Geraldu.

Nechávám ho ležet v koutě. Vypadá jako něco, co vytáhli z mandlu. Mám za to, že tenhle hošan nebude aspoň tři nebo čtyři dni pojízdnej a ani pak si nebude jistej, jestli je to jeho vlastní sanice anebo jestli si ji vypůjčil.

Seběhnu po schodech dolů a mířím k místu, kde jsem nechal vůz. Po celou dobu mi nejdou z mysli dvě věci.

A rád bych věděl, co tam dělal ten chlápek Zokka, když si prohlížel můj vůz. Ostatně je toho víc, co bych rád věděl.

Nasedám do vozu, zapaluju si cigaretu a zůstávám sedět, abych si narovnal myšlenky. Po chvíli zmáčknu startér a rozjíždím se směrem na Newbury.

Říkám si, že je jenom jeden způsob, jak dohrát tuhle hru.

/2/

Dostávám se na hlavní silnici a hezky volně a s klidem si to šinu vpřed. Pokouším se vžít se do Panzettiho a co se odehrává v jeho zadním mozku. Jde hlavně o to, jak asi bude postupovat. Montana Kellsová měla za úkol dostat mě do doupěte Casino Lodge a spojit mě s chlapíkem, co si mám o něm myslet, že je Whitaker. Tomu ťulpasovi mám vyplatit dvě stě padesát papírů, načež – tak si to aspoň myslím – Panzetti přinutí toho pravýho Whitakera, aby dokončil plány, a pak začne další vyjednávání. Jednu sadu nákresů dostaneme my, nato se na základě úředně povolenýho odchodu přepraví do Spojených států, a vsadil bych se o svý poslední kalhoty, že ten špinavej čubčí syn odevzdá kopii plánů německým páskům z UA-1 za další fůru prachů.

To se přesně podobá technice Panzettiho, poněvadž to je hošan, co má řadu metálů za prodávání jedny a tý samý věci čtyřicetkrát po sobě sedumdesátl různejm lidem a nakonec je všechny podfoukne.

Mimoto on zatraceně dobře ví, že pracuje na dobrý půdě, poněvadž jak americká, tak i britská vláda chtějí záležitost s Whitakerovým bombarďákem udržet v tajnosti. Ví, že nikdo nebude chtít kolem tý věci dělat moc hluku, a to mu vyhovuje.

Hrozně bych si přál, abych moh zaseknout do Panzettiho spáry. Chtěl bych si na něm vyzkoušet jednu nebo dvě věci.

Na silnici je tma jako v pekle. Jsem už za Newbury a mířím si to na Reading. Počítám, že při troše štěstí můžu být v Maidenheadu za hodinu, a něco mi říká, že tahle návštěva Maidenheadu bude moc důležitá – pro někoho.

Myslím na Geraldu Varneyovou. Doufám, že je v pořádku, aspoň pro tuto chvíli. Panzetti si s ní nezačne nic dřív, dokud se nedozví, že jsem prokouk jeho malou hru s falešným Whitakerem. Teprve pak začne soptit a řádit na všechny strany.

Ale je tu ještě jedna věc, ve které se ne a ne vyznat. Nemůžu pochopit, jak se ten chlápek hodlá vysekat z toho, až bude muset jednou někoho odprásknout. Mám za to, že i takovej Panzetti si musí být vědomej, že je zatraceně obtížný v Anglii někoho zabít a nedat se chytit, zvláště teď, v době války; jak si myslí, že se ksakru z toho dostane?

Na to by byla snad jediná odpověď – Anglie není daleko od Francie a okupovaná Francie je v rukou Němčourů. Dost možná, že se Panzetti domnívá, že se dostane tam. A není vyloučeno, že to má už zařízeno a v suchu.

Do Maidenheadu se dostávám v deset třicet. Měsíc drobet popovylezl a kdesi v dálce je slyšet sirény poplachu. Maidenhead vypadá ve světle měsíce docela pěkně a do hlavy se loudí vzpomínka na rok 1936, kdy jsem tady byl a kdy bylo všecko bezva, všude plno světla a to se odráželo ve vodě.

Zaparkuju vůz v postranní ulici a zajdu do nejbližšího hotelu a ptám se, jestli vědí, kde je tu MelanderClut Říkají, že to jméno už někdy slyšeli, ale nevědí, kde to je. Mám za to, že to je jeden z těch nočních podniků, co se tu v těch místech hledí udržet pěkně v tichu bez velké reklamy.

Jdu tedy do dalšího baráku, abych se zeptal, když dostávám jinej nápad. Je to zase jeden z těch nápadů, co se mně v průběhu tohodle případu několikrát zrodily v hlavě, ale tenhle stojí za vyzkoušení. Ptám se chlapíka na ulici, kde je policejní stanice, a jdu tam. Legitimuju se policejnímu seržantovi ve službě papírem, co jsem dostal od Herricka, a ptám se ho, jestli by moh pro mě něco udělat. Říkám mu, že jde o moc důležitou věc, ale že se to musí provést tak, jak já to chci.

Trochu to s ním zatřese, chvíli se škrabe po hlavě, zdá se mu to krapet neregulérní, ale pak si uvědomí, že mám zvláštní policejní průkazku, a tak se rozhodne udělat to po mém.

Poděkuju mu, a on se spojí s místní ústřednou a žádá o číslo MelanderClubu. Když mu je dají, volá tam. Pak říká do telefonu:

„Zde je maidenheadská policie. Mohl bych mluvit se slečnou Carletou Lariatovou, prosím?“

Vyčkává a já ho dychtivě sleduju. Rád bych věděl, jestli tam Carleta je a jestli naletí na vějičku. Ani ne za minutu to vypadá, že by to mělo vyjít.

„Haló, slečna Lariatová? Tady je maidenheadská policie. Je zde nějaký pán jménem Fratti, Giacomo Fratti, Američan. Pan Fratti byl včera zraněn výbuchem pumy v Londýně a byl na cestě do Melander-Clubu, ale cestou se mu stalo něco na autu, nemůže dost dobře chodit. Rád by věděl, jestli by nemohl někdo přijet sem a odvézt ho. Můžete? Vy? Výborně, děkuji vám.“

Zavěsí a hlásí mi, že slečna Lariatová sama pro mě přijede.

Povedlo se to!

Poděkuju mu a říkám, že už ho nebudu obtěžovat. Vyjdu ze stanice a postavím se na roh do stínu. Vytáhnu svou pistoli z pouzdra v podpaží a zastrčím do boční kapsy. Pak si zapálím cigaretu a čekám.

Willie Kritsch a Carleta nevědí, že Je Fratti mrtvý. Zřejmě počítal, že z toho doupěte v Hampsteadu vypadne dřív, než puma vybuchne, a jestli Montana Kellsová s těma dvěma nemluvila a neupozornila je, že jsem jí řek, že Fratti je v nimbu, pak by mi to mohlo vyjít. Přesto se odvažuju rizika, poněvadž jestli snad vědí, co se stalo s Frattim, pokusí se zmizet, aniž se snažili vyzvědět co a jak.

Podupávám, abych si zahřál nohy, poněvadž je zatroleně zima. Slyším odněkud zdálky, že přijíždí vůz. Vidím už světla, vůz míří ke mně, zastavuje se asi pět kroků od místa, kde stojím. Otevřou se dveře a vystoupí Carleta.

Ta šlapka vyhlíží báječně. Má na sobě soboli kožich a rozkošnej klobouček. Zabouchne dveře a udělá asi dva kroky k policejní stanici. Tiše k ní přistoupím a trochu ji polechtám pod paží pistolí.

„Kliďánko, batole,“ říkám jí do ouška. „Toto je pan Caution od firmy Víra, Naděje a Láska, společnost s ručením neomezeným: doporučuju nic si nezačínat, neboť můj luger lehce spouští a pak by mi nezbylo, než se podívat dovnitř, jak ti tluče srdíčko.“

Nastoupíme do vozu, ona k volantu, já za ni. Zabouchnu dveře a zasunu pistoli zpátky do kapsy. Vylovím jednu lucky strike a zapálím si; čekám, až spustí.

„Páni,“ říká, „ty padouchu, já ti na to naletěla. Opravdu jsem si myslela, že se Fratti poranil a šine si to sem. Chtěla jsem vědět, proč ten trouba jde zrovna sem. Zdá se, žes ho sbalil, co?“

„Kdepak!“ pravím. „Fratti je už nebožtík. Nechal se vyhodit do vzduchu – místo mě.“

„No dobrá,“ praví. „A co teď?“

„Jak se daří Montaně Kellsové?“ ptám se jí. „Moc se zajímám o zdraví tý škeble. Je tady?“

Vrtí hlavou: „Neviděla jsem ji. A nevím vůbec nic.“

„To se mi hodí,“ říkám. „Tak mi nezbývá, než tě sbalit. Je mi to tak trochu líto, poněvadž se mi nelíbí, jak tě angličtí poldíci zmáčknou. Těm nic nenabulíkuješ; jak tě jednou dostanou do rukou, je s tebou konec.“

Otočí se na sedadle. Vidím, že má v očích oheň.

„Snad nechceš říct, že jsem Frattiho voddělala já? Vždyť se ten blázen zatracená voddělal sám. On přece přivlek tu pumu, ne?“

„To teda jo,“ říkám. „Ale ty neznáš zdejší zákony, Carleto. Říkám ti, že je to k popukání. Tady je takovej zákon, že když se tlupa zločinců spolčí za účelem nějaký zločinecký akce a jeden z nich je při výkonu zabit, jsou všichni ostatní stíháni pro vraždu. Tohleto ti řeknou a pak tě pověsí za krk a ty začneš mrskat nohama, jako bys byla vějířová tanečnice, co dostala hysterickej záchvat.“

Otvírá kabelku, aby si posloužila cigaretou. Cvaknu zapalovačem a připaluju jí. Po chvíli praví:

„Nemohli bychom se na něčem dohodnout? Co když prozradím, co vím, postaral by ses o mě?“

„Abych se nesmál,“ říkám. „Vy dámičky jste všechny stejný. Dáte se nachytat na hruškách a pak se chcete dohodnout. Ale trocha povídání ti nemůže ublížit. Kde je Willie Kritsch, ten chlapík, co s sebou vláčí mý papíry?“

„Nevím. Byl v Melandru dneska odpoledne, ale večer dostal telefonickej vzkaz a zmizel. Říkal, že se vrátí zítra.“

Přikývnu, protože si myslím, že vím, kdo volal. Jistě to byl Zokka, aby mu řekl, že jsem se objevil v Casino Lodgi a že jsem si ho trochu tvrdě podal. „Kde je Panzetti?“ ptám se jí dál.

„Vím já?“ praví. „Neviděla jsem Carla, co jsem odešla z New Yorku. Myslím, že víš, jak je ten chlapík plachej. Nikdo ho neviděl… aspoň ne tak, aby si ho někdo všim.“

„Kde je Geralda Varneyová?“ ptám se jí. „Nevím. To ví jenom Willie. On na ni dohlíží.“

„Když je to tak, pověz mi, co se zrovna teď děje v tom doupěti, co si říká Melander-Club?“

„Nic. Nikdo tam není, jen já jsem hlídala. A to zatracené místo mě stejně leze na nervy.“

„Tak jeďme,“ povídám. „Myslím si, že bych se rád na Melander-Club podíval, tak to spusť a jedem. Jenom tě chci upozornit, Carleto, že když uvidím někoho, co tam na mě čeká s bouchačkou v ruce, dostaneš to ode mě tak rychle, že ani nebudeš vědět, co tě uhodilo.“

Ona na to: „Říkám ti pravdu; není tam ani noha, věř mi. A říkám ti taky, že se mi celá ta věc přestává líbit. A taky mě něco napadá…“ Zařazuje rychlost a otáčí vůz do opačného směru. „No a ten nápad by byl…?“ povídám. Mlčí. Vyrovnává vůz a šlápne na to. Ocitáme se na silnici. Podle toho, jak jede, soudím, že zná dobře okolí.

„Počkej, jen co si dám myšlenky dohromady,“ praví. „Patřím k děvčatům, co se na ně nesmí hr hr. Možná, že se za chvíli trošku rozpovídám.“

„To se mi hodí.“

Opřu se pohodlně o opěradlo a zapaluju si cigaretu. Ale svůj luger nepouštím z ruky.

Pozoruju Carletinu hlavu zezadu a napadá mě přitom, že dámičky, co se vochomejtají kolem gangsterů, nejsou nic jinýho než ženský embrya. Nic nechápou. Některý z nich jsou docela obyčejný podfukářky a některý si zase myslí, že držet s takovým hrdlořezem je přímá královská cesta na diamantovej trh a k tomu kožich ze soboliny. Ale ani pak ho nenosí moc dlouho. Někdo je vodbouchne, nebo je sbalí poldíci nebo něco jinýho…

Prohodím jakoby náhodou: „S vámi, co děláte drahoušky gangsterům, je velkej trabl v tom, že svý chlapy pořád měníte. To se nevyplácí. Někdo vás nemá… no, prostě někomu se nelíbíte.“

Dívá se upřeně na silnici.

„Máš na mysli – koho?“

„Mám na mysli Montanu,“ říkám jí a dbám na to, aby mi lež plynula s jazyka pěkně sladce. „Říkala mi, že se zabouchla do Willieho Kritsche. A naznačila mi, že taky on je do ní udělanej. Dej si radši pozor, aby tě ten hošan nechtěl hodit do příkopu.“

„Ach tak?“ ona nato. „Tak jestli chvíli počkáš, něco ti ukážu. Já ti toho padoucha prodám i s podrážkama. Udělám něco, o čem jsem si nikdy nemyslela, že bych mohla udělat. Všechno povím, ať jsem práskačka.“

V duchu se šklebím.

Mám dojem, že se teď někam dostanu.

/1/

Po několika minutách zatočí Carleta vůz na postranní cestu a přibrzdí. Cesta je dobrá a rovná, což mi vyhovuje, poněvadž podle způsobu, jak tu káru řídí, se zdá, že myslí na něco jiného.

Po chvíli se stočíme doleva a hned zase doprava. Zpomalí a vzápětí vjíždí do železnejch vrat.

Carleta vystupuje z vozu, bere z kabelky klíč a otevírá venkovský dveře. Vstupuju za ní a zavírám za sebou dveře. Uvnitř to vypadá líp. Když otočím vypínačem, vidím, že to je pěkně zařízenej a pohodlnej barák, jako by se v něm doopravdy bydlelo.

Carleta si sundává kožich, já si zapaluju a pak hodím kabát i klobouk na křeslo. Potom přejdu přes pokoj a pohodlně se uvelebím u krbu.

Carleta se postaví před krb a dívá se do ohně. Nevypadá ani trochu šťastně. Mám za to, že se otravuje nějakými ne příliš sladkými myšlenkami o Kritschovi a Montaně.

Sedím si tu v klidu a pohodlí, pozoruju ji a myslím si, že všechny dámičky jsou stejný, když se upíchnou na nějakýho chlápka. Může bejt i vostrá a chytrá, ale jen dokud jde všechno hladce; jakmile se napojí na nějakýho bambulu v kaťatech, začne každá trojčit.

V duchu se chechtám, poněvadž jestli je Montanino tvrzení, že je Panzettiho milenkou, pravdivý, pak povídání o tom, že Kritsch mu ji chce přebrat, je čirej žvást. Ale neškodí to vědět a myslím, že to teď dokonale rozehraju.

„Montana je hezky mazaný číslo,“ povídám. „Něco v ní je. Především vypadá skoro tak dobře jako ty a taky to dovede prodat. Ta dámička je tak přitažlivá, že je zblázněná sama do sebe a je tak padoušsky pokroucená, že ve srovnání s ní je vývrtka rovná jak svíčka. Ale na některý věci je zrovna takovej ťulpas jako všechny vostatní.“

„Na který?“ ptá se.

„Na to, jak si myslí, že převeze Penzettiho,“ pravím. „Podle toho, co říká, je Panzettiho děvče, a jestli patří do jeho harému, nebude to pro ni ani trochu zdravý, když začne házet vočima po Willie Kritschovi. Kdyby to měl Panzetti zjistit, co myslíš, že se tomu páru přihodí?“

Kouká na mě. Vypadá překvapeně.

„Nebuď labuť!“ praví. „Copak nevíš…“ zarazí se náhle a zadívá se do ohně.

„Montana je pořádně mazaná,“ pokračuju. „Nejdřív mě sleduje a pak mi začne vykládat veselý historky o Whitakerovi a o tom, že je v nějakým doupěti v Burghcleru. Říká mi, že dámička Varneyová je tam taky. Když se tam objevím, najdu chlapíka uvázanýho ke stolu. Ten mi začne bájit a předstírat, že je Whitaker. Smysl tý jeho povídačky je v tom, abych prej opatřil čtvrt miliónu babek, načež on potom zajde za Panzettim, dostane zpátky ty nákresy a on a Geralda a všichni ostatní budou fajn a šťastni až do smrti.“

Carleta zvedne hlavu. Vypadá, jako by se cítila o drobet šťastnější. Přehodí nohu přes nohu, opře se o lenoch, snad proto, abych viděl, že má kalhotky z čistýho hedvábí a černý podvazky. Praví:

„Nabídl bys mi cigaretu?“

Podám jí jednu a zapálím. Vtáhne kouř hodně hluboko a vypouští ho nozdrami.

„Tak tys byl v tom baráku v Burghcleru,“ praví, „a našels toho chlapíka, co říkal, že je Whitaker, uvázanýho ke stolu. A jak jsi s ním naložil?“

Šklebím se na ni.

„Řek jsem mu, aby mi nevyprávěl pohádky. A trochu jsem s ním vysmejčil pokoj a pak jsem ho tam nechal. Myslím si, že nějakej čas nechá každýho a všechny na pokoji.“

Přikývne. Zírá do plamenů, jako by z nich chtěla vyčíst osud.

„Zokka se tam taky motal okolo. S ním jsem taky trochu zacvičil. Kapánek jsem dnes večer kolem sebe mlátil.“ Pořád ještě nic neříká.

„Když jsem mluvil s tím chlápkem na stole, s tím falešným Whitakerem,“ pokračuju, „zazvonil telefon. Šel jsem k tomu. A kdo myslíš, že byl u aparátu?“

„Jak bych mohla vědět. Jistě mi to řekneš.“

„Nebyl to nikdo jinej než sám Panzetti. Představil se mi a pak mi k sluchátku přistrčil Geraldu. Geralda mi potom praví, že jestli nezařídím, aby tomu falešnýmu Whltakerovi vyplatili ty požadovaný prachy, že jí voddělají a pošlou mně ji v bedně, což nepokládám ani trochu za pěknou věc.“

„Tak tohle jako říkal Panzetti?“ ptá se Carleta. „A mluvil s tebou po telefonu a přiměl tu Varneyovou holku, aby s tebou mluvila?“ Začne se řehtat a plácat do kolen.

„Co se ti nezdá?“ ptám se jí.

„To by ses divil,“ povídá. „Kdybys věděl, nač myslím, popukal by ses smíchy.“ Odmlčí se a zase zírá do ohně. Pak říká: „Co mi můžeš zaručit při našem ujednání?“

„To záleží na okolnosti,“ říkám. „Jak daleko jsi v tom zaangažovaná?“

„Ne tak daleko, abych z toho nemohla ven,“ praví, „Panzetti mě původně nasadil na Whitakera. Nějaká německá tlupa Carlovi pořádně zaplatila. Řek mi, že by z toho pro mě koukal těžkej cukr. No – nebylo to pro mě moc těžký, Whitaker je měkkej materiál. Panzetti s ním strkal chvíli sem a tam, poslal mu několik výhružných dopisů a já ho měla postrašit, aby vypláz nákresy. Ale Whitaker mu na to neskočil. Vypad na den někam ven, že si to musí promyslet, a vrátil se s tím, že jako odjede do Anglie.

Zavolala jsem Panzettiho a on, že je rád, že Whitaker jede sem, a já abych prej jela za ním, ale ne hned, abych se chvíli zdržela a trochu se rozhlídla, jestli kolem jeho zmizení nebude moc rozruchu. Panzetti počítal, že se to asi udrží pod pokličkou, poněvadž jde o bombarďák. Měl pravdu. Mlčelo se. Chvíli jsem se motala po Kansas City, až jsem se dověděla, žes tam přijel ty, abys našel Whitakera. Tak jsem se na tebe nalepila a dostala se na stejnou loď. Manders, ten radiotelegrafista, pracoval v německé tlupě a sám víš, jak tě chtěl do něčeho namočit.

Jakmile jsem se dostala sem, Kritsch už na mě čekal. Ubytoval mě v apartmá v St. John’s Wood. Hned, jak ses objevil, přestěhovali jsme se sem. Kritsch už tu nějakou dobu bydlet.“

Zapaluju si novou cigaretu a říkám:

„Opravdu, nejsi v tom ještě tak hluboko, abys nemohla z toho ven. Kdybych věděl, že to teď – aspoň pro jednou – myslíš upřímně, Carleto, moh bych tě z toho dostat, jestli mi povíš všechno o Panzettiho plánu. Ale než něco takovýho podniknu, musíš dokázat, že je to na rovinu. Víš, nemám rád, když mi někdo věší bulíky na nos, Jako ta dámička Montana.“

„Čert ať vezme Montanu!“ vykřikne. „Nechci mít s tou mrchou a s celou tou smečkou nic společnýho. Chci mít trochu klidu a pokoje a dostat se z toho cirkusu dřív, než si někdo zamane kráglovat ve velkým, což podle mě začne co nevidět.“

„To je řeč,“ já na to, „ale měla by sis pospíšit, protože někdo by mohl zabít dřív tebe.“

„Mně budeš něco povídat,“ praví Carleta.

Vstává, jde ke stolečku, chvíli se přehrabuje v kabelce, načež se ke mně vrátí a podává mi klíč.

„Jestli chceš, vyjdi zadním vchodem za dům. Přejdeš trávník a křovím na druhou stranu. Je tam houština a za ní garáž s bytem nad ní. Tady je klíč, otevři si garáž a podívej se do místnosti za ní. Až se vrátíš, začnu teprve zpívat a ručím ti za to, že budeš stříhat ušima.“

„Oukej, batole,“ říkám. „Ale nepokoušej se prásknout do bot, co budu vodtaď. Stejně v tyhle zemi nemůžeš nikam utýct. Když tě budou chtít najít, tak tě maj natotata.“

„Nebuď labuť, Lemmy,“ praví. „Hraju teď poctivou hru. Přesvědčíš se o tom, jakmile nakoukneš do garáže.“

Vstanu a jdu ke dveřím. Tam se zastavím a dívám se na ni. „Dobrá,“ povídám; „jsem chlapík, co je ochotnej všechno jednou zkusit, ale jenom jednou. Nashle!“

Přeběhnu trávník a zvolna se odsunu do houští na druhé straně. Odjišťuju pistoli, poněvadž jsem se rozhodl, že nemíním už naletět na triky některýho z těch chlápků, a jestli už má někdo něco začít, pak to budu já. Několik yardů chůze, a stojím u zděné garáže.

Zvolna otevřu dveře a vejdu. Vpravo u dveří je vypínač; rozsvítím. Je to dost prostorný doupě s dvěma kárama. Na druhý straně garáže jsou další dveře. Zkouším zámek. Je zamčeno, ale můj klíč se hodí i k těmto dveřím. Jdu dovnitř.

Je tam rozsvíceno. Na druhé straně místnosti na lavici s nářadím leží Geralda, svázaná kousky provazu, drátu a vším možným, co bylo zrovna po ruce. Má pusu převázanou květovaným šátkem.

Zašklebím se zeširoka. Vidím, že Carleta to tentokrát vzala doopravdy. Tohle je důkaz. Zdá se, že batole se rozhodlo zazpívat a bude zpívat tak hlasitě, že je bude slyšet hodně daleko.

Stoupnu si k lavici a koukám na Geraldu. Potom kapesním nožem rozřežu pouta a uvolním ji kapesník z úst.

„Dobrý večer anebo dobrý jitro, Geraldo,“ říkám. „Jsem rád, že se s tebou zase setkávám a doufám, že teď snadno už proniklo do tý tvý hlavičky, že jsem dovopravdickej, nefalšovanej Lemmy Caution. No, a taky chovám naději, žes tu moc dlouho neúpěla.“

Svezla s lavice nohy a teď tu sedí a tře si ztuhlý údy a přitom se dlouze na mě dívá. Potom se jí zčista jasna na tváři rozsvítí úsměv. Je to, jako když po ponurém zimním dnu zazáří slunce.

„Tomu říkám odvaha,“ praví. „Nikdy bych neřekla, že vám někdy odpustím, jak impertinentně jste se zachoval při našem posledním setkání, i když jsem už věděla, že jste pan Caution. Ale teď už se nemůžu na vás zlobit, Jak jste se dozvěděl, že jsem tady?“

„Řekla mi to Carleta Francini,“ vysvětluju. „Rozhodla se, že vyklopí všechno, co ví o svejch kámoších.“ Beru si cigaretu a jednu podávám jí.

„Ráda bych si dala do pořádku vlasy, trochu se umyla a upravila,“ říká a dodává: „Ani trochu se mi tu nelíbí.“ Přikývnu a pravím:

„To mytí bude muset počkat. Musíme si nejdřív něco povědět. Hned teď, než se vrátím ke Carletě. Je mi líto, ale musím na tom trvat.“

Pohodí hlavou. „Myslím, že s tím nebudu souhlasit,“ praví Vypadá jako rozhněvaná královna ze Sáby.

„Koukni se, dámo,“ říkám; „s čím souhlasíš a s čím nesouhlasíš, mě teď ani trochu nezajímá. Na čem teď záleží, je toto: Od počátku, co ten cirkus začal, pletla ses do věcí a všechno důkladně pomotala. Teď ale budeš dělat všechno po mým. Napřed mi řekneš, co chci vědět, a pak tě zavezu do Londýna, kde tě vezme do ochrany policie, než tu záležitost dovedeme ke konci.“

Její oči po mě blejsknou. Zdá se, že Geralda není zvyklá, aby se s ní takhle mluvilo. Praví:

„Že musím na vaše otázky odpovídat? Ani nápad. Musím vám říct, že jako federální úředník jste celou tu záležitost nevedl příliš inteligentně. Především…“

„Šetři dechem, drahoušku,“ pravím. „Jinak ti nasekám víc než posledně. Nemám pokdy na planý hovory.“

„Ani já nemám kdy na průtahy,“ odsekne a vidím, jak jí žhnou oči. „Ale je tu něco, co byste měl vědět, pane Cautione. Kdybyste se nebyl na Floridě tak pitomě zapomněl kvůli té ženské, Carletě Francini, byla bych hned od počátku věděla, kdo doopravdy jste.“

„Tak to ti taky pověděli, co?“

Usmívá se, ale tak trochu sarkasticky.

„Prozradil mi to Kritsch, ten, co se vydával za vás.“ Usmívá se ještě o drobet víc. „Ta historka neztratila nic na pikantnosti, i když ji vyprávěl on. Zdá se, že jste se do ní zabouchl až po uši. To si z vás hezky vystřelili, co?“

„Ani ne tolik, jako si z tebe vystřelil ten tvůj chlapeček,“ říkám ji a začínám být zrovna tak nakvašenej jako ona. „Hned od začátku jsi dělala všechno obráceně. Nahrávala jsi tý tlupě hrdlořezů, a to jen proto, že jsi strkala nos do něčeho, co se tě netýká. Mimoto,“ pokračuju se stejně sarkastickým úsměvem jako ona, „ještě máš tolik zatracený drzosti si stěžovat na můj chvilkovej zájem o Carletu! Třeba nemáš tolik atraktivnosti jako ona.“

„O atraktivnosti s vámi diskutovat nebudu,“ odsekne.

„Oukej,“ pravím, „o tom se bavit nebudem. Poněvadž, třebaže jsi nejpůvabnější stvoření, s jakým jsem se kdy setkal, jsou okamžiky, kdy bych ti s chutí dokázal rozsekat kalhotky.“

„Nezajímám se o individua, co pobíhají po světě a rozsekávají lidem kalhotky na těle,“ říká a hlas jí zní ledově.

Zašklebím se na ni a pravím:

„Určitě by tě to zajímalo, kdyby ty kalhotky byly tvoje. Ale teď už si dej pohov a snaž se na chvíli zapomenout, že tě Whitaker pustil k vodě, což tě tak děsně rozlítilo, že sis dala nabulíkovat od Kritsche, že von je já. Taky, zdá se, zapomínáš, že kdybych se nebyl objevil v tom doupěti v Hampsteadu a nevrazil tě do garáže, byla bys teď na cucky, že bys ani nevěděla, jak seš hezká.“

„Jsem vám za to moc zavázaná,“ říká s nosem zvednutým až na půdu, „ale stejně: kdybyste si nenechal ukrást osobní papíry, nikdy bych nemusela věřit Kritschovi a nemusela jsem do onoho domu vůbec vkročit.“

„Dobrá, slaďoučká,“ pravím. „A teď se už přestaneš chovat jako první ženskej diktátor na světě a dáme se do skutečný práce. Chci se tě zeptat na několik věcí…“

„Na jaké věci?“ ptá se. Přejde místnost a opře se o dveře garáže. Má ruce za sebou a vypadá tak zatraceně krásně a dráždivě, že bych ji dokázal sníst na jedno posezení.

„Především si chci ověřit pravdivost toho, co mi řekla Carleta Francini. Když jsem v Kansas City pátral po Whitakerovi, hledal jsem taky tebe. Proč jsi nezůstala sedět doma a nepomáhala úředním činitelům Whitakera najít?“

„Protože jsem věděla, že jede sem. A měla jsem v úmyslu jet sem za ním. Věděla jsem, že mě potřebuje. Elmer Whitaker je génius. Nelze ho posuzovat podle stejných měřítek jako ostatní muže. Je dost pošetilý, pokud se týče žen a lehce jim podléhá, ale v jádru je dobrý.“

„To mě teda podrž,“ říkám jí. „Takový řeči, jako že někdo pustí svý děvče k vodě kvůli Carletě Francini, a přesto je v jádru dobrej, mě můžou jaksepatří dohřát. Von má tak zdravý jádro, že se celej rozklepal, když dostal výhružnej dopis od Panzettiho tlupy. A třebaže je skvělej vynálezce, pokud jde o aeroplány, je to jinač půlžejdlíkovej ňouma, co má takovej drobet mozku, že by sis ho mohla vrazit do voka a ani bys to nezpozorovala.“

To ji zarazilo. Říká:

„Přijela jsem do Anglie, protože mi Elmer psal, než odejel z Ameriky. Psal mi ten den, co odjížděl. Dostala jsem dopis, až když už byl pryč. Psal mi, že se bojí některých lidí, co ho chtějí připravit o jeho vynález. Psal taky, že si myslí, že v Anglii bude bezpečný a že tady může dokončit své plány.“

„Proč je nedodělal dřív?“ ptám se jí. „Řeknu ti to: Protože byl zaneprázdněnej běháním za Carletou. Takovej ňouma je ten tvůj Elmer.“

„Nevím, proč bych vám měla něco dokazovat. V těchle věcech jste pořádně nechápavý. Řeknu vám, proč Elmer nedokončil výkresy. Psal mi o tom ve svém dopise. Dokud výkresy nedokončí, nové bombardovací letadlo je v bezpečí. Jinak by se mohly octnout v rukou těch, co po nich pásli.“

„Snad,“ říkám. „Ale co Kritsch a jeho banda? Panzetti je teď tady, má v hrsti Elmera, jeho plány a všecko, co potřebuje. Až do týhle chvíle měl taky tebe. A pak chceš tvrdit, že Whitaker není pitomec.“

„Panzetti s těmi plány nemůže nic podniknout, dokud nejsou dokončeny,“ říká Geralda. „A Elmer je nikdy nedokončí, to by radši zemřel.“

„Nepovídej! Takovej měkkota, co se hned podělá, když dostane pár výhružnejch dopisů, a vezme do zaječích, místo aby hleděl dokončit plány a odevzdat je americké vládě?“

Geralda ohrne rty. Vypadá báječně. Praví:

„Nechce se mi s vámi hádat. Vy prostě víte všechno. Nechápu, proč se mě vůbec na něco ptáte.“

„Mám k tomu důvody, zlatíčko,“ říkám. „Jedním z nich jsi ty. Votravuje mě běhat za tebou a dohlížet, kdy tě zase někdo sbalí, aby tě měl jako rukojmí při vymáhání čtvrt miliónu dolarů. A další důvod je ten: Potřebuju vědět, co jsi slyšela, když jsi se mnou navečer mluvila po telefonu a byla ve stejném pokoji s Panzettim. O čem se tam mluvilo?“

„Nebyla jsem v pokoji, když Panzetti s vámi mluvil. Přivedli mě tam později, přivedl mě muž, kterému říkali Frisco. Kritsch mi podal telefon a řekl mi, co mám povídat“.

„Aha. Tak tebe tam přivedli a nařídili, abys mi řekla, že tě pomalu, ale jistě vodkráglujou a pošlou v bedně na moji adresu, jestliže nesplním jejich požadavky. Ty asi nevíš, kdo byl u mne zrovna v tu dobu, když jsi se mnou mluvila, co?“

„Ne,“ říká a dívá se na mě s očima dokořán.

Hlasitě se směju a pravím:

„Je to ale legrace. Nastrčili dámičku, aby mě pod záminkou přiměla k návštěvě doupěte Casino Lodge kdesi v Burghcleru. Přihasím si to tam a hle – von tam chlapík, co si říká, že je Whitaker a přesvědčuje mě, že jediný způsob, jak případ zlikvidovat, je v tom, abych sehnal dvě stě padesát tisíc dolarů a dal mu je hezky do ruky. Teprve pak ho ta banda pustí na svobodu a vrátí mu výkresy. A jestliže nepřijmu podmínky, že tě vodbouchnou a plány prodají Němcům. Vidíš tedy, jak jsou ti chlápkové mazaní. Ten hošan, co měl bejt Whitaker, byl podfukář. Byl to jeden z jejich tlupy. Pravýho Whitakera mají ulitýho někde jinde. Možná, že mu zrovna teď uřezávají nos nebo něco takovýho…“

„A ten muž, ten… co říkal, že je Whitaker, jak vypadal?“

„Byl to docela vobyčejnej moula,“ vysvětluju Geraldě. „Asi tak osumdesát kilo živý váhy, sto pětasedumdesát vysokej, černý vlasy, úzkej obličej a velký truchlivý voči. Nic zvláštního, připomínal mi jednoho z běžnýho typu gangsterů.“

Geralda vykřikne:

„Pane bože! Ty jsi hotový blázen!“ Dívá se na mě, jako kdybych byl cvok.

„Poslyš Geraldo,“ povídám. „Nemůžeš přece…“

Nedopovím, poněvadž v tu chvíli zaslechnu povědomou ránu. Přichází odněkud zvenčí. Vyskočím, beru z kapsy svůj luger a dávám ho Geraldě.

„Koukni se, děvčátko,“ říkám jí. „Musím teď vypadnout, něco se tam děje, něco zatraceně vošklivýho. Zůstaň tady, a kdyby si chtěl někdo něco začít, dej mu to hezky horký. Ale nechoď vodsaď. Tumáš klíč, zamkni se a buď hezky zticha.“

Vypadnu z garáže, proběhnu houštím, pak přes trávník a jsem v domě. Když vejdu do kuchyně, na chvíli se zastavím a naslouchám. Nic neslyším.

Plížím se ke dveřím pokoje, kde jsem zanechal Carletu. Prudce rozrazím dveře a jdu dovnitř, Carleta nikde. Zpozoruju jenom, že stolek s pitivem je převržený. Přejdu pokojem až k němu a rozhlížím se. Vtom ji zahlídnu.

Dostala to rovnou do pumpy. Její šaty jsou vepředu rudé od krve. Počítám, že do ní někdo vpálil půl tuctu kulí. Její oči jsou zeširoka otevřeny a dívají se ke stropu. Jednu dlaň má sevřenou a na druhou, otevřenou, jí někdo položil peny – staré znamení gangsterů, kterým označuji zrádce, práskače.

Zvedám převržený stolek a skláním se nad Carletou. Na okraji největší rudé skvrny na šatech vidím stopy ožehnutí. Ať jí to dal kdo chtěl, střílel hodně zblízka. To znamená, že mu dovolila přijít těsně k sobě, patrně ho znala. Není vyloučeno, že ten chlapík měl zbraň za zády a že netušila, že ji chce zhasnout.

Napadá mě, že to bylo na Carletu trochu tvrdé. Dostala odměnu práskače a neměla ani čas práskat.

Zvedám jednu ze spadlých lahví bourbonu, co měla v sobě zátku. Nalívám si pěknou dávku, přejdu ke krbu a loknu si. Zdá se, že se tu něco semele. V zadním mozku nu mi rodí představa, jak to sfouknu.

Jdu zpátky ke stolku, abych si nalil další dávku bourbonu. A zrovna, když se otáčím, abych se vrátil ke krbu, někdo říká: „Doufám, že ti chutná, kamaráde!“

Koukám se na chlápka, je vysoký a hubený. Má úzký obličej, vysoko posazené kosti, dlouhé oči a těžká víčka. Jeho plášť je dobře střižený a na hlavě mu sedí měkký černý klobouk stočený k levému oku. Vypadá elegantně, ale čiší z něj tvrdost.

V pravé ruce mu visí, jako když si s ní ledabyle hraje automatická mauserovka. Nevypadá, že by si vůbec s něčím dělal starosti.

Říká jakoby mimochodem: „Doufám, že si nebudeš nic začínat, Cautione? Kdyby jo, tak ti jich pár nandám rovnou do břicha.“

Pak přejde ke stolku a naleje si sklínku. Přitom mě ostře pozoruje přimhouřenýma očima.

„To věřím, že bys to udělal, hošánku,“ říkám zdvořile. „Stejně tak, jak to dostala ona.“ Ukazuju na Carletu. „Další statečnej chlápek, co střílí do frcinky, jako byla tadle. Myslím, že by to nebyl moc velkej kompliment, kdybych ti řek, jakej seš všivej parchant.“

„Jen se neupejpej,“ praví klidně. „Jmenuju se Kritsch, Willie Kritsch, možná že jsi už někdy o mně slyšel. Možná, žes to slyšel od ní!“ Ukazuje hlavní pistole na Carletu.

„Slyšel jsem toho hodně,“ pravím, „ale nic z toho, co jsem slyšel, mi neposkytlo tolik radosti, jako prasečí kvikot, co uslyším, až tě posaděj na horkou židli, ty mizernej zabijáku.“

„Ale, ale…“ povídá. „Co neříkáš!“

Přistoupí ke mně a uhodí mě pistolí do tváře. Pak mi do ní vychrstne obsah sklenice. Říkám vám, není to zrovna slast.

Jde ke stolku a nalévá si další pití. Cítím, jak mi krev teče po tváři, ale nic proti tomu nedělám. Nechci tomu ňoumovi udělat radost.

Mrskne do sebe nápoj a pak sebou hodí do křesla, zrovna před Carletu. Přitom pořád zírá na mě. Po chvíli praví:

„Teď to nevypadá ani trochu hezky. Tohle nám pořádně zamíchalo kartama a někdo si to zatraceně odskáče.“ Zašklebí se na mě. „Mám takovej dojem, že ten někdo budeš ty.“

Vstává a jde ke stolku pro další bourbon. Potom zvolna přejde ke dveřím a křikne: „Frisco!“

Z chodby je slyšet kroky, načež se do místnosti vbatolí další chlápek. Je malej a ramenatej. Má štěrbinový oči, jako by měl čínskýho tátu, a zpropadeně vyhrnutej nos, takže byste mu mohli vidět do nozder, kdybyste měli náladu se tam kouknout. Paže má dlouhý a ohnutý jako u gorily. Praví:

„Tady sem, šéfe.“ Sjede pohledem na mě a zazubí se.

Kritsch se na něho podívá, jako by se koukal na něco, co vyplavil příliv. Když se tak na Kritsche dívám, napadá mi, že je to holomek, kterej je nejenom vostrej a práskanej, ale taky zatraceně krutej.

Přehodí si nohu přes opěradlo křesla; v jedny ruce má bouchačku, v druhý láhev s bourbonem. Namíří hlavní za sebe, na to, co zbylo z Carlety, a ptá se: „Proč todle?“

Frisco se dívá úkosem, zřejmě se necítí dobře. Chvíli přešlapuje a pak praví: „Netrčel jsem tu v jednom kuse, jak jste říkal, fakt litoval jsem se trochu projít, je tu zatraceně dusno. Vyšel jsem na zahradu, myslel jsem si, že je všechno ólrajt. Carleta seděla u krbu a kouřila. Ani nevím, kdy vypadla. Procházel jsem se trochu, zašel jsem kousek za bránu, a zrovna když jsem se votáčel, abych se vrátil, vracela se i vona. Jak jela kolem mě, zahlíd jsem toho tady. Seděl na zadním sedadle a mluvil s ní. Vodhad jsem, že to je Caution a že nás tahle mrcha chce zradit. Když jsem potom vešel sem do pokoje, seděla v křesle. Ptal jsem se jí, co se ksakru děje a kde je von. Řekla, že je na záchodě, a jestli prej mám trochu rozumu v hlavě, že zavčas vypadnu. Chtěla se potom dostat ke svý kabelce, věděl jsem, že v ní má pistoli, a když už po ní šahala, tak jsem ji předstih – no, dal jsem jí to.“

„Tak tys jí to dal,“ říká Kritsch, „ty zatracenej zabijáku; jestlipak víš, že tím jsi začal něco, co nikdo z nás nebude moct kloudně dokončit. V tyhle zatracený akci nebylo ještě žádný zabíjení, aspoň ne takový, co by mohlo ukazovat na nás. Tos to musel začít ty, zatracenej parchante z blázince? Proč ke všem čertům neděláš jen to, co ti poručím, na rozhodování jsem tu já?!“

Frisco se kouká k zemi a praví: „Je mi to líto, Willie… myslel jsem, že si to zaslouží, a tak jsem ji vodbouch, mizernou práskačku…“

Kritsch pokrčí rameny. „Frisco, představuju ti pana Cautiona, velkýho pistolníka. Začínal bejt moc drzej, a tak jsem mu bouchačkou trochu naklep hubu. Možná, že jsem mu vyrazil čelist ze sanice. Dej mu ji tam zpátky, jo?“

„A to já jo,“ říká Frisco. Přistoupí ke mně a praví: „Šéfe, moc velkou radost by mi udělalo, kdybych moh toho chlapa kopnout do střev. Co říkáte? Možná, že by se zkroutil.“

„Ne,“ říká Willie, „mohl by zhasnout, a to bych nerad, aspoň zatím ne. Pan Caution a já si musíme trochu pohovořit, než nás opustí. Tak se zatím starej jenom o tu jeho čelist, to ti zatím musí postačit.“

Frisco ustoupí o krok a rozmáchne se. Mě se nemusí bát, poněvadž Kritsch si hoví v křesle, míří na mě mauserem a usmívá se.

Začínám na ty dva dostávat vztek. Odhaduju čas dopadu Friscovy rány, a když je v polovině svý dráhy, uhnu stranou, čímž se chlápek dostává mezi mě a Kritsche. Prudce skloním hlavu, takže jeho pěst jde těsně vedle, vyrazím kolenem a rovnou do břicha, a to hezky nízko. Zaúpí, sveze se na zem a začne se válet po koberci. Chvíli ze sebe vyráží zvířecí zvuky, načež zůstává ležet bez sebe.

Kritsch se dává do smíchu. Pak si nahne z láhve, ale ani na okamžik ze mě nespouští oči.

„To bylo skvělý,“ říká. „Pěkná práce.“ Znovu se chechtá. „Doufám, že tu ještě budu, až si tě Frisco vezme do parády. Mám za to, že si pro tebe vymyslí něco hodně fajnovýho a že to bude stát za koukání.“

„Oukej,“ říkám. „Ať mi udělá cokoli, nic to nezmění na tom, co dostal ode mě. Nevypadá dobře, co?“

„Ne příliš,“ praví. „Dost možná, žes ho vyřídil.“ Zívne. „Už jsem viděl chlápka, co po takovým kopnutí zhebnul.“ Zasměje se a vidím, že má pěkný bílý zuby. „Hej, Frisco!“ křikne pak.

Frisco neodpovídá. Leží s kolenama pod břichem, v obličeji má žlutou barvu. Dýchá ztěžka, jako by měl každou chvíli puknout.

Kritsch vyloví zlatý pouzdro na cigarety a vyndává tenkou hnědou retku, stejnou, jakou kouří Montana, a pouzdro je taky stejný. Počítám, že Willie i Montana kouří marihuanu. Možná, že se do Montany doopravdy zabouch.

Vtáhne kouř do plic a praví:

„Tak Carleta zpívala, co? Vždycky jsem si myslel, že ten malej zatracenej spratek měl moc velkou hubu. A lehce se dal zastrašit. Kolik toho napovídala, kamarádíčku?“

„Spoustu. Vypověděla mi celej plán tý vaší boudy, co jste ušili na Whitakera. Sbalila to všecko do jednoho pytle.“

„Lžeš,“ povídá a hlas mu zní pěkně příjemně. „Nebyls tu tak dlouho. Nevěřím, že ti prozradila jedinou cennou věc. Dost možná, že neměla ani kdy, aby ti nabídla něco k pití.“

„Nebudu se s tebou hádat, ty mizerný dítě lásky,“ pravím mu. „Vím přesně, co práskla a co si nechala pro sebe. Prokouk jsem vás, tebe i Panzettiho, a ať to sehrajete jakkoli, nakonec to schytáte. A teď se můžeš smát.“

Říká: „Ještě nevím, nerozhodl jsem se, jak to sfouknu, ale jedno je jistý: Ať udělám, co udělám, postarám se, abys dostal, co ti patří, a to tak, jak já budu chtít.“

Pokrčím rameny a pravím: „I kdyby se stalo něco se mnou, nezmění to ani chloupek na tom, co čeká tebe. Tak jen do toho, parchante. Těm tvejm výhrůžkám se můžu jenom zasmát.“

Ten chlap na zemi se začíná hejhat. Vyráží steny, Kritsch se zvedá a podává mu láhev s bourbonem. Nejdřív ho trochu pokropí a pak mu vrazi láhev do úst a nakloní ji. Frisco se rozkašle a trochu se dáví. Chvíli se svijí a pak otevře oči. Kritsch mu říká:

„Oukej, kamaráde, dej si pohov. Máme dost času. A ne abys blinkal na koberec, to není zdvořilý.“ Staví láhev na koberec, aby ji měl Frisco na dosah, a jde zpátky ke křeslu. Praví:

„Ta věc s Carletou se mi pořád nechce líbit. Frisco je úplnej blázen, že moh něco takovýho udělat. Zbabral to pořádně. No, něco si vymyslím.“ Pokrčí rameny a šklebí se na mě. „Konec konců, bylo už na čase, aby Carleta dostala svý. Stejně mi začínala jít na nervy.“ Znovu se ušklíbne. „Jestli chceš, můžeš jít ke stolku a trochu si tam otřít pusu. Říkám to proto, že za minutku sem přijde báječná dámička a já bych nerad, aby se musela dívat na federálního úředníka s upatlaným obličejem. A když už tam budeš, můžeš se napit.“

„Co je to za dámu?“ ptám se a otírám si obličej mokrým šátkem.

„Ta, kterou hledáš,“ říká. „Jmenuje se Varneyová.“ A zase ten škleb. Tak nějak musí vypadat ďábel, když se baví. Kritsch pokračuje: „Je to moc fešná dámička a tak mě napadlo, že bych jí moh použít, aby tě přinutila k řeči. Potřebuju vědět, kolik ti toho Carleta nazpívala.“

„Abych se nesmál,“ říkám mu. „Myslíš si, že mě dokážeš přimět k řeči, když nechci mluvit.“

„Ale jo,“ říká. „Až uvidíš, co všechno dovolím Friscovi, aby tý dámě udělal, jestli nezměníš svý rozhodnutí, víš, kamaráde?“

Frisco se staví na nohy. Asi minutu se kymácí, ale pak si to namíří rovnou ke mně. Nevypadá zrovna laskavě.

„Nic takovýho, kamaráde,“ říká mu Kritsch. „To si nech na později. Neboj se, dovolím ti, aby ses dostal na řadu. Teď si to vynahradíš na tý dámičce. Přiveď ji!“

Frisco se otočí a odkymácí se z pokoje. Kritsch sedí pohodlně v křesle a točí si pistolí kolem ukazováčku. Praví:

„Muselo to bejt pro tebe zatraceně nemilý, že Frisco tu káču vodbouch. Kdyby s tím bejval počkal, až se vrátím, mohli jsme si hezky popovídat. Pro tebe to taky nevyhlíží moc dobře.“ Zívne. „Až skončím se svejma dotazama, počítám, že tě budu muset vodprásknout.“

Na chvíli se odmlčí, jako by si potřeboval rozmyslet, co dál: „Dovolím Friscovi, aby tě vodkrouh, bude to tak lepší Nechci, aby ses mi tu motal pod nohama. Není vyloučeno, že Carleta toho napovídala trochu moc, a mohlo by tě to přimět k nějaký akci. Ale já se tě ani netknu, udělá to za mě Frisco, jak jsem řek.“

„Aby to odskákal on,“ pravím. „Ty seš roztomilej gangster, Kritschi, jen co je pravda. Ty bys dokázal podfouknout vlastní sestru.“

„Proč ne?“ on na to. „Řekni, není to skvělej nápad? Nikdo mě tu v okolí nezná. Pořád jsem trčel tady v baráku. Ale Frisca a Carletu zná kdejakej moula. Navštěvovali bary a místa tady kolem Maidenheadu.“ Popadne láhev a znovu si lokne. „Pokaždý, když někoho krouhnu, udělám to tak, abych v tom nelítal. Mha přede mnou, mha za mnou. Teda Frisco vodbouch Carletu a při pitvě se přijde na to, že projektily jsou z jeho pistole. A když pak budou pitvat tebe, zjistí, že ty střely jsou taky z Friscovy bouchačky. Nakonec se doktoři dostanou k Friscově mrtvole a uviděj, že střely jsou zase z Carletiny pistole. Najdou ji v její kabelce. Poldíci si to představí tak, že Frisco začal pražit do tebe a Carleta vystřelila na Frisca, ale von ji dostal, než sám zhas. A já prostě vypadnu a nikdo nebude ani tušit, že jsem tu večer byl.“

Neříkám na to nic. Když se na toho lotra podívám, chce se mi zvracet. Přitom musím myslet na Geraldu. Nevypadá to pro ni ani trochu růžově. Mám jedinou naději, že až Frisco vlítne do garáže, Geralda mu odevzdá, co mu patří, a tam, kde to bolí.

Dívám se po straně na Kritsche. Leží rozvalenej v křesle, vypadá, jako by spal, ale pozoruju, že se zpod víček na mě upřeně dívá. Zdá se, že na toho ptáčka můžu ztěží vyzrát, a přece něco udělat musím. V tuhle chvíli jsem nanejvýš kandidát pro místní hřbitov.

Stojím a pozorně naslouchám. Doufám, že se to Geraldě povede. Přesto mi v zadním mozku pracuje legrační nápad. Napadá mi, proč asi Kritsche tak popudilo, že Frisco zhas Carletu. Zdá se, že Kritsch měl za to, že Carleta provede to, co měla uložený – ať už to bylo cokoli – a on, Willie, z toho vyjde s čistejma prackama.

Vtom se rozlítnou dveře a vpadne Frisco. Stojí na prahu a vypadá, jako by se zrovna dozvěděl, že mu kočka sežrala jeho oblíbenýho kanára.

Kritsch se na něho dívá zlověstně. Ptá se ho sladce, ale zní to hrozivě klidně: „Tak co? Kde je panenka, Frisco?“

Frisco praví: „Práskla do bot. Vodjela v jednom z vozů. Váš bourák je fuč. Ta zatracená škeble musela dostat klíč od Carlety. Musela…“

Kritsch nato: „Mám takovej dojem, že jsem ti říkal, abys ten klíč držel v ruce jako poslední dolar a taky jsem ti říkal, že ses mi za Varneyovou osobně odpovědnej. Co to ksakru s tebou je, pitomče jeden!?“

Frisco neříká nic. Myslím, že bych se teď měl zapojit do konverzace.

„Jářku, Frisco,“ povídám, „a hezky poslouchej, poněvadž mám takovej dojem, že tohleto uslyšíš ve svým životě naposled, skopová hlavo.“

Mrknu se na Willieho. Leží si pohodlně v křesle a dívá se na mě s lehkým úšklebkem. Ten chlap má nervy, jen co je pravda. Ani se nepokouší mě přerušit.

„Zatímco jsi sháněl slečinku Varneyovou, měl jsem tu s Williem malej rozhovor. Nechtěl tu žádnou střelbu. Nechtěl, aby Carleta přišla vo život tak, jaks to tady proved. A tohle pro tebe chystá: Střely, co jsou v tý dámičce, vyšly z tvý bouchačky. Poldíci z toho poznaj, kdo ji zabil. Dobrá, a tenhle žlutej parchant mi zrovna řek, že až odrovnáš mě, zhasne on tebe její stříkačkou. Už rozumíš? Všechny důkazy budou proti tobě. Až budeš mrtvej, budeš mít na účtě dvojí vraždu, zatímco tenhle vobejda vyjde z toho jako neviňátko. Co je s tebou, hňupe? Copak se nedovedeš ani postarat sám o sebe?“

Frisco se zadívá na Willieho, ale ten mu vrací pohled s neúčastným klidem. Frisco se na mě utrhne:

„Tak se mi zdá, že seš mizerné] všivej lhář a já ti rozmlátím slabikář.“

Kritsch praví: „Nenech se naštvat, Frisco. Ten chlapík si vymejšlí, chce se z toho nějak dostat, že jo?“

Frisco se na něho zašklebí: „To teda jo. Měl jste mě už dřív nechat, abych ho načal. Co s ním udělám?“

Kritsch si znovu nahne z láhve.

„Dej se do něho,“ řekne. „Začni vod břicha. Rád bych ho viděl, jak se svíjí. Už mě tu hezkou chvíli dopaluje.“

Kritsch se na mě dívá a má tak nějak zasněnej pohled. Natáhne se ještě pohodlněji v křesle.

„Oukej,“ říká Frisco a usmívá se jako čínská modla. Sahá pravou rukou pod kabát pro bouchačku.

Vtom začne zvonit telefon. Kritsch zvedne paži, „Zadrž, Frisco!“ poručí. „Zvedni telefon.“ Na okamžik se mi zastavilo srdce.

Frisco bere telefon a chvíli poslouchá. Potom se prudce otočí, jako kdyby ho praštil sekerou, a dívá se na Willieho.

„Jo,“ říká, „rozumím, policie. Oukej, zavolám pana Kritsche. Jo, hned to bude. Zůstaňte chvíli u aparátu.“

Kritsch nemrkne okem. Jen tak divně prohodí měkkým hlasem: „Ksakru, ještě tohle!“

Frisco zakryje sluchátko dlaní a praví: „Jsou to poldíci. Policie z Maídenheadu. Chtějí s vámi mluvit osobně. Vědí, že jste tady. Něco kvůli němu,“ ukáže svým špinavým palcem na mě. „Doprčic, co zas ty chlupatý chtějí?“

„Zavři klapačku! Řekni jim, že už jdu.“

Kritsch jde k telefonu, ale postaví se tak, aby mě měl na mušce. Je klidný a ruku má jako skála.

„Jo,“ říká do telefonu. „Samozřejmě, je tady. Projednáváme zrovna malej obchůdek. Jo, hned mu to povím. Teďkonc si myje ruce. Hned tam bude.“

Zavěšuje. Když se podívá na Frisca, vypadá jako čtrnáct rozmanitejch čertů srolovanejch do kornoutu. Stojí tu s pokleslým ramenem a pohrává si s pistolí. Říká Friscovi:

„Ty zcvokařenej krkavče, tebe bych rád viděl, jak se smažíš. Takovej chytrej parchant! A kliďánko nechá tu čubku pláchnout. Ke všemu čajzla můj nejlepší vůz a rovnou k poldíkům. Řekla jim, že Caution je tady. A my dva taky. Žádala je, aby sem zavolali a řekli Cautionovi, že odvezli jeho káru ze silnice a zaparkovali ji na policejní stanici. Chtějí vědět, jestli je to tak v pořádku, anebo jestli mu ji sem mají přivézt.“

Frisco na něho chvíli zírá, potom zamumlá: „Hrome!“

„Jo,“ zasyčí Kritsch, „zpatlals to dnes večer dokonale, kamaráde. Byl jsi přímo skvělej!“ Oči mu blejskají. „Vypadni, než… Vypadni a vytáhni vůz z garáže. Předjeď s ním před dům. Potom si vezmeš Carletin vůz. Víš, kam máš jet. A tentokrát to nespleť, nebo uvidíš, co s tebou udělám. Vypadni!“

Frisco neříká nic, Jen se na mě tak zklamaně podívá a zmizí. Willie se odsune, vyzunkne láhev a hodí ji do kouta. Zapaluje si cigaretu. Potom se otočí a prohlíží si mě. Ještě pořád se usmívá. Praví:

„Tak si myslím, že máte dnes večer volno. Ta zatracená mrcha vás z toho dostala. Dost možná, že jednoho dne ji dostanu do svejch spárů, když u toho nikdo jinej nebude, a pak mi za to zatraceně zaplatí.“

Šklebím se na něho. „Chápu, že se necejtíš zrovna fajn, kámoši,“ pravím. „Ta ti vypálila rybník, co? Jestli mě teď vodbouchneš, budou na tom jen tvý výrobní značky. Jestliže se na policii nezastavím pro svůj vůz, přijedou sem a najdou tu Carletu. Jejich vysílačky to rozkřiknou na to tata. Čapnou tě, než ujedeš deset yardů.“

Vycení na mě zuby. „To neudělají,“ povídá. „Ty sám tomu zabráníš. Říkali mi, že ti to dobře myslí, Cautione. Ale mně taky. Vypadnu z toho hezky kliďánko. A ty mi k tomu dopomůžeš, protože chceš tu hru dokončit po svém. Proč jsi sem přišel? Abys získal nákresy Whitakerova bombarďáku. Nepřišel jsi sem zašít Frisca, že vodkřáp Carletu. Jenže na mě jsi krátkej. Mý ruce jsou čistý.“ Usměje se a dodává: „Míním tím – oficiálně – jestli rozumíš, jak to myslím.“

„Co tím chceš říct?“ ptám se ho.

„Chci tím říct,“ povídá, „že teď vypadnu. Ale tebe ani nenapadne, abys na mě poštval poldíky, protože kdybys to udělal, nikdy bys už neuviděl Elmera Whitakera naživu a taky bys nikdy neuviděl ty zatracený plány, to ti říkám.“

„Oukej,“ pravím. „Co ale tuhle s tím?“ Ukazuju na mrtvou Carletu.

Zběžně se na ni podívá a pokrčí rameny. „To už nějak s poldíky zařídím.“

Vtom se objeví Frisco.

„Kára stojí před domem,“ říká. „Je v pořádku, má dost šťávy i vody.“

„Dobrá, Frisco. A teď si vezmeš Carletin vůz a vypadneš. Drž se na hlavní silnici k Londýnu. Nepokoušej se o ňáký další chytráctví. Koukej se tam dostat co nejdřív. Víš přece kam. Vypadni, mátoho!“

„Už padám. Nashle, Willie!“

Kritsch vytáhne z kapsy šoférské rukavice, položí si pistoli před sebe a natahuje si rukavice na ruce. Nespouští přitom ze mě oči. Zvenčí slyším hluk, jak Frisco spoušti Carletin vůz před vchodem a odjíždí.

Kritsch praví: „Jak vidíš, Cautione, měl jsi dneska štěstí a mám dojem, že se mě to takhle taky líbí líp. Teď se mnou budeš muset vyjednávat, a ty to dobře víš. Seš chlapík, co vždycky přinese to, pro co ho pošlou, že jo? Poslali tě pro nákresy, že jo? Nedostaneš je, ani Whitakera, když nebudeš klopit. Whitaker ti řekl, jak si tu hru představujeme. Chceme peníze na dřevo, než si k čemukoli čuchneš, jasný?“ Šklebí se a vypadá jako ďábel, když má špatnou náladu.

Trochu si protahuju kostru. Potom říkám:

„Koukni se, ty všivej, žlutej padouchu. Myslíš si, jak se ti to všechno daří. Těšíš se, že máš všechny trumfy v ruce, ale za tvůj krk bych nedal ani cent. Seš prachmizernej přízemní červ a přitom tak zatraceně povahově pokroucenej, že kdyby ses chtěl narovnat, dostaneš tanec svatýho Víta. Seš frajer, jenom když máš v ruce bouchačku anebo toho poťapanýho vořecha Frisca kolem sebe, aby tu svinskou práci dělal za tebe. Svoji odměnu dostaneš co nevidět, to si piš,“ říkám mu. „A doufám, že budu někde poblíž, až se ten velkej okamžik dostaví.“

„Kecáš, Cautione,“ říká. „Mluvíš ze sna. Místo toho bys mi měl bejt vděčnej, že jsem nenechal Frisca, aby tě vyřídil. Někteří chlapíci z vašich řad nejsou nikdy spokojeni.“ Hlasitě se zasměje a dodává: „Než odtud vypadnu, chci ti ukázat, že jsem chlapík, co je na straně zákona a pořádku.“ Protáhne ústa, jako by chtěl ukázat, že ho ten vtip úžasně baví. Říká: „Jen si to poslechni.“

Jde k telefonu. Klidně a bez nejmenšího vzrušení volá poštu: „Slečno, dejte mi rychle policii, prosím. Ano, v Maidenheadu.“ Otočí se ke mně a šklebí se pobaveně. Potom mluví do telefonu: „Policie Maidenhead? Zde je Willie Kritsch, volám z Melander-Clubu. Měl jsem tu dnes schůzku s panem Lemmy Cautionem z FBI. jistě jste o něm slyšeli! Oukej. Pan Caution mě požádal, abych vás zavolal a řekl vám, že tu došlo k vraždě. Ano, jistá slečna Carleta Lariatová, pan Caution ji zná taky. Tak teda ten chlapík, co to udělal, práskl do bot. Jmenuje se Charles Paolo, obecně známej jako Frisco. Ano – a můžete ho snadno sbalit. Jede v modrém fordu, sedan s číslem CXT 3465. Je zrovna na cestě do Londýna. Dostanete ho lehce… Ano, to je všechno. Pan Caution by byl rád, kdybyste tu mohli být během čtvrt hodinky. Říká, že tu na vás počká.“

Zavěsí a praví: „Začínám mít toho zatracenýho Frisca plný zuby. Byl to vždycky tupec. Myslím, že za to bude viset. Panečku, ten bude zírat, až ho poldíci čapnou…“ Zapaluje si cigaretu a dodává: „Teď vypadnu. Když budeš chtít získat ty výkresy, dej mi vědět. Budu s tebou takříkajíc v kontaktu. A nezačínej si nic s nějakejma podtrhama. Abys věděl, z týhle zatracený země se dokážu dostat, kdy se mi zachce, Jasný?“

Neříkám nic, Jenom uvažuju, co bych tomu chlapovi nejraději udělal.

Kritsch přejde místnost a postaví se přede mě: „Tak teda – dobrou noc, kamaráde. Nashle…“ Odsune se k místu, kde leží Carletina kabelka. Dá si ji pod paži a praví: „Všim jsem si, jak ti očiska jedou po tý kabelce, co ses dověděl, že je v ní bouchačka… Upozorňuju tě, že za sebou zamknu dveře. A až se tu objeví poldíci, můžeš je ode mě pěkně pozdravovat.“

Začne ustupovat pozpátku ke dveřím a přitom míří pořád na mě. U dveří chvíli šmátrá po klice, pak hbitě otevře a v mžiku je venku. Ještě zaslechnu, jak otáčí klíčem v zámku.

/2/

Ještě pořád prší, když nastupuju do vozu s divizním inspektorem, co přijel ze Slough, aby se podíval na zavražděnou Carletu. Vypadli jsme oba z Melander-Clubu a jedeme na policii v Maldenheadu.

Abych řekl pravdu, moc se toho ode mě nedozvěděl. Okolnosti týkající se Kritsche jsem si nechal pro sebe, poněvadž Frisca už stejně zatkli a obvinili z vraždy, a tak si myslím, že nemá smysl splítat dráty. Ostatně inspektor už mluvil se Scotland Yardem a tam se dozvěděl, že se mnou je všechno v pořádku, tak je zřejmě v pořádku všechno.

V kanceláři se mě ptá, jestli může pro mě něco udělat. Povídám mu, že dokonce dvě věci. Především bych si rád promluvil s Herrickem a pak chci vědět, jak dlouho to může trvat, než se ženský řidič dostane obstojným fofrem z Maidenheadu do Burghcleru. Podívá se na mapu a praví, že s ohledem na to, že je tmavá noc bez měsíce a na silnici žádný světla, může to trvat asi dvě hodiny, zvlášť když je to někdo, kdo nezná cestu.

Provedu rychlej výpočet. Říkám si, že Geralda vyrazila z Melander-Clubu asi před hodinou. Když vezmu v úvahu, že nějakou chvíli strávila na policii, nemyslím, že by se už dostala do Readingu.

„Oukej, šéfe,“ říkám mu. „Tohleto bych potřeboval zařídit. Mám za to, že slečna, co byla tady na policejní stanici a požádala seržanta ve službě, aby volal do Melander-Clubu, si to namířila do Burghcleru hned, jak odtud vypadla. Chci, abyste to batole zarazil. Jistě se budete moct spojit s policií v Readingu a říct jim, že bych byl rád, kdyby mohli poslat hlídku na silnici, zadržet tu dámičku a nechat ji u sebe tak dlouho, než si s ní tam přijdu trochu pohovořit.“

Popíšu mu Geraldu a zároveň mu říkám, jak vypadá vůz, Jo v něm jede říká, že to bude oukej, a jakmile bude projíždět Readingem, zadrží ji.

Odchází, aby zařídil potřebné, a já zatím čekám na spojení s Herrickem. Popíjím čaj, pokuřuju a dumám o tom chlápkovi Kritschovi.

To se musí přiznat, ten chlap má nervy jako lana. Jinak je to mizera a gauner, co jde rovnou za svou věci a nedbá ani myší kejchnutí o to, jak se k ní dostane. Ale mám takovej pocit, že ten hošan má něco za lubem. A já si myslím, že vím, co to je. Počítá asi tak: Nikoho ani nenapadne sbalit ho pro účast na Carletině vraždě, protože je poněkud větší zvíře. Ví, že jak vláda Spojených států, tak britská vláda musí získat Whitakerovy plány stůj co stůj a že nic nesmí stát v cestě tomu, aby je dostaly. Ví taky, že kdyby došlo k nejhoršímu, zaplatí za ně těch 250 000 dolarů. Jenže stejně nebudou s Williem příliš spokojeni. Až ty plány dostanou, pokusí se vyhladit tolik členů Panzettiho gangu, kolik se jim jich dostane do rukou. A to i tehdy, když jim předem zaručí beztrestný odchod ze země. Ale Willie si ani s tímhle hlavu neláme, protože ví, jak se odtud dostat. Má to všechno zatraceně promyšleno a zabezpečeno.

To je jedna věc. A další věc, na kterou musím myslet, je Geralda. To batole má za ušima; když rozdávali chytrost, musela stát ve frontě v první řadě. Stačí si představit, jak to dneska večer sfoukla. Ještě než jsem zaslechl tu ránu a vyběhl z garáže, musela mít na mě zatracenou pifku. Zrovna se snažila naznačit, že jsem blázen. Proč asi? Inu, jestliže to nevíte, já to vím. Myslí si, že ten chlapík, co jsem ho našel v Brughcleru nataženýho a svázanýho na stole, byl dovopravdickej Whitaker. Zjistila to ve chvíli, co jsem jí hošana začal popisovat.

Proto hned po mým odchodu začala uvažovat, jak uniknout. Chtěla se dostat co nejdřív do Burghcleru a osvobodit Whitakera, poněvadž – a to je tak jednoduchý jako vaše vošklivá teta Líza – je do toho ťulpasa celej blázen, i když ví, že pálil za jinejma a že práskl do bot jenom proto, že se dal poplašit. Přesto ji nic neodradí, aby ho dostala z pařátů Panzettiho bandy.

Představuju si, že vycouvala z garáže Kritschovým vozem na zadní cestičku. Potom se podle všeho tiše vrátila a zatím co ji Frisco všude hledal, vplížila se do domu a slyšela Kritsche, jak mi to dává horký a slibuje mi, co se mnou hodlá podniknout. Moc se jí to nelíbilo a tak se rozhodla zabít dvě mouchy jednou ranou. Zajela na policejní stanici, aby zavolali do Melander-Clubu kvůli mýmu vozu. Počítala správně, že si Willie dá zatraceně bacha, aby spolu s Friscem začal nějaký další střílení. Hned nato šlápla na plyn a hasí si to do Burghcleru, aby tam předvedla velkou scénu záchrany s mou bouchačkou v rukávě. A to všechno jenom dokazuje, že Geralda je děvče s charakterem a má v sobě pěknou dávku odvahy.

Pořád se ještě potýkám s velkými myšlenkami, když vstoupí policista a říká, že mám na telefonu Herricka. Beru telefon a nejdřív se Herrickovi omlouvám, že jsem ho zase jednou vypekl, ale že události se na mě hrnou nepředvídaně, ovšemže jinak se mi ta věc daří, že jsem se málem nechal od Frisca vyřídit, zkrátka, že mi je fajn a že srším skvělejma nápadama.

On nato, že teda oukej, ale že to vypadá, jako bych zas uplatňoval svou starou techniku, ale že doufá, že si nezačnu nic, co by ve Scotland Yardu vyvolalo skutečnej blitzkrieg, a že by mi byl hrozně zavázanej, kdybych se pokud možno držel ortodoxních metod, a co prej zamýšlím podniknout, že by o tom rád něco věděl. Říká dále, že jako poslední informaci dostal zprávu, že se Carleta Francini dala vodbouchnout a že Frisco je v base.

Ujišťuju ho, aby si nedělal zbytečný starosti. Taky podotýkám, že je hrozně těžký bejt ortodoxním, když nějakej pacholek vyhrožuje člověku, že ho střelí do břicha. A taky mu říkám, že jen co vyřídím jednu nebo dvě věci, co nesnesou odklad, přihlásím se a budeme mít dlouhou konferenci, aby se všechno vyřešilo.

Potom se ho ptám, jestli dostal odpověď na transatlantickej rozhovor, kterej se měl na moji žádost uskutečnit s ředitelstvím FBI ve Washingtonu, aby zjistili poslední známý bydliště Carla Panzettiho. Říká, že jo, že odpověď přišla: Panzetti je v Chicagu a za poslední čtyři měsíce se z města ani nehnul. V duchu se směju, poněvadž jsem po celou dobu měl takovej dojem, že to tak je.

„Oukej, Herricku,“ říkám mu. „Je tu ještě jedna věcička, co bys mohl pro mě zařídit. Mohl bys odeslat spěšný telegram, anebo ještě líp telefonický vzkaz do Washingtonu?“

Říká, že jo a co to má bejt. Povídám, aby si vzal kousek papíru a tužku a diktuju mu vzkaz:

„Ředitelství Federálního byra pro vyšetřování, ministerstvo spravedlnosti, Washington, USA, spěšně.

Žádám o okamžité zatčení Carla Panzettiho stop Obvinit z chystaného prodeje Whitakerových plánů na hloubkový bombardér, které patří ministerstvu námořnictva USA stop Prohlásit, že Carleta Francini vše prozradila stop Pohrozit rozsudkem smrti, Jestliže Panzetti neodevzdá nedokončenou sadu výkresů bombardéru, kterou vlastní stop Prosím, podejte zprávu neprodleně – Caution.“

Herrick praví, že to pošle přes velvyslanectví USA. Ptá se, kdy mě může čekat na tu konferenci, načež mu slibuju, že budu ve svým doupěti zítra někdy kolem poledne a že mu brnknu.

Zavěšuju a myslím si, že Herrick je správnej chlapík a že to bylo ode mě trochu bezohledný, že jsem s ním víc nespolupracoval. Jenže – takovej je život.

Vracím se do inspektorovy kanceláře. Už na mě čeká. Právě prej přišla zpráva od policie v Readingu. Sbalili Geraldu na silnici mezi Readingem a Newbury a mají ji na policii v Readingu. Říkají, že ji tam budou držet, dokud se neobjevím. Taky podotýkají, že z toho nemá žádnou radost. Jdu s inspektorem do jeho doupěte a dáme si menší dávku whisky a cigaretu. Taky prosím jeho ženu, aby mi půjčila svůj kožich, načež vypadnu, vyzvednu si svůj vůz z policejního parkoviště a odšustím.

Tak se mi zdá, že mi začíná trochu svítat.

/1/

Cestou do Readingu jsem si naplánoval postup dalšího tažení. Vypadá to jako malá lumpárnička, ale zdá se mi, že by se to mohlo při troše štěstí a bez zásahu zvenčí povést.

Je už skoro půl čtvrté ráno, když zastavuju před stanici. Počasí pro psa, prší, trochu sněží a je zatraceně zima.

Seržant, co má službu, se koukne na můj průkaz a vede mě dozadu, kde u krbu sedí Geralda a policista vedle ní. Geralda má na sobě velkej policajtskej kabát a mračí se.

Směju se na ni zeširoka. Seržant vypadne a já tu stojím, dívám se na ni, kožich přes ruku. Pravím:

„Já jsem vždycky starostlivej a pečuju o svý svěřence. Myslel jsem si, že po tak dlouhý jízdě by ti tu mohlo bejt zima a tak jsem si vypůjčil pro tebe tohleto.“

Podívá se na mě, jako, kdybych byl kus sejra.

„Zdá se, že jste sám se sebou velice spokojen. Jistě si myslíte, že jste udělal něco náramně chytrého, vy – vy… Proč mě tu zadrželi? Jaký zákon jsem porušila? Anebo je to další brilantní myšlenka pana Lemmyho Cautiona, slavného detektiva?“

Zapaluju si cigaretu. Pořád se na mě dívá zpod těch svejch dlouhejch řas. Je to stoprocentní děvče a ještě drobet navíc, a když je ve špatný náladě, jako třeba teď, vypadá ještě líp. Pokud se mě týče – myslím, že se budu dobře bavit.

„Máš pravdu, je to jeden z mejch nápadů,“ pravím. „Především ti chci, Geraldo, říct, že jsem ti moc povděčnej, poněvadž nebejt toho tvýho nápadu s maldenheadskou policií – zavolali Kritsche v zatraceně pravou chvíli – byl bych v tuhle dobu už hezky ztuhlej, což je jediná věc, co nemám ani trochu rád. A tak bych chtěl zaznamenat pro věčnou paměť, že pokud mě se týče, seš prostě báječná.“ Hezky se na ni usměju a pravím: „Proč se už nepřestaneš chovat jako bláznivá husička, Geraldo? Proč si už jednou nepočínáš jako dospělá osoba, která už ví, co je co? Myslíš si, že jsem takovej ťulpas, abych připustil, aby sis zahrávala s ohněm taky v Burghcleru? Co by mohlo z toho vzejít dobrýho pro tebe a pro kohokoli jinýho? Pro tebe bude nejlepší, když se vrátíš pěkně do Londýna, budeš se chovat jako hodný batole a do ničeho nestrkat nos, jasný?“

„A co bude s Elmerem?“ ptá se ledovým hlasem.

„Proč se rozčilovat nad toudletou stránkou věci?“ pravím. „Elmerovi přece nechce nikdo ublížit, aspoň ne teď. Tenhle ťulpas je jejich největší záruka. Dokud ho mají, jsou v suchu. Oni zatraceně dobře vědí, že si nezačneme nic vostrýho, dokud mají Whitakera v hrsti. Věř mi, zlatíčko, že se nemusíš pro toho bábovku ani drobet trápit.“

„On není bábovka,“ praví. „A proč byste měl o něm takhle mluvit? Má v malíku víc mozku než vy v celém tom svém žoku masa a kostí. Elmer je génius.“

„Génius – pcha! Možná, že jenom v tom, jak se dokáže dostávat do trapnejch situací. Spíš bych řekl, že je moula.“

„A já myslím, že jste moula vy,“ praví. „Když si jen představím, že jste ho měl po ruce a tak snadno jste ho mohl odvést! Neudělal jste to. Proč?“

„Protože jsem nevěřil, že to je Whitaker,“ povídám „Jen si to spočítej: Jdu tam na základě povídačky, co mi naservírovala Montana Kellsová, Panzettiho milostenka číslo jedna. Abys věděla, ta povídačka čpěla na hony hned, jak mně ji předkládala. Přirozeně jsem si musel myslet, že to je bouda. Když tam potom přijdu a setkávám se s tím chlápkem a von mě nalejvá, že se nedá nic jinýho dělat než vysázet prachy, tak to nemohlo vypadat na nic jinýho než na práskanej nápad, jak se dostat k prachům, a přitom si ponechat skutečnýho Whitakera v záloze.“

„No dobrá, ale mýlil jste se,“ říká. „Když jste mi ho popsal, hned jsem věděla, že to byl Elmer. A vy jste s ním zacházel jako s fackovacím panákem, mlátil jste ho hlava nehlava. Vy – vy – gorilo…“

Má oči zalitý slzama. Vypadá nádherně, že z ní nemůžu spustit zraky. Začínám si skoro prát, abych byl Elmerem.

„Kdybyste byl udělal to, co na vás chtěl, celá záležitost už mohla být vyřízena. Je v té celé věci nejdůležitějším činitelem. A my oba chceme, aby se ten bombardér získal pro Británii. Zdá se mi, že je jen jeden způsob, jak ho dostat. Zaplatit. Budou ho držet jako rukojmí, dokud nezaplatíte, a jestliže se je pokusíte zatknout, zabijou ho a pak nezbude pro nikoho nic.“

„Nevěř tomu, drahoušku,“ říkám jí. „jsem si jistej, že plány na bombarďák dostaneme a dostaneme taky Elmera ve zdraví a bezpečí. Pak mě můžeš pozvat na svatbu, to jest, jestli do tý doby Elmerovi odpustíš.“

„Co bych mu měla odpouštět? Psal mi proto, že si uvědomil, že se zesměšnil s tou ženskou Francini. Věřil, že mu odpustím. Doufal, že se za ním rozjedu. Jsem si jista, že se rozhodl, že se od ní odpoutá. Chtěl mě tu mít, ale byl příliš hrdý, aby mě o to žádal. Ale věřil, že přijedu. Nebudu se s vámi o tom bavit,“ říká dopáleně. „Chci jenom vědět, co máte v úmyslu udělat. Něco se musí ihned pro záchranu Elmera a těch leteckých plánů podniknout.“

„Neříkám, že ne,“ já na to, „ale to nedosáhneme tím, že se rozběhneš do Burghcleru a ještě k tomu ve voze, kterej jsi čajzla Kritschovi. To k ničemu nepovede, i kdybys při tom mávala mým lugerem. Mimochodem, chtěl bych, abys mi tu bouchačku vrátila. Já tu pistoli přímo miluju.“

Vytáhne ji z kabátu, co má přes sebe, a hned si ji zastrkuju do pouzdra pod paží.

„Jo, abych nezapomněl,“ říkám pak, „Carleta Francini je už v limbu. Vodprásk ji Kritschův chlápek.“

Trochu to s ní zamávalo, ale za chvíli už mlela svou; abych si prý něco vymyslel, jak zachránit Elmera.

„A co z toho?“ říkám jí. „Elmer se octne na volný noze a mě pak nakopnou do kaťat. Zdá se, že jsi do toho frajera až moc zabouchnutá…“

„Obdivuju jeho mozek,“ říká.

„To mi nevadí,“ povídám. „Jsem dokonce rád, že obdivuješ jenom jeho mozek, poněvadž ten hošan má hubu jako mokrá ryba.“

Na to neříká nic. Jen sedí a zírá do ohně. Trochu se při tom naklání a já uvažuju, že ten chlapík, co navrhoval její architekturu, dal si na křivkách zatraceně záležet…

Náhle se otočí a kouká na mě. Na rtech jí pohrává lehkej úsměv. Praví:

„Tak si myslím, že my dva jsme si hodně podobni. Jsme oba hodně svévolní a víme, co chceme. A taky za tím jdeme. Proto si myslím, že byste mohl můj zájem o Elmera Whitakera chápat. Dost možná, že je v tom něco mateřského. Dejme tomu, že je slaboch a že ženy měly na něho špatný vliv. Je jako dítě s báječným mozkem.“

„A s báječným raťafákem,“ povídám. „Ještě jsem neviděl takovej nos na ciferníku, jakej má von. Možná, že je to znak velkýho mozku, co já vím.“

„Chci, aby se mu dostalo uznání, které si zaslouží,“ říká po chvíli. „Chci, aby dostal za svou práci odměnu. Místo toho je jeho život v nebezpečí.“

Neříkám na to ani slovo. Není vyloučeno, že by chtěla, abych vypukl v pláč nad tím, že Elmerův život je v nebezpečí. Osobně bych mu nejraději nakop kalhoty.

Náhle mi položí ruku na paži a říká měkce:

„Pane Cautione, chtěla bych vás ujistit, že přes to, že se na vás zlobím pro váš postoj vůči Elmerovi, vám plně důvěřuju. Jsem si jista, že kdybyste chtěl, mohl byste ho z té kaše dostat a vrátit ho tam, kam patři.“

Vzdychne si zhluboka a pokračuje:

„Jestli to uděláte, budu vám nekonečně vděčna…“ Přitom na mě vrhne takovej pohled zpod víček, že to zaznamenávám až někde na páteři.

Minutku přemejšlím a pak říkám:

„No vo tom by se dalo mluvit, z toho by se dal udělat výměnnej obchod. Dejme tomu, že tu záležitost kolem Elmera uspokojivě vyřeším. Dejme tomu, že dostanu ty zatracené plány zpátky. Jestli to tady všechno uklidím a srovnám k tvý plný spokojenosti, co pak?“

Usmívá se na mě.

„Myslím, Lemmy, že není nic, co bych pro vás neudělala,“ praví. „Ale nechce se mi věřit, že dostanete od těch lidi Elmera živého, ledaže by dostali peníze, které požadují.“

„Koukni, Geraldo, řečeno mezi mnou a tebou a tady tím krbem, máš úplně pravdu. Jedinej způsob, jak dostat Elmera z tý šlamastiky a získat zpátky plány, je dát těm hrdlořezům to, co chtějí. Ale i když to uděláme, je tu ještě pořád jedna věc, co mi nahání strach.“

Geralda se naklání a oči jí hoří. Vidím, že to batole má živej zájem.

„Co je to?“ ptá se. „Čeho se bojíte?“

„Když jsem mluvil s Whitakerem tam v tom baráku v Burghcleru,“ povídám jí, „řekl mi jednu nebo dvě věci. Nevěřil jsem mu, poněvadž jsem nevěřil, že je Whitaker. Ale teď už vím. A bojím se tohohle: Whitaker ještě nákresy nedokončil, aspoň ne úplně. Nejdůležitější část nechal nedokončenou. Větší část nákresů, to je ta část, co mají v rukou oni, není k ničemu bez posledního kousku. Chápeš to?“

Přikývne, poněvadž visí na každým mým slově.

„A teď dejme tomu, že jim dáme požadovaný peníze. Dejme tomu, že je dáme Whitakerovi, že mu je dáme do ruky a on je odnese jim, přesně tak, jak mi to po něm vzkázali. Dobrá, a tak oni nám odevzdají ty plány, tu část, co už je hotová, ale nemáme vůbec žádnou záruku, že dovolí Whitakerovi, aby dodělal ten zbytek; a taky nemáme nejmenší záruku, že nám ho pak vydají živýho. Chápeš už?“

„Ano,“ říká ponuře. „Začíná mi svítat.“

„A dejme tomu,“ pokračuju, „že až dostanou těch dvě stě padesát tisíc dolarů, tak se rozhodnou nehrát s námi poctivou hru. Pro ně to je snadný, že jo? Přinutí Whitakera, aby plán dokončil – neříkej, že by ho k tomu nedokázali přinutit; ti lotři mají svý způsoby, jak přimět lidi, aby udělali cokoli – no a pak, až to budou mít všecko pohromadě, Elmeříčka prostě vodbouchnou a prásknou do bot.“

„Proč by to měli dělat?“ ptá se. „K čemu by jim ty plány byly dobré, i kdyby je pak měli celé.“

„Jim by nebyly k ničemu, ale Němcům by přišly zatraceně vhod, zlatičko.“

„Pane na nebi!“ zvolá. „Na to jsem nepomyslela. Kdyby se jim podařilo dostat se z Anglie ven, mohli by vynález prodat podruhé – Němcům, co?“

„Správně, děvčátko,“ říkám. „A proto musíme najít způsob, jak to provést, abychom dostali Whitakera i dokončený nákresy, než vyplatíme prachy. My potřebujeme především dobrej nápad. Mám dojem, že ho už mám.“

„Aha!“ říká a věnuje mi krátkej úsměv. „A proto jste mě zastavil, abych nemohla jet do Burghcleru. Vy jste už asi ten nápad měl a nechtěl jste, abych to všechno pokazila, co?“ Přitáhne svou židli blíž k mý. „Tak tedy máte plán,“ praví; „to je ohromné. Jaký je to plán?“

„Minutku, drahoušku,“ říkám. „Možná, že se ti nebude tak moc líbit, až ho uslyšíš. Možná, že ti nebude znít ani trochu přitažlivě.“

„Jen mi ho povězte.“

„Vypadá takhle,“ povídám. „Až do dnešní noci měli Panzetti a Willie Kritsch tři věci, které mohli nabídnout jako protihodnotu. Měli hotovou část plánů, měli Whitakera a měli tebe. Teď už mají jenom dvě – plány a Whitakera. Tebe teď máme my.“

Říká „ano?“ a tváří se rozpačitě.

„Mám v úmyslu jim navrhnout, že jim tebe vrátím. Dohoda se provede na tenhle způsob: Spojím se s těmi ťulpasy a řeknu jim, že jsi poblázněná do Whitakera a že chceš, aby se to dojednání provedlo hned a pro jeho dobro. A že my si přejeme toto: Aby Whitaker dokončil i zbývající část plánů. Jakmile je dokončí, hned nám je odevzdá. Takže oni pak budou mít tři čtvrtiny plánů a my jenom tu závěrečnou část. A jako protihodnotu a záruku jim nabídneme tebe, čímž jim dáme jistotu, že celý ujednání bude provedeno v pořádku. Chápeš to?“

Vyrazí ze sebe zadrženej dech. „Chápu to zcela přesně,“ říká.

„Tak dobrá,“ pokračuju. „Pozice se potom bude jevit takhle: Mají tři čtvrtiny plánů, který jim nejsou nic platný. My máme zbývající čtvrtinu, která nám taky není nic platná. Jenže teď ani jedna ani druhá strana nemůže přijít s podfukem. My nemůžeme podvést je, poněvadž oni maji Whitakera a tebe jako rukojmí, a oni nemůžou podfouknout nás, poněvadž máme jednu čtvrtinu plánů a předchozí výkresy nejsou k ničemu bez tý poslední části. Dobrá. Zaplatíme teda. Když vyplatíme, odevzdají nám Whitakera, tebe a nákresy a oni budou mít dvě stě padesát tisíc dolarů a povoleni, že můžou zmizet. A když se to povede, pak to bude za ty peníze stát, nemyslíš?“

Přikývne a po chvíli praví:

„Je v tom jeden háček. Dejme tomu, že budou jenom předstírat, že souhlasí. Jak se dozvíme, kdy Elmer dokonči poslední část plánů a jestli je neofotografují, než nám ji dají? Napadlo vás to?“

„To není tak těžký. Celý jednáni začne ve chvíli, kdy se objevíš u nich a setkáš se s Whitakerem na místě, na kterým se dohodneme, a odvedeš ho s sebou, jakmile dodělá konečný výkresy. Oni je vůbec ani nezahlídnou.“

„Jenže budou s tím souhlasit?“ ptá se. „Třeba budou namítat, že až se k vám vrátím s výkresy, nemusela bych už přijít k nim.“

„To je nebude znepokojovat. Budou mít Whitakera.“

„Báječné!“ povídá. „Ten plán je naprosto bezvadný.“

„A jsi ochotna se do toho dát?“

Usmívá se na mě a praví: „Zkuste to se mnou!“

„Tak teda jo,“ povídám. Obejmu ji a dávám jí mohutný políbení. Co myslíte, bránila se? Vůbec ne. Ani nápad! Vydržela. Jo – hó!

Teprve po chvíli povídá: „Takhle jsem to nemínila. A vy – vy jste to neměl dělat. Elmer by se mohl zlobit.“

Kouknu se na ni. Její tvář je vážná, ale v očích jí hraje tisíc čertů.

„Jářku,“ povídám, „ty řeči kolem Elmera se mi nelíbí.“

Nato ona: „Říkala ]sem vám přece, že obdivuju jeho mozek. Ale konečně – myslím, že si zasloužíte trochu povzbuzení. Snažíte se ho zachránit.“ Vrhne na mě jeden ze svých postranních pohledů. „Ovšem, až si ho vezmu, pak už asi nebudu líbat nikoho jiného.“

Neříkám na to nic, ale myslím si, že to slůvko asi, co použila, je zatraceně krásný slovo. Vstávám.

„Tak si myslím, že bychom měli vyrazit, Geraldo. Jdeme! Máme před sebou kus práce. Vklouzni do kožichu a vypadnem.“

Pomáhám jí do kabátu, co jsem si půjčil od inspektorovy ženy v Readingu. Pak řekneme poldikům dobrou noc a jsme venku. Spustím zapalování a po chvilce si to hasíme k londýnský silnici.

Asi tak po půlhodině jízdy se mrknu do zrcátka a vidím, že za námi jede černej policejní vůz a udržuje pořád stejnou vzdálenost – tak asi padesát metrů.

V duchu se usmívám. Mám za to, že Herrick řekl poldíkům, že by mě nerad ztratil z očí.

A věřte mi, že mu to ani nemám za zlý.

/2/

Je šest hodin, když přijíždíme do Londýna. Jsem tak unavenej, že nevidím skoro na oči. Geralda kouří cigarety jednu za druhou, aby se ubránila spánku, a nádrž je skoro bez benzinu. Jen taktak jsme dojeli.

Jedu ke Geraldinu hotelu na Strandu a zaparkuju to batole u vrátnýho. Říkám jí, aby se držela v hotelu, dokud se neozvu, a aby nezačínala s nějakou hloupostí. Slibuje, že sama nic nepodnikne. Říká:

„Ode dneška ponechám všechno na vás, Lemmy. A doufám, že vám to vyjde.“

Ve svým bytě v Jermyn Street si dám slušnou dávku režný a pak seběhnu po schodech, zasunu se do vozu a jedu k Montanině garáži, odkud jsem si vzal vůz. Cestou se obírám myšlenkou, co se asi stalo s řidičem, co jsem ho tam nechal s lahví mlíka pod stolem. Dost možná, že se Montana tak trochu rozhlížela kolem a možná taky, že ne.

Nechávám stát vůz u činžáku a jdu do garáže. Dveře dole jsou zamčeny, ale ty lehce otvírám paklíčem a jdu nahoru do bytu. Je tu ticho jako v márnici. Rozsvítím a jdu do kuchyně. Jsem spokojenej, ten chlapík tam ještě je.

Spí klidně, jak jsem ho zanechal, ale mlíko už všechno vypil. Myslím si, že už musí mít hodně ztuhlý údy.

Skloním se a pořádně jím zatřesu. Otevře oči a prohlíží si mě. Potom vysloví hodně sprostý slovo. Kapesním nožem ho uvolním z pout a sednu si proti němu. Chlapík si tře zápěstí a protahuje údy, pěkně jeden po druhým.

„Nuže, kamaráde…“ začínám přátelskej rozhovor. „Jakpak se ti daří? Jářku, jsem překvapenej, že tě nacházím tady. Počítal jsem, že se Montana po tobě poohlídne a zbaví tě pout.“

„Jste zatracenej lhář,“ povídá. „Proč ke všem čertům by sem měla chodit? Věděla přece, že máte vůz, a řekla mi, abych vypad. Musela si myslet, že jsem zmizel. Jednoho dne se s tebou vyrovnám, frajere.“

„Ale, ale?“ říkám. „To už budeš moc a moc starší, než k tomu dojde. Myslím si, že seš vořech a ještě jakej! Seš beraní hlava a moula k tomu. Tvoje matka by udělala líp, kdyby si místo tebe pořídila rádio. To vypadá líp než ty, a když se jednomu nelíbí program, může ho vypnout.“

„Co neříkáš, chytrouši,“ říká nějak měkce. Naoko nenápadně skrčuje pod sebou nohy a najednou po mně skočí. Odrazí se od země tak prudce, jako kdyby ho vystřelil z kanónu.

Dělám, jako že se chci uhnout před jeho váhou, kácím se i s židlí dozadu, poněvadž vím, že čtvrt metru za mnou je zeď, a když už má ten holomek na mě dopadnout, zvednu rychle kolena. Dostane to rovnou do břicha a vyrazí to z něj dech. Padá na stranu a před dopadem mu stačím umístit jednu do čelisti, abych mu dokázal, že mu to nemám za zlý.

Ukázalo se, že ten chlapík je opravdu ňouma. Mám dojem, že Montana má ráda, když je v rajóně jediná, co má mozek.

Chlápek zůstává bez hnutí ležet. Dýchá jako stará velryba, co si vyběhla na trochu vzduchu. Zvedám se ze židle a jdu si prohlídnout obsah jeho kapes. V pravý má náprsní tašku a v ní americký pas, několik anglických bankovek a americké dolary.

Prohlížím si pas. Když zahlídnu jméno, chce se mi smát. Jmenuje se Gulio Paolo. Je to Talián z první generace přistěhovalců do Států. Mám už s nima ňáký zkušenosti! Popadnu ho za límec pod vohryzkem a zvednu ze země.

Zatáhnu ho do pokoje a hodím do křesla. Pak si sednu proti němu a zapálím cigaretu. Chvíli čekám, až popadne dech.

„Teď si dej na minutku pohov, plašmuško, a dobře mě poslouchej. Povím ti malou příhodu. Povím ti, proč si myslíš, že to máš v suchu.“

„Ale jdi!“ praví. „Dobrá, jen do toho, možná že se zasměju.“

„Koukni se,“ povídám, „když se setkám s darebou, co je tak drzej jako ty, hned si myslím, že má něco v záloze. Jenže z takovejch hovězích hlav se moc lehce stanou kořeni. Zrovna tak Panzetti, Montana a Willie Kritsch udělají kořena z tebe.“

Zašklebí se, ale už to není tak odbojnej škleb. Cítím, že jsem ho zasáh.

„Že by jo?“ praví. „A jakpak to chtěj udělat, co?“

„Hodí tě přes palubu, až přijde čas,“ říkám mu. „Pošlou tě do pekla. Už jeden chlapík z vaší bandy se takhle splet.“

Začíná ho to zajímat. Ptá se:

„Jakej chlapík a v čem se splet? Nemám páru, o čem ksakru mluvíš.“

„Hned pochopíš,“ říkám mu. „Poslouchej, kamaráde. Tvý Jméno je Paolo. Znám chlapíka, co se tu vochomejtá kolem tý bandy. Jmenuje se taky Paolo. Říkali mu Frisco. Možná, že je to tvůj bratr, co? Máš podobnej rypák, jako když ho někdo zvedne plochým železem nahoru. Možná, že je jenom příbuznej…“

Zatváří se vážně.

„Dobrá, dobrá, co s ním má bejt?“ ptá se. „Možná, že je to můj bratr, tak co?“

Pokrčím rameny a po chvíli povídám:

„Jářku, krasavce, mám takovej dojem, že by sis měl objednat rakev, poněvadž ji co nevidět budeš potřebovat. Willie Kritsch hodil Frisca přes palubu. Poldíci ho maji ve spárech, a k tomu pro vraždu.“

Poulí na mě oči.

„Čerta starýho,“ říká. „Blufuješ. Známe tvý triky.“

„Jestli si myslíš, že blufuju, tak tě k němu zavezu. Možná, že mu podstrčíš pár housek skrz mříž.“

V duchu odhaduju, co se v něm odehrává. Předkládám mu dvě a dvě a ať si to sečte. Pokračuju:

„Víš přece, jak to bylo. Kritsch nařídil Friscovi, aby se držel spolu s Carletou Francini v Maidanheadu hezky blízko Melander-Clubu, zatímco Geralda Varneyová bude opodál. A taky jo. No a já jsem tam zatelefonoval a pod nějakou záminkou přiměl Carletu, aby přišla za mnou. Dala si říct a pak se rozhodla, že je všechny práskne, poněvadž shledala, že to je to nejlepší, co může udělat.

Frisco ji zahlíd v mý společnosti a když se vrátil, byla Carleta v pokoji sama. Ptal se jí, kde jsem, Carleta mu řekla, že na WC. Hrála o čas. Když potom zvedla kabelku, Frisco, kterej už čichal čertovinu a věděl, že má v kabelce stříkačku, ji prostě zhas. Krátce nato se objevil Willie. Williemu se ta věc nechtěla líbit a řekl si, že mi to dá horký. Ale nepovedlo se mu to, poněvadž poldíci se dostali do domu a ptali se po mně. Tak si teda řekl, že to nechá plavat.

A co si myslíš, že udělal? Nařídil Friscovi, aby vypadl a jel do Londýna. Sotva se Frisco rozjel, Kritsch volal maidenheadskou policii, že došlo k zavraždění Carlety a že ji zlikvidoval Frisco, a nejen to, řekl jim pak, kde ho zaručeně dopadnou.“

Neříká na to ani slovo. Sedí a kouká přímo před sebe. Vidím, že jsem na něho zapůsobil.

„A teď mi teda řekni, co asi chystaj pro tebe, beraní hlavo, he?“ ptám se ho.

Říká: „Páni! Ten mizera Kritsch. Co já mu za to udělám?“

„Nic mu neuděláš,“ pravím. „Jedinej způsob, jak se mu dostat na kobylku, je sehrát to tak, jak já se to chystám sehrát s ním. Můžeš se hned a tady na místě rozhodnout, co uděláš.“

„Jaký jsou vyhlídky?“ ptá se.

„Když se ti můj návrh nebude líbit,“ vysvětluju, „odevzdám tě poldíkům a oni tě zabásnou. Podle zákona na ochranu země za války si na tebe můžou vymyslet asi tak devět set obviněni.“

„Jak ti mám věřit? Jak můžu vědět, že mě pak nenecháš na holičkách?“

„Nemůžeš vědět a nemůžeš věřit. Tohle to musíš risknout.“

Zvedne se a jde k oknu. Poodhrne zatemnění a kouká se ven. Začíná pozvolna svítat, ale je zima jako v pekle. Otočí se a praví:

„Myslím, že na tebe vsadím a risknu to. Sehraju to teda po tvým. A počítám, že mi zajistíš odměnu, až k tomu dojde. Víš – já měl Frisca rád. S Kritschem si to vyrovnám za to, že ho shodil.“

„Myslím, že jednáš moudře.“

Ptá se: „Co chceš, abych podnik?“

„Sedni si klidně na židli, zapal si cigaretu a natáhni ty plácačky, co jim říkáš uši.“

Poslušně usedne. Nabízím mu cigaretu a pak mu povídám, co má dělat.

/3/

Je jedenáct hodin a pěkný studený, ale slunečný den, když se Herrick objeví v mém bytě. Předtím jsem si dal teplou sprchu, na čtyři prsty režné a pořádnou snídani. Až na to, že jsem náležitě unavený, cítím se báječně.

Herrick se usadí u krbu a po chvíli praví:

„Tvůj telefonický vzkaz jsem ihned odeslal.“ Potom se na mě truchlivě usměje a dodává: „Komisař povídá, že by rád aspoň něco málo věděl, co se tu vlastně děje.“

Potom vytáhne dýmku a mlčky si nacpává. Za chvíli praví:

„Jsi rošťák, Lemmy. Chceš si prostě dělat všechno na vlastní pěst, že ano?“

„Koukej se, Herricku,“ povídám mu, „vůbec to není tak, jak říkáš. Události prostě letí a musí se na místě řešit. Ale nemyslím, že by s tím měly bejt starosti. Všechno se podaří. Whitakerovy plány dostaneme v pořádku.“

Herrick zvedá obočí: „Znamená to, že víš, kde je Whitaker?“

„Nevím, kde je zrovna teď,“ povídám. „Ale hnedle to budu vědět.“

„Jak získáme ty plány?“ chce vědět.

„Koupíme je,“ říkám mu. „Mám už to všechno sesumírovaný. Zaplatíme jim čtvrt miliónu dolarů za dokončené plány…“ šklebím se mu do očí.

Dívá se na mě, jako by ho praštili palicí po hlavě.

„Jsem vzhůru, nebo se mi to jenom zdá?“ říká.

„Jářku, Herricku,“ ujišťuju ho, „vůbec nesniš. Tuhle věc bude třeba sehrát po mým a ty budeš hrát s sebou. Mám nápad, že to všechno skončím, aniž bude třeba podříznout někomu krk. Dejme se teda do práce.“

„V pořádku,“ říká. „Začni pěkně od začátku.“

Dávám na stůl láhev whisky, sifon a krabičku cigaret. Nato před ním rozvinu svůj plán, všechny ty triky a kouzla – a to pěkně od začátku.

/4/

V půl dvanácté se pěkně vohodím – beru si šedivé šaty s drobnou kostkou, světle modrou hedvábnou košili a námořnickou vázanku – a vyrazím na návštěvu.

Zastavím taxíka a už si to hasím do bytu Montany Kellsové. Cestou se zabývám myšlenkou, jestli bude doma nebo jestli se odsunula někam jinam. Počítám, že tam bude, poněvadž mám dojem, ne, mám skoro jistotu, jak to míní tohle batole sehrát.

Když vejdu do baráku, mrknu na indikátor. Stojí tam: »Slečna Montana Kellsová – doma.« Vyjedu nahoru výtahem a zvoním u dveří. Po chvíli z nich vykoukne roztomilý diblík v těsných černých šatech, až moc laskavých k jejím křivkám, a v krajkové zástěrce a ptá se mě, co chci. Říkám jí, že chci mluvit se slečnou Kellsovou. Povídá, že neví, jestli je slečna Kellsová doma, ale že se podívá. Říkám jí, aby si nedělala starosti, strčím do dveří a jdu dovnitř.

Vrazil jsem rovnou do ložnice. Montana sedí před velkým zrcadlem s výrazem špatné nálady na slabikáři; má na sobě podprsenku, růžové hedvábné kalhotky francouzského střihu, béžové hedvábné punčochy a střevíčky s deseticentimetrovými podpatky. Sundávám si plášť a odkládám ho i s kloboukem na židli v koutě. Mezitím Montana na sebe hodila krepdešínový župan s kožešinovým límcem. Někdo by si mohl myslet, že to dělá ze skromnosti, ale nemylte se; tyhle dámičce by se podařilo ukázat hezkej kousek nohou, i kdyby si oblíkla brnění.

„Přeješ si něco, Lemmy?“ ptá se sladkým hlasem. „Anebo ses tu jenom zastavil, abys mi poděkoval za tip, co jsem ti poskytla? Asi sis zajel do Burghcleru a dojednal všechno s Whitakerem. A co takhle – cvaknout si, velký hrdino?“

„V tomhle bodu s tebou souhlasím,“ říkám.

Jde ke skříni a vrací se s dvěma skleničkami, lahvi whisky a sifonem. Namíchá drink a podá mi skleničku. Pak si sedá do rohu gauče a dává si pohov.

„Nepovedlo se něco, miláčku?“

„Vypadáš ustaraně.“

Krčím rameny. „Věř mi to, nebo ne, Montano,“ říkám, „ale mám opravdu fůru starostí. Něco mi zatraceně kikslo. Připadám si jako vesnickej balík a ještě hůř.“

Montana si přidržuje sklenici u nosu a čichá k nápoji, tom povídá: „Copaks proved, chlapečku? Pověz tetičce. Tobě že by se povedl kiks, tomu se mi nechce věřit.“

„A povedl,“ říkám. „A jakej! Zašel jsem do toho doupěte v Burghcleru a setkal se s Whitakerem. Čekal už na mě, jenže svázanej jako kuře s nádivkou, jenom ho šoupnut do trouby. Já se ale domníval, že to tak na mě narafičili, že je to ňákej chlápek, co má vystupovat jako Whitaker. V tom domnění jsem to drobet zbabral.“ Montana vsákne půl sklenice.

„Tohle ti není ani trochu podobný,“ říká. „Dost možná, žes neuvěřil tomu, co jsem ti říkala. Asi ses pokoušel udělat něco moc chytrýho, že?“

„Asi,“ povídám. „Inu, stalo se. Tak jsem odtamtud vypad a dostal se v Melander-Clubu v Maidenheadu do horký kaše s Willie Kritschem. Nakonec jsem z toho vyšel bez úhony, zato Carleta Francini se nechala vodbouchout a poldíci zabásli kvůli ní chlápka, co si říká Frisco – pro vraždu.“

„Život dokáže bejt někdy hodně vzrušující, co?“ říká jen tak, jakoby mimochodem. „Viděl ses se slečnou Geraldinou?“

„Jo,“ říkám. „Vrátila se se mnou. Je tady ve městě, tak aspoň něco.“

Vstává, bere mi sklenici a jde ji naplnit. Potom říká: „Tak seš zase tam, kde jsi začal. Po tom všem, co jsem dělala, abych ti pomohla, je to pro mě trochu zklamání.“

„No jo, v tom je právě ta nesnáz,“ říkám, „žes mi pomáhala! Já totiž nevěřil ani slovo z toho, cos mi napovídala. Myslel jsem, že je to všecko bouda.“

„Páni!“ říká. „Viděli jste už něco takovýho? Já se tu div nepřetrhnu, abych ti pomohla a vysloužila si tvoji ochranu, a ty tohle. Doufala jsem, že ty pitomce převezeš a já pak budu v bezpečí. Copak jsem ti neříkala, že se chci od Panzettiho trhnout?“

„Kecáš, Montano! Kdybys chtěla zahnout, mělas k tomu jedinečnou příležitost. Jen řekni, cos udělala s psaníčkem, který jsem ti dal pro Herricka ze Scotland Yardu? Měl ti pomoct dostat se z Anglie. Ani ses o to nepokusila.“

„Říkala jsem komorné, aby sbalila mý věci teď odpoledne, pak že zajdu do Scotland Yardu za tvým kámošem Herrickem, aby to zařídil s mým odjezdem hodně rychle, dřív než Panzetti…“

„Že ti huba nezdřevění,“ říkám. „Kampak na mě s humbukem. Dal bych za to nevím co, abych tě viděl metelit si to do Scotland Yardu na těch tvejch deseticentimetrovejch podpatcích a nechat se tam zabásnout.“

„Co to ke všem čertům blábolíš,“ říká. „Proč by mě chtěli zabásnout?“

„Protože jsem telefonoval Herrickovl, aby tě hned strčili do chládku, jakmile se tam s tím mým psaním objevíš. Jestliže ti někdy někdo nabulíkoval, že dokážeš, abych ti na něco nalít, pak to musel bejt cvok. Ty seš přece zmije. Seš tak zatraceně mazaná, že jednoho krásnýho dne podfoukneš omylem sebe sama. To jediný, co na tobě není pokřivený, jsou akorát tvý skvělý nohy a tělo.“

Stáčí oči k nebesům, jako by tam hledala podporu.

„Tohle po tom všem, co jsem pro tebe udělala! Tohle je tvoje odměna! Kristepane, jak já byla do toho padoucha udělaná. Byla bych ti dala, nač by sis jen vzpomněl. Nic bych ti nebyla odepřela.“

„Taky že mi nic neodpíráš. Župánek máš rozevřenej a sedět tu s tebou je stejný jako sedět na striptýzovým festivalu v první řadě. Jen si dej pohov,“ říkám a dopíjím sklenku, „prokouk jsem tě skrz naskrz. Tak a teď začneme hezky od začátku, abychom si to nějak srovnali…“

Vstanu, popadnu ji do náruče, přenesu přes pokoj a hodím na pohovku. Pak ji jaksepatří plácnu přes oblinu co je k tomu určena. Snaží se mě backhandem svý nohy zasáhnout do oka, ale má smůlu.

„Koukni se, Desdemono,“ říkám, když usednu zpátky na židli, „poskytnu ti teď bezplatně několik cenných rad a jestli máš ve svý hlavě krom máčený bábovky ještě něco jinýho, pak dávej pozor, aby ti nic neuteklo,“

Otočí se na pohovce a měří si mě pohledem, jako by se na mě díval had. Octnout se jí teď v ruce bouchačka, zhasla by mě natotata.

„Tak především,“ pokračuju po krátkém nadechnutí, „seš taková lhářka, že baron Prášil by vedle tebe vypadal jako šampión na závodech pravdomluvnosti. Když si na mě ušila tu boudu s Whitakerem, co měl dřepět v Burghcleru, žvanilas taky o tom, že se chceš trhnout od Panzettiho a já že ti mám zajistit volnej návrat do Států. Jenže nejde mi na rozum, proč se chceš s Panzettim rozejít a zároveň se k němu vracet? A přitom jsi moc dobře věděla, že ze Států vůbec neodjel. Že ten mizera si sedí na zadku v Chicagu a že tady jakživ nebyl…“

Otvírá ústa, jako by chtěla něco říct, ale zvedám ruku.

„Zaraz!“ říkám. „A nechtěj to ještě hůř rozmazávat. Celý to tvý povídáni, že se chceš trhnout od Panzettiho, byla jen kouřová clona. Cos ve skutečnosti chtěla, bylo vrátit se k tomu hošanovi a tam pro něho pracovat, zrovna jako jsi pracovala tady.“

Zapaluju si cigaretu a pokukuju po ní. Neříká nic. Leží na pohovce, jednu ruku pod hlavou a zírá na mě štěrbinami víček. Mám dojem, že přemýšlí, a to na plný obrátky.

„Panzetti sem nasadil Willieho Kritsche a pár jinejch hrdlořezů ještě dřív, než se tu objevil Whitaker,“ rozvádím dál svý teorie. „Kritsch, Frisco, Zokka a patrně ještě jeden nebo dva další. Ano, tebe taky! Zřejmě abys dohlídla, aby to ti moulové tady řádně vedli a nepomysleli na žádnou lumpárnu…“

„Úžasně mě udivuješ,“ ozve se konečně Montana. „Seš tak chytrej, že ztrácím dech.“

„A navíc jsi dostala za úkol,“ říkám, jako bych ji neslyšel, „spojit se nějak se mnou a nabulíkovat mi, že už se ti to všecko přejedlo a nejradši bys dala Panzettimu vale. Přitom se máš zmínit, kde je Whitaker, ovšem jenom proto, abych se za ním rozjel a vyzvěděl – co jste mu pře-dem nakukali – jak může zachránit život sobě a taky Geraldě. A já to zbabral. Nevěřil jsem, že je to skutečnej Whitaker, čímž jsem promeškal příležitost něco podniknut.“

„Ale jdi?“ říká Montana. „Dejme tomu – zdůrazňuju, dejme tomu – že je to všechno pravda. Cos jako měl podniknout?“

„Měl jsem vyklopit prachy, jak si to přeje Panzetti. Jenže kdybych to udělal, na to můžu vzít jed, klidně byste si Whitakera nechali v Burghcleru a přinutili ho udělat další sadu plánů. A pak byste ji střelili Němčourům. Jinými slovy prodali byste jedno zboží dvakrát a my bychom zůstali namydlení, neřeknu-li, že bychom vypadali jako něco, co kočka přitáhla domů.“

„To je blbost,“ říká. „Snad si nemyslíš, že ti na tohle skočím? Chceš mi snad namluvit, že zdejší vláda a všichni ti poldové tady by vyplázli tolik prachů za plány, který byly odcizeny. A ke všemu chlápkovi, co ho předtím unesli, tomu mám věřit?“

Pokrčím rameny a říkám: „Pochop, co ksakru znamená čtvrt miliónu dolarů ve válce, kdy lítají ve vzduchu miliardy? A pak, nemůžem si dovolit, aby se přihodilo něco Whitakerovi. Kdyby ho někdo vodbouch, byla by to pro válečný letectví nenahraditelná ztráta, protože ten vynález může dokončit jedině on. Tady je právě vidět, jak je Panzetti mazanej. Ví, že s ním budeme muset jednat a podrobit se jeho podmínkám. A proto jsem nechtěl do svý hry zatahovat poldy. Kdyby tady začali poldící skotačit kolem dokola, Kritsch by jednoduše přinutil Whitakera plány dokončit, pak by mu kliďánko podříz krk a zakormidloval si to zpátky do USA, kde by plány prodal náckům. Proto jedu v tyhle hře sám. A bez kibiců.“

„Heleď se, ty padouchu,“ usměje se sladce Montana, „když ti nejde o nic jinýho, pak by se to pořád ještě dalo sehrát po tvým. Až snad na jedinou maličkost.“

„Na jakou maličkost?“

„Na Carletu Francini. Říkals přece, že je v limbu. Co když do toho už začali vrtat poldové?“

„Ty hnědovoká pekelnice, nedělej, že o tom nemáš ani páru! Že nevíš, jak Willie Kritsch nabídl poldům Frisca na talířku! Že ti to Willie hned za horka netelefonoval!“

„Ne, nic nevím, leda to, co chci vědět,“ praví. „Věř mi to nebo ne, ale jsem do tebe celá blázen a jediný co chci; abych ti mohla pomáhat.“

„Poslyš tedy, miláčku,“ pravím. „I když seš tak pokřivená, že vývrtka ve srovnání s tebou vypadá jako nejkratší vzdálenost mezi dvěma body, máš přece jen chvíle, kdy seš k něčemu dobrá. Jedna z nich nadešla zrovna teď.“

„No ne, tak ty mě hodláš použít. Jak vzrušující pocit!“ Zavrtí sebou a ulpí na mě očima. „Copak mám podniknout? Doufám, že to bude něco, při čem bych se mohla dát vyfotografovat.“

„Tak takhle,“ říkám, „Panzetti chce čtvrt miliónu dolarů. Nemám nic proti tomu, aby ty prachy dostal, ovšem za předpokladu, že se bude hrát poctivě. Jenže já musím mít na beton, že se dohoda bude poctivě plnit a že Whitakera propustí a že mu neublíží nebo ho nebudou chtít oddělat. Zkrátka a dobře, musím mít nějakou záruku.“

„Když máš prachy, dá se sfouknout všechno,“ říká. „Ale není vyloučeno, že ti koumáci mají taky něco za lubem.“

„Ty hlavně nezapomínej na sebe,“ říkám žertem,

„Nikdy na sebe nezapomínám,“ povídá docela vážně.

„A jak tedy myslíš dál? Co mám podniknout?“

„Potřebuju si promluvit s Kritschem. Je to všecko na dlouhý lokty, musím to kapánek popohnat. Vykoumal jsem, jak to sfouknout, aby si všichni přišli na svý.“

Dívá se na mě hezkou chvíli a pak praví: Willie by si mohl myslit, že mu chceš vypálit rybník.

„Že ho chceš dát sbalit nebo tak.“

Krčím rameny, „Jestliže si to chce myslit, nemůžu v tom bránit. Jenže čeho se boji? Jak ho můžu zmáčknout? Má přece Whitakera, ne?“

Usmívá se. Vypadá jako kočka, když spolkne kanára.

„Správně, miláčku,“ říká. „Whitakera má takhle v ruce. I kdybys nakrásně Kritsche dostal, pořád tu bude ještě někdo, aby Whitakerovi podřízl krk.“

„I kdybys to měla udělat sama, co?“

Chabě se na mě usměje. Vstane a protáhne se. „Takže pro?“

„Jsem pro to, setkat se s Kritschem. Chci s nim celou dojednat. To chce on, Panzetti a ty jakbysmet.“

„Tak jo. Uvidíme, co se dá dělat. Seš na telefonu?“

Načmárám jí na kousek papíru svý telefonní číslo.

„Zavolám tě, Lemmy. Možná ještě dneska večír. Počítám, se mi všecko podaří včas zařídit.“ Přiblíží se ke mně, až mě v nose zašimrá vůně parfému. „Tak to bychom měli, Lemmy. A co teď?“

„Teď se zdejchnu,“ říkám. „Musím si dopřát pořádný spaní.“

Podívá se přes rameno na svoji postel, dá si ruce za hlavu a mrkne na mě. „Je to nádherná postel. Kdyby sis chtěl posloužit, nemám nic proti tomu…“

„Seš báječná.“

„To jsou holt ty mateřský pudy,“ říká. „Zůstaneš?“

Beru si kabát a klobouk. „Děkuju ti, drahoušku,“ říkám. „Mám žel starosvětský názory. Nerad bych se probudil a zpozoroval, že mi někdo omylem podřízl krk.“ Sunu se ke dveřím. „Nashle, jehňátko. Nepodnikej nic, co by se nelíbilo tvý máti. A neumáčej si nohy.“

„Dočista cvok!“ povídá, ale usmívá se přitom.

Vypadnu. Šinu si to nahoru po Regent Street a dobrých deset minut rázuju. Dávám přitom bacha, jestli mě někdo nesleduje. Potom přivolám taxík a dávám se odvézt na Piccadilly. Zaplatím řidiči a zapadnu do podzemní dráhy, Tady si vyhledám telefonní budku a volám Herricka.

„Tak co, Lemmy? Skočila na to?“ ptá se mě.

„A jak! Spolkla to i s navijákem. Teď je na tobě, abys opatřil peníze.“

„Dobrá,“ povídá. „Libry nebo dolary?“

„Radši libry,“ říkám, „ty jim budou líp vyhovovat.“

Zavěsím a odpochoduju do svýho doupěte v Jermyn Street. Natáhnu se na postel a koukám zbůhdarma do stropu. Není nad dobrou postel – pokud je v ní člověk sám. A pokud vám někdo neprovedl nějakou lumpárnu s pérama v matraci…

/1/

Máte chlapíky, že nevydrží len tak poposedávat a čekat, až se něco přihodí. Mně to nevadí. Dává mi to čas k přemýšlení o věcech a o slečnách. Myslet na slečny, to byl odjakživa můj koníček. Dobře se to provádí a není to tak riskantní, jako se s nima tahat.

V pokoji hoří jasný oheň, je sedm hodin a režná mi báječně chutná. Sedím v křesle a dumám o dámičkách, co se v týhle práci vyskytly.

Carleta byla vořech, jedna z těch, co se jich kolem gangsterskejch tlup jen rojí. Měla holt smůlu. Ale stejně nemyslím, že by ji Panzetti nechal dlouho na živu. Není vyloučený, že by počkal, až se vrátí do Států, a pak by ji zhasl. Mohl by si myslet, že toho moc ví a ledacos se dohaduje. Takže by ji to stejně čekalo.

Myšlenky mě přenášejí k Montaně. Je to buchta, co má něco do sebe. Fešanda, hezky vostrá a myslí jí to. Patři k těm, co dokážou táhnout s Panzettim za jeden provaz a přece si nedat podříznout krk. Panzetti ji sem poslal, aby dohlídla na věci všeobecně, ale moc se do nich nehrabala. Provádění úkolů má zřejmě na starosti Willie Kritsch. Kdežto Zokka, Frisco, jeho bratr Giullo Paolo a Fratti – ten chlápek, co měl vyhodit do vzduchu barák v Hampsteadu – samý drobný ryby. Krátkodechý gangsterčíci, co si o sobě mysií, že se vypracujou na velký šéfy, ale co to nikdy nedotáhnou dál než na obyčejný poskoky.

A pak je tu Geralda. Ani nepozoruju, že se usmívám, když na ni vzpomenu. Vsadím se, že Geralda umí roztočit mozkový závity. Je sice trochu blázen do Whitakera, ala všechny slušný dámičky bejvají do někoho nebo něčeho trop. Geralda si myslí, že Whitaker je génius. Slečny už jsou takový. Jenže Geralda si neuvědomuje, že kdyby s ním měla bejt dýl pohromadě, už by do něho takovej blázen nebyla. Zrovna teď je pro ni tak trochu hrdina, ale s tím se dlouho nevydrží. Chlap musí mít něco víc, než že ovládá Einsteinovu teorii, aby se pořádná ženská kolem něho točila a aby se jí to líbilo. Vynálezci jsou oukej, když jde o zhodnocení tíže, zátěže a prouděni, ale k čemu je zemská tíže, když chce dámička dělat přemety, a k čemu je všechno proudění, když to není v sezóně na Floridě nebo na Riviéře… No ne?

Natáhnu ruku po láhvi s režnou, když v tu ránu začne řinčet telefon. Jdu k němu. Je to Montana. Volá a její hlas je jako šlehačka s jahodama. „Jsi to ty, Lemmy?“

„Nikdo jinej než já. Čím ti můžu posloužit, drahoušku?“

„No, jde o tu maličkost, jak jsme o ní hovořili předtím. Chtěl ses přece setkat s přítelem. Podařilo se mi to dát dohromady.“

„Fajn,“ říkám. „Kam mám jet?“

Slyším, jak se směje.

„Ty nikam,“ pravím. „Ten tvůj přítelíček je moc opatrnej chlapík. Nechce, aby o jeho adrese štěbetali vrabci, víš? Říká, že by bylo nejlepší, kdybys přišel sem a vyzvedl si mě a pak bychom mohli jít za ním, ovšem za předpokladu, že se za námi nebude nikdo z čiré zvědavosti ploužit.“

„Jsem pro,“ povídám. „Přijdu k tobě. Kdy?“

„Kolem deváté. Moc to totiž spěchá. Ani nevíš, jak jsem vzrušená, že tě zase uvidím.“

„Budu u tebe přesně. Nashle, Montano!“

Zavěsila.

Chvíli čekám a pak vytočím Scotland Yard. Ozve se Herrick.

„Jářku, kamaráde,“ říkám mu, „to batole mě zrovna zavolalo. Zdá se, že to chtějí sfouknout co nejdřív, jste u vás už připraveni?“

„Dokonale, Lemmy. A mám tu pro tebe malou informaci. Dostali jsme odpověď na telefonickou zprávu. Přečtu ti ji:

»L. H. Cautionovl, t. č. policejní komisařství Londýn

Scotland Yard, Anglie.

Panzetti zatčen na základě federálních zákonů a s pohrůžkou, že bude souzen v tajném zasedání a popraven, bude-li uznán vinným. Odevzdal neúplnou sadu Whitakerových výkresů. Zatím držen v samovazbě a bez možnosti styku s obhájcem až do další zprávy od vás. Ředitel FBI, ministerstvo spravedlností, Washington.»„

„Báječný, Herricku!“ povídám. „A u mě to vypadá takhle: V devět hodin jsem u Montany. Počítám, že tak kolem desátý se někde setkám s Kristchem. Montana mi naznačuje, že Kritsch by tu záležitost nerad protahoval. Vypadá to, že chce co nejdřív zdrhnout. Máš prachy po ruce?“

Říká, že jo.

„Oukej,“ povídám, „tak je všechno v pořádku. Buď pohotově, zavolám tě později. Doufám aspoň.“

Říká, že taky doufá. Zavěšuju. Dopřávám si slušnou dávku režný, abych se vyzbrojil proti nastuzení, cigaretu a velkej úsměv.

/2/

Když mě služebná pouští dovnitř, sedí Montana před zrcadlem v ložnici. Je vystrojená jako na slavnou popravu. Říkám vám, že vypadá náramně.

„Ahoj, kamaráde! Seš na chlup přesnej. Trochu se napijeme, ne?“

Má černý krajkový šaty na večer, jednoduchý, ale skvěle střižený. Zdůrazňujou všechno, co je třeba, přesně podle přání majitelky. Otáčí se jako modelka a praví: „Jak vypadám, Lemmy? Myslíš, že bych obstála?“

„Je to ucházející,“ říkám.

Přejdeme do obývacího pokoje. Připravuje drinky, Jeden pro mě, druhý pro sebe. Pak si sedne a usmívá se na mě.

„Seš sama se sebou náramně spokojená,“ povídám,

„Jsem vždycky ráda, když můžu kamarádovi posloužit,“ povídá, „jako třebas tobě.“

„Koukni se, jehňátko, doufám, že netrváš na tý starý, historce, že bys z týhle záležitosti ráda vypadla. Nebo jo? Protože jestli jo, tak už toho nech. Skřípá to!“

„Třeba jo. Ale je to moje historka a chci se ji držet a ani ty ani kdokoli jinej nemůže tvrdit, že není pravdivá.“

„Něco na tom je,“ říkám. „Jedině chlapík, co by tě moh doopravdy shodit, je Panzetti, ale nevím, proč by to měl dělat.“ Zapaluju si cigaretu. „Co jsi sjednala s Williem?“

„Představ si tu legraci. Volal asi pět minut po tom, co ¦jsi odešel. Tak jsem mu řekla, co si přeješ, a on jako, že s tím souhlasí. A že může zařídit, aby se s tebou večer setkal. Tak tě tam zavedu.“

„To je znamenitý,“ říkám.

„Jo? To jsem ráda, že ti to vyhovuje. Je tu jenom jedna maličkost.“

„Co například?“ ptám se.

„Například to, aby ses nepokoušel o podraz, Lemmy. Seš konec konců polda a já poldy nemám ráda. Nenávidím je jako peklo. Ale na tebe trpím. Byla bych nerada, abych musela přihlížet, jak ze sebe děláš pitomce. Dej si ode mě poradit a nepokoušej se o žádnou boudu, protože tady se nedá nic dělat, tak to aspoň říká Willie.“

„Je to od něho moc hezký. A co ještě říkal ve svůj prospěch ten velkej rošťák?“

„Chce tu záležitost sfouknout co nejdřív. Říkám ti to, abys věděl, co a jak.“

„Znamenitě,“ povídám. „Záleží na něm, jak rychle to chce mít z krku. Prachy jsou připravený. Potřebuju mít jenom jistotu, že to půjde na rovinu, a pak vyřídíme všechno naráz.“

„Oukej,“ říká Montana, vstává a protahuje se. Pak přejde ke kredenci a naleje si půl sklenice čistý whisky. Vsákne to do sebe jako vodu.

„Tak pojď, velikáne,“ praví, „vypadnem odtud.“

„Pojedeme tvým vozem?“ ptám se.

„Ne,“ praví. „Počítám, že ho použijeme později, a tak jsem dala šoférovi volno. Vezmeme si taxík.“

„V pořádku, jdem!“

Vklouzne do kožichu a vypadneme na chodbu. Dole zastavím taxík, co se ploužil zrovna kolem, Montana řekne řidiči, kam má jet, a nastoupíme. Je taková tma, že nevidím na cestu. Montana se přivine blíž.

„Máš u sebe pistoli, Lemmy?“

„Nemám. Myslím si, že teď je jedna z příležitostí, kdy bouchačka není na místě. Tohle je velký obchodní jednání, a ne volná střelba. Doufám, že se Willie na to dívá zrovna tak.“

„Bodejť. Willie chce tu záležitost skončit v klidu a bez zabíjení.“

„To je od něho zatraceně hezký. Škoda, že Frisco nesmejšlel stejně, když šlo o Carletu.“

Montana pokrčí rameny. „Carleta byla pitomá. Stejně jsem ji nikdy neměla ráda…“

Dokončuju tu větu za ní: „Protože ledacos věděla a ještě víc si domýšlela, a tak by ji jednoho dne stejně voddělali.“

„O tom teda nic nevím,“ říká. „Nemám ráda, když za mý přítomnosti kráglujou lidi.“

„To věřím. Ty máš ráda, když můžeš zmizet a tu špinavou práci udělá někdo jinej.“

„Nejsem tak zlá, velikáne, a nedám si od tebe zkazit náladu. Aspoň ne dneska. Máš cigaretu?“

Připaluju ji. V plameni zapalovače vidím její obličej, oči a vlasy. Je hezká jak obrázek a zkažená jak červivý jablko.

Jedeme asi dvacet minut a pak zastavujeme u nějakého baráku. Zaplatím řidiči a rozhlížím se kolem.

„Tudy, krasavče,“ říká Montana, bere mě pod paži a vede přes chodníček a asi po padesáti krocích se zastavujme u velkých dveří. Zevnitř zaznívá hudba. Hrajou zrovna swing.

Montana zvoní a po minutě nebo dvou nějakej chlápek pootevře dveře. Jeho ciferník ukazuje, že si ten halama dopřával přestupování sedmi smrtelnejch hříchů ještě dřív, než se narodil. Zašklebí se na ni a otevírá dokořán. Vstupujeme do chodby. Výtah nás vyveze do druhýho patra. Ten vošklivoun nás vede na konec chodby a pak zahne doleva. Jsme v místnosti, odkud zaznívá hudba.

Všechno je tu v černém a hnědém. Nábytek je šedý a taky strop a na něm nějaký černý hvězdy. Šedý koberec je tak měkký, že po něm jdu jako po sněhu. Mám za to, že to je kancelář nějakého klubu. V rohu místnosti je stůl a na něm talíře s obloženými chlebíčky a dvě láhve šampaňského.

Montana si sundává kožich a odhazuje ho do křesla. Přistoupí ke stolu, naplní obě sklenice a jednu podává mně.

„Tak na tvé zdraví, krasavce! Ať vzkvétá zločin!“

Šklebím se na ni: „Už to dneska tak vypadá. Myslím, že udělá znamenitej obchod.“

Otvírají se dveře a vstupuje Kritsch. Vyhlíží báječně. Kdyby člověk nevěděl, že ten padouch je mizernej gangster s neochvějným sklonem používat bouchačku, mohl by si myslet, že je to pohlednej frája. Má na sobě smoking s nádherným hedvábím na klopách a s perlovými knoflíky na náprsence. Taky má spoustu úsměvů, nalepenejch na fasádě. Počítám, že je sám se sebou moc spokojenej.

Jde ke stolu a naleje si sklenici z druhý láhve.

„Tak na naše zdraví!“ říká. „Jsem rád, že jste se sem Coutione, dostal v pořádku A taky tobě na zdraví, Montano!“ Pozvedne sklínku a pak ji naráz vyprázdní. „Drahý Cautione, nebudeme zbytečně plýtvat časem. Dejme se do toho, chci to mít vyřízený už dnes večer.“

Vrtím hlavou: „To není možný. To se nedá sfouknout. Věc se má totiž tak: Než vysázím prachy, musím mít jistotu, že kupuju poctivý zboží. Mám totiž určitej plán, kterej může vyhovovat oběma stranám, bohužel to nejde tak rychle. Chce to pár dní.“

„A jakej je to plán?“

„Takovej,“ říkám, a zrovna když se nadechuju, ozve se zaklepání a ten vošklivec vstrčí hlavu do dveří.

„Telefonický hovor pro slečnu Kellsovou. Nějaká dáma. Nechtěla říct své jméno. Že prý slečna Kellsová už uhodne, kdo volá.“

Montana vstává. „Myslím, že vím, kdo to je. Za minutku jsem zpátky. Vy dva zatím pokračujte v dobrém díle.“

Jak odchází, Kritsch se za ní dívá. „To je holka, co? Ta má všecko – vzhled, krásu, způsoby – no prostě všecko. Rozená dáma.“

„Teda jestli ona je dáma, tak bych chtěl vidět nějakou, co dáma není. To bych se nasmál.“

„Vidím, že nemáte Montanu rád, ale to mi nevadí. Není to zapotřebí. A teď k věci.“

„Základní myšlenka je v tom, že nechci, aby to někde kikslo. Vy nemáte rádi mě, já docela určitě nemám rád vás, ale dojednat se to musí.

Teď máte v rukou tři čtvrtiny Whitakerových výkresů. Zbytek ještě nedodělal. Tahle čtvrtina je k ničemu bez první části a první část není k ničemu bez toho zbytku.

Navrhuju tohle: Zatelefonujte Geraldě Varneyové, dámičce, co se pobláznila do Whitakera, a určete dobu a místo, kde by se s ním setkala a zůstala u něho, dokud zbytek plánů na bombarďák nedodělá. Pak Geralda plány sebere a donese k nám.“

„To bude znamenat, že vy budete mít jednu část, která vám není nic platná, a my budeme mít zbytek, který nám taky nebude nic platný.“

„Oukej, je to jasný.“

„Tak dobrá.“ Pokračuju, „Mám jistotu, že plány jsou v pořádku a že na nás nemůžete ušít boudu. Pak zaplatíme, co požadujete. Pošleme s prachama Geraldu Varneyovou. Odevzdá vám peníze a vy ji a Whitakerovi dovolíte, aby se s výkresy vrátili k nám. My vás pak necháme zmizet z týhle země, aniž bychom proti tomu cokoli podnikli.“

Usmívá se na mě a na ciferníku se mu usadil shovívavej výraz. Věřte mi, že bych dal celoroční gáži, abych moh tomu parchantovi jednu ubalit.

„To by šlo,“ říká. „Jenže spousta času je ušetřená, protože zbytek plánu je už hotovej. Whitaker to dodělal dneska ráno. Přiměl jsem ho k tomu a taky mu řekl proč. Tady to je.“

Z náprsní kapsy smokingu vytáhne objemnou obálku. Je na ní velká placka pečetního vosku.

„Tady je záruka,“ říká. „Vevnitř je taky potvrzení, že to kromě něho nikdo jinej neviděl. Když to zapečetil, odevzdal to přímo mně. Jestli mi nevěříte, můžete mu zatelefonovat.“

Rozlomím pečeť a kouknu dovnitř. Jsou tam skutečně plánky a od Whitakera poznámka v tom smyslu, co říkal Kritsch.

„Inu, vypadá to,“ povídám, „že teď už je jenom třeba vyměnit peníze za zbytek nákresů a za Whitakera.“

Přikývne a střelí po mně dalším ze svejch úsměvnejch pohledů.

„Na tohle ovšem nemáte záruku, ale přesto si nemusíte dělat starosti, bude to na rovinu. Jak dostaneme peníze, pustíme ho i s Varneyovou a můžou běžet, kam chtějí.“

„To bych řekl,“ pravím, „a máte pro to pádnej důvod!“

„Ale, to je mi novina,“ šklebí se.

„Máme totiž Montanu. Sbalili jsme ji!“

Chytí se za opěradlo židle.

„Co tím ksakru míníš?“ Obličej mu trochu ztuhl.

„Ten telefonický hovor pro ni byl fingovanej. Jak šla dolů k telefonu, chňapli ji poldové.“ Sedím si pohodlně na židli a teď se šklebím zase já. „Montana sice dávala dobrý pozor, jestli nás někdo nesleduje, když jsme sem jeli, jenže nepočítala s jednou maličkostí… s taxíkářem.“

„Taxíkář byl polda, co?“

„Přesně tak. A jak se ti to líbí teď?“

„Nemůžete ji z ničeho obvinit,“ říká.

„Taky ji z ničeho obviňovat nemíním. Zajistil jsem si ji jen jako záruku, že slečna Varneyová a Whitaker budou v pořádku propuštěni.“

Krltsch se zašklebí: „Páni, to je psina, ale jinač hezkej trik. Dovedu si představit, jak asi řádila, když ji chňapli.“

„Taky si myslím,“ pravím.

Zapaluju si cigaretu a pozoruju ho plamenem zapalovače. Kritsch říká: „No tak to dokončeme hned a na místě.“

„Jsem pro,“ povídám. „Peníze můžu mít v ruce za půl hodiny.“

„Dvě stě padesát tisíc dolarů,“ říká a šklebí se při tom, „kolikpak je to v anglický měně?“

„Vyplatím vám asi padesát sedm tisíc liber v anglickejch librách. Bude to v pětistovkovejch bankovkách.“

„Dobrá. Dejte mi číslo slečny Varneyové. Teď je deset třicet. Za hodinu ji zavolám a řeknu jí, kam má jít. Tam na ni bude čekat vůz a odveze ji na místo, kde dojde k výměně. Až odevzdá peníze, věnujeme jí a Whitakerovi vůz. Můžou si ho nechat a jet v něm domů.“

„To mi vyhovuje,“ pravím. „A my ten vůz dáme Montaně, až od nás vypadne.“

„V pořádku,“ říká a vstává. „Bylo moc příjemné setkat se s vámi, Cautione – za takových podmínek.“ Usmívá se a dodává: „Třeba spolu ještě někdy takovej obchůdek uzavřeme, co říkáte?“

„Třeba,“ pravím.

Beru klobouk a jdu. Ještě od dveří se otáčím, abych se na Kritsche podíval. Pořád se šklebí a nalévá si další sklínku šampaňského.

Venku mrholí. Jdu kousek a pak se ptám nějakého chodce, kde jsem. Říká, poblíž Baker Street. Namířím si to k stanici podzemní dráhy a zapadnu do telefonní budky. Volám Herricka. Když se ozve, říkám mu:

„Podívej, Herricku, zatím jsem pořád ještě vcelku. Teď jsem zrovna na cestě ke Geraldě Varneyové. Pošli tam nějakýho chlapíka s penězma a řekni mu, ať na mě čeká ve vestibulu. Jo?“

Říká, že jo.

„No a dál,“ pokračuju, „pošli chlapíka s vozem, aby na mě počkal na rohu Cork Street. Vůz budu potřebovat později. Po tom chlapíkovi ti pošlu vzkaz. A to je všechno. S trochou štěstí bude všechno oukej. Máte tam Montanu?“

Hlasitě se zasměje a říká, že jo. „Co jsem živ, neslyšel jsem takovou záplavu sprostých slov. Tak tedy – mnoho štěstí, Lemmy!“

„A tobě taky,“ říkám a zavěšuju.

Jdu chvíli pěšky, a když zahlídnu taxi, dávám se odvézt do Geraldina hotelu. Chlapík ze Scotland Yardu tam už na mě čeká s kufříkem v ruce. Ukážu mu průkaz, podá mi kufřík a vypadne.

Potom jdu nahoru do Geraldina pokoje.

Stoji zrovna před krbem, usmívá se na mě a vypadá senzačně.

Říká: „Chceš se něčeho napit nebo něco…? A – Je všecko v pořádku?“

„Všecko je skvělý, Geraldo. Rád bych moc whisky a málo sody do ní, poněvadž s trochou štěstí budu za několik málo hodin pít na zdraví tobě a Elmerovi.“

Říká: „Už je to tak daleko? Máš všechno zařízeno?“

„Prakticky ano. Až na dvě maličkosti.“ Pokývne hlavou a dívá se do ohně. „No tak – co je s tebou? Měla bys bejt na nejvyšší míru vzrušená. Co nevidět tu budeš mít Elmeříčka. Už slyším v dálavách bimbání svatebních zvonů“

Zvedá hlavu a dívá se na mě zpod obočí. Usmívá se a tím pádem ukazuje malé bílé zuby.

Má na sobě safírově modrý sametový župan a trepky ze stejného materiálu a o něco tmavší stuhu v těch svých tiziánových vlasech. Dejte to dohromady se safírovýma očima a s pletí barvy hořejšku smetany z mlíka Jakosti A a postavou břízy v ranním vánku a pak uvěříte, že i tvrdej chlapík jako já může bejt taky někdy poetickej. A jak!

Geralda praví: „Bude to pěkné, až se Elmer vráti. Jenže mám dojem, že to bude mít i určitou nevýhodu. Neuvidím tě už potom.“

„Ani po tom, miláčku, nebudeš toužit. Co se mě týče, já jsem jenom takovej obyčejnej chlapík… Ale víš co, tady je můj plán. Ne abys to spletla. Co nevidět bude volat Kritsch. Dal jsem mu tvý telefonní číslo. Řekne ti, abys přišla na nějaký místo, někde blízko Londýna, nemyslím, že to bude daleko. Odtud tě jejich vůz odveze někam, kde se setkáš s Kritschem a Whitakerem. Tady ten kufřík si vezmeš s sebou.“

Otevřu kufřík a ukazuju jí balíčky peněz. „Je tam padesát sedm tisíc liber, tak to nikde nezapomeň. Odevzdáš jim prachy a oni ti odevzdají Whitakera a zbytek plánů. Tu poslední část už mám. Elmer ji dodělal dneska ráno, a tak je všechno v pořádku. Rozumíš tomu?“

Říká, že rozumí, a nemrkne přitom okem. Přistoupí ke mně a podává mi ruku.

„Byl jsi skvělý, Lemmy. Omlouvám se, že jsem zpočátku překážela…“

„Žvásty…“ povídám. „Všechno dobře dopadne.“

„Myslíš?“ řekne.

Podívá se na mě tak nějak záhadně a v příštím okamžiku ji mám v náručí a líbám ji, jako kdyby mi platili dvojnásobnou sazbu za práci přesčas. Ale – dovede to batole líbat, jen co je pravda.

Po chvíli Geralda praví: „To snad není v pořádku, není to správné…“

„To bych řek,“ povídám já. „Ale ať už to je správný nebo ne, je to báječný a dělá mi to dobře.“

Chvíli se dívá vážně, načež praví. „Nikdy na tebe nezapomenu.“

„Ani nebudeš moct,“ stačím ještě říct a vypadnu.

Mám štěstí, jede kolem taxík. Říkám řidiči, aby mě odvezl na Piccadilly Circus, a to hodně zčerstva. Hezky na to šlápl a podle toho jsem mu zaplatil. Vystoupil jsem na západní straně náměstí a pustil se do Regent Street. Zahnul jsem do Cork Street a rovnou do Montaniny garáže. Paklíčem si otevírám dveře, opatrně za sebou zavírám a jdu dovnitř. Svítím si malou baterkou, co mám vždycky u sebe, a jdu k místu, kde bývá Montanin vůz. Teď tam není. Jdu do rohu a svítím si na obě zdi. Na jedné z nich je ve výši mých očí naškrábáno tužkou:

„Benden Hall, Winchelsea. Mezi Winchelsea a Fairlightem.“

Vypadnu z garáže, jako by mě honili všichni čerti. Pádím k dolnímu konci Cork Street. Na rohu vidím vůz. Je to policejní hlídkový vůz a v něm sedí policista v civilu.

Ukazuju mu svůj průkaz a pravím:

„Děkuju za počkání. Máte tužku a zápisník? Tak si pište: Benden Hall, Winchelsea. Mezi Winchelsea a Fairlightem. Tak a teď si rychle sežeňte taxíka a jako vítr do Scotland Yardu; okamžitě odevzdejte adresu Herrickovi.“

On nato, že v případě potřeby najdu ve voze příručku pro automobilisty i s mapou.

Při baterce si hbitě prohlížím mapu. Zjišťuju, že to místo je asi sto kilometrů od Londýna, ale měsíc si to mezitím rozmyslel, svítí jasně a na silnici je pěkně vidět.

Nastartuju a jedu. Za městem na to šlápnu a dovoluju vozu, aby ukázal, co dovede.

/3/

Je něco málo po půl jedný, když zastavuju za lesíkem, kterej tvoří pozadí k baráku, co si pyšně říká Benden Hall. Dozvěděl jsem se to od policejní hlídky, která mě asi deset kilometrů odtud zastavila.

Jedu potom kousek doprava a dostávám se na cestu, která vede k budově. Po chvilce zahlédnu velká železná vrata, už taky vidím chodník do zahrady. Zastavuju ve stínu stromů na druhý straně cesty. Zapaluju si cigaretu a dávám si chvilku na promyšlení dalšího postupu. Počítám, že mi zbývá trocha času, poněvadž Geralda vyjela asi dvacet minut až půl hodiny po mně, a rychlou jízdou jsem získal dalších nejméně dvacet minut, takže si můžu dát trochu pohov.

V duchu se usmívám a představuju si, na co teď asi myslí Geralda. Nejspíš si dopřeje drobet uvažování o Lemmym Cautionovi a teprve na druhém místě jí vyvstane obrázek Elmeříčka. Dost možná, že už do něho není tak paf, jak byla. Jenže dámičky jsou legrační stvoření. Vzpomínáte si, že řekla něco o mateřských citech, co k němu chová. Není vyloučeno, že si myslí, že to jako musí dovést tím cucákem do konce a vzít si ho.

Měsíček odvádí slušnou práci. Odhazuju cigaretu a šinu si to dál. Držím se pořád ve stínu. Teď už jsem asi sto metrů od hlavní brány a tak zamířím s károu do houští. Potom přeběhnu cestu a jdu na obchůzku kolem zdi, co ohrazuje park. Jdu k místu, co myslím, že je nejdál od baráku. Je to strana, která vede k moři. Začínám se rozhlížet po místě, kde bych mohl přelézt plot.

Trvá mi to pět minut, než najdu strom, co je blízko zdi. Vylezu nahoru, odhadnu riziko a skočím z větve na okraj zdi, odrazím se a hned skáču na druhou stranu do zahrady. Trochu jsem si při tom odřel ruce a natrhl kalhoty.

Plížím se mezi mokrými keři, a než se dostanu na volné prostranství, mám chuť se nejraději pověsit na šňůru a usušit se.

Za travnatým prostranstvím je velká zahrada s květinama. Držím se ve stínu a proplížím se až k druhý straně budovy. Přede mnou je čtyřhranný dvůr. Stojí tam dva vozy, jeden je Montanina lancia.

Musím být opatrnej, poněvadž na dlážděným dvorku se dobře odráží měsíční světlo. Plížím se, pokud to jde, a pak to musím risknout. Prolítnu jako blesk a vzápětí dorazím ke zdi domu. Tisknu se k ní.

Vidím odtud na lancii. Má zvednutou kapotu a nejbližší kolo vozu leží na zemi.

Tiše stojím a poslouchám. Od moře sem zalíhá křik racků, ale jinak je tu ticho jako v márnici. Co to ksakru znamená?

Sedám na zápraží a opatrně si zapaluju cigaretu. Jsem zticha a čekám. Když se po chvíli podívám na hodinky, vidím, že jsou dvě hodiny.

Najednou slyším někoho hvízdat. Z druhé strany domu vychází chlapík, vstupuje na osvětlenou část dvora; vidím, že má šoférskou uniformu a čepici. Přistupuje k Montaninu vozu, mám možnost se na něj dobře podívat.

Je to Paolo – Montanin šofér.

Zavírá kapotu a kutálí odmontovaný kolo ke zdi. Dostává se tak blíž ke mně. Tiše volám: „Hej, Paolo!“

Otáčí hlavu, aby zjistil, odkud přichází hlas. Volám o něco silněji:

„Hej, Paolo! Jsem tady u dveří. Jsem Caution. Odsuň se sem, blíž ke mně. Dělej, jako že si jdeš zapálit cigaretu do závětří.“

Pochopil; nasazuje ruční pumpu na ventil kola. Pak se narovná a bere z kapsy paliček cigaret. Jednu si dá do pusy, vyndá zapalovač a jde ke dveřím. Praví tiše:

„Tak jste si všiml tý zprávy v garáži. Neměl jsem kdy hledat papír, tak jsem to naškrábal na zeď. Hlavně, že nám to vyšlo.“

„Co se děje?“

„Měl jsem přivézt Montanu, ale ta se neobjevila. Ten parchant Kritsch telefonoval, abych přijel sem a byl v pohotovosti. Teď dělám, že jsem jako pích, sundal jsem kolo a spravuju to. Počítal jsem totiž, že se tu někdy objevíte.“

Ptám se ho, kdo je v domě.

„Kritsch a Zokka,“ povídá. „Ptal jsem se Kritsche, kde je Frisco. Řekl mi, že je v nemocnici. Teď už vám věřím, že to je s Friscem tak, jak jste říkal, protože když to Kritsch povídal, tak nějak divně se po sobě s Zokkou podívali. Ten parchant měl z toho psinu jako z dobrýho vtipu.“

„To bych řek, kamaráde. A teď mi pověz, jak se dostanu dovnitř do toho doupěte.“

„Docela lehko,“ praví. „Když obejdete dům, přijdete na konci k malým dvířkům. Vedou do kuchyně. Pozor, nechoďte po schodech dolů. Kritsch a Zokka a několik dalších chlápků jsou ve velkém pokoji na pravo z hlavní chodby. Před sebou budete mít schodiště nahoru. Nahoře zahněte doprava a přijdete na něco jako balkón s větracím otvorem. Odtamtud budete dobře vidět do velkýho pokoje, co v něm všichni sedí.“

„Dobrý, a co máš v úmyslu dělat ty?“

„Budu se tu vochomejtat. Počítám, 2e se tu něco semele.“

„Koukni se, kamaráde, řeknu ti, co bude pro tebe nejlepší: Nasaď co nejrychleji kolo a vypadni. Hleď se dostat do Londýna a pořádně se vyspi. Zejtra ráno zajdi do Scotland Yardu a ptej se na inspektora Herricka. Pověz mu svoji říkanku a on se o tebe postará. Já mu pak k tomu doplním, co bude potřeba.“

„Děkuju,“ povídá, „rozmyslím si to.“ Odhodí cigaretu a jde pryč. Vidím ho ještě, jak mizí v domě.

Čekám asi pět minut, načež se plížím kolem zdi. Zanedlouho jsem u zelených dvířek. Není zamčeno a tak jsem ve vteřině vevnitř. Na chodbě je tma, ale zdálky ke mně zaznívá chlapskej smích a docela pěkná hudba z gramofonu.

Za chvíli si oči zvyknou na tmu, beru schod po schodu nahoru, tiše a obezřetně. Když už jsem nahoře, bliknu si na okamžik baterkou.

Je tam dlouhá chodba, na stěnách je spousta olejomaleb. Na konci chodby vcházím do jakési galerie s balustrádou kolem. Mléčným sklem proniká na balkón dost světla z pokoje vespod. Jdu k větracímu otvoru. Na kraji balustrády si lehám na břicho, poněvadž jenom tak můžu vidět dolů do pokoje.

Je to velká místnost zařízená jako knihovna. Kolem jsou police plné knih. Nejsou tam okna, jenom dvoje dveře: jedny velké v čele a malé naproti.

Před krbem stojí Kritsch a pokuřuje cigaretu. V ruce má sklenici s pitivem. Naproti němu sedí roztaženej na židli Zokka. Na bradě má pořád ještě podlitinu, jak jsem mu tam jednu usměrnil. Na vzdáleném konci je Whitaker, kterej nevypadá moc šťastně.

Pěkná sebranka!

Ten holomek Kritsch vyhlíží, jako by byl sám se sebou zatraceně spokojenej. Je jako kočka, co sežrala kanára. Zokka se sluní v odraženém světle slávy. V duchu se směju, jak jsem mu to u Casina Lodge nandal, když se šmátral v mým voze.

V tu chvíli se otevřou velký dveře a objeví se v nich Paolo. Kritsch si nasazuje další úsměv, Zokka vstává, Whitaker zvedá hlavu. Mám za to, že přijela Geralda. Paolo zase zmizel.

Hbitě se klidím z galerie a letím dlouhou chodbou ke schodům. Počítám, že jestli od zelených dveří zahnu doprava ke schodům, dostanu se k malým dveřím, co vedou do knihovny. Na každej pád to zkusím.

Potichu seběhnu dolů do chodby. Když se dostanu na konec, vidím, že jsem tušil správně. Malé dveře knihovny jsou přede mnou a jsou zpola otevřený. Přitisknu se ke zdi a nakukuju dovnitř.

Kritsch a Zokka stoji zády ke mně. Whitaker pořád ještě sedí. Dívají se upřeně k velkým dveřím. Geralda jimi právě vchází.

„Inu, slečno Varneyová,“ usmívá se Kritsch, „velice mě těší, že vás vidím. Máte prachy?“ Geralda zvedá kufřík. „Tady jsou.“

Podává kufřík Kritschovi, ale drží ho dál od sebe, aby nemusela k tomu darebákovi moc blízko.

„To přece není třeba, dámo,“ říká. „A vám to teprve nedoporučuju. Vy a já se teď budeme vídat hodně často.“

„Nechápu, co tím míníte?“ říká Geralda a dívá se na Whitakera. „Pojď, Elmere. Zaplať pánbůh, že je ta záležitost za námi. Pojďme odtud – rychle!“

Whitaker neříká nic. Jak tak nakukuju malými dveřmi dovnitř, vidím, že má na tváři rozpačitej úsměv. Kritsch se hlasitě zachechtá:

„Tomu říkám fór!“ Otočí se k Whitakerovl: „Nemyslíš, že bysme ji to měli říct hned?“

Whitaker vstává.

„No jo, jednou se to dozvědět musí.“ Geralda se na něho dívá velkýma očima. Pak si prohlíží ostatní, jednoho po druhém. Ptá se přiškrceným hlasem: „Nerozumím vám… Co je…?“

Kritsch se pořád ještě chechtá a ten pitomec Zokka se taky pokouší o úsměv. Whitaker vylovil cigaretu a zapaluje si ji.

„Snad tě bude, má drahá, zajímat, že naši přátelé, Panzetti a Kritsch, jsou mými společníky. Bude tě asi taky zajímat, že jakmile odejdeme z této budovy, nastoupíme malý výlet do okupované Francie. Doufám, že se budeš dobře bavit.“

Geraldina ústa jsou dokořán. Polohlasně vyrazí: „Můj bože!“

Whitaker pokračuje: „Abys věděla, miláčku, ten chytrý nápad, abychom prodali plány nejdřív britské vládě a potom Němcům, se zrodil v mé hlavě! Nejdřív dostaneme šedesát tisíc liber od našich přátel na téhle straně a pak dostaneme daleko víc od německé vlády.“

Geralda neříká ani slovo. Stojí jako ochromená. Divá se z Kritsche na Zokku, ze Zokky na Whitakera. Kouká se, jako by ji někdo praštil palicí do hlavy a teď se pokouší vrátit se na zem. Konečně vyrazí chraptivě:

„To není pravda. To byl jenom žert. Panebože, Elmere, nemůžeš přece doopravdy…“

Whitaker mávne rukou: „Mé roztomilé poupátko, musíš se ještě hodně poučit o mužích a o ženách jakbysmet. Chápu, že jsi musela být hodně zklamaná, když jsem od tebe utekl kvůli Carletě, ale kdyby ses byla na sebe pořádně podívala do zrcadla, byla bys jistě odhadla, že nemám tak málo vkusu, abych se s tebou nechtěl setkat později.“

Stoji a zírá na ni jako treska.

Kritsch mu vpadá do řeči: „Nech už cvrlikání, Elmere. Co já? Mně se taky líbí. Ostatně jsme přece kámoši a nějaká dámička nás nemůže rozkmotřit. Jistě se dohodneme na přijatelným – podílnictví, že?“ Položí kufřík na stůl a otevře ho.

V tu chvíli vytrhnu z pouzdra svůj luger a vrazím dovnitř.

„Na tvým místě, Willie, bych se s počítáním ani neobtěžoval,“ říkám nahlas. „Prachy jsou stejně falešný, až na těch pár, co jsou navrchu.“

Všichni tři se prudce otočí. Geralda zvedne oči a vidím, jak se jí v nich zajiskřilo.

„Tak vám to nevyšlo,“ říkám. Udělám několik kroků do středu místnosti. Hlavní pistole ukážu na Kritsche, Whitakera a Zokku: „Vezměte si tři židle, přirazte je ke zdi a sednout! Jestli se, vy pitomci, někdo z vás jen pohne, tak to ode mě dostane.“

Geralda křikne: „Lemmy!“

Zazubím se na ni. „Tak co, bylas malej blázen, nebo ne? Tohleto už jsem věděl nějakou dobu. Pokoušel jsem se ti naznačit, co je Whitaker za chlápka, ale ty to ne a ne prokouknout.“

Volnou rukou vyndávám balíček cigaret a podávám ji ho i se zapalovačem. Zapálí cigaretu a dává mi ji do úst. Přejdu pak ke Kritschovi.

„Tak co, velikáne?“ říkám mu. „Jak ti to jde pod nos?“

Zřejmě mu není do řeči, bacím ho hlavní lugeru přes čelist a otočím se ke Geraldě.

„Copaks to nepochopila?“ říkám jí. „Od samýho začátku táhli Panzetti s Whitakerem za jeden provaz a předem si plácli. Počítám, že až začneme vyšetřovat okolnosti celýho případu, vyjde najevo, že Whitaker je skrz naskrz fašoun, Jeden z těch všivejch ničemů, co věří ve všecko možný, jenom ne ve svoji vlast. Když na něho z ministerstva naléhali, aby dokončil plány bombarďáku, pořád měl nějaký výmluvy. A pak dostal ohromnej nápad. Dal si od Panzettiho poslat výhružnej dopis a rozjel se do Anglie. Ovšem sdělí to taky tobě, poněvadž ví, že pojedeš za ním. V Anglii tě může snáz uklidit z cesty. Víš toho na něho víc, než je zdrávo. Mohlo by se stát, že si pak začneš dávat dvě a dvě dohromady, aniž by ti z toho vyšlo sedm. Měli to dobře políčený. Fratti vyhodí do povětří barák v Hampsteadu a oni se tak zbaví jednou ranou dvou lidí, kteří by mohli o Whitakerovi něco vědět. A kdekdo bude věřit, že to způsobila německá puma.“

Kouknu se na Whitakera.

„Jinak už to nebude,“ říkám mu, „než že jste mě pokládal za úplnýho troubu. Když jsem vás tenkrát v Burghcleru našel připoutanýho ke stolu a dělal, jako že nevěřím, že jste Whitaker – to jste si opravdu myslel, že jsem si vás ve Státech nedal od nikoho důkladně popsat? Věděl jsem bezpečně, že jste Whitaker, ale naoko jsem vás pokládal za nastrčenýho gangstera, abych tuhle hru rozehrál, jak já budu chtít.

Další maličkost,“ pokračuju, „Montana vám nebyla k ničemu dobrá. Ta chytračka se mi pokoušela namluvit, že nemůžete dokončit plány, poněvadž Panzetti do vás cpal morfiový injekce. Proto jste mi musel ukázat svý paže; hledal jsem stopy po injekcích. Ale kde nic tu nic. To tedy znamenalo, že buď nejste Whitaker, nebo Montana lže. A poněvadž jste musel bejt Whitaker – Montana lhala. Proč? Jedině proto, ze jste byl spřáhnutej s Panzettim, že jste v tom jeli spolu. A tohleto, dámo a pánové,“ říkám jim, „je jeden z omylů, kterej každej zločinec dřív nebo později udělá.“

Aby to Elmerovi nebylo líto, pošimrám ho taky lugerem, jenomže na nose. Vyjekne a rozbrečí se jako malý dítě. Ale přesto si neodpustí zlomyslnost:

„Myslíte, že jste chytrák, Cautione, ale ne zas natolik. Máte v rukou jenom poslední část nákresů. Ostatní máme my a nedostanete je, protože nevíte, kde jsou. Pořád ještě můžeme vyjednávat.“

Kritsch se přidává: „To teda jo. Jinač utřete hubu, že?“

„Žvásty!“ já nato. „Federální policie zatkla Panzettiho ve Státech. Pohrozili mu trestem smrti, a tak jim odevzdal první část nákresů, kterou jste nechali u něho. A Kritsch nám dal zbytek. Jak se vám to líbí, co? Máme to celý v kupě a – za nic.

Jste pěkná banda lotrů,“ ulevuju si. „Voddělall jste Carletu Francini a předhodili Frisca poldům. Věděli jste, že máme Montanu ve vězení a klidně jste se na ni vykašlali. Nechali byste ji tady, čerta starýho vám na ní a na komkoli jiným záleží. Pro sebe jste si připravili hezky cestu k odchodu. Čekali jste jenom na prachy.“ Ušklíbnu se. „Byli jste si zatraceně jistí, že se vám podaří upláchnout. Počítali jste, že z Anglie je to jen na skok do okupovaný Francie. Někde na moři měl na vás čekat hydroplán, aby vás vzal na palubu a odvezl k vašim kamarádům – nacistům. Jenže to bude další nacistický hydroplán, co se nedostane domů.“

Zvenku se ozývá pekelný bouchání na dveře.

„Geraldo,“ říkám, „jdi otevřít venkovní dveře. To je asi Herrick ze Scotland Yardu. Přichází vybrat hnízdo.“

„Sakra!“ vyklouzne Kritschovi.

Sehne se, jako by si chtěl zavázat tkaničky od bot, místo toho se však vrhá ke dveřím. Zokka ho chce následovat, ale podrážím mu nohu, jenže Kritsch toho využívá, prolítne dveřmi a běží po chodbě. Geralda vykřikne.

„Žádný strachy, děťátko,“ říkám jí. „Tohle je pro podobný darebáky malá země, brzy ho dostanou. Jdi otevřít Herrickovi.“

Odchází a já se obracím k Whitakerovi

„Tak vidíš, kam tě to dovedlo, koumáku. Tvůj velkej sen se rozplynul. Zbytek svýho života strávíš ve vzpomínkách v Alcatrazu. Stejně seš bídnej lotr. Dám na to krk, že bys odbouchl i Graldu, až by tě přestala bavit.“

Do dveří vstupuje Herrick s půltuctem svých lidí v patách.

„Tak co, Lemmy,“ říká, „zdá se, že tvá osvědčená technika zas jednou pěkně zapracovala.“ Usmívá se na mě víc než kamarádsky.

„Zdá se, že jo,“ povídám. „Jenom jedny věci je mi líto. Kritsch práskl do bot.“

„Ale kdepak. Venku se ochomejtal nějakej chlápek v šoférský uniformě a střelil Kritsche hned, jak vyběhl ze dveří.“

„Tak už to mezi gangstery chodí,“ říkám a krčím rameny. „Byl to Montanin šofér Paolo. Ten chlapík,“ vysvětluju Whitakerovi, který byl z toho zřejmě jelen, „těžce nesl, že Kritsch podstrčil jeho bratra Frisca policistům za něco, co vůbec neudělal. Tomu se říká – odveta.“

Geralda přistupuje ke mně: „Nevím, co bych ti řekla.“

„Neříkej mi nic,“ pravím. Rychle pokládám pistoli na stůl, poněvadž se zdá, že Geralda může každou vteřinu omdlít a já jsem docela ochotnej sekundovat při tom. Napřáhnu paže a zachytím ji.

Když zvednu hlavu, vidím, jak nasazujou pouta Zokkovi a Whitakerovi.

Asi za minutu Geralda otvírá oči. Rozhlíží se kolem. Pak si vzpomíná. Zvedne paže a bere mě kolem krku. Dávám jí ohromný políbení. Vidím úsměv v jejích očích. Říká:

„Tohles neměl dělat, Lemmy. Elmer by se mohl zlobit.“

Jeden chlapík jednou řekl, že je to skvělá věc projíždět se anglickým venkovem za měsíční noci. Ten chlapík znal jistě víc než svoji zahrádku.

Krajina přede mnou je ozářená měsícem. Cítím se báječně, když takhle jedu v Montanině lancii k Rye nebo kam. Ostatně je mi to fuk, kam jedu. Proč taky? Život může být někdy moc fajn.

Geralda se nakloní ke mně a tiše prohodí: „Ať už to řekl kdokoli, že se zločin nevyplácí, měl pravdu.“

„Jo,“ říkám, „ale ne vždycky. Tys na něj málem doplatila, děťátko.“

Podívá se na mě a praví: „Málem, ale nedošlo k tomu. Díky tobě. To je jeden z mála případů, kdy žena nedoplatila.“

„Na to bych nesázel,“ povídám.

„Och!“ vydechne. Otočí hlavu a dívá se z okna vozu.

Poočku na ni kouknu a říkám vám, lidičky, to děvče je tak půvabný, že to až bolí.

Geralda po chvíli praví: „Někdy by člověk docela rád doplatil.“

„To bych řek,“ já na to.

Jedeme dál a po nějaký době vidím u silnice velkej strom, jehož větve padají až k zemi a tvoří pěkný krytý místečko ve stínu. Zajíždím tam a zastavuju. Geralda otočí hlavu a dívá se na mě.

„Teď jsi na řadě ty, miláčku,“ říkám.

magnet *71

ČÍSLO 8

Peter Cheyney

TEĎ JSI NA ŘADĚ TY, MILÁČKU

Magnet – periodická řada. Vydává vydavatelství MAGNET, n. p., Praha 1, Vladislavova 28, tel. 26 06 51. Adresa redakce: Praha 1, Jungmannova 24, tel. 2615 51, linka 480. Řídí redakční rada. Redigovala Božena Bednářová. Z anglického originálu Your Deal, My lovely, vydaného nakladatelstvím Cellins, Fontana Books, Londýn 1957, přeložil Eduard Maška. Obálku navrhl a ilustroval Jan Kubíček, Grafická úprava Antonín Dvořák, Rozšiřuje PNS; v Jednotkách ozbrojených sil administrace vydavatelství Magnet, Vladislavova 26, Praha 1. Objednávky přijímá každá pošta i doručovatel, v armádě každý distributor tisku. Tiskne Naše vojsko, n. p., Praha; závod 02 textovou část, závod 03 obálku a obrazovou přílohu. Ročník sedmý, číslo 8/71. Cena 8 Kčs.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai