Joanna Chmielewska Zpráva od nebožtíka

Hrdinkou vtipné parodické detektivky je mladá polská

spisovatelka a redaktorka, která řeší nesoulad ve svém manželství studijním pobytem v Kodani, kde přítelkyně překládá její knihu do dánštiny. Jedné jarní neděle jede na

dostihy, vezme si platinovou paruku, tašku s polsko-anglickým slovníkem, atlas a do poloviny uháčkovanou šálou i s háčkem. Všechny ty věci se později ukážou jako osudově důležité. Na dostizích vyhraje větší sumu, dá se pak zlákat do nelegálního doupěte hazardních her, a také zde jí přeje štěstí. Při náhlém policejním zátahu však dojde ke střelbě a naší hrdince umírá v náručí gangster, který si ji kvůli paruce splete s členkou bandy a svěří jí tajemství o ukrytém pokladu. Odtud se začíná rozvíjet fantastický děj plný útěků a pronásledování, odehrávající se postupně v Brazílii, na jachtě uprostřed Atlantiku, ve Francii, na italské Riviéře a nakonec v Polsku.

Alice mi zvonila do práce každý den v době svačinky, bylo to pro nás pro obě nejpohodlnější. Ale zrovna to pondělí musela něco zařizovat, šla do města, nato se jí zmocnil šéf, pak pospíchala na vlak a na schůzku s Thorkildem, následkem toho nestačila zatelefonovat a zazvonila až v úterý.

Po Fritzově sdělení, že v práci nejsem, zeptala se, kdy se vrátím. Mluvila dánsky již docela slušně a mohla se bez potíží domluvit, i když užívala přehnaně květnatých obratů. Fritz prohlásil, že neví, a tím by pravděpodobně jejich konverzace skončila, nebýt toho, že v rozporu s dánskými zvyklostmi dodal ještě něco navíc. Sama od sebe by se Alice nebyla na nic víc ptala, již si totiž na Dány zvykla.

„Jestli nemarodí,” řekl Fritz, „včera zde taky nebyla.” To ji zarazilo. Pokračovala v rozhovoru, z něhož vyplynulo, že má nepřítomnost je přinejmenším zvláštní, neboť za prvé koncem týdne jsem byla zdravá jako ryba, za druhé jsem nikomu nic neřekla, za třetí jsem věděla, že mají děsně moc práce a dokonce jsem se zavázala, že do tří dnů dokončím několik rysů. A v tomto směru jsem vždycky byla děsně solidní a spolehlivá. A zatím leží rysy nedokončeny na stole a já jsem v trapu. Nevýslovně divné. Mírně znepokojená Alice zatelefonovala ke mně do bytu, kde nikdo nebral telefon, ale to ještě nic neznamenalo. Mohla jsem si odskočit kdovíkam a má bytná byla v práci. A tak zazvonila pozdě večer a dověděla se, že nejsem doma. Bytná mě od neděle okem nespatřila, v mém pokoji je normální čurbes. Příštího dne, znepokojena nepoměrně více, otravovala telefonem známé. Nikde jsem nebyla. Na noc jsem se domů nevrátila, nikdo o mně nevěděl. Interpelovaná Anita žasla a čílila se, poněvadž jsme se v úterý měly sejít, já jsem nepřišla, nedávala najevo známky života, a ona překládala mou knihu, na níž mně záleželo daleko víc nežli jí. Celý večer překládala sama, měla dopal, dokonce mi zvonila, ale já – pochopitelně – nebyla doma.

Alici to začalo vrtat hlavou. V důsledku onoho vrtání hlavou přišla ve čtvrtek večer po práci ke mně. Pobesedovala s bytnou, zvizitýrovala mé věci, proti svému lepšímu přesvědčení si přečetla rozepsaný dopis Michalovi, zarolovaný v mašině, nic jí to nedalo, protože psaní obsahovalo hlavně pochybnosti, zda Florens vyrovná handicap sto dvaceti metrů, vypila kávu, poseděla u stolu, ale na nic nekápla. Milenec, jak to ona viděla, nepřipadal v úvahu, ale pro všecky případy Ďábla raději ještě nealarmovala. Zato v ní vybujelo podezření, že jsem se mohla zčistajasna zbláznit a v záchvatu amoku vyrazit do Polska, tak jak jsem byla, bez krámů, bez groše, bez dokumentů, které ležely v přihrádce psacího stolu, bez celního prohlášení, beze všeho, s pouhopouhým pasem. Obtelefonovala všecky nemocnice, záchranky, požárníky i policii. Nikdo o mně nevěděl. Jako by se zem slehla. Opatrně a diplomaticky zatelefonovala do Varšavy své přítelkyni a uložila jí vyzkoumat, zda jsem se náhodou

nevrátila. Nevrátila. Naopak, má rodina dostala zrovna

dopis, v němž jí oznamuju, že přijedu až za několik měsíců. Počkala ještě jeden den a nakonec se rozhodla hlásit kodaňské policii, že její přítelkyně polského původu je nezvěstná. Policie projevila zdvořilý zájem, zprvu umírněný, pak poněkud živější, jakmile hlášení došlo až k inspektoru Jensenovi, který mě znal osobně. Nijak zvlášť intimně, to ne, ale dostatečně, aby věděl, jak ztřeštěné mívám nápady. Nu a začal pátrat, kdo a kde mě vlastně viděl poslední. Poslední ze známých mě viděla bytná. Odcházela jsem z bytu v neděli dopoledne, akorát když v předsíni luxovala koberce. Na otázku, kam jsem se mohla vydat, Alice bez váhání sdělila policajtům, že nikam jinam, než do

Charlottenlundu. Poldíci vyrazili po mých stopách do

Charlottenlundu, přičemž značným usnadněním pátrání byl fakt, že zrovna už zase byla neděle a podmínky byly nachlup

stejné jako před týdnem. Jinými slovy, znovu běhali koníčci

a na závodišti se tísnily davy.

Jako prvního sbalili Malého Plešouna v Klobouku, který

si před nedávnem odseděl trest, vyfasoval nějaké drobné vydělané v kriminále a už delší dobu byl volný jako ten pták. Nedával vůči mně najevo žádnou závist, což bylo podivné, i když nezvratně dokázané. Beze stínu zábran prohlásil, no jasně, před tejdnem mě viděl, mluvil se mnou, tvářila jsem se jako člověk spokojenej se životem, poněvadž jsem vyhrála nějaký prachy. Balík. Jestli ho paměť nemejlí, tak čtyři tácy a šestnáct korun. Kdo by nebyl spokojenej? Jo, mluvila jsem s jinejma lidma, no jasně, sám to viděl, jsou tady takoví dva chlápci, s kterejma se moc často bavívám. Taky tentokrát

jsem s nima mluvila, ale co dál, to teda neví.

Sebrali tedy ty dva, oba původem Francouze. Ti potvrdili, že jsem fakticky něco vyhrála, snad dokonce pár klacků, povídala jsem si s nimi, mluvíme přece stejnou řečí, ale co dál, nevědí. Informace poskytovali skoupě a neradi a poldové něco zvětřili. A jak tak čmuchali, klofli ještě jednoho, který mě sice znal jen od vidění a nemluvil se mnou, ale zato mě evidoval, protože jsem se mu normálně líbila. Zkrátka, takové buchty se mu líbí, možná, že má perverzní gusto, ale holt se mu líbím a basta.

Ten s tím perverzním gustem dosvědčil, že jsem s Francouzi hovořila ke konci dostihů a odcházela společně s nimi. On taky odcházel a viděl, že jsem v jejich společnosti nasedala do jakéhosi auta, ale co bylo dál, neví. Děsně ho

mrzí, že dnes nejsem na place, fakt.

Výpovědi Francouzů přimáčknutých ke zdi si odporovaly. Postupně tvrdili, že mě zavezli na nádraží, že jsem vystoupila v centru Kodaně, že to bylo jejich auto, že to

jejich auto nebylo, že bylo jednoho známého, kohosi

neznámého, a nakonec jim to vyneslo, že se o ně inspektor Jensen začal živelně zajímat. Poldové chytili horní vítr, předvedli pár nových svědků, lidé na dostizích se vesměs od vidění znají, a já, cizinka, jsem byla nápadná, až nakonec identifikovali auto. Bylo to fáro chlápka, kterého už dávno

měli v merku. Pan Jensen se osobně zapojil do akce, což Alici děsně udivilo, konečně jí totiž došlo, že inspektor je nějaký náramně důležitý hlavoun, ale nikdy by jí bylo nenapadlo, že by některá z nás mohla být pro dánskou policii do té míry zajímavá. O žádném mém pyramidálním zločinu jí nebylo nic známo (nic podobného jsem ostatně neplánovala), tak proč asi? Jenomže pan Jensen předobře věděl, co dělá. Francouzi i majitel vozu, přitlačení ke zdi ještě drobet tvrději, kápli konečně božskou. Je to marné, nedá se to ukrýt, fakticky jsem s nimi jela do jednoho zapadáku, kde se načerno hraje poker a ruleta. S písní na rtech jsem zaplatila

vstupné, hrála ruletu, snad jsem i vyhrávala, ano, dokonce

otřesně moc, měla jsem zkrátka takový šťastný den, ale pak mě jaksi ztratili z očí. Sami prohráli a odešli dřív, ale já jsem nejspíš ještě zůstala. Koneckonců na takovém místě se každý stará hlavně o sebe, zvlášť když má pech. A kde je ten zapadák? Ale v takové jedné staré barabizně na Niels Juels Gade, nedaleko kanálu …

V tu chvíli se orgánům v hlavách rozbřesklo a panem Jensenem to povážlivě zalomcovalo. Již delší dobu připravoval v těsné spolupráci s Interpolem impozantní zátah na neméně impozantní gang hazardních hráčů. Úder měl být zasazen najednou ve všech místech, v několika evropských zemích, v plánu bylo pochytání všech velkých štik a konfiskace veškerého majetku. A zrovna v tu neděli byla v rámci akce provedena razie na zapadák v Niels Juels Gade. Nebyla to ještě hlavní rána, ale něco jako preludium, přesto však byla šťára provedena, zrovna když zapadák fičel na plné obrátky. Dokonce tam přišli na jednu čerstvou mrtvolku. Hernu zapečetili, neřest byla potřena, takže koneckonců oni sami, ti policajti, měli by toho o mně vědět nejvíc. A zatím – průšvih. Nevědí nic, nebyla jsem tam dopadena. Nejhorší na věci bylo, že razie potvrdila podezření, že mají přímo ve svém středu člena gangu, což ostatně již dávno předpokládali. Malér na malér. Nepatrnou útěchu jim přineslo pomyšlení, že se v tom nevezou sami. Zmíněná banda, přesněji vzato rozvětvená mezinárodní zločinecká organizace, pracující obzvlášť ráda tam, kde je hazard zakázán, čili prakticky všude, měla své lidi v policejním aparátu všech zemí, kamkoliv se jí podařilo se vetřít. Byla to mizivá útěcha tím spíše, že člen bandy, na něhož měli hlavně spadeno, vzal roha, všechny štiky se rozběhly a nebožtík odmítal promluvit. Pochytané mřenky a náhodní hráči vypovídali, že ano, že mě tam samozřejmě viděli, byli schopni mě dost podrobně popsat, hrála jsem, pak nastal ten hrozný tanec a co dál, nevědí.

Tak jsem zapadla jako kámen do vody a beze stopy zmizela.

Já jsem samozřejmě přesně věděla, kde jsem a co se se mnou děje, ale zaboha jsem nebyla s to dát někomu o sobě vědět. Odehrálo se totiž následující: V pátek, který předcházel té dramatické neděli, jsem konečně za přemrštěně vysokou cenu získala dávno vytoužený, překrásný atlas světa a z hloupé roztržitosti jsem si ho zapomněla v kanceláři. Nechala jsem tam ještě viset na věšáku sítěnku a v sítěnce polsko-anglický slovník i napůl dokončený háčkovaný šál z bílého krylanu. Ty poslední dvě věci proto, že jsem se minulý čtvrtek měla sejít s Anitou, ta – samozřejmě – nemohla a přeložila schůzku na úterý. A tak jsem věci nenosila zpátky domů, nýbrž jsem si je nechala v práci. A tak vůbec jsem to měla s sebou proto, že Anita dělala překlad mé knížky, slovník jsme potřebovaly pro tvůrčí práci a šál jsem vyráběla, aby řeč nestála. Ona měla zaměstnané ruce i hlavu, já jenom hlavu, a proto jsem rukou používala k jiným užitečným úkolům. Slovník byl těžký jako hrom a mně se nechtělo lítat s ním sem a tam.

Šála i slovník visící na věšáku mě nechávaly chladnou, naproti tomu mě silně dohřálo, že jsem si v práci zapomněla atlas. Chtěla jsem si ho totiž přes sobotu a přes neděli prohlížet, nemluvě už o tom, že věc tak nákladnou a takřka kýženou jsem chtěla mít po ruce, občas do ní nakouknout a vůbec mít pocit, že ji mám. A tak jsem se rozhodla, že si to vezmu z kanceláře v neděli cestou do Charlottenlundu, a to ještě cestou tam, a nikoliv až při cestě zpátky. Obávala jsem se totiž, že by v pozdějších hodinách venkovní dveře budovy mohly být zamčené. Předsevzetí jsem vykonala. Atlas jsem do sítěnky vecpala s velkou námahou, ale přece jen vecpala. Bohužel, spolu se slovníkem představoval příšernou zátěž. A tak jsem ho v Charlottenlundu dala do šatny. Bála jsem se, že pak na něj znovu zapomenu, a celý čas jsem si opakovala: „Vyzvednout sítěnku, vyzvednout sítěnku.” Tím jsem měla myšlenky trochu roztěkané a výhradně díky tomu jsem vyhrála. Předpokládala jsem, že v pátém dostihu vyhraje „černý kůň”. Čekala jsem netrpělivě na pátý dostih, protože předtím dobíhali první samí favoriti, až to bylo hnusné. Na ty favority jsem v druhém závodě vyhrála dokonce šedesát osm korun, ale co je to! Taková výhra je prostě pro polskou duši hanba. Protest mé polské duše proti takové hanbě se ostatně manifestoval tím způsobem, že kromě na favority jsem sázela na pořadí 6-4 postupně v každém dostihu, jak šly za sebou. Čertví proč. Snad proto, že jsme kdysi před lety oba, já a Michal, měli děsnou smůlu na pořadí 6-4 a nikdy se nám nepodařilo na ně vyhrát. Rozhodla jsem se tedy, že vyhraju tentokrát a vsadila jsem na ně bez ohledu, jestli to mělo smysl nebo nemělo. V pátém dostihu, když jsem tipovala koně, zapomněla jsem na 6-4 a dospěla k názoru, že se nedá nic dělat a že musí doběhnout koně z druhé půlky pole. Tabulka sice nezvratně dokazovala, že polovina závodiště byla stejného názoru, to mě trochu mátlo: z jedné strany všichni na to sázejí a z druhé strany má zvítězit outsider. Avšak rozum trval úporně na svém. Vybrala jsem si z druhé poloviny koně, na které se nejméně sázelo, a stoupla si do fronty u pokladny.

Ve frontě jsem si znovu opakovala: „Vyzvednout sítěnku, vyzvednout sítěnku”. To způsobilo, že ve chvíli, kdy jsem se k okénku dotlačila, zapomněla jsem, na co chci vsadit. Chvíle byla horká, koně chodili po startu, za mnou kypěl rozvášněný a bičující mě dav, chlápek u pokladny netrpělivě čekal, zpanikařila jsem a bez rozmýšlení jsem plácla: „Šest – čtyři!” Vzápětí na to se mi paměť vrátila a ještě jsem stačila vplatit další devizy na pořadí dříve vyhlédnutá. Navzdory ledové vichřici jsem seděla na otevřené tribuně a jako omráčená přihlížela, jak dobíhá mých 6-4. Ten pohled mě ohromil, úplně jsem zpitoměla, zuby mi cvakaly částečně zimou, částečně rozčilením, ale zůstala jsem sedět až do vyhlášení jednotlivých výher. Teprve pak jsem sešla dolů, duchem nepřítomná jsem vyslechla zprávu vychraptěnou z megafonu, že jsem vyhrála 4.016 korun, a začala jsem zářit jako nová výbojka.

Cestou k pokladně jsem potkala Malého Plešouna v

Klobouku. Melancholicky mi ukázal tiket se sázkou 6-12. A

tak jsem mu vyslovila soustrast. A koně fakticky přiběhly v pořadí 6-4-12 a ta dvanáctka byla za čtyřkou o krátkou hlavu. Pak jsem já ukázala svůj tiket jemu. Malý Plešoun, na něhož, pokud je mi známo, žádné finanční ztráty nemohou zapůsobit, nejen že mi nezáviděl, naopak, vyslovil mi své uznání i gratulaci a já jsem inkasovala pakl.

Načež jsem došla pro láhev piva a s tou lahví v hrsti jsem se vmísila do davu. Zmocnila se mě nálada ještě růžovější a v srdci mém zuřila sympatie k celému světu. Vzápětí jsem narazila na známé Francouze, z nichž jeden byl běloch a druhý černoch a s nimiž jsem konverzovala při každé příležitosti, abych pozvedla na vyšší úroveň znalosti milovaného jazyka. Hned jsem si také vzpomněla, že kdysi cosi říkali o tajné ruletě.

„Okase

absolutně jedinečná,”

prohlásila jsem

vítězoslavně. „Mám prachy!”

„Vyhrála jste, madame?” zainteresovali se Francouzi. „Vyšlo mi 6-4. Tak jak je to s tou ruletou? Hraje se dnes?”

„Hraje se denně,” zabručel ten bělejší a sledoval předvádění koní. „Vsaď mi všecko na sedmičku, ta musí konečně jednou

vyhrát …”

Ten černější kývl hlavou a odpochodoval ke kase a ten

bělejší se na mne obrátil:

„Chcete hrát, madame, vážně? Víte, že je to nezákonné?”

„Jasně. Nespoutaně chci hrát!”

„Vstupné je padesát korun.”

Cvakla jsem si piva z láhve a znovu jsem přikývla. „Prima. Být to zadarmo, bylo by to podezřelé. Pro mne je to jedinečná příležitost. Nanejvýš prohraju, co jsem dnes

vyhrála. Chci!”

„Nesmíte o tom s nikým mluvit,” varoval mě ještě Francouz. Přísahala jsem, že ani nepípnu, a domluvili jsme si čas a způsob, jak se do toho hráčského doupěte dostaneme. Před posledním dostihem jsem prozíravě vyzvedla ze šatny sítěnku. Po závodě, v němž naštěstí nikdo z nás nevyhrál ani orla, takže jsme nemuseli čekat na výplatu, všichni tři, Francouzi a já, jsme se nalodili do silničního křižníku značky Ford. Řídil jakýsi zcela mi neznámý chlápek, kterého jsem nezaregistrovala ani od vidění. Namluvila jsem si, že to jasně musí být jeden z dánských milionářů, kteří mají rezervované stolky v restaurantech, kam já málokdy zavítám, pročež si jeho vizáž nemohu pamatovat. Ostatně vůbec jsem si touto otázkou nezatěžovala hlavu, co je mi koneckonců po něm? Po pivu a po ještě další střední výhře dosáhla jsem stavu vrcholné euforie. Ani jsem nevěnovala pozornost tomu, kam vlastně jedeme, právem přesvědčena, že v Kodani trefím domů z libovolně vzdáleného místa. Před očima se mi mihl Kongens Nytorv a hned pak jsme zastavili v klidné, tiché ulici před velkým, starým, tmavým domem. Zajímalo mě jediné, jestli půjdeme do sklepa nebo na střechu.

Ukázalo se, že ani tam, ani tam. Prošli jsme dvorem,

pánové, kteří mi dělali společnost, zazvonili u nějakých dveří, ozval se automat, prohodili několik slov dánsky, vstoupili jsme do haly a normálně vyjeli výtahem do třetího patra. Tam byly další dveře, další zvonek, dalších několik slov dánsky, chvilka čekání a vpustili nás dovnitř. Jakési individuum od nás se zdvořilou úklonou inkasovalo výpalné ve výši padesáti korun od kusu.

Uvnitř to na první pohled vypadalo jako normální, náramně velký byt ve starém domě, až na to, že se hosté nesvlékli v předsíni, nýbrž v plné polní vstupovali dále, do salónů. Má plná polní na fleku způsobila, že jsem se ihned

pocítila kapánek nesvá.

Když jsem jezdívala do Charlottenlundu, bývala jsem pokaždé vyzbrojena pro dlouhodobý pobyt za chladného

počasí na otevřené tribuně. Dánské klima jen zřídka připomíná Floridu. Oblékala jsem se tedy do všeho, co mi padlo do ruky, a i tentokrát jsem měla na sobě vlněnou

kostkovanou sukni, svetr s rolákem a vestu z angory, s

prominutím bombarďáky, punčocháče, zimník s kožešinovou podšívkou, kozačky a vlněný šál. Ručím za to, že v celém Dánsku nikdo nebyl tak navlečen, protože podle kalendáře již přilétlo jaro z daleka a Dánové věří psanému slovu. Na hlavě jsem měla platinablond paruku a černý kožený klobouček. Paruku jsem si koupila před nedávnem a ještě jsem neměla příležitost si ji nasadit. Účast na dostizích taky nebyla – po pravdě řečeno – tou nejšťastnější příležitostí, ale od rána mě trápil jeden problém. Něco jsem si přece na tu hlavu narazit musela a rozhodnout jsem se mohla jedině mezi bulharskou kožešinovou čepicí a tou koženou hučkou.

Jenom v klobouku by mi bylo chladno, v kožešinové papaše

bych vypadala jako blbeček vypravující se na severní točnu,

a zrovna toho dne bylo hezky, a tak jsem dospěla k názoru, že nejlepší bude paruka, která hřeje, a klobouk, který na ní báječně sedí. A tak tedy jsem si vzala tu platinovou paruku, zcela mechanicky jsem se podle toho nalíčila a tím vším dohromady jsem na sebe nastražila tu pohromu.

„V tomto pokoji je poker, ruleta je vedle,” informoval mě Francouz. „Nikde své věci nenechávejte, tady musí být člověk připravený rychle vypadnout!” Zasvítil chrupem v omluvném úsměvu a v mžiku mi zmizel z očí u kteréhosi hracího stolu. Odebrala jsem se do vedlejšího salónu, kde fakticky fungovala ruleta, dokonce

dvě. U jedné se zrovna uvolnilo místo, které jsem ráz dva zaujala, rozepjala jsem si, co jsem mohla, svlékla plášť a jen jsem si ho přehodila přes ramena, kabelku se sítěnkou jsem

si uskladnila u nohou a rozhlédla se kolem sebe. Místnost mi

připadala značně plná lidí a kouře. Nejhůř páchla cigára a čadily dýmky. Světlo dopadalo výhradně na desky stolů, kolem vládlo pološero.Publikum tvořili převážně muži, babičky jsem napočítala nejvýš čtyři, což na Dánsko byl počet překvapivě mizivý. Ostatně možná že jich bylo víc, ale nestačila jsem to zjistit, neboť jsem se věnovala něčemu jinému.

Měla jsem v úmyslu počkat a přihlížet, jak se to točí a která čísla vyhrávají. Úmysl nanejvýš chvályhodný až na to,

že jeho realizace kapánek nevyšla. Ve stále trvajícím

opojení, než jsem se stačila rozhlédnout, vsadila jsem dvacet korun na čtrnáctku. Teoreticky byla minimální sázka pět korun, ale to nějak nikdo nesázel. Nejmenší, co jsem viděla, byly dvě desítky. A tak ze strachu, abych se nekompromitovala, začala jsem od té dvacky, vsadila jsem na čtrnáctku, bůhsuď proč, a ta čtrnáctka vyšla.

A hned jsem se musela vyrovnat s dalším problémem.

Teď žasnu, že mě to hned netrklo! Celý den mi přálo jedinečné štěstí ve hře a z druhé strany jsem šla z průšvihu do průšvihu. Měla jsem tušit, že to neskončí jen tak!

Problém byl v tom, že mi v Charlottenlundu vyplatili

výhru ve stovkách , jelikož v pokladně zrovna neměli pětistovky, a mně v té chvíli bylo všecko egal. Kabelku jsem měla vycpanou penězi až po uši, kromě toho byla naládována tisícem nejrůznějších pitomůstek a já jsem teď neměla kam ukládat další pozemské statky. Hrálo se s hotovými penězi, croupier mi přistrčil drobné, rozhodla jsem se ty drobné co nejdřív prohrát a pak o problému přemýšlet. Poštěstilo se mi zbavit se polovičky tím, že jsem vsadila zároveň na černou, sudou a čtyři čísla najednou. Vyšly všecky, totiž, ze čtyř čísel vyšlo samozřejmě pouze jedno, poněvadž to nebylo místo posvátné a zázraky se tam nekonaly, a já jsem znovu shrábla kopec drobných. Čtyřikrát po sobě jsem vyhrála na sudou, croupier mi už začal vyplácet větší peníze a pak jsem to znovu mrskla na numírko. Vsadila jsem sto korun v drobných na osmičku a ona vyšla. Málo naplat, něco jsem s tím musela podniknout, tak jsem začala cpát peníze do sítěnky, vedle atlasu. Sítěnka nebyla sítěnkou ze síťoviny, nýbrž sítěnkou ze silonové tkaniny, a báječně se na to hodila. Ty drobné mě pořád rozčilovaly, sázela jsem je, nač mě napadlo, aniž jsem počítala, a tvrdošíjně jsem vyhrávala. Hotové prokletí! Konečně jsem na něco přišla, aspoň jsem si to namlouvala. Vsadila jsem přehršel toho smetí na červenou (později se ukázalo, že to bylo sto dvacet korun), a nechala jsem to tak v naději, že to konečně jednou vezme čert. Červená vycházela a já jsem sázela dál a zároveň jsem přepočítávala, co jsem držela v rukou a na kolenou, a rovnala to po stovkách. Musím podotknout, že v Dánsku dvacetikorunová bankovka neexistuje. Mince končí pětikorunou a pak jsou desítky, padesátky, stovky a pětistovky. Desítkami jsem už mohla pomalu nacpat pytel od brambor, větší bankovky se mi v tom dosti hustě hemžily, a celkem vzato mi bylo jasné, že pořád ještě vyhrávám. Červená padala s obdivuhodnou vytrvalostí, pomyslíme-li na pitomou částku, jakou jsem vsadila, croupier mi stále přistrkoval s většími bankovkami i drobné, protože počítal poctivě a nakonec jsem úplně ztratila přehled. Vzdala jsem boj s drobnými, shrábla velkou haldu peněz z červené, která od toho okamžiku přestala padat, a začala jsem sázet ty desítky poskládané do stovek. Dvakrát jsem uhodla číslo, naštěstí to vyplatili ve větších, to znamená v padesátkách, které jsem okamžitě nacpala do tašky. Sázela jsem dál, ale přitom jsem se snažila, abych se přece jen zbavovala těch desítek. Zvyšovala jsem sázky, znovu jsem vyhrávala a měla jsem z toho všeho v hlavě takový galimatyáš, že jsem vůbec nevnímala, co se děje kolem. Horko mi bylo jako v peci, klobouk mi seděl našišato, paruka nejspíš taky, ještě hotový zázrak, že jsem s sebou neměla paraple, on mi totiž do těch tašek pod nohama ustavičně někdo kopal, možná, že já sama, kdybych se ještě snažila uhlídat deštník, zjančila bych se definitivně. Znovu mi vyšlo číslo, přesněji řečeno devítka, na kterou jsem vsadila 200 korun, sehnula jsem se, abych nacpala do sítěnky 7000 ve větších bankovkách, a zrovna v

tu chvíli propukl binec.

Výkřiky u dveří jsem zaslechla ještě s hlavou pod stolem. Co nejrychleji jsem ji vystrčila a uviděla jsem, že do místnosti vrazili nějací chlápci, dva nebo tři, nebyla jsem si jista. V mžiku se přestalo hrát, od sousedního stolku vyskočilo zsinalé individuum s šíleným výrazem tváře, s pěnou řinoucí se z úst a s šíleným světlem v očích. Nastal dravý ruch. Protějšími dveřmi vrazil do pokoje nějaký muž. Jak jsem se tak rozhlížela, pohlédla jsem já zrovna na něho a on pohlédl na mne. Tvář jako by se mu rozjasnila a vykročil rovnou ke mně, s jistými potížemi, protože lidí bylo plno, místnost, ač velká, byla přece jen dimenzovaná, a všichni začali najednou pobíhat nejrůznějšími směry, naprosto neorganizovaně. Sama jsem zatím neběžela nikam, stačila jsem si stěží pomyslit, že jsou-li to poldové, pak mně zabaví i mou poctivou výhru na 6-4 z Charlottenlundu, trochu mě to rozčililo, pak jsem se okamžitě upokojila, kdyby něco, dosvědčí mi to Malý Plešoun. Vtom padly výstřely.

Pálil totiž ten bledý s pěnou na rtech a s šílenstvím v oku.

Mezi jiným zasáhl lampu s kovovým stínítkem, lampa se

nerozbila, jen se bláznivě rozhoupala. Ti, co tam vrazili, ho sevřeli pažemi, on střílel dál na všechny strany, řev zesílil a celkem vzato vypukla tam Sodoma a Gomora, většina lidí se vrhla pod stoly a zdá se, že já samojediná jsem se nehybně tyčila na místě, chraňbůh z nadbytku odvahy, ale výhradně proto, že jsem úplně a dočista zpitoměla. Vykulenýma očima jsem přihlížela scéně jako vystřižené z dobrodružného filmu. Muž, který si to předtím hasil ke mně, se najednou zastavil, udělal ještě dva kroky, cesta před ním se vylidnila, většina hazardních hráčů už totiž seděla pod nábytkem, chvíli postál a pak se mu podlomila kolena a on padal hlavou napřed, přímo k mým nohám. Klesl nějak velice nepohodlně a pak, přes to zblbnutí, vedena

normálními lidskými city, poklekla jsem a snažila jsem se

mu trochu pomoci. Aspoň přesunout jeho hlavu z nohy stolu na svou tašku, naditou papírem, tudíž měkkou. On lapal po vzduchu a zřejmě se snažil něco říci. „Écoutez!” zachroptěl, usoudila jsem z toho, že zamýšlí

mluvit francouzsky.

„Bon, bon,” odpověděla jsem. „Nic neříkej, klid …”

„Écoutez!” opakoval a zasténal, pak pokračoval, s námahou, přerývaně: „Všecko … uloženo … sto čtyřicet osm … od sedmi … tisíc … dvě stě … dva … od b … jako Bernard … dva a půl metru … od … středu … vchody …

zakryté … explozí … Opakuj …” Vychrlil to ze sebe jedním dechem, a tak mi v první chvíli nedošlo, že to poslední slovo znamená rozkaz pro

mne. On se zřejmě rozčilil.

„Répétez!” zasténal zoufale a div že nevypustil duši.

Nemám špatnou paměť a navíc jsem uznala, že umírajícím nemá člověk odporovat. Opakovala jsem: „Všechno uloženo sto čtyřicet osm od sedmi, tisíc dvě stě dva od b jako Bernard, vchody zakryté explozí dva a půl metru od středu.”

Spletla jsem si pořadí slov a to ho zřejmě znovu rozčililo, opakoval to sám a po každém druhém slovu mě nabádal, abych si to zapamatovala. Zbytečně, byla jsem i bez toho přesvědčena, že do konce života na tu otřesnou scénu nezapomenu, ale souhlasila jsem se vším, co si přál.

„Spojení … obchodník … rybama … Diego … pa … dri

…” řekl ještě a nemá cenu tajit, že opustil toto slzavé údolí. Zaměstnána nebožtíkem, nevěnovala jsem pozornost tomu, co se děje kolem. Nevěděla jsem, co znamená pa … dri … a vůbec, nerozuměla jsem ani slůvko z toho, co říkal, totiž, slovům jsem rozuměla, jenomže jsem nevěděla, jaký dávají smysl, a měla jsem mlhavý dojem, že mi prozradil nějaké obrovské tajemství. Obrovská tajemství mají tu nevýhodu, že člověk neví co s nimi. Nestačila jsem se nad tím zamyslit, neboť najednou ke mně přiskočil někdo jiný, kdo vběhl stejnými dveřmi jako nebožtík. Podle mého soukromého názoru měly ty dveře vést do zbývajících pokojů, eventuálně ještě dál, ke kuchyňskému vchodu, a tímto kuchyňským vchodem vbíhalo individuum věštící senzaci jedno za druhým. Tenhle držel pro změnu v hrsti bouchačku, napřed se vrhl k mrtvému, ohmatal ho, pak se zase obrátil ke mně. „Zemřel?!” vykřikl hloupě v hrozném rozčilení, pro změnu anglicky. Nečekaje na odpověď, zavřískl: „Mluvil s tebou? Říkal něco? Co řekl?! Mluv!!!” A přitom zamířil bouchačkou přesně na má játra, což mne od začátku znechutilo. Nemluvíc ani o tom, že děsně nerada dělám něco z donucení, tím spíš, že mě čas od času píchá v játrech a absolutně je nepovažuju za objekt vhodný pro takové experimenty.

Jediným pádným a hutným slovem, polsky, jsem ho

zpravila, co řekl nebožtík, ale žádné jiné informace jsem mu nestačila sdělit. Individuum změnilo úmysl, střelná zbraň kamsi zmizela, popadlo mě za ruku a vleklo k těm zadním dveřím. Duchapřítomně jsem popadla zpod stolu tašku a sítěnku. Pokoušela jsem se mu vytrhnout, ale hned jsem od toho upustila, sotva jsem za dveřmi uviděla policistu v uniformě. Zbytky zdravého rozumu mi napověděly, že nejlepší, co v této situaci mohu udělat, bude přejít na stranu

policie, a to pokud možno rychle. Zmatek vzrostl, ti, kdo

předtím seděli pod stolem, nyní vylezli a znovu se začínali

hemžit. Vrhla jsem se k tomu policajtovi, individuum se tam

vrhlo zároveň se mnou, což mě poněkud mlhavě překvapilo,

prodrala jsem se davem a dostala jsem se na druhou stranu

těch dveří.

„Musím s tebou nutně mluvit!” zařvala jsem anglicky zoufale na policajta a přitom jsem se vytrhla z rukou padoucha, který mě držel. Rošťák mě podivuhodně snadno pustil. Policajt se nedíval na mě, ale někam za má záda. „Ano, jistě, ale musíme odtud zmizet,” řekl nějak mírně roztržitě. Ohlédla jsem se za sebe a uviděla celé hejno uniformovaných policistů. V tomto okamžiku polda, k němuž jsem doběhla, obrátil mě najednou čelem vzad a přikryl mi tvář rukou v jakési velké, měkké rukavici. Individuum, které mě doprovázelo, mě znovu popadlo za horní končetiny, spolu s taškou a sítěnkou. Ucítila jsem neznámou vůni a nějak se mi vybavila nemocnice. „Narkóza!” pomyslila jsem si ve zděšeném poplachu.

„Nedýchat!!!”

A nejspíš jsem se nadechla.

Člověk se někdy probudí ve vlastním bytě, ve vlastní posteli a v první chvíli neví, kde je. Co teprve má říkat člověk, který se probudí z narkózy v něčem, co není schopen někam zařadit? Leželo se mi měkce, to nepopírám, a to byl můj první dojem. Kromě toho mi bylo kapánek šoufl a vyklubala se ve mně myšlenka na minerálku. Byla to myšlenka naprosto vytržená z kontextu, vzala na sebe podobu bublajícího, pěnícího a zurčícího praménku, jehož příjemný žblunkot mi přehlušoval úporný, jednotvárný, rozčilující zvuk. Trvalo to chvíli, nelíbilo se mi to a proto jsem otevřela oči.

Nade mnou byl bílý, zvláštní, polokruhovitý strop. Jako

strop se to vlastně nepodobalo ničemu, takže to možná vůbec strop nebyl. Nějakou dobu jsem na to bezmyšlenkovitě civěla, pak jsem se pokusila podívat se stranou. Něco, co jsem měla z jedné strany, jsem po chvíli uznala za černou kůží potažené opěradlo pohovky, modelu, jejichž cena v Kodani začíná od pěti tisíc a jde výš. Tak drahé opěradlo mě částečně uklidnilo. Pohlédla jsem proto na druhou stranu. Musela jsem hledět dosti dlouho, abych pochopila, co vidím. Byly tam totiž věci, které byly v rozporu se stropem. Stolečky, křesla, koberec a jiné podobné záležitosti měly by se, jak já to vidím, vyskytovat v normální místnosti, rozhodně ne však v sudu s půlkruhovitou klenbou. Zato mi se stropem ladila okna v mírně vyduté stěně, dlouhá řada okének, která se mi za čas spojila s tím zatraceným monotónním hukotem. Také nad opěradlem mé pohovky byla taková okénka a tak jsem se nakonec musela smířit s faktem, že se nesporně nacházím v letadle. Nejhorší na věci bylo, že ono letadlo zaručeně letělo. Temperament mi nedovolil dále nehnutě polehávat. Ohmatala jsem postupně všechny části těla, napřed opatrně, pak poněkud odvážněji, celek fungoval, nepříjemný pocit nevolnosti zmizel, a tak jsem slezla z pohovky (byla to fakticky pohovka potažená černou kůží), přestěhovala jsem

se na křeslo u okna a vyhlédla jsem ven.

Uviděla jsem prostor. Ohromující, bezmezný prostor,

který ve mně svou obrovitostí vyvolal v prvé chvíli neklid,

zda se náhodou nenacházím v kosmu, ale hned potom jsem

si uvědomila, že ve vesmíru musí být tma, a okamžitě jsem se uklidnila. Prostor byl plný světla a po chvíli se mi podařilo dokonce rozlišit jeho jednotlivé složky. Nade mnou bylo nekonečné nebe, pode mnou stejně nekonečná voda a mezi nimi bylo lze rozeznat obzor. Kam se to, k čertu, ženu tím pitomým letadlem?!

Pomalu jsem přicházela k sobě fyzicky i duševně. Rozhlédla jsem se po interiéru poněkud cílevědoměji a zjistila jsem, že na pohovce leží můj vlastní drahý zimník, vedle pohovky se povaluje klóbrc, taška a sítěnka, paruku jsem ještě pořád měla na hlavě. Nohy bosé, jenom v punčochách, a kozačky ležely z druhé strany pohovky.

Jinými slovy, bylo tu všechno. Hmotné škody jsem prozatím

neutrpěla. Myšlenka na hmotné ztráty mě přiměla postupně probádat kabelku a sítěnku. Obě byly nadál nahuštěny penězi. Zatraceně poctiví bandité, pomyslila jsem si drobátko užasle. Bůhsuď proč, ale bez dlouhého přemýšlení jsem od prvního okamžiku dospěla k přesvědčení, že mě museli unést bandité. Z jakého důvodu a za jakým účelem to spáchali, to jsem nestačila rozluštit. Třeba to bylo mé zbožné přání! Já jsem vždycky měla zálibu v dobrodružných zpestřeních života. A místo abych se začala bát, zaujala mě vyhraná částka, a tak jsem přepočítala mzdové fondy. Jistě jsem musela vypadat dost podivně, jam jsem tak seděla na pohovce, bosá, v angoráku, se strašnou hromadou sežmoulaných bankovek na kolenou a kolem sebe a s otupělým výrazem v tváři. Napočítala jsem patnáct tisíc osm set dvacet korun a se značnou námahou jsem vyčíslila, že to dělá více než dva tisíce dolarů. Není to nejhorší, napadlo mě. A zpod bankovek

jsem vybagrovala cigarety. Jednu jsem si zapálila a ihned

jsem zjistila, že teď bezpodmínečně musím vykonat dvě věci: umýt se a napít minerální vody. A teprve pak budu přemýšlet. V tak elegantně vybaveném letadle museli nesporně mít i hygienické zařízení. Rozhodla jsem se je najít. Z nějakého ne zcela ujasněného důvodu se mi zdálo, že bych si měla raději počínat tiše, nedělat zmatky, neřvat o pomoc, a vůbec, předstírat, že nadále setrvávám v narkotickém spánku. Neměla jsem sebemenší pochybnosti, že se tady – kromě mne – musí vyskytovat ještě nějací lidé. Přinejmenším pilot!

Naproti tomu jsem si nebyla jistá, co je to za lidi, a v mé duši

se třepetala předvídavá nedůvěra. Na základě znalostí vnitřku normálních letadel vykročila jsem napřed k zádi. Určení, kde je záď a kde je příď, mi přišlo kupodivu samo. Dveře vypadaly normálně, dokonce měly kličku, a já jsem už už na tu kliku sahala. Když vtom jsem něco zaslechla. Hlasy. Lidské hlasy, pronikající ke mně právě těmito dveřmi. Pustila jsem kliku a přiložila ucho ke dveřím. Tiskla jsem ouško k různým místům, až konečně jsem našla jedno, kde bylo trochu slyšet.

Lidé za dveřmi mluvili francouzsky. To mě hned

potěšilo. Některé úryvky ke mně dolétaly jen jako šum,

některé zřetelněji a to, co jsem slyšela, vypadalo na první

pohled náramně zajímavě.

„Blbina!”

zaznělo nejsrozumitelněji,

proneseno rozzlobeným, rozhodným tónem. „Neprohledáš centimetr po

centimetru celou Evropu. Nemůžeme ji zabít, nic jí

nemůžeme udělat, dokud to neřekne!”

„Takhle kravsky se seknout!” vykřikl podrážděně druhý

hlas a nějakou dobu bylo slyšet jenom šum. Za chvíli zvuky

opět zesílily.

„Jistě jí to dojde,” uslyšela jsem. „A i kdyby ne, stačí,

řekne-li to policii. Postačí, co uvidí.”

„Proč jsme ji, k sakru, vzali s sebou?”

„Jiná možnost nebyla. Pozdě bycha honit, stalo se.”

Hlasy ztichly, pak znovu zazněly silněji.

„…přece nám to neřekne!” zvolal jeden z nich. „Já bych

to neřekl!”

„Mám nápad!” zvolal druhý. „Pokusme se ji angažovat…”

„Šéf na to nepřistoupí!”

„Blbec! Ale ona přistoupí, řekne, a pak nešťastná

náhoda…”

Chvíli zase jenom šuměli.

„…podíl,” dolétlo ke mně, „procenta dohodneme později.

Slibovat můžeme hory doly.”

„To je idea.”

„…propustit v žádném případě. Střežit jako oko v hlavě

až do příjezdu šéfa…”

„Naše jediná naděje je vymáčknout to z ní předtím.”

„Jen jestli to nezapomněla…”

A znovu delší, neartikulovaný šum.

„Pochopitelně, pak beze stopy zlikvidovat!” vykřikl hněvivě hlas, který asi řídil debatu. „Ale v žádném případě ordinárně, sprostě, jak to máš ve zvyku ty, ale opravdu beze stopy! Nesmíme riskovat absolutně nic.”

„Myslíš, že ještě spí?” ozval se znepokojeně jiný hlas, což způsobilo, že jsem se skokem přímo klokaním ocitla zpátky na pohovce. Neulehla jsem. Přesvědčena, že mám právo sedět a že pro mne bude hračkou simulovat absolutní tupost. Dveře ještě stále zůstávaly zavřené a záhadní cestující odkládali zkoumání mého skutečného stavu. Co se to, k čertu, děje? Pomyslela jsem si s nebetyčným úžasem i mírným rozčilením. Co já jim mám říci? Seknout se? Kdo se sekl… aha, nebožtík! Zřejmě se zmýlil… No, to fakt byl omyl, a zatraceně pitomý! Z přemíry dojmů jsem přišla úplně k sobě a soustředěně jsem začala rozebírat svou situaci. Byla jsem zřejmě obtěžkána nějakou otřesně důležitou informací. Moment, co to říkal? Všechno uloženo sto čtyřicet osm od sedmi, tisíc dvě stě dva od b jako Bernard, dva a půl metru od středu. Moment, ještě něco, aha, vchody zakryté explozí. Ne. Ještě něco. O nějakém rybáři… ne, ne o rybáři. Spojení obchodník rybami Diego a ještě něco. Co, k čertu, aha, pa… dri… a to nedokončil. To bych ráda věděla, co to může být… „Evropu neprohledáš…” Asi něco někam ukryli a to byla šifra označující místo a ten pitomý nebožtík o tom musel zpravit zrovna mě! No, tak mezi námi, on tam nikdo jiný nebyl. Nějaká ta verbež za stěnou chce, abych jim to opakovala, pamatuji-li si to. Pamatuju, to víte, holenkové, že pamatuju…

Ale chraň mě ruka páně cokoliv z toho teď vyžblebtnout! Je přece jasné, že hned potom mě praští po palici a ticho po pěšině! Nevím, proč praští, ale praští, jako že jedna a jedna jsou dvě. Sami to řekli. Mohli by to udělat teď hned, stačí vystrčit mě z toho aeroplánu, vody je tady proklatě moc…

Co je to vlastně za vodu a kam doopravdy letíme?

Pohlédla jsem na hodinky – na hodinky, které šly! – a ukazovaly dvanáct hodin patnáct. Mechanicky jsem je

natáhla a přemýšlela dál. Voda, samá voda, kam oko

dohlédne! A vypadá to, že letíme setsakramentsky vysoko.

Taková ohromná voda může být jedině nějaký oceán. Na to by moře nestačilo, kdepak. S pocitem nebeského štěstí, nepatrně zkaleného nervozitou, vytáhla jsem ze sítěnky ten báječný atlas. K dispozici jsem měla dva oceány. A k startu muselo dojít někde v okolí Kodaně. Celé dva dny jsem neprospala, jinak by hodinky nešly, a ničím jiným mě asi nevezli. Atlantik a Pacifik. Nad Atlantik vlevo, nad Pacifik vpravo. Kdyby to měl být Tichý oceán, museli bychom předtím přeletět celou Evropu a Asii a ještě bychom to nestihli, moc velká dálka. Ne, Pacifik odpadá. Moment, ale ještě je tu spousta vody pod Indií, mezi Afrikou a Austrálií, ale tam se taky musí letět přes celou Evropu. Z Kodaně na Sicilii se letí jedním vrzem pět a půl hodiny … Mordije, jak dlouho už to vlastně trvá? Přemýšlela jsem a vydumala, že takových deset jedenáct hodin. Fofr v zapadáku propukl kolem půlnoci, dokonce možná kolem jedné. Čili od té doby uplynulo víc než jedenáct hodin. I při největším chvatu a za mimořádně výhodných podmínek nestačili by odstartovat dřív než za dvě hodiny, koneckonců, letiště není na Kongens Nytorv, musí se k němu dojet, a navíc, já jsem vystupovala v roli bezvládného špalku a museli mě nosit. Dělali to opatrně, mám-li na hlavě paruku. Musíme vzít v úvahu, že došlo k omylu, s tím vším nepočítali, a moje maličkost pro ně byla milým překvapením. To všecko je nutně zdrželo … Klidně počítejme tři hodiny … Ukázalo se, že atlas nepostačí. Vytáhla jsem tedy z kabelky ještě polský kalendářík Domu knihy, který se již mnohokrát pro mne stal neocenitelnou vědeckou pomůckou. Po několika minutách mimořádně komplikovaných výpočtů a mnohonásobném vyhlížení oknem, abych se ujistila, kde skutečně stojí slunce, učinila jsem závěr, že letíme nad Atlantikem, že na místě, kde se nacházíme, mělo by být deset hodin, snad teprve devět hodin třicet, a že letíme k jihozápadu. Přesněji vzato spíše k jihu nežli západu. Objeví-li se před námi nějaká tuze veliká pevnina, musí to být Brazílie.

Mé úvahy byly sice čistě teoretické, přesto však při představě, že bych se měla ocitnout v Brazílii v tom svém kožichu, v těch beránkem podšitých kozačkách, v těch svých bombarďácích a v té platinové paruce, pocítila jsem jasně, že na mě znovu padá nepřekonatelný děs. Zavřela jsem kalendářík, schovala atlas a bezmyšlenkovitě čubrněla vykulenýma očima do jasu za okénkem a snažila se poněkud duševně vyrovnat se strašlivými výsledky svých výpočtů. A zrovna v tomto okamžiku se otevřely dveře a vešel nějaký chlápek. A pokud jsem měla v úmyslu simulovat slabomyslnost, pak docela určitě vstoupil v okamžiku pro mne nejpříhodnějším! Výraz mé tváře musel být naprosto jednoznačný a jediný neklid, jaký se v něm mohl zrodit, byla pochybnost, jsem-li vůbec při zdravých smyslech.

Domnívám se, že nevyléčitelná debilita mu musela připadat

nanejvýš pravděpodobná.

Zůstal stát u dveří a vrhl rychlý pohled zároveň na mne i na celou prostoru. Jeho zevnějšek způsobil, že jsem byla úplně grogy. Na první pohled vypadal jako hubeňoučký mladíček, a teprve při bližším zkoumání se dalo zjistit, že je mu nejmíň pětatřicet. Přitom měl nevinnou tvářičku s růžovou pletí nemluvňátka, modrá vytřeštěná očička a na hlavě hřívu rozcuchaných bledě žlutých pačesů. S naprostou

jistotou ho bylo lze prohlásit za blondýna.

Naneštěstí před dávnými lety mi předpověděla jakási věštkyně, že osudovým mužem mého života, mužem navěky a až do hrobu tmavého, bude blondýn. Uvěřila jsem tomu s největší radostí, blondýni, to bylo odjakživa moje! Jenomže skutečnost byla v příkrém rozporu s věštbou, a tvrdošíjně mě obdařovala brunety a muži havraních vlasů, jedním černějším než druhým, což probouzelo věčný neklid v propastech mé duše. S nezlomnou vírou ve věštbu ustavičně jsem se rozhlížela na všecky strany a hledala toho předurčeného, takže má osoba ztělesňovala potenciální nebezpečí pro všechny blondýny světa. Měla jsem takový reflex: blondýn = podezřelý!

A hle, nyní, za dobrodružných okolností, v romantické

situaci, zjevil se mi v těch dveřích blondýn! Kurník šopa! Pro pána krále, pomyslila jsem si, totálně zpanikařena,

všecko, jenom TO ne!!!

Rozmrvené pačesy, ne příliš dlouhé, ale zato kudrnaté, pohybovaly se mu na hlavě jednotlivě, jako by každá kučera zvlášť žila vlastním životem. Jaký tedy div, že jsem dál tvrdla bez hnutí a upírala na něho vytřeštěný zrak. „Bonjour, mademoiselle,” řekl zdvořile a zamířil ke mně.

To mě okamžitě nadzvedlo. Jestli se chlápek obrací na mne, matku dospívajících synů, jako na mademoiselle, znamená to, že se rozhodli zahájit smířlivé vyjednávání, čili prozatím mi nic nehrozí, nepraští mě po palici a já si mohu

dovolovat!

„Bonjour, monsieur,” řekla jsem značně méně zdvořile a okamžitě pokračovala: „Přineste mi minerálku, hodně silný čaj s citrónem, kde je toaleta, chci se umýt. Okamžitě! A pak

bych si ráda promluvila!”

Zaznělo to dost zlověstně. A tak, abych zmátla

protivníka, rozhlédla jsem se kolem sebe zrakem pokud

možno hasnoucím, nechala klesnout hlavu, čímž jsem

simulovala mdloby, a vyrazila ze sebe tiché zaúpění. Řekla bych, že to dopadlo docela věrohodně. „Ssamozzřejmě, jjjak si přejete!” odpověděl chlápek s křepkou úklonou. Pomohl mi slézt z pohovky, ač jsem to klidně mohla udělat sama, byla jsem uchopena pod paží a nanejvýš pečlivě vedena na záď letadla. A cestou mě zahrnoval atrakcemi. Otevřel jakousi skříňku, vytáhl minerálku, konečně jsem se jí napila, pak jsem si obhlédla sousední místnost, právě tu, která mi před chvílí dopřála akustické vjemy. Ta místnost představovala jakýsi salón, děsně elegantní, a křížený s pracovnou. Seděli tam další tři chlápci, kteří při pohledu na mne sebou nepokrytě trhli a udělali gesto, jako kdyby zamýšleli vyskočit z místa. Řekla bych, že to ani tak nebyl důsledek přehnané zdvořilosti, jako spíše překvapení. Jistě se domnívali, že ještě spím a že kříšení potrvá poněkud déle. Zatím jsem jim nevěnovala pozornost. Byla jsem totiž skutečně přesvědčena, že dokud se neumyju, za sebe neručím, a kromě toho utkvělá myšlenka na Brazílii, která mě pronásledovala, způsobila, že jsem ze sebe chtěla sloupnout pokud možno co nejvíce kusů oděvu. Už teď mi začínalo být horko! Po půl hodině jsem seděla v té salóno-pracovně nad šálkem čaje jako vyměněná. Rozhodla jsem se již pro úlohu sladké debilky na nejvyšší úrovni, jež se chová důstojně, i když uraženě. Také už jsem si stačila ty chlápky prohlédnout.

Navenek to nebylo nic moc! Jeden vypadal docela k

světu a není vyloučeno, že by byl i hezký, nebýt tak při těle. Druhý ve mně okamžitě vzbudil antipatii, protože mezi očima neměl žádnou mezerku, což nesnáším, třetí byl zvící sedícího psa. Jinak ničím nevynikal. Oblečení byli normálně, obleky, kravaty, bílé košile a vůbec, vypadali jako obyčejní zámožnější lidé. Stáří jsem odhadla na takových pětatřicet až pětačtyřicet. Mezi nimi jsem poněkud hloupě vypadala pouze já, a to proto, že jsem neměla střevíce.

Zpočátku vládlo ticho. Čekali zřejmě, co řeknu já, já jsem zamýšlela vyčkat, co řeknou oni, ale pak jsem své rozhodnutí změnila. Sladká debilka nemá právo oslňovat důvtipem a bezpodmínečně musí něco plácnout. „Kam to letíme, a vůbec, co to všecko znamená?” zeptala jsem se nakonec dotčeně, když jsem předtím vypila půl šálku čaje.

„Nemáte hlad, mademoiselle?” zajímal se tlouštík místo

odpovědi.

Zamyslela jsem se nad tím.

„Ne,” odpověděla jsem, „ještě ne. Hlad budu mít až za půl hodiny.”

„A votre service, mademoiselle. Dostanete všecko, co si

budete přát.”

S uspokojením jsem si pomyslila, že si dávají načas, aby

mě prokoukli, a sáhla jsem pro cigaretu.

„Čekám na vysvětlení,” prohlásila jsem ledově.

Ten rozcuchanec se pohnul, taky si zapálil, pak řekl:

„Došlo k politováníhodné příhodě. Jistě si vzpomínáte?

Hráli jsme nezákonně hazard a vtom tam vnikla policie …”

Zarazil se a na chvíli upadl v zamyšlení.

„Vulgární,” prohlásil a ušklíbl se s bezmeznou ošklivostí,

načež pokračoval: „Udělalo se vám nevolno. Nic divného, nervozita, spousta kouře, možná rozrušení … Usoudili jsme, že vás tak nemůžeme nechat, byli jsme přece na stejné straně

barikády …”

Omluvný, nanejvýš rozpačitý úsměv, jaký vyloudil na té své nevinné, modrooké, kojenecké papulce, byl tak upřímný, že neslyšet předtím podezřelou a krev v žilách mrazící diskusi, jistě bych byla schopna na to naletět! Otevřela jsem oči maximálně doširoka a ze všech sil se snažila opět navodit na tváři výraz co nejsladšího zdebilkování. „Museli jsme pláchnout velice rychle,” pokračoval rozcuchanec. „Neznali jsme vás přece, neznali jsme vaši adresu, vůbec nic, tak jsme vás prostě vzali s sebou, mademoiselle.”

Tři zbývající začali najednou přikyvovat za radostných, rovněž poněkud rozpačitých úsměvů, a živě přitakávali jeho výroku. Mnoho nechybělo a začali by tleskat. Já jsem si byla stoprocentně jistá, že jsem v tom zapadáku žádného z nich neviděla poblíž sebe, nemluvíc už ani o tom, že jestli tam někomu bylo nevolno, pak rozhodně ne mně. „Moc vám děkuji, pánové,” pronesla jsem s mírnou vděčností. „Jen se bojím, jestli jste mě nevzali kapánek daleko.”

Pánové ze sebe vydávali tu hlubší, tu vyšší chechtavé

zvuky, aby dokumentovali, že oceňují můj extraordinérní žert, a chvíli jsme na sebe dělali vopičky a přihlouple se pitvořili. Pak jsem znovu položila otázku, tentokrát plna důvěřivého zájmu: „Tak kam to vlastně letíme?” „Doufám, že vás to příliš nepřekvapí…” zneklidněl ten rozcuchaný.

„Zeměkoule je koneckonců tak miniaturní a vzdálenosti

tak zanedbatelné…” dodal smířlivě tlusťoch.

„Maličkost,” řekla jsem přátelsky, „já děsně ráda cestuju.

Tak kam?”

„Do jednoho malého města na brazilském pobřeží,” vysvětlil mi konečně rozcuchaný a udělal přitom pohrdavé gesto, jímž převedl vzdálenost mezi Dánskem a Brazílií na vzdálenost mezi Zámkem a Palácem kultury ve Varšavě. Těch příšerných několik tisíc kilometrů anihiloval, škrtal, odnímal jim jakýkoliv význam. Jaký je v tom koneckonců rozdíl, letím-li z Kodaně přes oceán do Brazílie, nebo přes Sund do Malmö!

Nějakou dobu jsem mlčela, hlavně obdivem k sobě samé, že jsem to tak přesné uhodla. Pak jsem si dovolila dát najevo

jistý neklid.

„Já přece nemám vízum!” zvolala jsem a vzorně předvedla ustaraný úžas. „Nemám žádné věci, tam bude horko, nebudu mít co na sebe, kromě toho se přece budu

muset vrátit! Doufám, pánové, že…?”

Vytřeštila jsem na ně oči, třepetala řasami v naději, že to vychází dostatečně pitomě a bezradně. V nasazení výrazu slabomyslně důvěřivé sladkosti jsem dosáhla vrcholu svých možností a začínala jsem trnout, že se tam dlouho neudržím. Dovolila jsem si pozapomenout na drobný fakt, že můj pas byl platný pouze pro Evropu a v mimoevropských zemích nefungoval.

Pánové, upírající na mne vyboulené oči, jako by

najednou procitli.

„No samozřejmě!” zavřískli všichni čtyři najednou. „Jen si nedělejte žádné starosti, mademoiselle! Postaráme se o vás! Všecko dostanete! Šaty, samozřejmě, vízum, maličkost, je zbytečné, přistáváme přímo, nikdo se nebude na nic ptát! Návrat? Jasně, samosebou, kdykoliv!” Svět mi tak říkajíc ležel u nohou. Ráčila jsem vyjádřit souhlas se snídaní. Čtyři pánové zasedli ke stolu společně se mnou. Servíroval číšník v bílém fraku! Prostě hogo fogo! Při jídle vypustili sondu. „Určitě vámi nejvíce otřásla smrt toho nešťastníka,” řekl soustrastně tlusťoch. „Nic divného, že se vám udělalo nevolno. Zemřel vám přece v náručí.” Těžce povzdechl a obrátil oči vzhůru, zrovna jako by měl v úmyslu odříkat modlitbičku za duši nebožtíka. Nahlédla jsem, že se tomu musím přizpůsobit. Odložila jsem vidličku a zalkala neméně srdceryvně. „Ach, bylo to úděsné,” přitakala jsem se záchvěvem hrůzy. „Strašné! Pořád se z toho nemůžu vzpamatovat!” Pro všecky případy jsem se rozhodla, že ztratím chuť k jídlu, tak jako tak už jsem se najedla, a vůbec, jaktěživ jsem nesnášela opulentní snídaně. Vzpomínka na otřes byla by mnou měla jaksepatří zamávat!

„Pro nás je to obzvlášť těžké,” povzdechl rozcuchanec,

„znali jsme ho, zvláště on …”

Ukázal na malého, který honem polkl, pokýval hlavou a

nasadil bolestný výraz tváře. „Byl to můj kamarád,” řekl. Mluvil francouzsky rozhodně hůře než ostatní. „Můj velice dobrý kamarád. Chtěl

jsem být s ním, místo vás, mademoiselle, v posledních

vteřinách jeho života.”

Všichni jsme věnovali nějakou dobu dojatým vzdechům

a obracení očí k nebi. Pak malý pokračoval:

„Jeho poslední povzdech, poslední slova … Chtěl jsem je

slyšet, odpovědět na ně … Mluvil s vámi … prosím vás,

opakujte mi poslední slova mého přítele!”

Báječně, pomyslila jsem si, plna uznání. Kdyby jim ta

bolest vycházela ještě líp, každý by to zbaštil!

„Nemůžu,” odpověděla jsem s povzdechem přímo

drásavým. „Nerozuměla jsem jim!”

Zkřižování jejich pohledů bylo téměř nepostřehnutelné.

„Cože?” vyskočil neklidně ten bez mezerky mezi očima,

ale rozcuchaný ho okamžitě utlumil.

„Blábolil?” zeptal se soucitně.

„Řekla bych, že ano,” odpověděla jsem smutně. „Nějaká

nesouvislá slova, skoro neslyšitelná …”

„Prosím vás, opakujte mi ta slova!” zaúpěl malý.

„Nemusí mít smysl, ale jsou to poslední slova mého přítele.

Vryju si je navždy do paměti!”

Došlo mi, že zvolená role má i svá úskalí. Zakopala jsem

se. Neexistuje na světě sladká debilka zlatého srdce, a ony

všechny mají zlatá srdce, která by se v takovém okamžiku

nepřetrhla, aby tomu žebrajícímu mizerovi nezopakovala zatracená poslední slova jeho přítele. Vynaložila by poslední zbytky duševních sil, aby si na ně vzpomněla! Jak se z toho jen mám vymotat, u všech rohatých ďáblů?! „Nevzpomínám si,” řekla jsem div ne se slzami v očích. „Ale já vás chápu, pokusím se vzpomenout si na ně. Byl tam takový kravál, zmatek, chtěla jsem mu pomoci, on sotva dýchal …”

Čtyři pánové se na mne dívali s takovým napětím, že také oni sotva dýchali. Šifra, kterou mi sdělil nebožtík, musela pro ně být přinejmenším otázkou života a smrti! Pomalu mě ovládala stále živější zvědavost a já jsem cítila, že ji musím pečlivě skrývat. Simulovala jsem vzpomínání, čas od času jsem si hluboce povzdechla a mezitím jsem rychle a

intenzivně duševně pracovala. Namluvit jim, že jsem nic

neslyšela a nic si nepamatuji? To asi nebude moudré, ztratí

potom důvod zachovat mě naživu. Tvrdá slova „beze stopy zlikvidovat” tkvěla v mé paměti a naplňovala mě mírným neklidem. Neměla jsem tuchu, co jsou vlastně zač, ale zřejmě něco z toho, čeho jsem byla svědkem, znamenalo pro ně jakési ohrožení, a kdyby se jich zmocnila hysterická panika, mohli by mě opravdu poslat do věčných lovišť. Ne, ne, raději si pamatovat. Mohu si vzpomenout na část a zbytek si vybavovat na splátky …

„Mám dojem …” řekla jsem váhavě, za stálého vzdychání, „vybavuje se mi … tuším, že mi řekl: Poslyš!

Poslyš …”

„Poslyš …” opakoval tlusťoch málo živý.

„Poslyš, co?” znovu vyskočil ten s očima a rozcuchaný

ho nejspíš pod stolem kopl.

„Já jsem mu řekla: Klid, nic neříkej. Viděla jsem přece,

že umíral, a chtěla jsem mu pomoci.”

Vzdech, jaký jsem teď ze sebe vyrazila, byl uměleckým

veledílem. Rozcuchanému luply nervy.

„Co dál!” houkl nervózně.

Zpomalila jsem tempo a rozhodla se, že se budu zalykat dojetím.

„Hlava mu ležela tak nepohodlně,” pokračovala jsem pomalu a zdrceně, „pod stolem …” Tlusťocha div neranila mrtvice. Ze zavřených úst toho s očima se vydralo něco jako potlačení zaskřípání zubů. Malý

už zase mohl dýchat.

„A co? Co říkal? Jaká byla ta poslední slova mého přítele

pod stolem?”

„On si vůbec neuvědomoval, že leží pod stolem,”

prohlásila jsem jakoby hluboce dotčena a pomyslila jsem si,

že na jejich místě už bych mě nejspíš zabila. Mají se mnou

andělskou trpělivost, jak pyramidálně důležitá musela být ta

zpráva!

První byl mocen slova ten kudrnatý.

„Nešťastník!” zvolal tragicky. „Nic si neuvědomoval!

Blouznil! … Vyrážel nesouvislá slova a jen vy jste je

slyšela! A jeho přítel, nejlepší přítel neslyšel nic!” Měla jsem dojem, že v tom okamžiku kopl malého, který prudce zareagoval. Za četných vzdechů, úpění a nářků znovu mě začal prosit a dal mi jasně najevo, že bez posledních slov jeho milovaného druha život pro něho ztratil cenu. Strašlivé pomyšlení, že je nezná, mu otráví duši na smrt! Nadobro!

Konec světa, dno a hrob!

Zachovala jsem se přiměřeně závažnosti úkolu a mé

divadýlko nebylo horší nežli jeho. Chytala jsem se za hlavu,

zavírala jsem oči, lomila rukama, vyjadřovala mu hlubokou soustrast, vyváděla všecko možné, ale nakonec jsem musela říci něco konkrétního. „Myslím, že říkal nějaká čísla,” přiznala jsem tichým, smrtelně smutným hlasem. „Nějaká čísla … nesmyslná …nesouvislá.”

„Jaká, jaká čísla?” zašeptal rozcuchaný téměř bez dechu. „Nevzpomínám si. Různá. Opakoval si je několikrát …” „Když je několikrát opakoval, snad jste si něco zapamatovala,” zvolal popuzeně ten s očima. Okamžitě jsem

si dovolila protestovat.

„Pro mne je smrt člověka důležitější než nějaká

numírka,” prohlásila jsem důstojně uražena.

Rozcuchaný opět zklidnil situaci. Ještě aspoň půl hodiny

trvala ta pitomá hra na peška, a kdybychom měli publikum,

propukl by aplaus při každém výstupu. Nakonec se museli

smířit s faktem, že tímto systémem nikam nedojdou.

Rozcuchaný začal z jiného soudku.

„Musím se vám s něčím svěřit,” řekl po krátké chvíli

všeobecného mlčení, když se byl předtím očima dohodl s

ostatníma. „Ta nesouvislá čísla jsou pro nás životně důležitá.

Náš přítel nám přinášel zprávu, kterou nám nestačil předat a

na kterou jsme všichni čekali. Vy jste ji uslyšela. To byla

právě ta čísla. Proboha vás prosím, snažte se na ně

vzpomenout. Nebudu před vámi ukrývat, že jsou to

nejdůležitější čísla v našem živote! Prosíme vás o pomoc.”

Kojeneckou tvářičku a nevinná očka měl plná dojetí. Člověk by musel mít srdce z kamene, aby mu vyhověl. Přes podezíravou nedůvěru, jaká ve mně bujela, byla bych se snad dala obměkčit, nebýt toho, že jsem k tomu blonďákovi nechtěla zaujímat stanovisko příliš přátelské. Věštby mívají nadpřirozenou moc. Bez námahy jsem předvedla přiměřené dojetí.

„Pro pána krále!” řekla jsem s bezmezným smutkem. „Kdybych to byla tušila! Ale já si opravdu nemůžu

vzpomenout!”

„Musíte si vzpomenout!” odpověděl rozcuchaný důrazně a po chvíli dodal: „Mluvme otevřeně. Jsme bohatí. Za vaši námahu se vzpomínáním, za vaše služby se vám odměníme. Velice štědře odměníme. Budeme je pokládat za obchod …” „Chápu,” přerušila jsem ho. „Pokusím se vzpomenout si.

Vynasnažím se, ale co bude, když se mi to nepovede?

Jednotlivá čísla se velice těžko pamatují.” Modrá očka rozcuchaného najednou zledovatěla. Ve zlomku vteřiny se atmosféra změnila. Všichni čtyři ztuhli, beze slova na mne hleděli, a kdybych byla od přírody kapánek méně lehkomyslná, byla bych se musela řádsky vystrašit.

„Jedině vy jste ta čísla slyšela,” říkal pomalu rozcuchaný.

„A jedině vy si na ně můžete vzpomenout. S opravdovou

lítostí vám budeme muset vnutit svou společnost do té doby,

než se vám vrátí paměť!”

„Prosím?” podivila jsem se zdvořile, přestože jsem

přesně něco takového očekávala. „Co to má znamenat?”

„Znamená to, že jste pro nás neocenitelným pokladem. I

se svou pamětí. Budete muset zůstat s námi, zahrnuta naši péčí, jako skutečně neocenitelný poklad.” Vypadalo to, že pomalu začínáme odhalovat pravou tvář. „Má to znamenat, že mi nepomůžete vrátit se do Kodaně?” zeptala jsem se s nevinným, nebetyčným, zdvořilým úžasem. „Naopak. Budeme vám muset v návratu do Kodaně všemi silami zabránit. Naše možnosti jsou dost značné.” Chvíli jsem mlčela. „To není dost dobrá metoda,” prohlásila jsem značně otráveně. „Mohla bych se vylekat a strachy ztratím paměť úplně. Vaše argumenty na mě zapůsobily, že se mi začalo něco vybavovat, a už jsem měla na jazyku první číslo, ale teď mi znovu vypadlo z hlavy!” Ten bez mezerky mezi očima byl vyřízený. Vyskočil od stolu, vybublal ze sebe jakási nesrozumitelná slova a vyrazil ze salónu. I na ostatních bylo patrné krajní rozčilení. „Myslím, že bych si vzpomněla, kdybych se ocitla na stejném místě, kde jsem to slyšela,” pokračovala jsem, „ve stejném pokoji v Kodani. Chápete, pánové. Něco jako vizuálně akustická asociace…” Pokládala jsem návrh předem za beznadějný, ale co mi bránilo se o něj pokusit? Přes skutečně vášnivou zálibu v cestování jsem dospěla k názoru, že přece jen bude daleko pohodlnější a pro mě jednodušší, dopraví-li mě do Kodaně stejným způsobem, jakým mě odtamtud odvlekli. Taky peněz mi bylo líto a chápala jsem, že při cestování bez víza a s neplatným pasem mne čekají různé pitomé obtíže. „Z toho nebude nic,” odpověděl rozcuchaný a modrá očka měl jako kus ledu. „Myslím, že si dřív vzpomenete, nebudete-li se moci vrátit do Kodaně, mademoiselle, a řekl bych, že pro vás bude opravdu výhodnější, vzpomenete-li si co nejdříve.”

Pokračování v konverzaci tvořila směsice hrozeb a

proseb, lichotek, vydírání a korupce. Skončili jsme na tom,

že dáváme přednost mírové koexistenci před otevřeným

bojem. Vyžádala jsem si čas a klid a prohlásila jsem v

rozporu s pravdou, že něco si pamatuju, a něco ne, a že se

pokusím vzpomenout si na zbytek, a pak že uvidíme. Oni

zalhali, že mi věří, a znovu jsme se vrátili k vzájemným komplimentům. Zatím jsem nic jiného nemohla dělat a tak jsem se usnesla, že budu klidně přihlížet, co se z toho všeho vyklube. Nebyla jsem ani moc vyděšená. Jistě by mě daleko víc vylekalo přepadení zhulákanými chuligány. Má situace byla tak podivná a nepravděpodobná, že úžas, jakým mě naplňovala, neponechával místo pro hrůzu. Právě naopak, byla jsem docela příjemně vzrušena neobvyklostí dobrodružství, které se mi ani nezdálo nebezpečné. Nepočítala jsem ani s nutností policejního zásahu v domnění, že si určitě sama budu vědět rady. S živým zájmem jsem čekala na další vývoj událostí a jen pro všechny případy jsem naslouchala varovnému vnitřnímu hlasu, který mi přikazoval neprozradit nebožtíkova slova.

Za tu dobu jsme uletěli velikánský kus cesty a vpravo v

dálce se objevila jakási pevnina. Nejspíš Brazílie. A já jsem

ještě pořád měla na sobě vlněnou sukni a angorský svetr! Zbavila jsem se pouze punčocháčů a chodila úplně naboso. Země se blížila k letadlu, po čase úplně vystřídala oceán. Letěli jsme ohromně vysoko a já jsem nemohla nic rozeznat, ačkoliv jsem se o to ze všech sil snažila a pokoušela se odnést si z celého toho pitomého podniku aspoň nějaký turistický profit. Neměla jsem tušení, nad kterou částí Brazílie letíme. Vyloučila jsem jedině ústí Amazonky neboť jsem pochopila, že musí vypadat nějak zeleněji a vlhčeji, nemluvě již o tom, že řeka sama o sobě je dost velká a musela bych si ji všimnout. Potom jsme znenadání začali sestupovat, přestože jsem neviděla žádné letiště, ale to u mě byla normálka. Nikdy, v žádném letadle jsem nedokázala včas postřehnout letiště, ani varšavské Okęcie jsem nebyla schopna poznat, a jakékoli přistávání mi přinášelo

nevylíčitelná překvapení. Pokaždé se mi zdálo, že rolovací dráhy jsou čirá fantazie, že přistáváme v brambořišti, na kolejích, na střechách budov nebo nějakém jiném

nevhodném terénu.

Tentokrát jsme dosedli na místě, kde sice existovaly

ranveje, ale zato tam nebyly budovy. Objekty jsem rozeznala

po chvíli, ohromně daleko, skoro na obzoru. Čekala jsem nějaké komplikace, pasovou kontrolu, celníky, zkrátka tak něco, a s uspokojením jsem předvídala čurbes, jaký vyvolá má přítomnost, bohužel, nic takového nenastalo. Kde nic tu nic se vedle letadla objevila helikoptéra, rotor se pomalu

otáčel, imponujícím tempem jsem byla přetransportována i s celým svým majetkem do nového dopravního prostředku, stačila jsem si pomyslit: pro pána krále, já se tu upeču!, a už

jsme znovu byli ve vzduchu. Organizace klapala, to se jim musí nechat!

Seděla jsem u okna a znovu se snažila něco uvidět. Letěli jsme o trochu níž, ale krajina pode mnou mi nic neříkala. Jen

jsem si vydedukovala, ne podle krajiny, ale podle slunce, že

se vracíme k moři.

Konverzace vázla a obeplouvala úzkostlivě hlavní téma.

Rozcuchaný se zajímal o mou znalost cizích jazyků. Bez

zábran jsem ho informovala, že nejlíp mluvím polsky, a to

prakticky od narození, předvedla jsem mu svou poněkud svéráznou znalost angličtiny a mstivě jsem prohlásila, že italština je náramně snadná a románská jazyková skupina je pro mne prostě legrace. Citovala jsem mu úryvek latinských veršů, kterým jsem se naučila ve škole a které si bůhsuď proč dodnes pamatuju. Měla jsem v úmyslu zasít do jejich hlav zmatek a připravit je o možnost punktovat se přede mnou nějakým jazykem, kterému bych za mák nerozuměla. Že by nenuceně a bezstarostně mohli mluvit dánsky, jim nepřišlo do hlavy, má hluboká neznalost dánštiny po tak dlouhém pobytu v Dánsku byla totiž vskutku nepochopitelná! 35

K této neznalosti jsem se přiznala s naprostým klidem, přesvědčena, že mi neuvěří, a fakticky neuvěřili. Už se jim začalo jazyků nedostávat a tak se zeptali na němčinu. Odpověděla jsem radostně, že německy znám na jedničku, pak, vyzvána, abych to předvedla, upadla jsem do hlubokého promýšlení.

„Ich habe,” řekla jsem a dál intenzívně zapřemýšlela a

dokončila vítězně: „Donnerwetter!”

Společnost v helikoptéře dostala záchvat veselí a tak

jsme pokračovali v letu radostně a příjemně.

Doufala jsem, že se mi podařilo přimět je k logickému závěru. Logicky vzato, francouzsky jsem uměla, italsky bych se mohla v krajním případě domluvit, pamatovala jsem si latinu, románské jazyky mohly tedy pro ně představovat jisté nebezpečí. Slovanské jazyky vypadly hned. Můj dlouhý pobyt v Dánsku mohl jim vnuknout představu, že skandinávské jazyky znám aspoň částečně a tak už jim zbývala jedině němčina. Čínština, japončina a různé arabské dialekty jsou venkoncem málo rozšířeny a ani jsem je nebrala v potaz. Jestliže jsem se snažila tvrdit, že umím německy, pak rozhodně jsem proto, aby tak nemluvili. Úvaha byla prostá a krajně logická, a byla jsem přesvědčena,

že ji museli provést. Budoucnost ukázala, že jsem se nemýlila. A celá ta komplikovaná a podivná kombinace vycházela

z toho, že jsem němčinu ovládala velmi podivným způsobem. Mluvit německy jsem neuměla, ale rozuměla jsem skoro všemu. Alice, které přes imponující jazykové

nadání šla dánština jako po strouhadle, domlouvala se s

Torkildem dlouhou dobu německy. Protože jsem v této rodině trávila celé hodiny a účastnila se rozhovorů, osvěžila jsem si pasivně celou němčinu, které jsem se naučila ve škole, a navíc jsem se ještě mnoho doučila. Pokusy o utajení různých informací tím, že by si je přede mnou sdělovali německy, byly by mi nanejvýš vítané.

Krajinu pozorovanou z helikoptéry jsem otipla jako dosti skalnaté pahorky, hned vyšší, hned nižší, tu a tam porostlé

vegetací, tu a tam holé. Nesmírně mi záleželo na tom, abych skutečnost uvedla v soulad s mapou a konečně se dověděla,

kde jsem, aniž bych se na to musela vyptávat svých

věznitelů, kteří mi přece mohli zalhat. Za nějakou dobu se daleko na obzoru objevilo moře, to znamená oceán, a zakrátko potom jsem uviděla něco nevýslovně zvláštního. Objevila se pahorkatina tvořená skálami se svislými stěnami a podél jednoho takového úbočí se něco šplhalo, kroutilo se trochu, jako by to bylo přilepeno ke skále. Dlouho jsem se pokoušela rozluštit to vlastním důvtipem, ale nepodařilo se mi to.

„Co je to?” zeptala jsem se zvědavě a ukázala na tu věc

prstem.

„Vlak,” odpověděl stručně rozcuchaný.

On se zbláznil, pomyslila jsem si.

„Nerozumím,” odpověděla jsem otráveně. „Lanovka?” „Vlak na kolejích. Železnice,” vysvětloval tlusťoch se shovívavým úsměvem, „jede po mostě zasazeném do skály.” Na tom mohlo něco být. Dívala jsem se pozorněji, přiblížili jsme se k těm srázům a vtom jsem uviděla skoro přímo pod sebou jakousi pavlač na krakorcích, fakticky opatřenou kolejnicemi. Jejich pokračování jsem mohla sledovat na místech, kde svítilo slunce. Ve stínu se mi ztrácely. Fantastické! Přemožena údivem a úctou, prohlížela jsem si to s takovým zájmem, že jsem úplně přestala věnovat

pozornost ostatnímu terénu.

Pak mě zase překvapilo nečekané přistávání. Byli jsme, jak se ukázalo, přímo nad oceánem. Stačila jsem zaznamenat jakýsi ohromný záliv, u zálivu město, kolem něhož se to hemžilo námořními plavidly, sestoupili jsme ještě níž a tentokrát, výjimečně, jsem uviděla i letiště. Terasa mezi skalami, která nenechávala nikoho na pochybách, že musíme

dosednout právě tam. Přestala jsem mrkat, abych už nic víc nepřehlédla, a kolem terasy se mi podařilo objevit něco, co

při troše dobré vůle bylo lze uznat za budovy. Buď jak buď,

byly to jakési kubistické architektonické konstrukce vrostlé

do skal. Nic víc jsem neuviděla, protože jsme se snesli nikoliv na tu předem vyhlédnutou terasu, jež mi zmizela z očí, nýbrž na jinou, kterou jsem pochopitelně nepostřehla. V posledním okamžiku jsem stačila zadržet bosou nohu, kterou jsem již již chtěla položit na přistávací plochu! I kdyby ty kamenné desky byly studené jako led, trvala bych na svém,

že jsou rozpálené, protože žhavé mi připadalo všechno! Angorský svetr mě prožral skrz naskrz, sukně hřála jako

termofor, zpod paruky, kterou jsem se rozhodla do konce

nesundat, se mi řinul pot a rozmazával zbytky make-upu. Dusila jsem se jako husa na pekáči, v hrsti jsem svírala kabelku a příšerně těžkou sítěnku, na zbytek svého zimního oblečení jsem se snažila nedívat a zřetelně jsem cítila, jak mi nitro zaplavuje zběsilá vlna vzteku. V takovém obleku mě odvléci do Brazílie. Lotři špinaví! „Ó, pardon, mademoiselle, račte prominout!” zařval tlusťoch a už po chvíli, bublajíc jako hrnek s vařící vodou, přešla jsem po slaměných rohožích do nezasklené sice, ale aspoň zastřešené části kubistické architektury. Rohože přinesli bleskovým tempem nějací mužští, kteří se objevili na terásce ve chvíli přistání. V místnosti byl příjemný chládek, klimatizace zřejmě fungovala jako v Paláci kultury. Byla jsem uvedena rovnou do připraveného apartmá. Hlavou se mi mihla mlhavá myšlenka, že něco takového jsem mockrát neviděla ani v kapitalistických filmech ze života vyšších kruhů, ale nebyla jsem s to teď se tím zabývat. Svléknout se!!! Svléknout se a umýt, stůj co stůj!!! „Marš ven, vypadněte!” houkla jsem polsky a hned jsem to přeložila do francouzštiny. „Chci zůstat sama! Kolik je hodin?”

„Za deset minut pět,” odpověděl tlusťoch trochu

překvapeně.

„Kde je za deset minut pět? Tady?!”

„Tady, pochopitelně.”

Pohlédl na mne poněkud vyjukaně, stav mého nitra byl

asi na mě patrný, a tak zmizel co nejrychleji. Troskami

duchapřítomnosti jsem se ho zeptala na čas, protože jsem

měla v úmyslu, jen co se vzchopím, provést příslušné

výpočty a lokalizovat se bez jejich přispění.

V apartmá bylo V Š E C K O! Napila jsem se dodatku k whisky, to znamená sody s ledem, protože ani na chrapot

nevěřím. Dost času jsem spotřebovala na seznámení s

technickými vymoženostmi v salónech hrajících si na

koupelnu, zcela nepředvídaně jsem se polila vodou od hlavy

k patám, protože ze zdi náhle vytryskla vodorovná vodní

clona, rozprášila jsem po celém bytě něco jako ledovou mlhu, pustila jsem – naštěstí ne na sebe, ale vedle sebe – vodní bič s vřelou vodou, až se mi konečně podařilo nějak zkrotit ty orgie vynálezů. Za nejvhodnější oblek jsem uznala velkou froté osušku, snědla jsem banán a pustila se do práce. Prostředí mne poněkud rozptylovalo, ale povahu jsem vždycky měla přepychuvzdornou a bez potíží jsem se smířila s hmotnou úrovní interiéru. Vzato od oka, něco podobného by se nedalo pořídit laciněji než za půl milionu dánských korun, ale koneckonců, to všecko jsem neplatila já, mne pro to lebka bolet nemusí! Můj úkol zněl: bezpodmínečně zjistit, kde se vyskytuji.

S pomocí kalendáře Domu knihy, atlasu a velkého duševního vypětí jsem si vypočítala pravděpodobnou trasu letu, počet kilometrů a směr cesty. Vyšlo mi, dělej co dělej, že sedím někde pod obratníkem Kozoroha. Podrobné hledání na mapě mi dokonce umožnilo najít šíleně klikatou železnici, která musela být tím zázrakem šplhajícím nad propastí,

protože žádná železniční trať nikde poblíž nebyla. Situovala jsem záliv a u něho dvě města. Jedno větší, přímo na břehu oceánu, a druhé, malé, v hloubi zátoky. Jedno mělo podle atlasu název Paranagua, druhé Antonia. Konečně! Konečně jsem věděla, kde jsem!

Opojena úspěchem a vítězoslávou, rozhlédla jsem se vůkol co nejšíře. Za okny bylo z jedné strany vidět oceán, z

druhé samé skály. Se smíšenými pocity jsem si pomyslila, že

na dovolené jsem si vždycky přála mít pokoj s vyhlídkou na moře, a nějak jsem toho nikdy nedosáhla. Ponejprv jsem k tomu přišla jako slepé kuře k zrnku, a přitom jsem si nebyla jista, zda pobyt tady skutečně mohu pokládat za dovolenou. Ale i kdyby, bude to v každém případě dovolená namáhavá. Po pravdě řečeno, cítila jsem se mírně šokovaně, všecko dohromady bylo nanejvýš zajímavé, překvapivé a nepochopitelné. Jela jsem si normálně v počestném městě Kodani zahrát načerno ruletu a z ničeho nic jsem se ocitla na druhé straně oceánu ve společnosti lidí zcela mi cizích, kteří mě sem odvlekli, kdoví proč a kdoví nač. Korunou zla bylo, že měli v plánu připravit mě o život, bez ohledu na můj názor na tuto věc. Úplná blbina. Trochu mi to připadalo jako hloupý vtip, a myšlenka, že by mi opravdu mělo hrozit nějaké nebezpečí, že bych měla být uvězněna, nemohla se vrátit do Evropy, nespatřit víckrát svou rodinu, mi vůbec nedocházela. Nepronikala ke mně. Lehkomyslná odvaha, jakou jsem projevovala, pocházela z nevíry ve skutečnost. Neznámý černý bandita s ponurým pohledem mne s hlubokými úklonami zval na oběd. Přítomni byli pouze tlusťoch a rozcuchaný. Milostivě jsem prohlásila, že poměrně dobré existenční podmínky mají blahodárný vliv na mou paměť. Na něco už jsem si vzpomněla, možná, že zakrátko zrekonstruuji celou nebožtíkovu výpověď, ale teď prosím, aby se mi postarali o nějaké dámské šaty. „Všecko bude ještě dnes,” řekl rozcuchaný suše a na chvíli zavládlo ticho.

„Kde je pláž?” zeptala jsem se znenadání, protože mi

blesklo hlavou, že bych mohla dostatečně využít tohoto

pobytu a trochu se opálit.

Oba, tlusťoch i rozcuchaný, pohlédli na mne očima, jako by spadli z višně. Nevolnice v zajetí nevěřících asi málokdy

myslely na opalování!

„Jaká… pláž?” opakoval tlusťoch, jako by nechápal

význam toho slova.

„No pláž,” vysvětlila jsem podrážděné, „normální pláž,

takový písek u vody, na opalování. Kde je?”

„Pláž tu nemáme,” odpověděl ten obézní, ještě pořád v šoku. Rozcuchaný se na mě díval, jako kdyby mi přeskočilo.

„Je tady bazén,” dodal po chvíli. „Chcete si zaplavat?”

„Ne! Chraňbůh!” zaprotestovala jsem živě. „Neumím

plavat! Chci se jen opalovat u vody. Kde je ten bazén?”

Nějak se po tom otřesu vzpamatovali a tlusťoch se nabídl, že mě provede po domě. O nějakém věznění a držení pod stráží nebylo ani řeči, dokonce mě to trochu udivilo. Byla jsem přesvědčena, že útěk z těchto míst nebude sám o sobě nijak obtížný. Je totiž jasné, že myšlenka na útěk již ve mně rašila bujnými letorosty. Klíčit začala již v letadle, ve chvíli, kdy jsem za zavřenými dveřmi vyslechla útržky konverzace.

Chápala jsem, že tak docela jednoduché to nemusí být, ale

byla jsem majitelkou víc než dvou tisíc dolarů a nevypadalo to, že bych měla nějaké jiné vyhlídky na návrat. Chlapíci se tvářili dosti zarputile. Beznadějné situace na mne vždy působí jako doping a já jsem byla přesvědčena, že něco určitě vykoumám. Zatím mi ještě chyběla podrobná znalost terénu. Žádné konkrétní plány jsem zatím neosnovala, tím

spíše, že jsem nepokládala za nejsprávnější prchat v osušce a naboso. To by bylo cestou lidem poměrně nápadné. Po návratu do apartmá jsem našla dvě zatraceně velké krabice s kompletní výbavou. Neměla jsem ponětí, jakým

zázrakem to tak rychle zvládli, ani kdo to vybíral, ale uhodli

to perfektně, včetně čísla bot. Bylo tam všechno. Bikinami počínaje, přes kalhoty s třásněmi (o nichž jsem přísahala, že je na sebe nevezmu za všecky poklady světa), až po elegantní večerní róby. Nejspíš našli nějakou prodavačku mých dimenzí a poručili jí, aby dala dohromady garderobu pro delší exkluzívní dovolenou.

Večer jsem konečně vyrazila na průzkum. Nevšimla jsem si, kdy se setmělo, protože komplex budov byl osvětlován jakýmsi šíleně rafinovaným způsobem, takže jsem dlouhou dobu nebyla s to odhalit světelné zdroje. Měkké, rozptýlené světlo, blížící se barvou slunečnímu svitu, zářilo zevně i uvnitř. Litovala jsem, že se na to nemohu podívat z dálky, ty zasklené, ve tmě zářící tvary jistě vypadaly náramně efektně. Jednotlivé části budov byly postaveny na skále, spojeny s ní, některé do ní zapuštěny, některé opřeny na konzolách, více nebo méně z ní vystupovaly a všecko dohromady mělo několik pater a bylo to děsně složité, pokud jde o spojení. Schodiště se vyskytovala jen ojediněle a prostupovala nanejvýš dvě podlaží, ale hlavní vertikální dopravu obstarávaly výtahy. Při procházce s tlusťochem jsem jich napočítala devět a přitom některé byly úplně otevřené a běhaly bez přestávky nahoru a dolů. Nastupovalo se do nich při jízdě. Já páternostery přímo nenávidím a snažím se jich nepoužívat. Jedna noha mi totiž pokaždé zůstane jinde, než kde má. Dveře, když už byly, otevíraly se samy od sebe, řízeny fotobuňkou. Stejně tak části zasklených stěn.

Klimatizace foukala, nasávala, ochlazovala i ovívala a

všecko dohromady fungovalo nehlučně a nepochopitelně spolehlivě. Bazén ležel na jednom z nižších podlaží, ze tří stran byl obklopen architekturou a ze čtvrté měl přírodní skálu. Palmy a kaktusy vyrůstaly kolem v množství naprosto mě uspokojujícím. Kolem dokola se povalovala nafukovací

křesla z průhledného plastiku a jiné zvrhlé kusy nábytku. Jednu jedinou věc jsem nějak nedovedla objevit, totiž východ z této rezidence. Pomalu se mě zmocňovaly obavy, že jediným způsobem, jak se sem dostat, respektive jak se

odtud vzdálit, je ten vrtulník na malé terásce. Divoká skála

vedle bazénu se tyčila úplně svisle a docela jistě bych po ní neuměla vyšplhat. Ani zvládnutí vrtulníku nepřicházelo

celkem v úvahu a tak jsem nakonec kapitulovala.

„Prima,” řekla jsem, „báječný, nádherná architektura, ale

kudy se odtud chodí ven, spodem?”

„Proč spodem, když horem je to daleko pohodlnější,” odpověděl tlusťoch s viditelným uspokojením, ale zamířil k

dalšímu výtahu a sjeli jsme níž. Cestou jsem zahlédla nad

svou hlavou na poněkud vyšším patře estakádu, které jsem si předtím nevšimla, a ta vedla na větší terásku mezi balvany, nad skalisky vyčnívaly rotory ještě přinejmenším dvou helikoptér. To byla právě ta terasa, kterou jsem při přistání viděla shora. Fakticky, komunikaci tady měli zorganizovánu způsobem, který byl v nebetyčném rozporu s mými zájmy. Spodní východ přece jen existoval. Vyšli jsme na malé nádvoříčko, rovněž lemované skalami, z něhož vedly v širou dáli tři cesty. Ulička někam jakoby na nevelký balkón, s vyhlídkou na moře, kamenitá stezka kamsi dolů a dost úzká asfaltová silnice také dolů, ale na jinou stranu. „Ta stezka vede na pobřeží,” vysvětlil tlusťoch zdvořile a přátelsky. „A ta silnice vede do města a dál do vnitrozemí. Jednou si jistě vyjedeme do města, ovšem ne po silnici, ale lodí. Chcete se podívat do přístavu?” Chtěla jsem. Bezpochyby počítal s tím, že mě překvapí, a tak jsem zachovala kamenný klid a ani jsem nemrkla, když se v nárožní budově, nejbližší moři, automaticky otevřela vrata výtahu ve skále. Vypadalo to úplně neskutečně, jakýsi „Sezame, Sezame, otevři se!” Sjeli jsme až docela dolů a tam jsem uviděla malinký přístav obrácený nikoliv k zálivu, nýbrž k oceánu, překrásně chráněný neobyčejně vysokým vlnolamem, s bazénky, v nichž byly připoutány dvě středně velké motorové jachty. Všechno, stejně jako architektura, bylo osvětleno měkkým rozptýleným světlem.

„V těsném sousedství leží město,” informoval mě tlusťoch a pečlivě se vyhýbal vyslovit jméno toho města. „Není je vidět, skály je zakrývají, zato můžete pozorovat lodě vyplouvající z přístavu a část města můžete zahlédnout z balkónu nahoře.”

Abych řekla pravdu, začínala jsem mít prohlídky po krk. Rezidence poněkud překračovala mou představivost a začínaly se rodit problémy. Musela jsem si to všecko promyslit a pak znovu obhlédnout při denním světle a bez doprovodu. Postupně jsem se přestávala divit, že se mě nepokoušejí držet pod zámkem a za mřížemi. Spát jsem šla s tichou nadějí, že se probudím v Kodani, že přijdu děsně pozdě do práce a pak že budu s potěšením vzpomínat na ten šíleně složitý sen. Snad jsem byla trochu rozčilena, když jsem po opětovné obchůzce celé rezidence a prohlídce druhé terasy s helikoptérami, včetně vyhlídky z balkónu, ulehla na velkou plastikovou bouli u bazénu, ve stínu bujné vegetace. Bylo to mizerné! Vyhlídky na útěk bledly a chřadly a stanovisko všech čtyř kumpánů bylo zřejmě nekompromisní. Zvěstovali mi to při snídani. Rozcuchaný ponechal stranou diplomatické kličky a řekl na rovinu:

„Chere mademoiselle, stala jste se jedinou majitelkou

zprávy pro nás nanejvýš důležité. Jste inteligentní žena a chápete, že tu zprávu musíme dostat. Nebudu před vámi ukrývat, že ta zpráva znamená peníze. Neobyčejně veliké

peníze! Vidíte sama, že nežijeme v nouzi, ale to, co vidíte,

neznamená nic ve srovnání s tím, co můžeme mít díky informaci, která vám byla sdělena. Jsme lidé dobrosrdeční,

nechceme užívat násilí, tím spíše, že násilí by opravdu

mohlo ohrozit vaši paměť, jsme dokonce ochotni přibrat vás k účasti na našich obchodech … O té otázce by se dalo

mluvit. Ale, bohužel, nevládneme tady sami. Máme šéfa. Šéf

sem zanedlouho přijede. Jestliže nám sdělíte před šéfovým příjezdem slova našeho zesnulého přítele, budete velmi štědře odměněna a odvezena do Evropy. Setkáte-li se se šéfem, nikdy odtud neodejdete. Dělejte, jak myslíte …” Jeho slova měla smysl a snad bych o nich začala uvažovat, nebýt vzpomínky na slova vyslechnuta v letadle.

To všechno vypadalo nějak podivně a kolem dokola bylo vidět až příliš velké prachy, než aby to na hony nečpělo

nějakým pyramidálním podfukem. Všichni čtyři mě

pozorovali se zdánlivým klidem, ale sálalo z nich obrovské

napětí. Vnitřní hlas mi přikazoval nevěřit. Dokud neprozradím tu šifru, mohu si být jista životem. Říci to stihnu vždycky. Ale když už to řeknu, dojde k něčemu neodvratnému, co se nedá vzít zpátky. A proč by se se mnou měli užírat, když už se pro ně stanu zbytečnou?

„Chápu,”

odpověděla

jsem,

poněkud

duchem

nepřítomna. „Ale já si opravdu nepamatuju všechno a mám pocit, že něco plácám. Ze začátku jsem si nepamatovala nic, postupně jsem to jakžtakž zrekonstruovala, ale kapánek se mi to plete. Vůbec si nedělám legraci, říkám-li, že by mi pomohl nějaký lokál s podobnou atmosférou jako tam.” „To se zařídí,” přislíbil mrazivě rozcuchaný, „můžeme to zkusit hned dnes.”

Nebyla jsem si jista, zda mi věří. Předstírali, že ano. Také já jsem předstírala, že věřím jim, a mohla jsem jenom doufat, že si nejsou jisti, zda to předstírám. Paruka mé ďábelsky hřála, a tak než jsem šla k bazénu, umyla jsem si hlavu. Riskovala jsem přitom doživotní zohavení, poněvadž jsem si od oka vybrala jeden ze šamponů stojících v koupelně, nebylo jasné, co je to, a mohla jsem díky tomu třeba přijít o všechny vlasy. Neměla jsem si na co vlasy natočit a seděla jsem na té kouli v roli zplihlé rusalky, od níž jsem se lišila jen tím, že rusalka zaručeně disponovala bujnějšími vrkoči. Vedle helikoptér, dole v přístavu a vůbec všude jsem zjistila přítomnost ponurých, černých banditů v obrovských sombrerech. Nemluvili jsme spolu. Nic si na mě

nedovolovali a zajímali se o mne pouze potud, že od

okamžiku mého entré až do zmizení z jejich zorného pole mě nespustili z očí. Ani jachtu ani helikoptéru bych nedovedla ukrást, nemluvě již o tom, že nemám ani páru o pilotáži. Útěk pěšky mi v panujícím vedru připadal absolutně odpudivý. Kojila jsem se tichou nadějí na nějaké auto, ale nikde jsem neobjevila ani stopy po vozidle jezdícím

normálně po zemi, všechno buďto po vodě, nebo ve vzduchu. Kéž by tu byl alespoň bycikl … Podle mapy měla cesta vést dolů, na kole bych sjela bez námahy. Bylo příšerně vedro a tak jsem se rozhodla, že se vykoupám. Nasadila jsem si čepici na vlasy již proschlé a vydala se k bazénu. Ve snu mi nenapadlo, že tento krok k

vodě je zároveň i krůčkem ke svobodě!

Celý život jsem měla zoufalé potíže s vlasy. Dělala jsem s nimi všecky možné hokuspokusy, ale bezvýsledně, pořád jsem vypadala jako kočkodán nebo vypelichaná veverka, a ustavičná péče o hlavu, hlavně při styku s vodou, stala se

mou vášní. Po dobrém šamponu vypadaly odpudivé mrcásky

aspoň dva dny jakžtakž a občas jsem z nich mohla vyrobit cosi podobného účesu. Namočení hlavy v jakémkoli potůčku, rybníčku, jezírku, o slaném moři nemluvě, ničilo veškeré mé úsilí. Žádné čepice mi nepomáhaly, voda jakýmsi tajuplným způsobem vnikala i pod ty nejpřiléhavější. Naznak jsem plavala jenom tehdy, když jsem měla v plánu mytí hlavy po koupeli. Lze-li vůbec o mých schopnostech užít slovo „plavala jsem”. Dokázala jsem totiž urazit vzdálenost dvaceti metrů, aniž jsem šla ke dnu, ale byl

to pohled pro bohy!

Čepice, kterou jsem si nyní narazila, byla poněkud volnější, vlasy mi právě uschly po mytí, byly dokonce obstojně upravené a to poslední, co bych si přála, bylo ponořit se i s hlavou. Voda v bazénu byla křišťálově čistá,

dno vykládané barevnou terakotovou mozaikou se zdálo na

dosah ruky, a vůbec, nevím, proč jsem si byla jista, že v tom místě je zaručeně mělko. Asi proto, že nevelká trampolína stála na protilehlé straně, a jak známo, hloubka musí být pod trampolínou, a ne na druhém konci. V důsledku toho jsem se jen nedbale přidržovala rukou obruby a skočila nohama dolů. Neucítila jsem půdu pod nohama, ruka se mi svezla, příšerně jsem zaječela a šla pod hladinu. Vykřikla jsem pochopitelně kvůli hlavě, a ne ze strachu, že se utopím, to totiž nepřipadalo v úvahu ani při nulovém plaveckém umění.

Nenabrala jsem vzduch do plic, a když jsem vykřikla, napila jsem se trochu té vody, v hlavě jsem měla jedině tu volnou čepici a čerstvě usušené vlasy a co nejrychleji jsem

vyplavala, vzteklá na sebe i na zrádný bazének, zmítala jsem

sebou jako tonoucí epileptik, kašlala jsem a plivala. Ještě dřív než jsem úplně vyplavala nahoru, zaslechla jsem žblunknutí, něco žuchlo do vody, chytila jsem se rukou obruby, ohlédla jsem se a zkameněla. Nádherným kraulem si to ke mně hasil chlápek v elegantním bílém obleku. V tomto okamžiku jsem se rozhodla, že se přestanu čemukoliv divit. Chlápek se chytil obruby těsně vedle mě, odhodil dozadu nádhernou, černou, mokrou plerézu a pohlédl na mne zrakem, v němž se zračilo nevýslovné ulehčení. „Jak jste to mohla udělat!” vyčítavě vykřikl anglicky, když předtím prohodil několik slov nejpravděpodobněji portugalských. „Mohla jste se utopit! Jaké štěstí, že žijete.” „Promiňte, neumím plavat.” Odpověděla jsem pokorně. „Myslela jsem, že je tam mělko. Vy jste skočil, abyste mě zachránil?”

„Samozřejmě! Byla to má povinnost!”

„Tisíceré díky! Moc se vám omlouvám, zmáčel jste si

oblek. Měl jste se svléknout.”

„Neměl jsem čas. Maličkost. Oblek hned zase uschne.”

Při této elegantní konverzaci ve vodě plavala mezi námi

jako prám oslnivá, purpurově zelená kravata.

„Nepouští ta kravata?” projevila jsem zdvořilou obavou.

Chlápek se nejistě podíval.

„Snad ne. Pro všecky případy ji sundám.”

„A odkud jste skočil?” zeptala jsem se se zájmem,

protože předtím jsem kolem sebe neviděla živou duši.

„Odtamtud,” odpověděl krátce a mávl kravatou vzhůru. Pohlédla jsem naznačeným směrem. Tak dvě a půl patra nad

bazénem jsem objevila malou zasklenou lodžii, jejíž jedno

křídlo bylo odsunuto. Bylo to přinejmenším deset metrů. Že

se vůbec z té výšky trefil do té mizerné kapky vody, a ne

vedle!

„To musí být děsně vysoko!” vykřikla jsem, vzhlížejíc k

němu s obdivem.

„Dvanáct metrů,” řekl zdvořile a vylezl z vody.

Také já jsem vylezla a pomohla jsem mu hezky rozložit kravatu, aby uschla. Posadili jsme se na plastikové boule a

pokračovali v besedě, během níž on neustále měnil polohu a sušil každou chvíli jinou část oděvu. Poradila jsem mu ještě,

aby si svlékl sako, ale kategoricky odmítl. Schlo to tempem

nezvratně ukazujícím na umělé vlákno.

Při konverzaci jsme neopouštěli problémy plavání.

Upřímně jsem mu vylíčila své antitalenty na tomto poli,

dokonce jsem to trochu přehnala, aby ho to nemrzelo. Bylo

by to pro muže žinantní pomyšlení, že skákal zbůhdarma.

„A jak se cítíte na lodi?” zeptal se se zájmem. „Na parníku.”

Už jsem mu chtěla říci, že výborně, ale vtom mi svitla v hlavě jakási mlhavá myšlenka. „Příšerně,” zvolala jsem přesvědčivě. „Bojím se velké

vody a nesnáším houpání! A dokonce mám jeden problém, ti

pánové mi slíbili výlet do toho města, tam,” mávla jsem rukou, jak doufá, opačným směrem, „a říkali, že lodí. Dala bych přednost čemukoliv jinému, ale stydím se k tomu přiznat.” „Ale to jste měla říct hned,” vykřikl chlápek s netajeným soucitem. „Proč se máte trápit, já jim to povím.” „Ne!!!” vykřikla jsem divoce. „Neříkejte to, já to tajím,” dodala jsem spiklenecky. „Dělám, že je to všecko v pořádku. Pěkně prosím, nikomu o tom neříkejte!”

„Dobrá, ale vy mi slibte, že už nikdy nebudete skákat do

hluboké vody. Tam je žebřík, po něm se dá sestoupit a můžete se něčeho přidržovat. A vůbec, sprcha bude lepší.” Povstal z boule a předvedl mi, jak manipulovat s nejrůznějšími druhy vodotrysků instalovaných kolem bazénu. Kvitovala jsem to předvádění s vděčností a ihned si to prakticky vyzkoušela. Chlápek si prohmatal vyschlý

oblek, obhlédl kravatu, uvázal si ji, zdvořile se se mnou rozloučil a zmizel v prostoru. Sundala jsem čepici, znovu dosušila vlasy a zrovna jsem se zamýšlela, byla-li to náhoda, nebo zda mne ustavičně

hlídají, když jsem znenadání zaslechla zvuk motoru.

Normálního automobilového motoru, běžícího na vysoké obrátky, který hučel a blížil se z druhé strany budovy.

Zaplavily mne, na takové vedro, nadlidské síly. Popadla

jsem šatičky protkávané zlatou nitkou, použila jsem jednoho z těch výtahů, které tak nenávidím, a již za chvilku jsem se octla na nádvoří. Vidět nebylo nic, ale zvuk motoru sílil.

Bylo to bezesporu osobní auto a mohlo už být blízko,

jenomže serpentina, stoupající vzhůru, musela být neobyčejně točitá, poněvadž se neobjevilo ještě po delší dobu. Konečně jsem za skálou uviděla vyjíždět černého

jaguára.

Stála jsem ve stínu a toužebným pohledem hleděla na věc konečně dobře známou! Auto, které jsem uměla ovládat, kterým bych se bez námahy mohla odsud vzdálit, neboť když sem přijelo, může i odjet, a z něhož zrovna vystupovali rozcuchaný s nějakým malým černým tlouštíkem, naprosto mi neznámým. Nemohl to však být šéf, protože se k

rozcuchanému choval uctivě.

Nezpozorovali mě a vešli do budovy a šofér s

banditským ksichtem zajel do garáže. Teprve nyní jsem

objevila, že část stěny tvoří dveře od garáže. Samozřejmě taky fotobuňka nebo mechanické zařízení, protože se otevřela rozsouvací křídla. Skoro všude tady měli posuvné dveře, velice fikaně.

Obhlédla jsem terén, nikdo mi v tom nebránil, a odhalila

mechanické zařízení: místo, které přijíždějící automobil musí stlačit pneumatikami. Zaplavily mne černé myšlenky. Kde, u všech rohatých, vezmu dvě půlmetráková závaží, povzdechla jsem si a rozhodla se pokračovat v obchůzce.

Na skály vedle balkónku se dalo vyšplhat s nevelkou námahou. Vylezla jsem tedy a vyrazila na procházku. Proti

očekávání, jaké si člověk mohl utvořit zdola, nebyl to hřeben ostrý jako břitva, ale jakýsi mírně zaoblený hřbet vinoucí se podél břehu. Daleko dole bylo vidět oceán a po vrcholu hřbetu vedla jakási stezka. Vykročila jsem po té pěšince, chvílemi se mi šlo snáze, chvílemi hůře, ale nic extra za předpokladu, že většinou lezete po čtyřech. Brzy jsem dospěla k místu poněkud širšímu, tvořícímu jakousi pískem pokrytou plošinku. Tam jsem konečně našla trochu stínu, který vrhala košatá palma a několik impozantních kaktusů. Viděla jsem už kaktusy růst na podivnějších místech, ale palmy, podle mého názoru, by se tam tyčit neměly. Je ovšem možné, že mám v botanice mezery.

Kdyby se mi ještě podařilo vyšplhat na tu palmu, dosáhla bych svého cíle, totiž získala zevrubný přehled o terénu

obklopujícího rezidenci. Ohmatala jsem kmen, chvílemi

jsem si snila, že se měním v opičku, avšak vzdala jsem se

toho snu a vylezla na skalku za palmou. Výsledek nebyl

nejhorší. Šplhala jsem dosti příkře vzhůru a nyní jsem uviděla kousek pod sebou část budov gangsterské rezidence, ještě doleji kousek silnice, vinoucí se jako had a ještě níž něco děsného. Padací most! Cesta vedla přes skalní trhlinu, která byla překlenuta nevelkým můstkem, v tomto okamžiku právě spuštěným. Jistě ho spouštěli jedině tehdy, když má přijet jejich auto, a zvedací mechanismus mají zaručeně schován někde v domě! Velice dlouho jsem čupěla na bobku na skále, držíc se kmene palmy a pokoušejíc se něco vydumat. V hlavě mi explodovaly tisíce nápadů, bohužel většinou na úrovni snu o změně v opici, ale nakonec ve mně vykrystalizovalo přesvědčení, že se v prvé řadě musím seznámit s celou rezidencí! Podaří-li se mi přesně určit, co kde je a jak to funguje, snad něco vyšpekuluju.

Sestoupila jsem se skalky a už jsem pomýšlela na návrat, když mou pozornost upoutala velká motorová jachta, která

se blížila. Na přídi svítilo poetické jméno Stella di mare.

Plula pomalu, tichý zvuk motoru nebylo skoro slyšet

Bezmyšlenkovitě jsem ji pozorovala a spatřila jsem, že téměř přesně proti mně mění směr a pluje kolmo ke břehu. Byla čím dál blíž a vypadalo to, že má v úmyslu zmizet ve

skále, a tak, stále více zaujata, sešplhala jsem na skalní

převis a opatrně se na něj položila a vystrčila hlavu. Bez debaty zmizela ve skále! Ne přesně pode mnou, nýbrž takových deset patnáct metrů stranou. Vzpomněla jsem si, že jsem si umínila ničemu se už nedivit. Vyloučila jsem rozsouvací vrata z rostlé skály, zato jsem předpokládala možnost existence nějaké jeskyně. Pečlivě jsem si prohlídla místo styku vody s břehem a sledovala je bedlivě metr za metrem, až konečně jsem zjistila, že mezi skalami musí být průrva. Nějaká zátočinka, průliv, nebo něco podobného. Horní část srázu vylučovala jeskyni.

Bez dlouhého rozmýšlení jsem se vydala tím směrem. Nuzná imitace stezky sestupovala dolů, já také, z větší části po čtyřech, stezka odbočila, sestoupila jsem ještě kousek níž a ocitla se na jakési krátké skalní polici. Vyhlédla jsem dolů a uviděla tři věci: jachtu, právě se majestátně obracející v zátočině, jen málo větší než ona, od oceánu zcela zakryté skalami, nad jachtou dost velký můstek, na němž čekali tři muži, a ocelový žebřík zasekaný do skály hned vedle mne, který vedl svisle dolů až na ten můstek. Ležela jsem na té své polici a pozorovala chlapíky, naprosto klidná, že vždycky stačím uprchnout, kdyby začali šplhat po žebříku. Nešplhali po žebříku. Připoutali jachtu, chvilku se ještě poflakovali po můstku, z jachty vystoupila osádka v podobě dvou dalších chlápků a všichni společně se ztratili ve stěně pode mnou. Nejspíš zase dveře a nejspíš opět jakési komplikované technické spojení s budovou. Ty jejich

civilizační výdobytky jsou zkrátka k zbláznění! Pochopitelně ihned ve mně vzklíčila myšlenka sestoupit na můstek, ale neproměnila jsem ji v čin výlučně proto, že

šíleně nenávidím takové pitomé ocelové žebříky. Rozhodla jsem se, že to provedu tehdy, až to uznám za absolutně

nezbytné. Zatím jsem pouze vstala a bez zvláštních potíží

jsem se dostala stejnou cestou na nádvoří. Z toho, jak mě vítali, jsem usoudila, že jsem jim musela nečekaně zmizet z očí a že je to smrtelně vyděsilo. Když mě spatřili, zavládl lehký zmatek, jeden černý bandita odcválal jedním směrem, jiný druhým, individuum v bílém obleku se vrhlo k telefonu a hned v prvním výtahu jsem se srazila s

tlusťochem, který z něho zrovna vystupoval. „Kde jste byla?” vykřikl zřejmě rozčilen. Na jeho tváři se rýsoval zároveň neklid i ulehčení. „Na procházce,” odpověděla jsem zdvořile. „Našla jsem si báječné místečko nad mořským břehem a seděla jsem pod palmou. To místečko se mi moc líbí, vidím odtamtud na Evropu.”

Zamrkal, zřejmě nedovedl pochopit, jakou palmu s

vyhlídkou na Evropu mám na mysli, protože palem tam bylo

fakticky milión a ještě trochu. Po chvíli přemohl neklid a zbyla v něm už pouze úleva. „Dobře, že už jste se vrátila. Hned po obědě jedeme do města. Jak jste si přála.” Vůbec nic jsem si nepřála, ale neměla jsem v úmyslu vyvádět ho z omylu. Výlet do města jsem se rozhodla brát čistě rekreačně. Zdálo se mi, že za jediný den jsem učinila dost objevů, ukázalo se však, že to byl omyl. Bylo mi, jak vidět, souzeno vést v těchto místech život příšerně pestrý a intenzivní.

Jeli jsme motorovým člunem a až v posledním okamžiku jsem si vzpomněla, že trpím hydrofobií. Ale i to jsem si připomněla jenom proto, že mě podivně bedlivě sledovali, když jsem se naloďovala. Můj záchrance s úděsnou kravatou jim zřejmě složil vyčerpávající hlášku! Abych byla upřímná, nadevšecko miluji cestování po vodě v jakékoli podobě, a co je ještě podivnější, přes plavecký antitalent nebojím se vody. Zbožňuji malé lodičky ve vysokých vlnách, miluji houpání a mořská nemoc je pro mne pojmem absolutně cizím. Takže jsem neměla jistotu, zda mé předstírání dopadne dost přesvědčivě.

Varovný signál zaburácel v mém nitru, když jsem už už

kladla jednu nohu z můstku na palubu motorky. Zakolísala jsem, naklonila se kupředu a tu nohu jsem stáhla zpátky a div

jsem neztratila rovnováhu. Do vody bych byla nespadla, zato

bych byla vletěla do jachty po hlavě, což jsem neměla v úmyslu. Chlápek s očima, stojící vedle mne, mne ustaraně zachytil. Nohu jsem přesunula zpátky proto, abych měla dost času vymyslit dostatečně vystrašený způsob nástupu, ale ve spojení s tím předklonem to dopadlo nádherně a už jsem si nemusela nic vymýšlet.

„Nastupte prosím, mademoiselle,” z jachty řekl

energicky ten rozcuchaný.

„Není tam mokro?” zeptala jsem se bázlivě. „Umáčím si střevíce. Nebylo by lepší auto?”

„Ne, nebylo. Je tady sucho. Tak pomozte mademoiselle!”

Ten s očima se mě pokoušel strčit na loď. Vzepřela jsem

se tomu.

„Nastoupím sama,” prohlásila jsem důstojně. Pro změnu jsem to zkusila druhou nohou. Položila jsem ji na bort, bort lehce uhnul, měla jsem v úmyslu vyrazit výkřik leknutí a znovu se vrátit, ale nestačila jsem. Ten s očima mě držel pod paží a byl připraven na můj pohyb vpřed. A tak mě, s nejlepšími úmysly, trochu popostrčil. Ztratila jsem rovnováhu a absolutně věrohodně

jsem žuchla rozcuchanému na kolena.

Vyšlo to báječně a přitom jsem neutrpěla žádný úraz. Omluvila jsem se mu a podotkla jsem přitom, že mi to plavidlo připadá neobyčejně vratké. Vyjádřila jsem

pochybnosti, zda není na tak velkou vodu malé.

„Je naprosto spolehlivé,” odpověděl rozcuchaný suše.

Pohlédl na mou hlavu a vypojil se z konverzace.

Pohledy na mou hlavu vrhali od oběda všichni. Byla jsem bez paruky, čerstvě umyté vlasy jsem si natupírovala,

nastříkala lakem, zhotovila docela přijatelný účes a neviděla žádný důvod, který by v nich měl budit takový zájem. Existoval samozřejmě rozdíl v barvě , ale koneckonců paruky jsou všeobecně rozšířeny! Byly to pohledy hluboce roztrpčené a vyčítavé a to se zcela vymykalo mému chápání.

Zatím jsem však musela dále hrát debilku a za nejlepší

způsob jsem považovala sedět strnule, se zaťatými zuby, skrze které jsem udělovala ojedinělé a neochotně úsečné odpovědi. Moře se báječně vlnilo! Oceán dýchal gigantickými plícemi, jachtička plula nepříliš rychle, mírně veplula na velkou výduť a pak z ní sklouzla dolů. Jaká by to byla rozkoš sedět přímo na špici, hledět do vody a svobodně se opájet tím úžasným houpáním! Mlhavé plány, které se ve mně rodily, přikazovaly mi důsledně si odpírat své nejmilejší potěšení. Přemýšlela jsem, co bude ve městě. Koneckonců město jako město, je tam přece policie, mohla by jim uprchnout a

na tu policii se odebrat. Mohla bych uprchnout na nádraží a pokusit se o odjezd. Má-li Paranagua železnici, musí mít i

nádraží. Povedou si mě na honičku, nebo co? Nic podobného se nestalo. Přistáli jsme v maličkém přístavu na samém začátku přístavních zařízení, dosti daleko od vnitřního města. Bylo tam temno a nuzně. Pokoušela jsem se konat při této příležitosti nějaké turistické objevy, něco uvidět, avšak nakonec mě více zaujalo chování domorodců k mým druhům. Všichni jim salutovali, zdravili je, prokazovali poníženou úctu, včetně uniformovaných orgánů. Nevím, zda to byli policajti, stejně dobře je mohli zdravit železničáři, požárníci i celníci, nerozlišovala jsem je, ale výjimky se nevyskytly. Vypadalo to na to, že první policajt, kterého bych požádala o pomoc, vzal by mě zdvořile pod paží a

dopravil do rezidence. Všude tam bylo, jako když máku

naseje, černých banditů v širokých sombrerech a s

gangsterskými hubami. A všichni šmahem, jeden vedle

druhého, vypadali, jako by tvořili pomocný personál mých věznitelů.

Hráčské doupě, náš cíl, bylo docela blízko. Zvenku

obskurní restaurace s názvem Esperanza (který jsem uznala

za příznivé znamení), uvnitř vrchol luxusu! Všechny dánské koruny mi již předtím vyměnili za dolary, za normální bankovní kurs, takže výměnu za místní valutu jsem nemusela provádět. Neboť za prvé se hrálo s žetony a za druhé dolary v hotovosti také byly v oběhu. V důsledku toho dodneška nevím, jak ta místní měna vypadá. Rozhodla jsem se zachovat bdělost a pohotovost a nerozfrcat v té exotické špeluňce celé své jmění. Sedla jsem si k ruletě a začala sázet velmi rozvážně, s poměrně šťastným výsledkem. Vyhlédla jsem si osmnáctku, kterou jsem zakrátko vybílila a přitom neprohrála ani floka! Za chvíli mě něco trklo, vsadila jsem na osmnáctku znovu a zase vyšla. V té době už jsem se docela slušně opeřila. Věděla jsem, že existuje něco jako zákon série. Věděla jsem, že ještě chvíli budu vyhrávat, věděla jsem, zůstanu-li u toho stolu příliš dlouho, že prohraju všechno, a tak po první prohře jsem vstala a rozhodla se změnit místo. U vedlejšího stolu se hrálo něco, co jsem neznala.

Zastavila jsem se, abych si to prostudovala, a v tom okamžiku jsem uslyšela slova:

„Mluv německy.”

Bylo to samozřejmě řečeno německy. Pronesl to ten bez

mezerky mezi očima, aniž změnil výraz tváře, aniž odtrhl

pohled od karet na stole, a adresoval to někomu jinému, kdo

seděl vedle něho. Zůstala jsem stát téměř nad jejich hlavami.

Toho druhého jsem dosud neviděla, byl domorodě černý,

trochu starší, moc fešný a na skráních prošedivělý.

Pokračoval v konverzaci a řekl:

„Nechápu, jak se mohl zmýlit?”

„Má černé oči,” řekl, „podívej se líp,” odpověděl ten s očima. „A na hlavě měla platinově blond paruku. Také my

jsme si mysleli, že jsou to pravé vlasy. Neznal Madeleine

osobně a věřil, že je to ona.” „Proč tam Madeleine nebyla?”

„Arne jí v posledním okamžiku dal cink o akci. Jela

přímo na letiště, aby tam Bernarda klofla. Nestihla to …” „Hrůza,” odpověděl černý znechuceně. „Hnus! Víš to jistě, že nerozumí německy? Já bych si dával majzla.” „Skoro stoprocentně,” odpověděl ten s očima a najednou se ke mně obrátil. „Znáte tu hru? Měla byste chuť si zahrát?” Dál jsem se se zájmem dívala na stůl a nevěnovala jsem jim nejmenší pozornost. Mluvil německy, tak jak jsem měla vědět, co říkal a komu? Já ti na ten špek neskočím!

„Mademoiselle Joanna?” zvolal po chvíli a já jsem na to

okamžitě zareagovala. „Ptal jsem se, jestli si to nechcete

zahrát?”

Jen aby se mi ty jazyky nepopletly, pomyslila jsem si

znepokojeně a obdařila jsem ho přátelským úsměvem,

poněvadž přešel na francouzštinu.

„Říkal jste něco mně? Promiňte, neslyšela jsem. Ne,

děkuji. Dávám přednost ruletě.”

Po chvíli jsem nanejvýš spokojena odešla k sousednímu stolku. Zpráva, kterou jsem vyslechla, mne hluboce vzrušila.

Začínalo se vysvětlovat tajemství, konečně jsem pochopila,

jak došlo k tomu pitomému omylu a jak jsem do toho

podniku spadla já. Nějaká dívka, jménem Madeleine, musela mi být barevně podobná a ten umírající nešťastník jí posledním dechem svěřil zašifrovanou zprávu. Jistě vynechal heslo. Jistě se neznali, museli mít nějaké heslo! A byl-li výlučným majitelem té zprávy, pak se jim nedivím, že poněkud zpitoměli a za jediné východisko uznali sbalit mě s sebou. Být v jejich kůži, taky bych zpitoměla … A nedivím se těm pohledům plným rozhořčení vrhaných na mou hlavu. Nebýt té zatracené platinové paruky, seděla bych si teď klidně ve Fritzově kanceláři, rýsovala fragmenty radnice a radovala se z výhry na šest-čtyři! S nadějí, že uslyším něco víc, motala jsem se mezi stolky a lidmi. Málo jsem hrála, díky tomu se mi podařilo vyváznout s jistými aktivy. Nestačila jsem prohrát, co jsem vyhrála, a dospěla jsem k závěru, že se tento postup může při své konečné bilanci ukázat jako mimořádně výnosný. Udělala jsem několik pokusů, abych si ověřila dosah své volnosti, protože mě absorbovala myšlenka na poštu. Poslat zprávu Alici? Ale kdež! Nikdo mi sice nebránil opustit lokál,

nikdo mě nechytal za ruku, ale jakmile jsem se pokusila trochu se vzdálit, okamžitě jsem zaslechla tichý hvizd a po mém boku se vynořili tři černí bandité. Dva po stranách, jeden vzadu. Dělali, že si mě nevšímají, ale drželi se mě jako klíšťata. Útěk ve tmě neznámým městem jsem předem vzdala, také seskoky oknem na dámské toaletě, hlavně proto, že dámská toaleta okna neměla. Ne, nač to tajit, bylo to mizerné.

Pozdě v noci jsem se dala odvléci do přístavu a zahrála jsem báječný tyátr s titulem „jachtofobie”. Až na mořskou nemoc, kterou se mi zanic nepodařilo v sobě vyvolat, odpracovala jsem všechno, co jsem kdy o této věci slyšela, a nakonec jsem ztratila trpělivost sama se sebou. Aktivita, jakou jsem vyvinula příštího dne, byla ohromivě živá. Prozkoumala jsem budovu tak metodicky, jako kdybych přinejmenším prováděla inventarizaci, a objevila jsem spoustu zajímavých, ale pro mne zcela postradatelných věcí: elektrický dispečink, vodní pumpy, strojovnu všech výtahů, kuchyň i rádiový uzel. Až nakonec jsem odhalila to hlavní. Dole, téměř v úrovni nádvoří, byla místnost s četnými panely, s radarovou a televizní obrazovkou a se světelnou mapou okolí. Strávila jsem tam téměř půl hodiny, než mě vyhodili, ale i to udělali čistě formálně. Domnívali se zřejmě, že beztak nic nepochopím, a nebyli vlastně daleko od pravdy. Nemohli vědět, že v dramatických životních situacích do mne vstupují nadlidské duševní síly!

Ty nadlidské duševní síly mi umožnily situovat během té

půlhodiny na světelné mapě všechny body, které mě

zajímaly: padací můstek, který jsem zahlédla shora od

palmy, podzemní průchod k můstku nad zátočinou, do níž

veplula jachta, a ještě cosi neznámého na samém konci

cesty. Neviděla jsem to in natura, neměla jsem tedy ponětí,

co to může být, ale vypadalo to jako zátaras na silnici.

Odhalila jsem také, který panel čemu slouží, nepodařilo se

mi však určit nejdůležitější podrobnost. Jinými slovy,

nevyspecifikovala jsem páku od můstku.

Jakmile mě z velína vyhodili, našla jsem průchod z

budovy přímo do garáže, kde stále stál černý jaguár. Dojatě

jsem si ho prohlížela, chvíli jsem dumala, kde mohou

schovávat klíčky, nic jsem nevymyslila a proto jsem vyrazila do terénu. Pro všecky případy jsem si prohlédla obě helikoptéry stojící na terase, namočila jsem se do vody a nakonec jsem se etablovala pod palmou. Viděla jsem přistávat třetí helikoptéru, z níž vystoupil malý, který tu včera nebyl. Pohovořil s chlápkem v bílém obleku, představitelem personálu vyšší šarže, a pak vstoupil do budovy. Viděla jsem, jak z garáže vyjel jaguár pouze se šoférem, s týmž černým gangsterem se zločineckou tváří. Viděla jsem, jak na nádvoří zajel kamión, z něhož vyložili jakési bedny.

Všecko jsem sledovala jako na dlani, protože kromě velkých věcí objevila jsem i předměty menší, které jsem si bez rozmýšlení přivlastnila. Mezi jinými to byl překrásný Zeissův triedr, pružinový nůž, ostrý jako břitva, a literární dílo Příručka jachtaře amatéra, nebo tak nějak. Dílo bylo psáno anglicky, titul jsem přeložila poněkud volně, avšak obsah jsem zamýšlela pro všecky případy prostudovat. Také dalekohled a nůž jsem zabavila pro všecky případy. Člověk nikdy neví, co se mu v živote může hodit.

Vrtulník znovu odstartoval. Když jsem zkoumala terén

dalekohledem, objevila jsem pokračování hrozivě klikaté cesty, sledovala jsem ji do vzdálenosti asi desíti kilometrů, pochopitelně ne celou, ale jednotlivé úseky, padací most jsem měla přímo před nosem, a nakonec mi napadlo, že páku od

něho

mohu objevit

způsobem

prostým a

nekomplikovaným. Stačí doklusat do velína, jakmile uvidím

na té silnici nějaké mechanické vozidlo, protože pak budou muset nějakou pákou manipulovat. Teď byl můstek spuštěný, budou ho muset zvednout a pak znovu spustit. Znepokojivé představy, že prosedím pod palmou celou noc a budu se dívat dalekohledem, od něhož mě bolely ruce, se neuskutečnily. Měla jsem štěstí. Jako první se vrátil vrtulník, z něhož vystoupili tři cizí muži, a zakrátko poté jsem uviděla, že něco jede po silnici. Na tu dálku jsem přirozeně nemohla rozeznat, je-li to jaguár nebo něco jiného, a vůbec jsem si nebyla jistá, jestli to někde neodbočí, ale pro všechny případy jsem opustila stanoviště a pádila dolů. To znamená, sešplhala jsem po skalách po čtyřech, co mi ruce a nohy stačily. Dveře do velína byly zavřené, ale stejně jako všechny ostatní otevíraly se nehlučně. S bušícím srdcem jsem hleděla na chlápka u pultu, stojíc za jeho zády. Bílý oblek prozrazoval, že patřil do skupiny kvalifikovaných zaměstnanců. Chlápek se díval na mapu. Nejvýhodnější by

pro mne v tom okamžiku bylo rozbíhavé šilhání.

Bod se dostal do blízkosti toho čehosi neznámého na konci silnice a chlápek u pultu přehodil první páčku shora po pravé straně. Přehodil ji vzhůru. Bod to něco minul a chlápek přehodil páčku zpátky dolů. Už to by mi bylo vlastně stačilo, věděla jsem, co jsem chtěla, ale dávala jsem přednost tomu ověřit si to. Čekala jsem za jeho zády nekonečně dlouho. Bod se vlekl jako sípající kráva, až konečně, po několika stoletích, dospěl k můstku. Chlápek stejným způsobem přehodil druhou páčku vzhůru.

Vzdálila jsem se s triumfálním kvíkotem v srdci. Cesta

na svobodu se přede mnou pomalu otvírala.

Na valné shromáždění jsem kápla náhodou.

Živý provoz jaguára a helikoptér jistě měl svůj důvod.

Dostavilo se ještě několik dalších chlapíků, na mé štěstí ani

jeden blondýn. Žádný také nemohl být šéfem, protože první

housle hrál pořád ještě ten rozcuchaný. Obědvala jsem v početné společnosti, s těmi mými jich bylo dohromady

jedenáct, a všichni vrhali pohledy plné nenávisti na mou

hlavu. Jistě byli přesně zpraveni o situaci.

Po obědě mi zmizeli z očí. Zaujata ohromně intenzivní

duševní prací, neměla jsem nejmenší úmysl je hledat.

Potloukala jsem se po budově a snažila se řešit další

problém.

Každé auto má dvě soupravy klíčků. Určitě existují i nějaké klíčky od startérů helikoptér, motorových člunů a ostatních dopravních prostředků. Nesporně také ve dvou soupravách. Jeden klíč musí mít k dispozici nějaký ten šofér, řidič, kormidelník, pilot, který má zrovna službu na příslušném dopravním prostředku, ale kde jsou ty druhé klíče? Piloti i šoféři se mohou přece střídat, mohou být neočekávaně odvolání, mohou se minout, a proto klíče musí být vždycky dosažitelné pro toho, kdo nastupuje službu.

Vyloučená věc, aby je někdo nosil s sebou. I kdybych přijala jako možnost existenci nějakého intendanta nebo skladníka nebo klíčníka, nebo jak ho nazvat, pak by jistě nepobíhal po domě s obrovským svazkem železa uvázaným na těle. Rozumně vzato, někde musí existovat místo, kde ty věci přechovávají. Musí se předpokládat, že se pokazí některé z otvíracích zařízení, a musí disponovat něčím na ruční otvírání. Musí mít nějakou almaru, šuplík, desku, to je fuk co, buď jak buď nějaký trezor někde v budově. Detailně jsem prohledala velín, v němž teď nebyla ani živá duše, a ježto jsem nic vhodného nenašla, zamyslila jsem se hlouběji a dospěla k názoru, že něco takového bude nejspíš uloženo v nějakém velitelském svatostánku, například v šéfově pracovně. Jestli tady šéf pobývá, musí

tady mít pracovnu! A na pracovnu jsem zatím nenarazila,

jenomže dříve jsem prohledávala budovu z hlediska technických zařízení a nevěnovala jsem pozornost poslání ostatních místností, takže není vyloučeno, že jsem ji prostě přehlédla.

Začala jsem tedy toto nedopatření odčiňovat a cestou jsem narazila na jednoho ze sluhů. Měla bych jim vlastně spíš říkat číšníci nebo vrchní, servírovali totiž od rána do večera u stolu v bílých fracích, prostě šílenství! Tenhle tlačil před sebou stoleček na kolečkách, s celým servisem na kávu, a za ním se táhl oblak opojné vůně. Kávu tam dělají dobrou, to je mimo diskusi! Zvábena dozajista tou vůní, šla jsem za ním, přestože mé chování vrchního jako takového nechávalo v této chvíli chladnou, a bylo mi načisto fuk, kam jde a proč. Dostávala jsem zřejmě občas záchvaty duševního zatemnění, možná z toho vedra, možná proto, že mi přehnaně intenzivní myšlení vždycky škodilo.

Dveře se před číšníkem výjimečně neotevřely samy, a to mne dokonce kapánek překvapilo. Stiskl knoflík na veřejích a chvíli čekal, díky tomu jsem ho dostihla a zůstala stát těsně za ním. Neviděl mě, ani neslyšel, po podlaze pokryté koberci se chodilo naprosto nehlučně. Vstoupila jsem do místnosti v patách za ním, absolutně bezmyšlenkovitě, stále ještě nevědouc, proč tam jdu, a uviděla jsem konferenční síň. Jedenáct mužů sedělo kolem stolu, odděleno od vchodu stěnou bujných květů, upevněnou na svislých tyčích. Číšník dotlačil stolek k zasedajícím, já jsem udělala krok vpravo a dřepla si do kytiček. Potřebu vyslechnout je jsem naprosto nepovažovala za otázku života či smrti, ani jsem na tom nijak zvlášť netrvala, byla jsem docela prostě zvědavá a naprosto klidná a jistě proto mi to vyšlo. Uznala jsem, že jestli mě najdou a hned vyhodí, taky se nic nestane, a seděla jsem ve vegetaci spokojena s životem a ocenila své místo jako velmi příjemné.

Číšník odešel, aniž se na mne podíval, a kolem stolu se

pokračovalo v konverzaci. Hovořili zároveň ve třech řečech,

francouzsky, anglicky a německy. Pro mne to bylo docela

pohodlné.

„Podle posledních zpráv se nám podařilo prodat podíly,” řekl rozcuchaný.

V tom okamžiku jsem přestala chápat, co říká. Citoval spoustu jmen, která jsem si spojovala s nějakými podniky, akciovými společnostmi a obchodem.

„Vybrali jsme peníze z kont …”

Některé banky, které uváděl, jsem dokonce znala:

Landsmansbanken, Handelsbanken v Kodani, Crédit Lyonnais, Anglická národní banka … Pokud jde o ty ostatní,

zvláště švýcarské, s nimiž jsem nikdy neměla co činit, uvěřila jsem na slovo, že existují.

„ … a za všechno jsme zakoupili hodnoty …”

„Konkrétně,” řekl kdosi, „jaké?”

„Přibližně to víme. Nakolik se nám podařilo zjistit, asi

osmdesát procent bylo investováno do diamantů. Zbytek je

ve zlatě a platině.”

„Zmrazeno,” prohlásil krátce jiný hlas. „Co nám zbylo?”

„Skoro nic,” přiznal pokorně rozcuchaný a na chvíli

zavládlo hrobové ticho.

„A příjmy?” zeptal se nejistě kdosi jiný.

„O tom jsme mluvili. V dané situaci nekryjí ani polovinu

běžných potřeb.”

Ticho, které opět trvalo několik vteřin, bylo přímo

zlověstné. Nějak jim ta konference šla jako po strouhadle.

Začínalo mě to čím dál víc zajímat.

„Kdo je tím vlastně vinen?” zeptal se nějaký hlas

hrozivě. „Kdo vymyslil ten pitomý způsob řešení situace?”

„Šéf,” odpověděl někdo s mrazivou zdvořilostí. „Šéf to

vymyslil. A vymyslil to přímo skvěle. Celá operace byla

provedena bleskově, v posledním okamžiku. Všichni víme,

že nám pár hodin po vyzvednutí vkladů zablokovali konta.

Oni pracovali rychle. My ještě rychleji, protože šéf s tím

předem kalkuloval! Nákupy jsme realizovali v Paříži,

Amsterodamu a přímo v jižní Africe. Během dvaceti čtyř

hodin. Bernard měl všechno v rukou. Jedině Bernard měl

volnost pohybu a jedině on to mohl ukrýt. Vhodné místo měl

vyhlédnuté od dřívějška a zašifroval je …”

„Haha,” vpadl kousavě jiný hlas, „a znamenitě je

zašifroval!”

„A kdyby Bernard odevzdal zprávu Madeleine,”

pokračoval nevzrušeně první hlas, „měli bychom ty

diamanty i tu platinu již tady.”

Teď se znovu ozval rozcuchaný: „Pán předpokládal, že přečkáme nejhorší období. Tady jsme v bezpečí. Měli jsme na několik měsíců pozastavit činnost a potom všechno rozjet nanovo. Peněz je dost, nebylo nač pospíchat, Interpol nemá proti nám žádné konkrétní důkazy. Jediná maličkost všecko pokazila! Zklamal Arne, který nás příliš pozdě zpravil o úmyslech policie. Je možné, že ho podezřívali, ale to již v této chvíli nemá žádný význam.”

„Co se stalo s Arnem,” přerušil ho někdo nepřátelsky. „Nehoda,” odpověděl rozcuchaný stroze a lhostejně. „My teď musíme ten politováníhodný omyl odčinit tady.”

Stala jsem se hlavním tématem konference. Názory se

různily. Jedni navrhovali použít rafinovaného mučení, jiní byli pro laskavé domluvy, dva se dokonce přihlásili, že jsou ochotni se se mnou oženit. Všichni byli svorni v jedné věci, že je nutné si pospíšit, nejen s ohledem na nedostatek peněz, ale i pro naléhání šéfa, jenž, jak se ukázalo, dal příkaz vymáčknout ze mne nebožtíkovu šifru okamžitě, ať to stojí co stojí!

Přeli se, mají-li mě mučit, ale pak od toho upustili. Nikdo z přítomných neměl jistotu, kolik a jak přesně si to pamatuji. A strach, že bych se z mučení mohla zbláznit, je zdržel od takového řešení případu. Nějakou dobu uvažovali, že by mi nastrčili někoho nového, kdo by ve mně vzbudil přátelskou důvěru nebo i divokou vášeň. Nápad nebyl špatný až na to, že se nenaskytl vhodný objekt. Nakonec rozhodli jednat se mnou jako s malovaným vajíčkem až do příjezdu šéfa nebo až do chvíle, kdy prozradím tajemství. Pak mě musí bezpodmínečně sprovodit z tohoto světa, protože vím příliš

mnoho.

Pochybnost, zda skutečně to byl ten nejšťastnější nápad přivléci mě sem, vyvolalo docela slušnou výtržnost. Tlusťoch a rozcuchaný se zarytě hádali se všemi ostatními a

nakonec svalili veškerou vinu na toho Arneho, což byl, jak

se mi podařilo usoudit, policajt, kterého jsem zahlédla ve dveřích od kuchyně. Jasně že za to může Arne! Místo klidně vyslechnout, co jsem mu chtěla honem vyklopit, zacpe mi

pusu chloroformovanou rukavicí! Pak už jim ovšem nezbývalo než mne unést. V narkotickém spánku jsem

nechtěla mluvit, kdybych byla něco řekla, mohli mě na místě

zabít a byl svatý pokoj!

Krvežíznivost záměrů s mou osobou mi připadala poněkud přehnaná až do okamžiku, kdy si to mezi sebou vyříkali. Pochopitelně, kdyby mě nechali živou na svobodě, okamžitě by mě zabásla pravá policie. A v případě jakýchkoli překážek, jakékoliv zdržení při vyzvedání diamantů ze skrýše, jakéhokoliv nepředvídaného prozrazení mohli by policajti podle mé výpovědi to místo najít a celé jmění by vzal čert. Ne, absolutně vyloučeno riskovat! A v této věci jsem jim musela dát za pravdu. Nyní je však všechno definitivně pryč. Znám jejich sídlo tady, znám je všecky, nemluvě už o tom, že pořád ještě znám nebožtíkovu šifru, jsem svědkem činnosti organizace a má osoba představuje stálé nebezpečí, takže čím dříve mne umlátí, tím líp. A vůbec, to je nápad! Nechat naživu cizího člověka, který má přehled o existenci podniku tohoto typu!

Pyramidální hovadina!

Mít v hlavách hromničku, cítila bych se v té záplavě květin už dočista jako na márách. Svým vnitřním zrakem všichni již viděli mou mrtvolu, ovšem každý s jinými pocity. Muži u stolu s nepochybným ulehčením, a já s krajní nechutí. Pocítila jsem k těm banditům vyhraněnou antipatii a z pomstychtivosti jsem tím bedlivěji naslouchala dalším debatám.

Dozvěděla jsem se, že se šéf momentálně courá po Blízkém východě, kde spěšně zakládá nové filiálky a počítá s růstem zisků. Pečlivě jsem si ukládala do paměti citované místní názvy, jména, adresy. Diskuse o různých technických podrobnostech mi konečně umožnila pochopit, že předmětem činnosti jejich organizace nejsou jen nezákonné hazardní hry, ale také hazardní hry legální, všeho druhu pašeráctví a obchod drogami. Nebýt přiblblého rozhodnutí zbavit mě života, měla bych vůči nim daleko menší výhrady. Pašovat, pro mne za mne, mohou, co chtějí a jak chtějí, až do úplného zmagoření, a kdyby celý kapitalistický svět propadl narkomanii, snad by to mohlo nakonec být i k něčemu dobré.

Ale ta jejich pitomá omezenost a hloupá tvrdošíjnost v

otázce mé budoucnosti mě proti nim poněkud popudily,

takže jsem se rozhodla jít proti nim.

Vyšlo najevo, že poldové jim už dávno tvrdě šlapou na paty. Celá ta dnešní situace je důsledkem podivných vylomenin Interpolu, do něhož se jim nepodařilo propašovat svého člověka. V policejních aparátech různých zemí měli

své lidi, ale v Interpolu nikoliv. Snažila jsem se také

zapamatovat jména a krycí jména těch jejich lidí a pak jsem došla k závěru, že teď už mě opravdu musí zabít. Leda že by mě stihla ztráta paměti. Se zájmem jsem si vyslechla všechna přání, která se při této příležitosti sypala na adresu Interpolu. Splnit se jich jen polovina, nezůstal by naživu ani jeden z jeho zaměstnanců a většina by zašla smrtí výjimečně nesympatickou.

Už jsem v té vegetaci pomalu dřevěněla, ale problémy nanášené jedenácti muži byly pořád ještě zajímavé. Stručně si zrekapitulovali otázku své bezpečnosti. Rezidence tvořila poslední útočiště a jakýkoliv útok na ni stal by se neodčinitelnou katastrofou! Možnost takové pohromy považovali za nepravděpodobnou, ale pro všechny případy kotví v zátočině jachta Stella di mare, kterou nedostihne žádná policie na světě. Kromě toho dva tryskáče jsou ve dne v noci připraveny vzlétnout a osádka letiště je spolehlivá. Šéf je majitelem nějaké extra skrýše a vůbec, nebýt mne, všechno by klapalo.

Zdřevěněla jsem kompletně, toužila jsem po cigaretě, trápila mě žízeň, od vůně květů mě rozbolela hlava, ale tvrdě jsem dodřepěla až do konce jednání. Muka se mi vyplatila. Všichni odešli dveřmi, jimiž jsem se já vplížila za číšníkem, zůstal jen ten rozcuchaný s jedním z mužů a šéfův kabinet osaměl. Oba mlčky přistoupili ke stěně, na kterou jsem měla báječnou vyhlídku, zmáčkli knoflík pod nástěnným světlem a ve zdi se otevřely dveře. Zmizeli v pokoji za nimi. Nevím, co tam dělali, buď jak buď dělali to krátce, a já jsem si ani nestačila protáhnout ztuhlé údy. Sotva odešli, okamžitě jsem se vyhoupla z vegetace, jako kdybych dostala tanec svatého Víta, a zmáčkla jsem tlačítko pod lustříkem. Pracovna to nesporně byla, ale její vybavení mnou poněkud otřáslo. Místo oken tam byly obrazovky, každá z nich ukazovala něco jiného a hned napoprvé se objevil celý velín v přízemí se světelnou mapou včetně panelů. Poněkud vyděšená jsem si je postupně zapínala a každou chvíli očekávala nějaké hrůzné, nepředvídané efekty, několik vteřin jsem na ně hleděla a pak je vypínala. Psací stůl obsahoval jakousi neslýchaně komplikovanou aparaturu, kterou jsem naprosto nepochopila, proto jsem se jí raději nedotýkala. Jediným jakžtakž normálním předmětem byl jakýsi zasklený etažér na kolečkách, obsahující ve svých útrobách šikmo nakloněné poličky, a na nich to, co jsem hledala! Spousta klíčů nejrůznějších druhů a tvarů, mezi nimi i různé klíčky od aut, nebo aspoň klíčkům od aut děsně podobné. Dlouho a vytrvale jsem si prohlížela tento kus nábytku, ale zanic se mi nepodařilo objevit, jak se otvírá. Nakonec jsem se rozhodla,

že v případě potřeby celou tu vitrínu šlohnu.

Šéfovo apartmá jsem opustila bez překážek. Poněkud mě

překvapovala ta snadnost přesunu po terénu a dělání objevů,

ale usoudila jsem, že je pochopitelná. Všichni tady, v tomto

místě, představovali správní radu gangu, byli doma, cítili se bezpečni a neměli potřebu cokoliv před sebou navzájem

zamykat. Jediná nežádoucí osoba jsem byla já, ale já jsem

beztoho byla určena pro jatky.

Po několika dnech jsem učinila řadu velkých a cenných objevů. Předně jsem zpozorovala, že nepřítomnost

rozcuchaného má nápadný demoralizující vliv na mužstvo.

Projevovalo se to tím, že sotva odešel, černý bandita držící

stráž u helikoptér se posadil a zapálil si cigaretu. Bandita u

motorek opouštěl přístav a vyjel nahoru. Všecko se to rozlezlo a poschovávalo ve stínu a mně se bez nejmenší námahy dařilo ztratit se jim z očí. Za druhé jsem si povšimla, že v době našeho pobytu v hráčském brlohu odpluje motorový člun, který nás sem dopravil, připluje druhý a vůbec, že oba jsou v ustavičném kyvadlovém pohybu. Nevěděla jsem ještě, bude-li mi to k něčemu dobré, ale pro všechny případy jsem se zajímala o všechno, co souviselo s vodou. Oceán ležící mezi mnou a Evropou mi nedopřával, abych na něj zapomínala. Návštěvy v hernách se staly zvykem. Odjížděli jsme tam po večeři a vraceli se po půlnoci, mezi první a třetí, a přitom se mi dařilo uvést zmatek do spojů. Hned na třetí den jsem začala jančit, postavila jsem se na zadní a odmítla použít vodní cesty. Pokoušeli se mě za to potrestat a zbavit mě večerního rozptýlení. Nato jsem zase já vyvolala příšernou scénu, která mě samotnou přivedla v údiv. Vyvolávat imponující výstupy mi nepůsobilo celý život žádné potíže. A také tato scéna přinesla očekávaný výsledek. Transportovali mě helikoptérou, ale tento druh transportu byl jistý pouze při cestě tam. Nazpět, když jsem vyhrála, souhlasila jsem s plavbou na jachtě. A když ne, pak si nikdo nebyl jist, čím se budu vracet a kdy. Souhlas s návratem na jachtě byl částečně motivován tím, že po půlnoci bylo menší vlnobití. Nevím proč, snad to působil odliv. Za třetí jsem nezvratně zjistila, že na velké jachtě v zátočině není žádná stráž. Klidně si tam stála a nikdo ji neužíval.

Za čtvrté jsem našla věc pro mne nejzajímavější, totiž klíčky od jaguára. Sledovala jsem potají šoféra, který – jak se ukázalo – když zavezl auto do garáže, zkrátka a dobře a

jednoduše je pověsil na hřebík ve zdi. Na první pohled to totiž vypadalo jako kříženec mezi špičkou rádiové antény a

hákem na jatkách.

Po tomto posledním objevu se přede mnou otevřela cesta k útěku. Bylo třeba to provést co nejrychleji, před příjezdem mytického šéfa, kterým mne všichni svorně strašili. Dennodenně sice se mnou vedli rozhovory o palčivém tématu, dennodenně mě vochlovali hloupými otázkami, pravidelně každý večer v herně snažili se mě zaskočit, protože počítali, že jsem zaslepena hráčskou vášní, ale mám-li být upřímná, na špatné zacházení jsem si naříkat nemohla.

Vypadalo to na to, že teprve šéf se do mne jaksepatří zakousne, a já jsem neměla v úmyslu na to čekat. Nenávratně jsem ztratila naději na smírné vyřešení problému, já být na jejich místě, tak bych sama sebe na svobodu nepustila! Měla jsem v rukou celý jejich movitý majetek, nějaké gigantické jmění ukryté na místě, které nikdo z nich nezná a které jsem jim nechtěla prozradit. Čas od času se mne zmocňovala melancholie a simulovala jsem nervové zhroucení a tvářila se, že každou chvíli boj vzdám a vyjevím pravdu. Do všech čtyř mužů jako by pak vstoupil nový život, z tváří jim vycházela záře, obskakovali mě jako opice v cirku, nějakou dobu jsem přijímala jejich pitvoření vlídněji, pak jsem se z ničeho nic zase zatvrdila a odmítala jsem odpovídat. Skřípání zubů tehdy probouzelo ozvěnu v horách. V očích jim blýskaly zásvity šílenství a celkem vzato žasnu, že ze mne neutrpěli těžkou neurózu. Jména a adresy nových přechovávačů na Blízkém východě, které jsem zaslechla při konferenci, jsem si zapsala do kalendáříku, abych je nezapomněla, a s uspokojením jsem uvažovala, že za tyto zprávy by mě Interpol nejspíš zasadil do zlata.

Začala jsem promýšlet celou věc konkrétně. Pochopila jsem, že se musím dostat do Curitiby, kde budu poměrně bezpečná. Je přece vyloučeno, aby celá brazilská policie byla ve službách gangu, to by je přišlo příliš draho. Peníze jsem měla a rozhodla jsem se, že z Curitiby odletím tam, kde je naše vyslanectví. Nebyla jsem si jistá, zda je v městě Brasilii nebo v Rio de Janeiru, ale to jsem si chtěla zjistit na letišti. Měla jsem před sebou nejméně tři sta kilometrů prudce klesající horské silnice, která se skládala ze samých zatáček smrti! Nejlepší by bylo jet v noci a beze světla. Poněvadž jsem tu cestu vůbec neznala, určitě bych daleko nedojela.

Rozhodla jsem se tedy, že pojedu ve dne, protože z

helikoptéry je snadněji objevit v noci světlo dole, nežli ve dne drobnou věcičku v krajině, a já jsem tušila, že mne budou stíhat helikoptérou. Věcička bude sice pohyblivá, ale i tuto maličkost jsem si promyslila velmi podrobně. Nezbývalo mi než vyčkat vhodného okamžiku. Víceméně za týden nastal den, kdy se situace utvářela mimořádně příznivě. Rozcuchaný s tlusťochem se vzdálili vzdušnou cestou. Bandita na terase nejenže usedl, ale dokonce ulehl, a s největší pravděpodobností usnul. V pekelném poledním žáru nebylo vidět ani živou duši, všichni

se rozlezli a poschovávali ve stínu. Vzala jsem kabelku a

posvátnou sítěnku, v níž stále ještě vězel nekonečný šál z bílého krylanu, sestoupila jsem do garáže, sundala klíčky z imitace hřebu a nasedla do jaguára.

U zdi místnosti stály kanistry se zásobou paliva, ale budík ukazoval, že je plná nádrž, a tak jsem upustila od

nakládání rezervních nádob. Byla jsem přesvědčena, že plná nádrž vystačí. Zařadila jsem volný běh a bliklo mi v hlavě, že v jaguáru je něco s rychlostmi, trojka a čtyřka se tahají opačně, nesmím na to zapomenout, zkontrolovala jsem ruční brzdu, zda není dotažená, vystoupila jsem a postrčila vůz dopředu. Šlo to těžko, ale šlo to. Odtlačila jsem ho půldruhého metru a dveře se nehlučně otevřely. Vyhlédla jsem ven, nikde ani živáčka! Nechala jsem dveře garáže otevřené a klusala jsem do velínu dole. Přehodila jsem dvě pravé horní páčky vzhůru a pak se vrátila do garáže.

Jen žádný kravál! Pomyslela jsem si varovně a pomalu jsem vytlačila jaguára ven. Hlavně ho dostrkat na spád! Vrata se za mnou automaticky zasunula. Svah začínal hned na kraji nádvoří. Přestěhovala jsem se s tlačením zezadu k předním dvířkům. Zmocňovalo se mne rozčilení. Jaguár se dal tlačit čím dál lehčeji a už byl nejvyšší čas naskočit. Nasedla jsem u skal, které vroubily nádvoří. Panečku, a teď to začalo! Věděla jsem, co mě cestou čeká! Viděla jsem to dalekohledem, věřila jsem, že jsem na to připravena, ale skutečnost předčila veškeré očekávání. Řítila jsem se dolů hlava nehlava. Získávala jsem rychlost jako kosmická raketa.

Ta zatracená silnice byla děsivě úzká, pneumatiky zasvištěly jednou, zasvištěly podruhé, splynulo to v nepřetržitý jediný svist, opřela jsem se nohou o jediný užívaný pedál, neklid, který na mne padal od samého začátku, se změnil v paniku. Kolik ty brzdy vydrží? Přece za chvíli půjdou k čertu a já s nimi” Tady se musí jet s motorem zapnutým na nízké obrátky, brzdit motorem, samotné brzdy nestačí! Pro pána

krále!!!

Propast jsem nyní měla střídavě zprava a zleva.

Zázrakem se mi vyhnuly dva skalní výstupky, když jsem na

okamžik povolila tlak na pedál. Začala jsem se divoce modlit

o ždibíček čehokoli jiného, drobet rovinky, kousíček stoupání, měla jsem málo nohou! Pravou jsem nemohla

odtrhnout od brzdy, možná, že ostatní dovedou zapnout motor bez sešlápnutí plynu, já ne! Ty brzdy to nevydrží! Konec!! Pomoc!!!

Teď by mě mohly stíhat celé eskadry helikoptér, nebyla jsem schopna na to myslit, neměla jsem hlavu na nějaké ukrývání před něčím. Jediný problém bylo zachránit si život!

Snad jsem se zbláznila. Co mi to pinklo do hlavy, že jsem

tak odstartovala? Sebevražedkyně!

V poplachu jsem si vzpomněla, že podle pozorování hned

za můstkem svah končí a začíná krátké stoupání. Dostanu se

vůbec k tomu můstku celá? Kolik je to kilometrů, k čertu, od

palmy se to nedalo spočítat.

Na hlavě vlasy v pozoru, srdce v hrdle, bez dechu,

pokoušela jsem se stůj co stůj zvládnout situaci. Jestliže z

toho vylezu celá, jedu Ralley Monte Carlo, pomyslila jsem si

odhodlaně. To bude lážo plážo. V posledním okamžiku jsem přibrzdila před další vlásenkou, levá kola téměř ve vzduchu! Propast neměla zábradlí a to zvyšovalo hrůznost mého podnikání. Nedá se nic dělat, ať mě dostanou nebo nedostanou, je to fuk, já musím zapnout motor. Chci ještě žít!!!

Před nejbližší osmičkou jsem sešlápla brzdu skoro do konce, ale cítila jsem celým povrchem kůže odpor brzd k mému počínání. Přeplazila jsem se okolo skály rychlostí pěti kilometrů za hodinu. K nejbližší zákrutě jsem měla nejvýš patnáct metrů sešupu o hubu po normálním oblouku. Tady zapnu motor, nebo zahynu, pomyslela jsem si zoufale. Uvolnila jsem pedál, udělala jsem všechno najednou: spojku a rychlost, plyn i brzdu!!! Tichý bzukot motoru zazněl mému uchu jako andělský zpěv, trhnutí jsem téměř nepocítila, trojka, to bylo přesné! Hotový zázrak, že jsem v takové chvíli nezapomněla na ten rozdíl v řazení! Přehodila jsem na dvojku a pocítila se bezpečnější. Teprve teď jsem plně pochopila to vytí na vysokých obrátkách pokaždé, kdykoliv auto přijíždělo nebo odjíždělo.

To nebyla silnice, to nebyla ani serpentina, to byl

příšerný karusel s překážkami. Podle tachometru jsem ujela

sotva osm kilometrů, ale mně bylo, jako bych vykonala cestu

z Lisabonu do Vladivostoku a zpátky. Kde je, u všech čertů,

ten můstek?

„Nejhorší bylo, že jsem neznala trať. Neměla jsem

potuchy, co uvidím za chvíli, za nejbližší skalní strží. Někdy

jsem brzdila zbytečně. Jindy jsem o vlásek unikla katastrofě.

A přitom střídavě hrozilo roztříštění o skalní stěnu nebo pád

střemhlav do propasti. Z těch překvapení mohly člověku

vytéci nervy. Přes to přes všecko jsem ještě pořád jela a

neslyšela nad hlavou rachot motorů.

Jak se ukázalo, k můstku bylo šestadvacet kilometrů.

Přejela jsem ho bez překážek a utřela jsem si pot s čela. Dál

zase byly zatáčky smrti, ale pro změnu na mírném stoupání.

Věděla jsem, že pak musím sjíždět zase dolů k tomu něčemu,

o čem jsem nevěděla, co to je. Musí mne být slyšet snad až v Curitibě, pomyslila jsem si vyplašeně. Jen bych ráda věděla, proč mě ještě

nepronásledují.

Předpokládala jsem sice, že mám nejméně dvě hodiny náskoku do chvíle, kdy odhalí můj útěk, dvě hodiny

hnípavého lenošení v žáru, ale nevzala jsem v úvahu hluk

automobilového motoru, a přesný odhad situace byl v tomto případě příliš krásný, než aby mohl být pravdivý. Pomalu jsem si začínala zvykat na tu příšerně únavnou cestu. Pokoušela jsem se dokonce zrychlovat. Způsobilo to, že jsem odřela lak z jednoho zadního blatníku. Vinula jsem se mezi skalami jako cikcakovitá zmije a čas od času jsem zabzučela motorem jako raněný buvol. Myšlenka na neobvyklost toho zoologického křížení mi přinášela minimální útěchu. Čtyřicet kilometrů! To něco musí být někde tady. Nejspíš nějaká past, kterou již stačili zavřít! Musím dávat pozor … Kdoví jakým zázrakem se přede mnou najednou ukázal kousek rovinky, výjimečně dlouhý, snad sto metrů. Stoupal lehce vzhůru a začínal zúžením obestavěným nějakou konstrukcí. Jim se to ještě zdá široké, pomyslela jsem si s hnusem, mrkla jsem do zrcátka a vtom jsem pochopila, že právě vidím něco, nač jsem čekala. Z konstrukce klesla na silnici závora. Nebyla to obyčejná závora, nýbrž ocelová mříž vysoká takového půldruhého metru. Mráz mi přeběhl po zádech při pomyšlení, že mi to mohlo žuchnout přímo na

hlavu.

Závora nezvratně ohlašovala, že stíhání začalo. A opravdu, po několika minutách jsem zaslechla rachot

helikoptéry. Zároveň skončil asfalt a začala normální,

kamenitá horská silnice. Pokládala jsem to za znamení, že

jsem vyjela za hranice světelné mapy, která končila těsně za

závorou.

Nyní jsem musela uskutečňovat pečlivě promyšlenou lest. Nemohou letět nízko, jinak houbeles uvidí. Cesta se

skrývala mezi skalami a helikoptéra se musí vznést velice

vysoko, aby přehlédla větší úsek krajiny. Jestliže jsem vyjela z hranic mapy, pak už přesně nevědí, kde zrovna jsem.

Musím se vzdálit co nejrychleji.

Ještě nějakou dobu jsem se řítila jako kamikaze a více jsem hleděla za sebe a nad sebe než na cestu. Nakonec jsem

usoudila, že se každou chvíli objeví helikoptéra a že dále

riskovat nemá smyslu. Vyhlédla jsem si skalní převis, pod

nímž ležel hluboký stín, a tam jsem zastavila.

Skoro současně vyplula nad skálou helikoptéra a za ní druhá. Řvaly jako pominuté! Jistě tam zavládl slušný poplach, když provedli takovou pitomost! Obě helikoptéry

najednou ve vzduchu! Kde je rozum, kde logika? Oba dva

vrtulníky budou muset najednou přistát pro pohonné hmoty. Se strašným rykem, který všechno přehlušoval, přeletěly nade mnou a pluly dál, jistě podél cesty. Panika jim zatemnila mysl! Okamžitě jsem toho využila, v tomto okamžiku mě nemohli vidět, vyrazila jsem s jedinou myšlenkou: dorazit k dalšímu stínu!

Stačila jsem projet dvěma zatáčkami a znovu jsem se zastavila pod skálou. Vrtulníky se vracely, letěly nízko, za

krátkou chvíli znovu zmizely ve skalách za mnou.

Odstartovala jsem a hleděla jsem do zrcátka natočeného k nebi a došlo mi, že celkem vzato cesta teď bude značně snadnější. Zřejmě ten nejhorší úsek silnice ležel u samé

rezidence a já jsem jim v první chvíli zamýšlela projet v

noci, bez světla a s vypnutým motorem! Šílenství! Ujela jsem docela slušný kousek cesty, skály mi nějak šly na ruku a po celou dobu mě zakrývaly právě z jejich strany. Hluk motoru sílil, zděšena jsem se vmáčkla do jakéhosi

ohromně úzkého místa a znervózněle jsem si pomyslila, že mi nejspíš trčí ven zadní část automobilu a že budu muset couvat, abych vyjela. Ale zároveň jsem uvažovala, kdy je konečně napadne vystoupit výš. Tím by mne nadobro zapikovali. K čertu, na kolik hodin letu mají pohonné hmoty?

Vycouvala jsem a odjela, až mne znovu předběhly a zmizely mi z očí. Napadlo mne, že možná hledají mé pozůstatky v propastech, a proto ten nízký let. Tělesné pozůstatky hledat můžete, račte, čím déle, tím lépe! Pravděpodobně beze zbytku zpitoměli, jela jsem, pořád jsem jela a rachot motorů dozníval přede mnou. Vtom najednou zazněl hlasitěji a jako by změnil tón. Vyhlédla jsem si krásný hluboký stín a velice pohodlně jsem zaparkovala. Fakticky, už asi vzali rozum do hrsti, obě helikoptéry vystoupily velice vysoko a začaly kroužit nade mnou. Pozorovala jsem je s melancholickou rezignací, smířena s tím, že teď si tady hezky postojím. Čekala jsem tři čtvrtě hodiny, kouřila cigarety a vymýšlela si, co bych na jejich místě udělala já. Doletěla bych pochopitelně co nejdál dopředu, protože člověk nikdy neví, mohu být mistrem rallye, nebo něčím podobným, a urazit tu vzdálenost v daleko kratším čase a teď už jim mizím v modravých dálkách. Potom bych s jedním vrtulníkem vylétla co možná nejvýš a druhým bych se vracela co nejníže nad silnicí. Nebylo by mi pomoci, musela bych se najít!

Nakonec zřejmě dospěli ke stejnému závěru, protože opět obě letěly dopředu. Vyjela jsem ze stínu a pokračovala v jízdě. Silnice se změnila v něco hrůzného, nevím, snad v oslí promenádu nebo co. Musela to být nějaká stará cesta, která měla tu dobrou stránku, že neběžela po estakádách a mostech, nýbrž plazila se do průsmyků a vinula se po úbočích, která mě velmi solidně zakrývala před pohledem z helikoptéry.

Přijela jsem na křižovatku. Přesně řečeno, nebyla to křižovatka, nýbrž k mé silnici se přiblížila z druhé strany jiná cesta, takže kdybych přijížděla z protisměru, měla bych před sebou vidlici. Zaváhala jsem. Co dělat? Jet kupředu nebo zabočit šikmo zpět? Rozhodla jsem se pro to první. Na konci cesty zpátky byla nesporně Paranagua, ale já jsem se nechystala tam, nýbrž do Curitiby.

Helikoptéry se přiblížily, ukryla jsem se ve stínu,

odletěly. Vyjela jsem. Hra na schovávanou krásně bujela. Při

tomto tempu jsem do Curitiby mohla dorazit za takové dva

měsíce. Spoléhala jsem na to, že až se setmí a nastane romantická noc prozářená hvězdami, já ji využiji docela prozaicky na jízdu beze světel. Avšak nebylo mi dopřáno kochat se tímto nesporně vzrušujícím zážitkem. Vrtulníky se zdržely dosti dlouho vpředu a mně se podařilo urazit bez překážek jedenáct kilometrů. Přeletěly nade mnou, já jsem to samozřejmě přečkala v úkrytu, a vracely se domů. Trochu mě to zarazilo, představovala jsem si, že by měli mít palivo na delší dobu letu. Na slepou bábu jsme si hráli teprve dvě a půl hodiny. Ale vyrazila jsem sebejistě vpřed. Sráz vlevo se zvedl, pravý svah se poněkud snížil a já jsem projížděla jakýmsi úvozem a přitom se mi chvílemi podařilo dosahovat závratné rychlosti 50 kilometrů v hodině. Ale jenom chvílemi. Jedna zatáčka, celkem mírná, druhá. Velké štěstí, že jsem před třetí hodně zpomalila, poněvadž hned za ní jsem uviděla uprostřed silnice hromadu kamení.

Hromada, to bylo to nejmenší. Horší bylo, že si na těch kamenech hověli, jako by se nechumelilo, rozcuchanec s

tlusťochem.

Ihned mi svitlo, co se stalo. Zjistili, že dál být nemohu,

cesta přece klesala a byla jistě přehledná na poměrné velkou

vzdálenost, všichni se domluvili rádiem, dvě helikoptéry se

vrátily domů a rozcuchaný s tlusťochem přiletěli třetí.

Udělali zátaras na silnici, svůj vrtulník postavili někde

stranou, aby nehlučel, a s úsměvem na rtech na mne čekali.

A nač to tajit, dočkali se.

Nesnažila jsem se je přejet a vůbec nic jsem nedělala.

Bez odporu jsem se vzdala. Ale to, co jsem pronesla ve své

mateřštině, bylo dlouhé, a nesluší se to veřejně opakovat. „To je milé, že se setkáváme, mademoiselle,” řekl galantně rozcuchaný. „Vyrazila jste si na projížďku?” „Ano,” odpověděla jsem. „Jela jsem vám naproti. Šíleně

ráda jezdím autem po horských silnicích. Kouzelná krajina.”

„Zajisté. Celá Brazílie je kouzelná. Ale jistě vás ta projížďka unavila. Neměla byste chuť vrátit se domů pohodlněji?” Tlusťoch po celou tu dobu žvanil něco do mikrofonu, s pitomě zářivým výrazem tváře, a za chvíli jsem zaslechla zvuk motoru. Rychle jsem přemýšlela, pod jakou záminkou se mi podaří vrátit se zase autem. Pro všechny případy chtěla jsem tu cestu projet ještě jednou a lépe se s ní seznámit.

„Já nejsem ani trochu unavená,” protestovala jsem

energicky. „S radostí bych jela dál. Už dávno jsem neřídila tak dobrý vůz na tak krásné trase.” Rozcuchaný vrhl mimoděk pohled na impozantní díru uprostřed silnice. Jedním kolem jsem stála těsně u jejího okraje. Ostatně celá ta cesta byla rozryta takovými dírami, které se střídaly s většími či menšími balvany, ale to přece mohlo přinejhorším znamenat, že pokud jde o jakost silnic, mám poněkud originální gusto. Jak známo, není hezké, co je hezké, ale co se komu líbí.

„Neměla jste náhodou v úmyslu opustit nás navždy?” zeptal se s ostentativním znepokojením. „Taková báječná silnice přímo láká, aby se člověk po ní pustil dál a dál. A pro

nás by to byla nenahraditelná ztráta.”

„Jasně, že ztráta,” odpověděla jsem jízlivě. „Přijít o mne znamená vždycky a pro každého ohromnou ztrátu a neštěstí. Má společnost je šíleně vzrušující, sama to vím, a já jsem neměla to srdce připravit vás o největší štěstí vašeho života. Kam vede ta báječná silnice?”

„Nikam,” zalhal rozcuchaný přesvědčivě, „do hor a na

pustinu.”

„Zbožňuji hory a pustiny,” prohlásila jsem ještě přesvědčivěji, ale na tomto místě byla naše konverzace přerušena. Přiletěl vrtulník, začal klesat, na přistání neměl

místo, a proto se zastavil ve vzduchu a spustil provazový

žebřík. „To ne!” zařvala jsem, sotva jsem to uviděla, a zaznělo to asi velice kategoricky. „Za žádné poklady světa! Dostanete mě tam mrtvou, anebo vůbec ne!” Pohled na mou mrtvolku stoupající posmrtně po provazovém žebříku se jim zajisté jevil poněkud otřesným a oni neměli chuť přihlížet něčemu takovému. Upadli tedy do velikých rozpaků. Bylo zřejmé, že se této akrobacii budu bránit rukama nohama a fakticky je poměrně obtížné transportovat tímto způsobem divoce se zmítajícího jedince lidského rodu. A zvířecího jakbysmet. „Chcete se raději vrátit vozem?” podivil se nejistě tlusťoch.

„Jasně! Tisíckrát raději! Chci strávit v autě zbytek

života!”

Ještě chvíli mě nutili ke gymnastice, ale nic z toho nebylo. Měla jsem před sebou vytouženou záminku. Je jasné, že v případě absolutní nezbytnosti vyšplhala bych po takovém žebříku třeba desetkrát, i když je fakt, že po tom nešílím. Záchvat hysterické paniky jsem zahrála efektně a věrohodně. „Sedněte si dozadu,” řekl nakonec rezignovaně rozcuchaný. „Řídit už nebudete, jste unavená a trochu rozčilená.” Za volant usedl tlusťoch, nakonec mi dovolili usednout vedle něho a rozcuchanec se usadil vzadu. Vrtulník letěl pomalu těsně nad námi tam, kde mohl, poněkud výše tam, kde musel. Zřejmě se báli, že v nějakém nebezpečném místě vyhodím tlusťocha z auta a znovu uteču. Nevím sice jak, musela bych snad prchat pozpátku, protože na obrácení vozu v těchto místech nebylo ani pomyšlení. Zbytek tak krásně začatého dne jsem věnovala přemýšlení, jak pokazit

helikoptéru.

Po několika dalších dnech se definitivně ustálil rozvrh činnosti. Na snídani jsem přicházela kolem jedenácté. Po snídani jsem se nějakou dobu opalovala u bazénku, aniž jsem

vstoupila do vody, a jen jsem užívala sprch. Pak jsem se

odebrala do garáže, kde už nenechávali viset klíčky od jaguára a obcházela jsem vůz kolem dokola, když tam stál. Jestliže ne, prohlížela jsem si místnost. Pak jsem šla dělat rošťárny strážcům. Spočívaly v tom, že jsem dennodenně nejméně hodinu pilně a podrobně zkoumala helikoptéry na terase. Všeho jsem se dotýkala, snažila jsem se odšroubovat různé věci, lezla jsem do kabiny a uvažovala jsem nad řídícím panelem, zapínala jsem rádio a vůbec jsem dávala najevo úděsnou aktivitu. Následek toho byl, že místo jednoho strážce začali tam hlídat dva. Snažili se mi překážet a všemi způsoby mi naznačovali, že je to zakázáno a že udělám líp, půjdu-li ke všem čertům, ale to na mne nijak zvlášť nepůsobilo. Vrtala jsem se v tom dál, a oni mi se zoufalstvím v očích koukali na ruce a každou chvíli mi mírně, i když energicky, odebrali nějaký další nástroj.

Když jsem potýrala strážce a vyvolala co možná nejvíc

nejrůznějších dohadů, vypravila jsem se pod palmu s vyhlídkou na Evropu a vracela se až k obědu. Od palmy jsem podnikala výpravy nad zátočinku s jachtou a dávala jsem si velký pozor, aby mě přitom nikdo nezmerčil. Zjistila jsem, že jachta má kormidelní kabinu s pohodlným křeslem za kormidelním kolem, nebo jak se tomu kolu říká, a dalekohledem jsem objevila místo, kam je bezpochyby třeba zasunout klíček, aby naskočil motor. Zkrátka a dobře, zapalovací zařízení. Po večeři jsme se pravidelně vypravili do hráčského doupěte. Svou hráčskou vášeň jsem neskrývala, ostatně těžko bych ji dokázala skrýt, ale vší silou jsem se snažila zachovat zdravý rozum, takže jsem celkem neprohrávala.

Vycvičila jsem si je, že jakmile vyhraju, přestanu hrát, anebo začnu hrát až po delší době, nebo se vracím domů. K dispozici jsem měla vrtulník a obě motorky, kursující ustavičně sem a tam. Černí bandité mě bez námitek odváželi v libovolnou hodinu. Pochopitelně jsem raději používala helikoptéry, setrvávajíc zarputile ve svém odporu k vodě. Po návratu domů jsem si šla lehnout a nikomu už jsem nechodila na oči. Měla jsem svůj plán, značně riskantní, ale jediný, jaký podle mého názoru mohl mít naději na úspěch. Smyslu v něm nebylo za mák, a právě proto jsem usoudila, že by se mohl podařit. S pomocí anglického slovníku jsem důkladně prostudovala celou příručku pro amatérské mořeplavce a dozvěděla jsem se z ní hromadu chytrých věcí. Příručka pojednávala sice o malých motorových člunech, ale o velkých jachtách, jako ta v zátočině, se tam také psalo. Během četby můj plán krystalizoval stále určitěji. Rozhodla jsem se totiž, že jim pláchnu na jachtě. Téměř v místech mého pobytu začínalo rovníkové kalmové pásmo.

Kdybych plula tímto pásmem tišin a pustila z hlavy všechny cyklóny a tornáda, mohla bych se dostat do Afriky, od níž

mě podle atlasu dělilo bratru pět tisíc kilometrů vzdušnou čarou. Vzdušná čára sice nepřipadala v úvahu, protože kdybych po ní plula, musela bych přetnout pevninu na severovýchodě, ale i když ten vystupující kus Brazílie

obepluji, nevycházelo mi to na víc než na šest tisíc. Sedávala

jsem pod palmou a prováděla jsem nezbytné výpočty. Příručka mimochodem informovala, že existují kupříkladu policejní jachty, které dosahují maximální rychlosti až čtyřicet uzlů. Z těch uzlů se mi okamžitě udělalo nanic, protože jsem jaktěživ nedovedla dobře pochopit, o co kráčí. Slovník úslužně vysvětloval, že je to mořská míle za hodinu. Kalendářík Domu knihy mě zase informoval, že mořská míle se rovná jednomu tisíci osmi stům padesáti dvěma metrům plus nějaké drobné, a tomu jsem uvěřila na slovo. Násobilku jsem obstojně ovládala, podařilo se mi tedy vyčíslit, že ty extra jachty si to cválají sedmdesátkou. Bez váhání jsem vyšla z předpokladu, že zrovna tohle musí být taková extra jachta! Slova rozcuchaného, která jsem odposlouchala na konferenci, to ostatně potvrzovala. Dále jsem vyždímala z příručky další stupidní poučku, že totiž takové ty nejsilnější motory spotřebují třicet až padesát litrů paliva za hodinu. Pro mne to bylo hotové zvěrstvo, jsem totiž zvyklá počítat spotřebu paliva na sto kilometrů, ale pustila jsem se do dalších aritmetických úkonů. Za předpokladu sedmdesáti kilometrů za hodinu a šesti tisíc kilometrů vzdálenosti plula bych do Afriky déle než 85 hodin. Řekněme devadesát, ať ztratím. Čili musím mít čtyři tisíce pět set litrů nafty! Zamyslila jsem se a pokoušela si představit svým duševním zrakem to kvantum. Normální vana obsahuje asi 300 litrů vody, když je vrchovatá dokonce 350, čili musela bych mít v zásobě asi dvanáct van nafty. Dvanáct van se do

té jachty vejde jako nic.

Nevylučuji, že propočítávat spotřebu nafty na vany je metoda poněkud originální a zřídka užívaná, ale v tom návalu pojmů a označení zcela nepochopitelných musela jsem si vynalézt něco známého a blízkého, jinak bych se v tom beznadějně utopila. Jak taková jachta vůbec tankuje palivo? Tahle jistě bude natankovaná, je-li připravená na cestu, jen jestli v sobě skrývá těch dvanáct van? Nejen že jsem něco takového jakživa neřídila, ale ani jsem se na tom nevezla jako pasažérka. Podnik mi připadal absolutně debilní a neproveditelný, a právě na tom se zakládalo mé přesvědčení v jeho zdar. Mé zmizení bude odhaleno dosti rychle a okamžitě po mně zase začnou pátrat. Budou mě hledat všude, jen ne tam, kde by měli. Nikomu nepřijde do hlavy, že bych i při daleko menším odporu k vodě mohla sama vyplout na Atlantik! Potřebovala jsem získat minimálně jeden den svobody, aby mne nedohonili, a tady začínaly problémy. Musela jsem předstírat útěk jiným směrem. Kam by se, k čertu, mohla podít? Měla bych něco ukrást a ukrýt, jaguára nebo některou helikoptéru, jenomže to druhé nepřipadalo v úvahu. Mohli se domnívat, že se dovedu vzdálit vzdušnou cestou, a hlídat ty

helikoptéry co hrdlo ráčí, ale já sama jsem příliš dobře věděla, že řízení letadla je umění pro mne nedosažitelné. Někdy jindy bych se o to snad mohla pokusit, ale v dané situaci mi zlámání různých částí těla nebylo celkem vhod.

Ukrást jaguára … To ano, to má smysl, samo auto nehlídali.

Omezili se na ukrývání klíčků a postavení stráže dole ve velínu. Padací můstek byl otevřený, ale závora spuštěná.

Stráž po celý den držel chlápek v bílém obleku, na noc

odcházel a zamykal dveře.

Nezbývalo mi nic jiného než svrhnout jaguára do

propasti na nějakém těžko přístupném místě. Ale přitom ho neskutálet dolů naslepo, mohl by se totiž opravdu zřítit, nadělat kraválu a dokonce možná i shořet, nýbrž ho potichu dopravit pod nějakou skálu. Mohou si ho klidně zakrátko najít, hlavní věc, aby jim pro první čas zmizel z očí. Navíc jsem se rozhodla, že se začnu ostentativně chystat k útěku po svých. Ani horolezectví jsem se nikdy v životě nevěnovala a celkem jsem si nedovedla představit, co bych k tomu potřebovala. Nějaká lana? Batoh? Nějaké železo na zatloukání do skály? Čert ví.

Postupně jsem dospěla k názoru, že stačí cokoliv.

Dokonce bude lepší vyvolat dojem, že se hrnu, jako ten

hloupý Honza, s motykou na slunce, aspoň spotřebují víc času na hledání mé mrtvoly v propastech. Mrtvolu hledat budou, to je jasné. Mohla bych přece ještě kapánek žít a před

smrtí by se jim možná povedlo vyždímat ze mne to žádoucí

přiznání.

Dláto jsem ukradla v garáži před očima tlusťocha.

Podezřívavě mě pozoroval, když jsem se hrabala v

nejrůznějším rozházeném nářadí a dělala, že ho nevidím. Po

chvíli to vzdal.

„Nač vám to bude?” zeptal se. „A co vlastně hledáte?”

Dělala jsem, že jsem sebou trhla, přistižena in flagranti. „Nástroje,” odpověděla jsem po chvíli. „Budu sochat.”

„Co budete?”

„Sochat. Mám v úmyslu vytesat ve skále sochu. Na

památku pro vás. Jsem umělecky založená a cloumá mnou

inspirace.”

Tlusťochovi to na chvíli vzalo dech. Vybrala jsem si ještě kladívko a důstojně jsem se vzdálila. Z přístavu pro motorové čluny jsem odnesla kotouč

lodního lana. Navlékla jsem si ho na krk jako chomout a

předefilovala jsem pro změnu před rozcuchaným a obešla jsem s tím téměř celou budovu, abych ho jako náhodou potkala, přestože kotouč byl těžký jako cent. Nedovedu si představit, jak bych s něčím takovým pěšky prchala.

Pak jsem požádala o papír a tužku a zatvrzele jsem

prohlašovala, že mě beze zbytku posedla ta sochařská inspirace. Dodali mi žádané předměty a výraz tváře měli přitom podezíravý a poněkud vyjukaný. Jistě se domnívali,

že jsem se zcvokla.

Vykonat na kreslícím papíru formátu A2 změť čar zhola nesmyslných mi zabralo více než hodinu. Socha měla právo být surrealistická. Aniž jsem se příliš skrývala, začala jsem

podnikat výlety do okolí rezidence pod záminkou že hledám

skálu, ze které mělo to mistrovské dílo vzniknout. První dva

dny za mnou chodili, pak je to otrávilo a máchli nad tím

rukou. Určitě se úplně vydřeli z toho věčného obměřování všech možných osamělých skalek a balvanů trčících podél silnice, které jsem si vyhlédla. Měření jsem konala krejčovskou mírou, kterou jsem odnepaměti s sebou bůhsuď proč nosila a kterou jsem nyní vybagrovala z kabelky. A u jedné skalky jsem vybídla svého osobního ochránce, aby mi

pomohl. Poručila jsem mu, aby obešel skálu z druhé strany, uposlechl, zřejmě kompletně zpitomělý, a jen zázrakem se nezřítil do propasti. Byla to jedna z těch vyšších šarží v

bílých oblecích. Když se vrátil, jeho oblek už nebyl bílý.

Své pátrání jsem zahájila podél té cesty, po níž jsem

sjížděla jaguárem. Mým skutečným cílem bylo najít místo, kde bych mohla vůz shodit do propasti, aniž to způsobilo

hluk.

Příhodný flek jsem našla nedaleko. Dalo se tam dojet v několika minutách, s nasazením života odbočit ze silnice na svah výjimečně mírný, a šoupnout vůz dolů pod převislou

skálu. Skálu a terén pod ní jsem prozkoumala velice

pozorně. Zdálo se mi to proveditelné, i když existovala značná pravděpodobnost, že se jaguár dole přeškobrtne a uvázne možná v nevypočítatelné poloze. Vryla jsem si do paměti každičký kamínek, protože celou tu eskapádu jsem zamýšlela spáchat potmě. Počáteční fázi příprav jsem uznala za uzavřenou a konečně jsem se odhodlala prohlédnout si zblízka jachtu. Prohlídka měla být jednorázová, nemohla jsem přece riskovat postavení stráží i v zátočině. Svůj zájem o jachtu jsem před pronásledovateli musela ukrýt stůj co stůj. Vyčkala jsem chvíle, kdy rozcuchanec opustil rezidenci a nastal obvyklý rozklad morálky a kázně. Přímo od palmy s vyhlídkou na Evropu jsem se vypravila k zátočině, sestoupila po ocelovém žebříku a ocitla se na můstku. Napřed jsem si prohlédla vrata vedoucí do chodby, vrata, kterými bylo lze projít až pod samu rezidenci. Byla ocelová, zasouvací.

Napadlo mě, že by bylo dobré nějak je zablokovat, samozřejmě ne teď, až těsně před útěkem. Přece jen by to poněkud zkomplikovalo jejich spojení se zátočinou. Věc byla celkem jednoduchá. Vrata se pohybovala po vnější straně skály a stačilo cokoliv strčit do dolního žlábku nebo aspoň vrazit do zdi nějaký hřeb, a o otevření nebylo řeči. Zaražení hřebu do zdi působí hluk. Ne, raději kus šutru a špetka cementu.

Dala jsem vratům pokoj a věnovala se jachtě. Byla uvázána k ocelovým pacholatům lany, řekla bych nylonovými. Stála těsně u můstku, ale paluba byla hluboko pod ním. Rozvažovala jsem, mám-li seskočit, nebo čekat na

příliv, který zrovna před nedávnem začal a měl by zvýšit hladinu vody o ty dva metry. Vybavilo se mi, že kulminační bod přílivu připadá někdy na půlnoc, usoudila jsem, že je to příliš pozdě, uvážila jsem možnost sklouznutí na palubu po úvazném lanu, pak jsem našla normální cestu, to znamená

kramle vbité do skály, a po těch kramlích jsem sešplhala. Rozhlédla jsem se dost nejistě. V prvé řade jsem zjistila, že na můj vkus je jachta šíleně velká. Pak jsem zahájila

prohlídku.

Docela nahoře byla kormidelní kabina, jejíž vnitřek jsem si nechala na konec, před kormidelní kabinou trčelo šikmo z paluby jakési ocelové, poněkud nakloněné bidlo. Dumala jsem, dumala a vymyslila, že jsou to sluneční hodiny, které mohou být prospěšné při zachování žádoucího směru. Po několika schůdcích jsem sestoupila do zasklené nižší části. Ta představovala děsně elegantní salónek, vybavený barem a úžasně pohodlným nábytkem. V baru jsem našla skladiště četných alkoholů i několik lahviček minerálky, což mě okamžitě povzneslo na duchu. Sestoupila jsem ještě níž a objevila koupelnu, dvě kabiny, nesporně obytné, a několik místností, které vypadaly jako sklady. S ulehčením jsem zjistila bohaté zásoby jídla a pití. Potěšilo mě to nevýslovně, jelikož za prvé to snímalo tuto starost z mé hlavy, a za druhé to potvrdilo domněnku, že jachta je perfektně připravena na cestu. Na přídi jsem objevila další schůdky dolů. Schůdky vedly zpátky, pod salónek. Otevřela jsem další dveře a ihned jsem je zavřela a zároveň jsem zavřela i oči. Uviděla jsem totiž strojovnu, neboli věc šíleně komplikovanou a mému duchu cizí. Pak jsem si to rozmyslila a po krátkém vnitřním boji jsem přece jen otevřela jedno i druhé oko a nedůvěřivě jsem si místnost prohlédla a snažila se najít nějakou analogii s automobilovým motorem. Mělo to sice vypadat drobátko jináč, nevyznám se v dieselových motorech, ale nějaká podobnost tu být musela.

Po přemýšlení tak hlubokém, že mému duchu přímo

škodlivém, došla jsem k názoru, že tu budou asi motory dva.

Jiná zařízení se mi nepodařilo rozšifrovat, proto jsem

znepokojující interiér opustila a vrátila se nahoru do

kormidelní kabiny. Tam to nebylo o moc lepší. S mírně otřesenou vírou ve správnost svých pozorování setrvala jsem při lokalizaci zapalovacího zařízení, jak jsem je objevila dalekohledem. Příšerný počet všelijakých budíků, ciferníků, tlačítek a páček mě nevýslovně znepokojil, přesto jsem je začala luštit. Nápisy jako Amp a V jsem co nerychleji přešla a s politováním uznala, že není důvodu, abych se zahloubala do záhad elektřiny, poněvadž to stejně jaktěživo nepochopím. Zato mou pozornost upoutaly dva ciferníky označené nápisem tank a tank reserve. Oba ukazovaly na

full. Bylo to dvanáct van nebo nebylo?

V záplavě dalších přístrojů jsem odhalila ještě cosi, co připomínalo teploměr. Podobalo se to ukazateli zahřátí automobilového motoru, mělo to červenou čárku, písmeno C

a existovalo to ve dvou kusech. Bouli nad zapalovacím

zařízením jsem po jistém váhání prohlásila za kompas a ta dvě hejblata vpravo za páku plynu, dá-li se to tak nazvat. Obě stály na nule, daly se přesouvat vpřed nebo vzad, což jsem okamžitě vyzkoušela. Zapadaly do tří zoubků na každou stranu a při každém posledním zoubku byl nápis max. Doufala jsem, že to znamená maximální rychlost.

Rozhodla jsem se, že ostatní rozluštím až během cesty. Začal mě trápit další problém. Obávala jsem se totiž, že tichý chod těch dieselů bude v noci až příliš slyšitelný, a věnovala jsem se úvahám, jak vystrčit jachtu ze zátočiny bez zapnutí motorů. Pokoušela jsem se zatáhnout za lano na zádi, a když jsem se vší silou opřela nohama o palubu, vyvolala jsem mírný pohyb. Přitom jsem objevila jakési podivné zakončení té zádi, něco, co nebylo na žádném obrázku v příručce. Cosi jako trojhrannou plechovku, pouze částečně vyčnívající z vody a připevněnou k člunu. To mě ještě víc znepokojilo, ale raději jsem to neodpojovala.

Po kramlích jsem vylezla nahoru, bylo jich nějak méně, a vzpomněla jsem si, že po půlnoci začne odliv. Měl by mi pomoci. Prozkoumala jsem terén ve směru ústí zátoky, našla jsem ve skalní stěně jakýsi práh, po němž by se s jistou námahou dalo přejít, a rozhodla jsem se odtáhnout tu kocábku ručně až na jeho konec. Pak bych musela odbočit vpravo, pak zahnout vlevo a teprve pak vyplout na oceán.

Kdybych existovala ve dvou osobách, byla by celá věc prostinká. Protože mé druhé já by stálo na druhé straně ústí zátočinky a táhlo za druhé lano. Rozdvojení bohužel nepřicházelo v úvahu. Prostým okem i dalekohledem jsem si prohlédla skalní stěny naproti. Také tam byly jakési prahy. V pravou chvíli se to bude muset

přezkoušet. Využiji-li odlivu, snad se to povede. Hlavička mi pracovala jasně a bez zádrhelů. Uvědomovala jsem si riziko podnikání, ale přitom mi došlo i několik jiných maličkostí. Věděla jsem, že v tomto ročním období vanou na Atlantiku větry východním směrem, čili jak jsem to potřebovala. Věděla jsem, že v rovníkovém kalmovém pásmu by mě nemělo potkat nic zlého, až na děsivý žár, věděla jsem, že si dovedu zvolit správný směr a celou svou naději jsem vkládala v rychlost jachty. Koneckonců přeplutí té louže by nemělo trvat nijak dlouho.

Všeho všudy nanejvýš pár dní a proto se to musí podařit.

Musí a basta!

Mohla jsem pochopitelně využít blízkosti rušného přístavu a rozvážila jsem i tuto možnost. Stačilo připlout k některému parníku a požádat, aby mě vzali na palubu jako trosečníka, ale neměla jsem přece ponětí, kam který parník pluje, a přistání v kterémkoli místě Brazílie znamenalo pro mne pohromu. A na to, abych přinutila kapitána ke změně kursu, jsem neměla prostředky. Peněz jako když plivne, osobní kouzlo veškeré žádné a dokonce i mé povahy by se mohl zděsit! Z druhé strany mi svazoval ruce fakt, že jsem neměla v pořádku dokumenty, pas neplatný a bez víza. Ne, využití přístavu jsem se bezpodmínečně musela vzdát.

Termín útěku za mne rozhodl rozcuchaný. Pozval mě na

vážný rozhovor a oznámil mi:

„Za tři dny přijede šéf. Bude pro vás opravdu lepší, mademoiselle, prozradíte-li slova našeho zesnulého přítele

nám nežli šéfovi. Šéf není laskavý, vy jste rozumná, poslouchám.”

Nikdy v životě jsem nebyla rozumná. Zamyslila jsem se

a na počkání jsem zosnovala úskočný plán.

„Dobrá,” řekla jsem po chvíli, „co dostanu za to

sdělení?”

Na tváři rozcuchaného se objevil výraz mírného

překvapení.

„A co byste chtěla?” zajímal se.

„Předně odškodné za morální ztráty.”

„Jaké morální ztráty?”

„Jaké morální ztráty?” řekla jsem uraženě. „Pracovala jsem v Kodani a vzdálila jsem se bez vysvětlení. A má dobrá pověst, to je nic? A má gáže? A co jsem prožila …” „Dobrá,” skočil mi honem do řeči rozcuchaný. „Kolik?”

Znovu jsem se zamyslila.

„Maličkost. Třicet tisíc dolarů.” „Platí,” souhlasil. „Co ještě?”

„Za druhé svobodu.”

„Dobrá, dovezeme vás do Evropy.”

„To zase ne,” přerušila jsem ho energicky, „ani nápad. Chci tady ještě nějakou dobu zůstat.”

Kdybych prohlásila, že chci živého aligátora, nemohl by se víc divit. Koukal na mne modrýma vykoulenýma

očičkama a slaměné vlasy na hlavě mu vlály každý jinam.

„Nevěřím vlastnímu sluchu,” řekl s neskrývaným

úžasem. „Cože? Vy se nechcete vrátit domů?”

„Chci, ale ne hned. Za prvé, ráda bych dodělala sochu na

skále blízko terasy. Pak klidně odjedu. Na tu sochu potřebuju

trochu cementu, tak dvě kila. Za druhé: řeknu všecko, ale

napřed zajdeme na poštu, a já pošlu telegram své přítelkyni,

kde jsem a kdy se vrátím. Až telegram odešlou, řeknu to.

Dříve ne.”

Rozcuchaný mě zamyšleně pozoroval a docela určitě

uvažoval o možnosti provést s telegramem nějakou

lumpárnu. Za chvíli zřejmě na něco kápl, protože souhlasil.

„Dobrá, zítra odpoledne zajdeme na poštu.”

„Cement chci okamžitě,” požádala jsem kategoricky. „Dobrá, cement okamžitě. Ale jakou máme záruku, že nám řeknete pravdu, až ten telegram pošleme?” „A jakou já mám záruku, že mě neodbouchnete, jakmile to řeknu?”

Ruzcuchaný se usmál sladce a jedovatě. „No právě ten svůj telegram.”

„Vy na mne máte šéfa.”

Ať už mi uvěřil nebo neuvěřil, bylo jasné, že do něho vstoupila naděje. Za čtvrt hodiny mi černý bandita přinesl

padesátikilový pytel cementu. Rozcuchaný vzal s sebou

tlusťocha a oba odletěli vrtulníkem. Všechno klapalo, bleskově vymyšlený plán se dařil. Hodina útěku udeřila. Shromáždila jsem nejteplejší části oděvu, kabelku, sítěnku, dalekohled, příručku a nůž, zabalila jsem to do osušky a vynesla k palmě. Pod palmou jsem vyhrabala hromádku písečku, vyhodila květiny z porcelánové vázy a připravila si stavební hmoty. Oběd jsem snědla chytajíc se za hlavu, což vzbudilo zájem toho s očima. „Bolí vás hlava?” zeptal se s účastí. „Bolí,” odpověděla jsem s přemáháním. „Ale není to tak strašné. Za pár hodin bude bolet ještě víc. Nemáte náhodou polské prášky proti bolení hlavy?”

Oba muži, kteří zůstali doma, ten s očima a ten malá, se

zřejmě podivili.

„Vezměte si aspirin, mademoiselle,” poradil mi malý.

Zavrtěla jsem hlavou.

„To je marné. Nepomůže. Mně pomáhají na hlavu jedině

polské prášky a divím se, že je nedovážíte.”

„Chcete si lehnout?” navrhl ten s očima a podezíravě čekal na mou odpověď. Věděla jsem, že by změna pracovního programu okamžitě vyvolala vlnu podezření. „Nechci,” řekla jsem rozmarně. „Nerada polehávám. Podívám se, třeba ještě někde mám jeden prášek.”

Prášek jsem měla předem připravený, nemluvě o tom, že mě nic nebolelo. Přinesla jsem si ho a polkla jsem ho před jejich očima. „Za půl hodinky to přejde,” prohlásila jsem optimisticky. Za hodinu jsem vkročila společně s nimi do herny, takže jsem ničím nenarušila zaběhnutý pořádek, a předváděla jsem radostnou svěžest. Dařilo se mi to kupodivu přesvědčivě. Předcházející hodinu jsem strávila velmi pracovitě a výsledky mého snažení byly v každém směru pozitivní. Obavy, že šéfova pracovna bude zamčená, byly neopodstatněné. Přesto, že jsem se pokusila o útěk, dál nechávali všechno odemčeno a nekomplikovali mi pohyb po domě. Snad jim dodala sebevědomí ráznost, s jakou mi zatrhli únik.

Upustila jsem od zamýšlené krádeže celého etažéru, ani

jsem ho nemusela hlučně rozbíjet. Od čtrnácti let nosím

prstýnek s dvanácti diamanty. Diamanty jsou zafasovány

poněkud nerovně a dva vyčnívají, nejednou už mi pomohly k řezání skla a kdysi jsem dokonce prstýnkem zhotovila celou

zasklenou maketu lublinské spalovny. Až na to, že tehdy

sklo mělo tloušťku dva milimetry, a tohle jsem odhadovala

na šest.

Vybrala jsem si vhodné místo, odkud jsem mohla

kamkoliv uvnitř, a pustila jsem se do práce. Za čtvrt hodinky jsem měla vyříznutý ve stěně vitrínky dlouhý pás skla. Rozdělila jsem ho ještě dvěma příčnými řezy a bez nějaké zvláštní námahy jsem výřez promáčkla dovnitř. Jen to mírně břinklo. Vytáhla jsem všechny malé klíčky. Určila jsem ty od jaguára a ukryla je zvlášť, všecky ostatní jsem strčila pod polštář.

V hráčském doupěti mi štěstí přálo střídavě. Převážně jsem vyhrávala, ale nijak závratně. Za dvě hodiny jsem se znovu začala chytat za hlavu a snažila se vyvolat dojem, že někdy zapomínám na bolení hlavy pro hru, jindy na hru pro bolení hlavy. Záleželo mi na tom, aby si mou bolest hlavy

vryli do paměti. Napjatě jsem čekala na nějakou větší výhru,

která by mi dovolila opustit hernu, jak jsem to mívala ve

zvyku. Rozhodnuta, v případě nezdaru, použít bolesti hlavy

jako stébla, kterého se chytá tonoucí.

Náhoda stála při mně. Dvakrát po sobě vyhrálo číslo, na něž jsem vsadila. Nebylo toho moc, hrálo se nízko, ale z větší vzdálenosti bylo těžko odhadnout, jakou hodnotu reprezentuje hromádka žetonů, kterou jsem shrábla. Vzala jsem hromádku, vyměnila ji za peníze, chytila se za hlavu a odešla.

Černí bandité mě mlčky sledovali až k helikoptéře. Pilot bez řečí odstartoval a po několika minutách jsem se ocitla na terásce. Nyní na mne čekala nesmírně rušná činnost. Jako většina ostatních vchodů i dveře od velínu byly zasunovací a přesto, že přiléhaly téměř ideálně, zela mezi křídlem a zdí asi dvoumilimetrová spára. Rozmíchala jsem cement s minimálním množstvím písku a pilníkem na nehty jsem ho, začínajíc u země, vecpala do skuliny tak vysoko, jak jsem dosáhla. Do rána musí dostatečně zatvrdnout, aby

jimi ovládací mechanismus nedokázal pohnout.

Vydlabáváním ztratí trochu času. Potichu jsem vytlačila z garáže jaguára. Rozcuchanec byl pořád ještě pryč. Prozradila mi to jediná helikoptéra na

terásce, ale také poklid, jaký tam vládl. Strážcové na terásce

spali jako zabití až na to, že jeden z nich se natáhl přímo ve vchodu. Jistě počítal s tím, že se vzbudí, kdybych se ho pokoušela přelézt.

Spolehlivost brzd už mi mohla být ukradená, a tak jsem pomalu a tiše sjela k vyhlédnutému místu. Na nebi svítily

hvězdičky a srpek měsíce, což bylo zcela dostatečné osvětlení na tak krátkou cestu, kterou jsem navíc znala

zpaměti. Když jsem sjížděla ze silnice pod skálu, otevřela jsem dvířka vozu, připravena vyskočit, jakmile by se jaguár začal valit dolů. Nezačal, dokonce mě to trochu překvapilo! Skutálelo se jen pár kamenů. Vrátila jsem se nahoru, vzala jsem věci pod palmou a vydala se na jachtu. Umění lézt po čtyřech jsem už ovládla tak dokonale, že bych se byla mohla producírovat v manéži.

Jachta stála vysoko, bort u samého přístavního můstku, a

každou chvíli měla začít klesat.

Nádobu s cementem jsem měla pochopitelně s sebou.

Podle plánu jsem nastrkala pár kamínků do kolejničky a

hezky jsem je zacementovala. Pružinovým nožem jsem

přeřízla lano na přídi, pak jsem přeřízla lano na zádi a začala

za ně táhnout.

Určitě jsem akci rozjela předčasně, předběhla jsem odliv,

poněvadž v prvním okamžiku jsem nemohla ničím hnout.

Vzpurné, těžké hovado trčelo v té vodě jako zazděné.

Zpanikařila jsem se, že je loď třeba zakotvena, obhlédla jsem

místo, kde by se podle mých vědomostí musela nalézat

kotva, a zjistila jsem, že tam nic nevisí. Opřela jsem se pevněji, zatáhla jsem a jachta sebou škubla. Škubla sebou, pohnula se a začala odplouvat. Na samém konci skalního prahu se mi podařilo přitáhnout ji k sobě. Držela jsem ji za bort a snažila se odstrkovat ji doprava. Šlo to čím dál lehčeji, ale trápily mě obavy, že mi v jistém okamžiku ruce zůstanou na jachtě a nohy na skále a já se buďto přetrhnu, nebo slítnu do vody. Podobné zakončení této burlacké dřiny bylo v nebetyčném rozporu s mými úmysly.

Jachta se začala nějak příliš otáčet a příď se přiblížila ke skále na druhém břehu. Skalní průrva vedoucí k východu byla tak úzká, že se tam loď stěží vešla. Rychle jsem přelezla přes bort a zaklusala na příď, ale tím jsem se vystavila opačnému nebezpečí, totiž, že mé nohy zůstanou na jachtě a ruce na skále a že to zas bude nějaké pošpatnělé. Zpotila jsem se jako myš, funěla jsem jako lokomotiva a ze všech sil jsem bojovala s tou strašnou mašinou. Děsně mi chybělo to mé druhé já.

Jachta se začala stáčet vlevo. Jako šílená jsem se vrhala z přídě na záď a ze zádi na příď a odstrkovala jsem ji od kamenné stěny hned méně, hned více. Na mou duši, jaktěživo jsem se nenadřela tolik a v takovém fofru! Až konečně se přede mnou otevřel výjezd na oceán. V tomto okamžiku jsem si uvědomila, že bez motoru nic víc nesvedu. Odstrkovací skála mi za chvíli skončí, zato začne působit vlnobití, které mě zažene nazpět. Díky odlivu sice vypluji, ale kdoví v jakém stavu. Odliv mne vytáhne, vlnobití mne zažene zpátky, něčím o něco narazím … Pádila

jsem do kormidelní kabiny.

Jenom klid, říkala jsem si, protože se mi klepaly ruce. Jenom klid, neztratit klíček!

Jeden po druhém jsem zasouvala do místa, které jsem

uznala za zapalovací zařízení. Některý se tam musel hodit,

když žádný, tak je konec. Zpátky tu krávu nedostrkám,

zvláště ne teď, za odlivu. Příliv mě zablokuje v průrvě,

najdou mě tady a tím si odříznu poslední cestu útěku. A pak

by mi opravdu nezbylo než utéci pěšky.

Zůstala jich ještě polovina, když tam jeden klíček

vklouzl. Na okamžik jsem strnula, pak, s bušícím srdcem,

bez dechu, jsem jím otočila vpravo. Stal se zázrak.

Celý ovládací panel se najednou rozsvítil a prostor za

mnou a pode mnou vyplnilo tiché hučení. Nádherné motory pracovaly sotva slyšitelně, hluk vzdáleně sem dolétající od přístavu je téměř přehlušoval. Byla jsem dole, zakryta skalami a oni nahoře, neměli právo mě slyšet! Pokřižovala jsem se a sáhla po jedné páčce. Přesouvala jsem ji vpřed a zavřela oči v přesvědčení, že teď to zařve. Nezařvalo. Bzučení trochu zesílilo a jachta se pomalu rozjela kupředu. Co nejrychleji jsem otevřela oči a uchopila kormidelní kolo, ale neměla jsem ponětí, jak dalece jím smím otáčet. Vzpomněla jsem si na opilý, nezvládnutelný slalom, který jsem kdysi prováděla s kluzákem na Mazurských jezerech. Kormidelník a námořník stáli tenkrát vedle mne a pukali smíchy, teď tady žádný kormidelník není. Do konce života mě žádná síla na světě nepřiměje pochybovat o oprávněnosti přísloví, že hloupý má štěstí. Jachta poslepu odstrkovaná od skal, obrátila se přídí přesně k výjezdu ze zátočiny, rovně, krásně, tak, že líp to ani nebylo možné. Ničím jsem nemusela točit, držela jsem kormidelní kolo a ovčím zrakem jsem se dívala, jak vyplouvám na oceán třpytící se v měsíčním svitu, ideálně, pod mírným úhlem na vlny, přesně v duchu všech jachtařských pravidel. Pěna mi stříkla přes příď a to mne vzpamatovalo. Zmatená jsem přemýšlela, co mám dělat: posunout tutéž páčku dál dopředu, anebo pohnout druhou? Brzo jsem si uvědomila, že mám nejraději všechno zarovnané, a postrčila jsem druhou páčku o jeden zoubek. Jachta přelezla přes vlnu, vyšplhala se na následující, trochu ji to přibrzdilo, sklouzla přídí dolů a pěna šplíchla až na okno přede mnou. Vystrašila jsem se. Napadlo mě, že u břehu jsou vlny vždycky nebezpečnější, a energicky jsem postrčila obě páčky o další zoubek vpřed. Necky, doposud těžkopádné a majestátní, najednou ožily. Vyrazily vpřed, prořezávajíce s šuměním vodu, a zvuk motoru se zvýšil o několik tónů. Ohlédla jsem se a uviděla, že tmavá stěna skal se ode mne rychle vzdaluje a že se za mnou táhne stříbrem jiskřící brázda. Příď již neklesala dolů, nestíhala vlny, nýbrž protínala jejich hřebeny a klouzala nějak na povrchu mezi nimi. Tempo houpání se zrychlovalo. Bezmezně šťastná a opojená oblíbenou hrou, plula jsem vpřed, a nakonec jsem vzhlédla k nebi. Jižní kříž svítil šikmo přede mnou jako vysidolovaný! To bylo mizerné. Plula jsem téměř přesně k jihu. Od dětských let jsem se vyznala ve hvězdách a uměla se jimi řídit. A nyní, zahleděna na ten Jižní kříž, pomalu jsem otáčela kormidelním kolem vlevo. Jižní kříž se pohnul a začal se přesouvat k zádi. V okamžiku, kdy se ocitl přesně po mé pravé ruce, otočila jsem kolem trochu doleva. Jižní kříž se usadil poněkud šikmo za mnou, za zádí, a zastavil se.

V duchu jsem si gratulovala.

Zšílená úspěchem, přesunula jsem drze obě páčky na poslední zoubek. Tón a intenzita bzučení se znovu změnily a přešly v tlumený řev. Jachta skočila kupředu, až mě to vmáčklo na opěradlo křesla, fontány vody sršely od boků

jako jiskry z lokomotivy! Tohle že je sedmdesátka? Blbost,

to musí být sakramentsky víc! Jachta se drala vpřed jako ďábel, šplouchání a žbluňkání vody se změnilo v jediné táhlé šumění, vlny nic neznamenaly. Příď se poněkud nadzvedla a Stella di mare téměř letěla po hladině poskakujíc po hřebenech vln. Tempo mě zároveň potěšilo i polekalo. Bylo nutné okamžitě změnit směr. V prvé řade jsem se musela vyhnout přístavu a potloukajícím se plavidlům. Na nikoho tady nesmím narazit, nikdo mě nesmí uvidět, jinak bude již od rána známo, kde jsem. Jinými slovy, teď musím plout přímo na východ, někde v prostředku oceánu odbočit téměř přesně na sever. To jsem zvědavá, jak ten prostředek oceánu poznám!

Pokoušela jsem se ustálit Jižní kříž po své pravé straně a přitom jsem zpaměti počítala, jakou dobu se musím plavit tímto tempem, od oka osmdesát kilometrů za hodinu, abych urazila takových dva tisíce kilometrů. Jižní kříž se potácel jako opilý a za nic na světě nechtěl v klidu posedět na místě. Sebemenší ťuknutí do kormidelního kola ho okamžitě postrčilo buďto příliš dopředu nebo dozadu. V dálce vlevo jsem viděla záři přístavu a obrysová světla různých lodí, přede mnou nebylo nic a já jsem musela plout přímo do toho nic. Konečně po několika mírnějších výkyvech Jižní kříž se znovu uklidnil na správném místě a světla na levoboku pomalu mizela za mnou. Pohlédla jsem na hodinky a zapamatovala si čas. Byly tři hodiny dvacet šest. O tom, co

se dělo za mými zády, jsem se dozvěděla daleko později.

Rozcuchaný se vrátil až na snídani. Ke konci snídaně, tak

nějak ve čtvrt na dvanáct, začalo ho zajímat, kde jsem

„Kde vězí ta bestie?” zeptal se toho s očima.

„Ta? Určitě ještě spí,” odpověděl tázaný. „Včera ji bolela

hlava.”

„A co? Šla si dřív lehnout?” zeptal se rozcuchaný s

náhlým zájmem a nedůvěrou.

„Naopak, vzala si nějaký prášek, řekla, že je jí líp a celý

večer hrála.”

„Viděl jsi ji?”

„Na vlastní oči. Vyhrávala. Ale každou chvíli se chytila

za hlavu, možná, že ji znovu rozbolela.”

„Jen aby ji netrefil šlak,” projevil zájem rozcuchaný, ale

zatím opustil téma.

Asi za hodinu znovu zneklidněl a rozhodl se zjistit, zda ještě žiju. Vypravil se do mého apartmá. Postel byla nedbale ustlána, vlhký ručník ležel v koupelně, ostatní věci rozházené, vypadalo to, jako bych byla před chvílí odešla. Zamyslil se a vydal se mě hledat.

U bazénu jsem nebyla, pod palmou taky ne, na terásce

mě nikdo neviděl. Vůbec mě dnes nikdo nikde neviděl! Rozcuchaný zneklidněl daleko více a odklusal do velína dole. Sotva ho uviděli, vyskočili ode dveří tři neuvěřitelně zděšení chlápci z personálu, kteří tam předtím něco podivného dělali.

„Co se tady děje?” řekl hněvivě. „Co se stalo?” Modrá očička mu kompletně zledovatěla a kojenecká

pusinka pobledla. Personálu se zmocnila panika.

„Dveře se nedají otevřít,” řekl nejistě jeden v bílém obleku. „Něco tomu vadí.” „Co vadí, sto tisíc ďáblů, co to znamená, že se nedají otevřít? Co to děláte?” „Vyškrabáváme to,” zakoktal zděšeně druhý. „Vypadá to

jako cement.” „Jako CO?!!!”

„Jako cement. Kolem dokola dveří. Ztvrdl.”

Rozcuchaný na okamžik taky ztvrdl. Pod zaměstnanci poklesla kolena a všichni tři začali jektat zuby, protože znali šéfova prvního náměstka lépe nežli já. „Víc lidí!” zaječel. „Honem! Za deset minut ať je to otevřené!” vrátil se a přihnal se znovu do mého bytu. Pytel s cementem byl načatý, ale žádné jiné stopy stavebních prací tam nezjistil. V hlavě rozcuchaného svitla zoufalá naděje, že snad někde v terénu holduji té své potrhlé sochařině a že zacementování dveří do velínu je můj normální kanadský žertík. Skočil do výtahu a sjel do garáží. Jaguár tam nebyl a naděje umřela. Se zsinalou tváří, s divokým skřípěním zubů uháněl do šéfovi pracovny. Rozsvítily se všechny televizní obrazovky, zazářila světelná mapa a zároveň se po celé rezidenci začal rozléhat nepříliš hlasitý, nicméně pronikavý, kolísavý tón. Poplach!

Kdekdo se vyhrnul na nádvoří. Chlapíci vyškrabující cement znovu vyskočili, přiběhli k výtahu, zaváhali, vrátili se, potom definitivně zpitoměli a jako šílení se začali potácet tam a zpátky a nevěděli, jestli mají utíkat, nebo mají rychleji vyškrabovat cement. Hlídači v přístavu opustili motorové čluny, a přešlapujíce rozčileně ve výtahu, vyjeli vzhůru. Ten s očima a malý se srazili ve dveřích pracovny, tak se hnali k rozcuchanému.

„Tady!” řekl rozcuchaný zlověstně a ukázal na vitrínku s vyříznutým sklem a snažil se dívat zároveň na všecky obrazovky. „Auto je pryč. Dveře velína jsou zablokované. Obě helikoptéry okamžitě na start. Navázat spojení s Waltrem, ať se vrátí jako posledně, ať se drží blízko Curitiby. Zbytek lidí do města, všude se vyptávat, prohledat bazén, třeba se utopila. Pohyb!” Brzy nato se vznesly k obloze obě helikoptéry. V jedné z nich seděl ten s očima a zkoumal dalekohledem terén pod sebou. Malý klečel na obrubě bazénu a napjatě upíral oči na chlapíka potápějícího se v průzračné vodě. Rozcuchanec soptil jed u dveří velína. Chlapíkům vyšťourávajícím cement se klepaly ruce. V okamžiku, kdy černý bandita přinesl nestvůrnou katovskou sekyru, aby vyrubal dveře, vypadly poslední kousky cementu a mechanismus začal fungovat.

Rozcuchaný vrazil do velína a první, co zjistil, bylo, že

můstek je zvednutý a závora spuštěná, což nezvratně dokazovaly obě páčky. Tak ho to překvapilo, že na okamžik strnul. Vzpamatoval ho malý, který přiběhl v patách za ním s výkřikem:

„Není tam! V bazénu nic není!”

„Podívej se!” zvolal na to rozcuchaný tragicky. „Co to

znamená?”

„Projela a pak si otevřela,” odpověděl malý poněkud

nelogicky.

„Projela a nějaké hovado za ní zavřelo! Kde je ten blbec, co měl včera službu?” V mžiku potom propukla učiněná Sodoma a Gomora. Včerejší strážce velína vkleče a s pláčem přísahal při všech svátostech světa a všech církví, včetně svatého kamene z Mekky, že neopustil své stanoviště až do chvíle, kdy definitivně odešel a zamkl za sebou dveře na klíč. Bylo to již po našem odjezdu do hráčského doupěte. Strážcové z terasy neméně kategoricky potvrdili, že jsem se normálně vrátila vrtulníkem, před jejich očima vešla do bytu a už jsem nevyšla. Helikoptéry hlásily rádiem, že nic nevidí. Tlusťoch hlásil totéž od Curitiby. Rozcuchaný se rozběsnil! V šest večer mělo několik osob z personálu vyšší kategorie vymlácené zuby a monokly na očích. Personál nižší kategorie, bez výjimky, dostal přes hubu. Teprve pak svolali poradu. Helikoptéry po celou dobu kroužily nad krajinou, ale hlavně se držely silnice. Podle výsledku porady

jim přikázali poněkud odbočit.

„Do města nedojela,” prohlásil rázně malý a dolil si

povzbuzující nápoj. „Naši lidé nepustili silnici z očí.

Kontroloval jsem to. Tamtudy auto neprojelo.”

„Jestli vyrazila v noci, může teď ležet v kterékoli

propasti,” vykřikl zuřivě ten s očima. „Ať sestoupí co nejníž,

ať se dívají.”

„Nevznikl požár čili vůz neshořel,” uvažoval rozcuchaný.

„Zátarasy byly normálně postaveny. Jestli ten osel nelže, pak

nemohla projet. Já vám něco řeknu. Ona předstírala, že

ukradla vůz, někde ho nechala a uprchla jinak.”

„Jak?” užasli všichni tři.

„Šla do hor. Šla normálně do hor jako ten největší

pitomec. Na vlastní oči jsem viděl, jak dělala přípravy. Našla

si dokonce lano.”

„Vzala si kladívko a majzlík,” řekl tlusťoch s hrůzou. „V

mé přítomnosti si je vzala a mluvila o té soše.”

„Blbost! Šla do hor a počítala, že se tam snadno ukryje.

Daleko nedojde. Problém je, dostat ji živou. Ať jdou

okamžitě všichni hledat její stopy, všemi směry! Rozvést je

vrtulníkem, ať sestoupí dolů a hledají, ale hned, třeba tam

někde scípá!”

„A co třeba po vodě?” zeptal se nejistě malý.

„Nesmysl, z vody měla panický strach!”

„Mohla to hrát.”

„Mohla, ale nepředstírala, že se topí v bazénu, protože nemohla vědět, že ji někdo sleduje. Křičela naprosto věrohodně. Antonio by tam bez důvodu neskočil, viděl, jak

vyplavala. Ona se opravdu bojí vody.”

„A kromě toho oba čluny stojí v přístavu,” dodal tlusťoch nešťastným hlasem.

Bylo již skoro tma, když metodicky hledající personál objevil jaguára. Pomíjivý triumf rozcuchaného rychle splaskl

pro potíže s pátráním potmě. Helikoptéry s rozžatými

reflektory nadále beznadějně kroužily. Nenašli se ani mé

stopy, ani můj popel.

Příštího dne, po bezesné noci, vracel se tlusťoch osobně z

další výpravy do terénu, pohlédl dolů a začal si protírat oči.

„Vrať se,” řekl pilotovi. „Sestup níž nad zátoku.”

Chvíli se díval, jako kdyby nevěřil vlastnímu zraku,

znovu si protřel oči a řekl do mikrofonu:

„Kdo odplul na jachtě? Přepínám.”

„Na jaké jachtě,” zasyčel rozcuchaný v domnění, že

nevyspáním nedoslýchá. „Přepínám.”

„Na jachtě ze zátoky, na naší jachtě Stella di mare.

Přepínám.”

„Nerozumím, opakuj. Přepínám.”

„K čertu, jachta v zátoce nekotví! Ptám se, kdo odplul?

Přepínám.”

„Jak to, že nekotví? Přepínám. Nikdo neodplul.

Přepínám. Fernando je tady, co to znamená? Přepínám.”

„Ukradla jachtu!” zařval tlusťoch s nebetyčnou hrůzou.

„Přepínám.”

To, co uslyšel jako odpověď, byla nesporně nejkrásnější

mezinárodní snůška slov, kterou nelze publikovat. Několik

minut později, a to již bylo poledne, sjížděla celá parta

výtahem do chodby vedoucí k zátoce. Hrobové ticho vládlo

do okamžiku, kdy se ukázalo, že se dveře nedají otevřít. Pak se mlčení změnilo v něco právě opačného. Čtrnáct lidí za sebou prolezlo na kolenou kolem palmy s vyhlídkou na Evropu a pak sešplhalo po železném žebříku. Ve dvě hodiny odpoledne stálo dvanáct lidí na můstku a tupě zíralo na odříznutá lana a lehce se vlnící vodu a dva vysekávali krásně zatvrdlou hromádku kamení a cementu v kolejničce, s rámusem hodným boření železobetonové pevnosti.

„Jsou dvě možnosti,” řekl ponuře rozcuchaný, „Plula k severu a zamíchala se někde v přístavu mezi lodi a možná na některou přestoupila. Nebo plula na jih a přistála například v Guaratubě, na ostrově Sao Francisco, kdekoliv …” „Je i třetí možnost,” skočil mu do řeči ten s očima ještě poněkud ponuřeji. „Nepřistála nikde.” Zbývající na něho pohlédli s netajenou hrůzou.

„Tady je hluboko,” pokračoval ten s očima hlasem již

naprosto hrobovým. „Ať letí podél pobřeží hodně nízko,

snad objeví nějaké stopy.”

„Je čtvrtá možnost,” řekl tlusťoch v zoufalé inspiraci.

„Přetraverzovala Atlantik.”

Po krátkém mlčení si předcházející tři shodným pohybem

malovali kolečka na čele. Tlusťoch drásavě úpěl. Do pozdní

noci kroužily helikoptéry pomalu a nízko podél pobřeží

oběma směry, na sever i na jih. Žádné stopy se nenašly.

Takto jsem zmizela jako kámen ve vodě i na druhé straně

oceánu …

V časných odpoledních hodinách mi došlo, že musím něco vymyslit. Nevydržím čtyři dny v nezměněné poloze a

naprosto beze spánku za kormidelním kolem. Dva dny snad,

čtyři – vyloučeno. Neměla jsem celkem co dělat, to se musí přiznat. Seděla jsem v pohodlném křesle, oceán se choval slušně a klidně, dlouhé vlny mi rytmicky skákaly pod příď, kormidelní kolo nedělalo potíže, jen se mi chtělo k zbláznění spát. Slunce vyšlo na jakémsi pitomém místě, které mě znepokojilo, nějak mi nesouhlasilo se světovými stranami, a tak jsem si vzpomněla na kompas. Boule nad panelem ukazovala, že pluji dobře, na východ. Sklo okolo mne bylo zřejmě nějakou odrůdou termopanu, protože nepropouštělo příliš mnoho tepla. Jen čerstvý vzduch mi chyběl a v kabině bylo čím dál větší dusno. Na jachtě jistě musela být zavedena klimatizace, jistě se někde dala zapnout, ale netušila jsem, kde.

Vypočítala jsem si, že v jednu hodinu třicet jsem měla za sebou 800 kilometrů. Ke středu oceánu je ještě dost daleko, ale už bych pomalu mohla odbočit. Cítila jsem se trochu hloupě, když jsem kolem sebe viděla bezmeznou pustou vodu, žádná poznávací znamení, absolutně nic, žádná značkovaná cesta, hrozivě veliký oceán a naprostá volnost ve výběru směru. Přemíra té svobody mě mírně konsternovala, ale rozhodla jsem se, že setrvám ve víře v přístroje a matematiku. Pro všechny případy jsem přidržovala kormidelní kolo jednou rukou, druhou jsem sáhla pro sítěnku, dřepla jsem si vedle křesla a na podlahu jsem rozložila atlas. Nalistovala jsem si Atlantický oceán.

Uvažovala jsem, provedla nové výpočty a dospěla k názoru,

že už je té cesty na východ tak zrovna dost a že se mohu

stočit více k severu. Hodil by se sextant a nesporně kterési zařízení na těch neckách podobnému účelu sloužilo, ale já jsem s tím neuměla zacházet. Co naplat, musela jsem to

odhadnout od oka.

Použila jsem dokonce obou očí. Jedním jsem hleděla do

atlasu na podlaze a druhým na kompas a postavila se tak,

abych zaujímala stejný úhel tady i tam. No, víceméně tentýž. Utěšovala jsem se, že i kdybych poněkud odbočila, stejně trefím na nějaké místo v Africe, a bude-li to blíž nebo dál, je

už venkoncem jedno. Do Grónska nedopluji, žádný strach.

Grónsko leží úplně na severu. Když jsem dosáhla žádoucího směru a zvládla nový způsob poskakování na vlnách, které jsem nyní měla pod ostřejším úhlem, zamyslila jsem se, co dělat. Příručka se zmiňovala o automatickém pilotovi. Takovým přístrojem jsou vybavena letadla i lodi, musel být i tady. Ráda bych

věděla, kde je a jak se k němu dostat. Kormidelní kolo jsem nemohla nechat volně. Jachta se začínala stáčet. Podle zdravého selského rozumu měl být automatický kormidelník

po ruce, aby se dal snadno zapnout a vypnout. Musela to být

jedna z těch věcí na ovládacím panelu a jistě bych k tomu mohla dospět vylučovací metodou. Postupně jsem vyloučila ciferníky elektrické, různá světla, budíky, ukazovatele teploty, barometr, popelník a obrazovku radaru. Radarovou obrazovku jsem vyloučila zapnutím. Zmáčkla jsem jakýsi knoflík a hned mi začalo něco zeleného běhat dokolečka po stínítku. Vyděsila jsem se a ve snaze to vypnout, zmáčkla jsem druhé tlačítko a k tomu lítání se připojil pískot. Děsně mě to rozčililo, zmáčkla jsem třetí, sousední tlačítko a všechno zhaslo. Radar jsem měla z krku.

Pokud jde o zbývající věci, ještě jsem neměla představu, co je co. Rozhodla jsem se mačkat a rozžíhat je postupně a

pozorovat výsledky. Nic neukazovalo na to, že by jachta

mohla být zároveň ponorkou, a tak náhlé klesnutí pod hladinu mi snad nehrozilo. Pro všecky případy jsem jenom zmenšila rychlost a přesunula jsem obě páčky o jeden zářez zpět. Některá tlačítka zdánlivě nevyvolávala žádnou reakci a ta jsem okamžitě vypínala. Nevěděla jsem přece, jestli například neotvírám na dně záklopky, kterými vtéká voda, nebo jestli neuzavírám přítok něčeho do motoru nebo tak. Nechtěla jsem riskovat. Naproti tomu zapínání jiných přinášelo ohromující výsledky. Napřed jsem zapnula rádio, které začalo pískat neméně protivně než radar. Vypnula jsem je co nejrychleji ze strachu, abych snad nevysílala do éteru nějaké signály, které by umožnily rychle mě lokalizovat. A pak se mi rozsvítila malá obrazovčička, na níž se objevovala zelená vlnitá čára a také přitom se ozývaly zvuky poněkud jiné, s proměnlivou intenzitou a výškou tónu. Obrazovčička vypadala docela mírumilovně, chvíli jsem ji pozorovala a rozhodla jsem se, že je to určitě echolot nebo něco podobného. Nevadila mi, ať si svítí. V okamžiku, kdy jsem zmáčkla další tlačítko, uviděla jsem pod ním nápis alarm, ale nestačila jsem odtáhnout prst. Celou jachtu, od zádi po příď a ode dna až po radarovou anténu nade mnou, zaplavil příšerný pronikavý zvuk, táhlé vytí, spojené se zvoněním, slyšitelné, jak se mi zdálo, až na Jižní točně.

Ten zatracený knoflík se nedal vypnout za žádné poklady

světa. Ječelo to a zvonilo jako šílené! Napadlo mě, že se to vypíná něčím jiným, v rozčilení jsem zmáčkla dolní tlačítko a strašlivý jekot na zádi vyvolal u mne srdeční palpitace.

Prudce jsem se obrátila a všecko jsem pustila, kormidelní

kolo i knoflík. Jachta skočila trochu dopředu, stačila jsem za sebou zahlédnout jakési světelné čáry, a teprve když utichlo jak ječení, tak poplašné vytí, které se asi vypnulo

automaticky, pochopila jsem, že jsem za sebe vystřelila ze dvou těžkých kulometů. Pro pět ran! Seděla jsem zděšená a ustaraná, se zoufalou nadějí, že jsem nic nezasáhla. Po nějaké době jsem se vzpamatovala, vrátila jsem se na správný kurs, zapamatovala jsem si obě tlačítka a rozhodla se, že se jich za nic na světě víckrát nedotknu, a zkoušela jsem dál. Jiná, neobyčejně opatrně přesunutá páčička zapnula klimatizaci a teprve svěží, chladný vánek mi připomněl, jak strašně jsem se zpotila tím rozčilením.

Poněkud odvážněji jsem otočila něčím, na čem směr otáčení naznačovala šipka. V prvním okamžiku se mi zdálo, že jsem nedocílila žádný efekt, a už jsem to chtěla otočit zpátky, když vtom vidím něco zvláštního. Paluba přede mnou se dala do pohybu, část desek se začala přesunovat a odhalovat otvor v podpalubí, dívala jsem se na to zvědavě, bez sebemenšího podezření. A najednou, k svému vrcholnému ohromení vidím, jak se z otvoru vysouvá můstek a na můstku něco jako velký kulomet anebo malé dělo. To mi tak ještě scházelo! Seděla jsem naprosto neschopná pohybu, ohromeně hleděla na dělo a bála se udělat cokoliv, abych z něho náhodou nevystřelila. V panice mi napadlo, že jistě střílí automaticky. Nade všechno na světě jsem je chtěla schovat zpátky, ale neměla jsem ponětí jak. Třeba se rozmáčí ve vodě, pomyslila jsem si zoufale a přidala jsem plyn. Ruce se mi třásly, když jsem otočila nějakým knoflíkem vedle a doufala, že to patří k dělu, ale nestřílí to. A s divokým sykotem a rachotem, ze slunečních hodin přede mnou, vyletěly k nebi barevné rakety. To už jsem úplně ztratila hlavu. Naslepo jsem zmáčkla něco jiného a vzápětí nato mě odkudsi shora padl na hlavu celý symfonický orchestr. Bylo to tak nečekané, že jsem ztratila schopnost pohybu, ochromilo mě to, omráčilo, a já jsem brázdila vlny oceánu jako ztělesněné šílenství, v rachotu zvuků drásajících uši, v orgii šílejících ohňostrojů a s dělem na palubě!

Mnoho věcí jsem mohla od sebe očekávat, ale tohle překračovalo všecko. Docela určitě bych byla utekla, nebýt toho, že jsem neměla kam. V krajním zoufalství, ohlušena řevem orchestru a pekelným svistem raket, našla jsem najednou v sobě energii. Vypnula jsem hudbu. Odhodlaně jsem si pomyslila, že i kdyby to dělo dokonce vystřelilo, tak v žádném případě ne na mne. Hlaveň má nesporně obrácenou kupředu, a i když tomu nerozumím, jednou věcí jsem si byla jista: že se z děla střílí hlavní. Vůle boží, děj se co děj! Příšerné kolečko se nedalo otočit zpátky, a tak jsem je otočila dál ve stejném směru. Sluneční hodiny, jako když utne, přestaly najednou chrlit rakety, zavládlo blahodárné ticho a v tom tichu jsem uslyšela, jak něco břinklo, cvaklo a to zatracené dělo se s tichým šumotem začalo ponořovat dolů. Ulehčeně jsem si oddechla a utřela pot s čela. Několik minut jsem plula klidně a odpočívala po rozčilení a znechuceně hleděla na ovládací panel. A zřejmě mi to ještě nestačilo. Pokračovala jsem totiž v průzkumu. Teprve když mi vyrostla se zlověstným fouknutím za zády dýmová clona, trochu jsem se vzpamatovala. Vzpomněla jsem si, že po celou dobu hledám automatického kormidelníka a vůbec nevím, proč to dělám, vždyť – i kdybych ho našla – stejně bych nepoznala, že je to ono. Možná, že jsem ho v některé chvíli dokonce zapnula a pak jej opět vypnula, když jsem neviděla výsledek. Sám pámbů

ví, jak se projevuje zapnutí automatického kormidelníka! Vykašlala jsem se na techniku a rozhodla se zapracovat

podomácku. Je pravda, spaní mě kompletně přešlo, ale zato jsem dostala smrtelný hlad a žízeň. Před duševním zrakem se mi vynořil salónek s barem naládovaným minerálkami. Rozhlédla jsem se kolem sebe a hledala nějaké bidlo; kterým bych mohla upevnit kormidelní kolo. Na delší chvíli jsem je

pustila, abych si ověřila, co udělá, a ukázalo se, že loď okamžitě mění směr. Vlny, které jsem protínala pod úhlem, jachtu otáčely. Bez bidla ani ránu!

Jenomže ani bidlo nebylo. Atlas opřený o křeslo nesahal ke stolu. S povzdechem jsem vytáhla ze sítěnky šál i s klubkem bílého krylanu a vyrobila jakousi síť obepínající najednou kormidelní kolo i křeslo a procházející přes příčle, zkrátka takovou příšernou pavučinu, která se nedala rozplést. Všecko jsem to solidně upevnila, přesvědčila se, jestli můj amatérsky zhotovený kormidelní robot funguje, delší dobu jsem pozorovala jeho práci a pak jsem s bezmeznou úlevou opustila toto příšerně složité místo. Na odchodu jsem se ještě

v duchu, a snad v osudovou chvíli, melancholicky otázala,

nač mi ještě může být dobrý háček. Prozatím všecko, co jsem exportovala z Kodaně, mi bylo k něčemu dobré. Jediný předmět, který jsem zatím nemohla k ničemu použít, byl ten nevinný, plastikový háček. Kdybych jen tehdy mohla tušit, za jakých okolností jej budu nucena používat, vlasy by se mi

zježily na hlavě a kdoví, zda bych se nebyla vrhla do vln

oceánu. Rytmické skoky, na které – jak se mi zdálo – jsem si už zvykla, mi daly co proto, až když jsem opustila kormidelní

kabinu a vykonávala normální práce. Po lodi se musí umět chodit a je to umění daleko obtížnější, než se zdá. V podivných poskocích a piruetách, s jednou rukou ustavičně zaměstnanou přidržováním něčeho, provedla jsem spoustu nenaplánovaných věcí. Polila jsem v koupelně celou stěnu vodou, rozbila jsem sklenku, vyklopila jsem si na nohy celý

obsah konzervy s argentinským gulášem a od hlavy k patě se polila ananasovým kompotem. Elektrický vařič se mi podařilo bez námahy zapnout, uvedla jsem na něm do varu vodu v konvici, spařila jsem čaj metodou kyvadla, kolébajíc konvicí nad čajovou konvičkou, čas od času se do ní trefujíc, čas od času ne, dost dlouhou dobu jsem strávila tím, že jsem chytala otevřenou sklenici minerální vody kutálející se po podlaze, ale nakonec jsem utišila hlad i žízeň. Pak jsem se šla přesvědčit, zda je všecko v pořádku. Můj robot fungoval bezvadně, plula jsem žádoucím směrem a přede mnou se prostírala slunkem prozářená pustina. Chvíli jsem se do ní zahleděla, pak jsem se vypravila do skladiště hledat nějaké bidlo. Místo bidla jsem našla všelijaké nástroje, mimo jiné sekeru. Vždycky jsem

ráda štípala dřevo. Potřebovala jsem čtvrt hodiny na useknutí nohy od jedné z kuchyňských židlí i s kusem příčky, a jak se ukázalo, byl to znamenitý přístroj na upevnění kormidelního

kola.

Zatímco jsem rozplétala pavučinu z krylanu a stále častěji zívala, počítala jsem vzdálenost. Blížila se osmá večer. Plula jsem, téměř čtrnáct hodin bez pauzy a vyšlo mi, že jsem před nedávnem překročila obratník Kozoroha a že mám zamířeno přímo na Saharu. Pomyslila jsem si, že Sahara na samém kraji by neměla být úplná poušť, to mě v prvních chvílích znepokojení uklidnilo, upevnila jsem kormidelní kolo tím dřevěným nesmyslem a několik minut

pozorovala výsledek. Uspokojil mne a tak jsem šla spát. Pro

všechny případy, abych nespala příliš tvrdě a příliš dlouho, nelehla jsem si v obytné kabině, nýbrž na gauč v salónku. Probudila jsem se chvíli před svítáním. Překvapivě dobře postavená jachta se poslušně hnala dál kupředu a ustrašený tlukot srdce, který mě postavil na nohy, se zakrátko utišil. Vyskočila jsem na palubu, pocítila jsem, že je podivné teplo, vrazila jsem do kormidelní kabiny, podívala se na kompas a úplně jsem se uklidnila. Vlny jako by byly menší, rytmické škubání se zmírnilo, takže mytí a jídlo proběhly daleko snáze a dokonce mě ani nestály moc času.

Nadmíru spokojena životem, usedla jsem za kormidelní

kolo. Samotářská cesta přes Atlantik se ukázala jako podnik zcela prostý a lehký a já jsem přemýšlela, proč se dělá takový humbuk kolem různých lidí, kteří ho přeplouvají. Kdosi na čemsi přeplul Atlantik, to je krámů! Já ho taky přeplavu a co má být? Nic zvláštního se neděje, žádný cyklón nevidím, trhavé houpání sice poněkud komplikuje prosté každodenní práce a mění je v cirkusovou akrobacii, ale to jsou spíše legrace. Tak o co kráčí?

Ve chvíli, kdy jsem se s vrozeným smyslem pro

spravedlnost dopracovala k názoru, že celý problém spočívá možná v tom, NA ČEM kdo ten Atlantik přeplouvá, a že já jsem kápla na výjimečně způsobilý dopravní prostředek, uslyšela jsem nějaký nový zvuk. Na ovládacím panelu začalo cosi poplašně pískat a za chvíli dokonce tichounce vyzvánět. Polekala jsem se, honem jsem se rozhlížela po budících před sebou a uviděla jsem hroznou věc! Oba indikátory zahřátí motoru svítily jasným světlem, kvičely, zvonily a šipky na nich stály dalekou za červenou čárkou! Zareagovala jsem docela normálně. V rozčilení jsem přepnula obě páčky na nulu a za chvíli jsem dokonce vypnula motor. Jachta plula setrvačností, hluk utichl a já jsem v tichu, jaké náhle nastalo, slyšela pouze šumění vody a bušení vlastního srdce.

Příšerně jsem se rozčilila. Vůbec jsem si nedovedla představit, co bych dělala, kdyby se mi zadřely motory!

Napnout plachtu na ráhnový stožár? Žádná vesla jsem nikde

neviděla, nemluvě již o tom, že mé plavidlo nebylo zkrátka na vesla stavěné. Hlavou mi kroužily nejrůznější poznatky o navigaci. Loď na moři musí plout, protože když stojí, může se převrhnout, ale moře je přece klidné, možná, že to platí jenom za bouře a větru. Ale z druhé strany vždycky byla řeč o nějakých větších plavidlech, a já sedím na tom oceánu div ne v neckách a jak mám vědět, jestli mě nějaká kravina nepřekotí. Chvatně jsem se postavila kolmo na vlny v tiché naději, že uplyne nějaký čas, než docela ztratím rychlost, než mě to otočí a převrhne, a mezitím ty motory trochu vychladnou. Při tom všem jsem si všimla, že vlny teď jdou opačným směrem. Ne proti mně, ale se mnou, tím více jsem se zděsila, že se mi třeba všechno popletlo a že se vracím.

Znovu jsem si zkontrolovala, kde jsem.

V důsledku aritmetických úkonů a těžké duševní práce jsem se částečně uklidnila. Vzpomněla jsem si, na čem jsem zbudovala ten svůj drzý podnik. Za prvé, celá tato oblast byla vlastně tím rovníkovým kalmovým pásmem, na němž

jsem útěk zbudovala, a žádné uragány, cyklóny ani tajfuny by mi zde neměly hrozit. Za druhé, na tomto místě Atlantiku, a vůbec všude, bylo povinností větru v tomto ročním období vanout směrem, který potřebuji, tedy východním. Vlny se musí pohybovat po větru čili všecko klape. Za třetí, zrovna přeplouvám rovník a bylo by divné, ba podezřelé, kdyby se ty motory nepřehřívaly! Ověřila jsem si na kompasu světové strany, vyšplhala jsem se na palubu a pokoušela se pomocí nasliněného prstu určit směr větru. Prst uschl bleskově na všech stranách najednou. Vycupovala jsem pár chomáčků krylanu a pustila

jsem je z ruky. Pozorovala jsem jejich pád a opravdu to vypadalo tak, že vítr fouká k východu, i když bylo dost odvážné prohlásit, že fouká. Vzduch se sotva pohyboval,

slunce mělo ještě daleko k nadhlavníku, ale vedro bylo příšerné. Počítala jsem, že na rovníku bude horko, ale nikdy jsem nepřipouštěla, že je možné něco takového. Rozhlédla jsem se kolem dokola a dokonce jsem se vyklonila přes bort lodi v tiché naději, že třeba něco uvidím, co nějak ukazuje ten rovník. Nějaká čára nebo co, nebo třeba jiná barva vody. Nic jsem neviděla až na ohromné množství ryb viditelných těsně pod hladinou, ale neměla jsem pomyšlení na ryby a dokonce mě s jistým rozhořčením napadlo, že by se ten rovník měl nějak označit. Rozmístit podél něho červené bóje nebo tak. Aspoň by člověk věděl, kde je.

Vrátila jsem se do kormidelní kabiny a po krátkém

přemýšlení jsem zapnula motory. Až teď mi došlo, že se zapínají normálně, jako v autě, dvojím otočením a že jsem předtím v divokém zmatku otočila ihned klíčem doprava až

do konce a tím zapojila všecko najednou. Šipky na

teploměrech motorů stály na červených čárkách. Chladlo to,

ale pomalu.

Neměla jsem co dělat a tak jsem promýšlela situaci. Jestli

mi nedojde palivo, do Afriky dopluji. A co pak? Hledat

nějaké polské velvyslanectví? Kde? Na Sahaře? Než je najdu, desetkrát mě chytnou, nic si nenamlouvejme, i

kdybych je byla zmátla, pak jen nakrátko. Už asi vědí, kudy jsem uprchla, Afriku v žádném místě neznám. Nemám potuchy, kam se tam vrtnout. Ne, v Africe nemohu absolutně přistát, mohu tam jedině doplnit zásoby paliva a co nejrychleji plout dál. Nemá smyslu hrnout se přes Gibraltar, mám dojem, že tam turisty otravují, a jistě se musí něco ukazovat. Mám pas platný jedině pro Evropu čili musím se dostat do Evropy!

V Evropě mi hned z kraje odpadne Španělsko a

Portugalsko. Nemýlím-li se, tam nás moc nemilují, jsou na

nás zlí a vůbec nějak to nehraje. Nevím sice co, v politice se

nevyznám, ale nebudu riskovat a nebudu bloudit cizinou v

roli bojovníka za svobodu a komunismus. Eventuálně někdy jindy, ale zrovna teď ne. Čili zbývá mi jedině Francie. Samo pomyšlení na Francii mě ihned potěšilo, protože tu zemi miluji. Řeč je krásná, sympatická, známá, lidé mají

esprit a fantazii, v pase mám francouzské vízum, sice už

použité a prošlé, ale aspoň to svědčí v můj prospěch. Už

jsem tam byla, nic zlého jsem nespáchala, nic jsem

neukradla a vůbec, jsem jedinec svému okolí zcela neškodný. V Paříži mám známé a přátele … V Paříži mám dokonce víc než známé a přátele! Na polské velvyslanectví není těžké se doptat. Hotovo, plujeme do Francie! Pohlédla jsem na teploměry. Šipky sešplhaly z červených čárek a maličko se naklonily vlevo. Uznala jsem, že lze odstartovat, ale ze začátku raději pouze s jedním motorem. Druhý ať chladne a pak je vystřídám. Přesunula jsem jednu páčku na střední zářez a voda protínaná přídí začala příjemně šumět. Plula jsem a plula bez nejmenších příhod. Trochu už se mi stýskalo po té klidné, vyvážené Evropě, ale trochu mi bylo smutno z té Brazílie, kterou jsem si ani nestačila prohlédnout. Celé nitro mi zaplavovalo mstivé uspokojení.

Pitomci, nemohli unést někoho jiného než zrovna mě? A oni si mysleli, že se polekám, dám se bez námitek oddělat a

půjdu na porážku jako pitomé jehně. To by tak hrálo! Celá nakřivo … S opravdovým potěšením jsem si v duchu představovala, jak budu poskytovat informace zástupcům Interpolu. Schválně, jestlipak najdou místo, které označil nebožtík šifrou? Ráda bych věděla, kde to je. A vůbec, mám prachů jako babek, koupím si auťák. Fritz mi určitě už dávno vylil perka a tak se vrátím do Varšavy. Koupím si jaguára. Jasan.

Senza bourák. Můj bože, to bude krása. Dosavadní úspěchy mě rozpálily, upevnila jsem kormidelní kolo nohou od židle, vyměnila jsem páčky motorů a courala po jachtě. K večeru vedro jakoby kapánek polevilo. Zrovna jsem stála nakloněna přes bok lodi na zádi a pokoušela se zahlédnout to místo, z kterého začaly pálit ty neviditelné kulomety, když se z ničeho nic stalo něco zvláštního. Uslyšela jsem jakoby břinknutí, ťuknutí, nějaké hlasité a energické puf! a ta trojuhelníkovitá plechovka se mi odtrhla od jachty a uskočila dozadu. V prvním okamžiku mě to ohromilo, nic jsem přece neudělala, nic jsem nezmáčkla, tak pro pět ran, co se děje? Krabice se začala potápět. Hlavou mi bleskla myšlenka, že bych ji snad měla vylovit, rozběhla jsem se ke kormidelní kabině, ale tu mi napadlo, že teď mám třeba na zádi velkou díru, vrhla jsem se na záď, cestou jsem se zastavila, rozběhla jsem se k záchranným pásům, zakopla jsem o něco, co vyčnívalo z paluby, jachta se lehce naklonila a já jsem div nesletěla přes palubu. Trochu jsem se vzpamatovala a rozhodla jsem se pro záď. Nic se tam nedělo. Plechovka byla fuč, ale záď vypadala normálně, jako by tam nic nechybělo. Potom jsem dospěla k názoru, že to muselo být něco, co se odpojuje automaticky, jistě pod vlivem vysoké teploty. Nevěděla jsem, zda je to dobré nebo zlé, ale nemohla jsem si pomoci.

Znervózněla jsem a vrátila jsem se do kormidelní kabiny. Zahnula jsem trochu víc k severu a řekla si, že se uklidním, až uvidím na vlastní oči Polárku. Motory vychladly, zapnula

jsem oba na plný plyn a pohlédla na ukazovatel paliva. Šipka

Tank Reserve stála na nule. Promyslila jsem si problém,

sesumírovala si všechny své poznatky se skutečností a

uhodla, že ta plechová piskla byl normální rezervní barel.

S hodinkami v ruce jsem počkala do tří hodin, pak jsem

si šla lehnout. Polárka mi svítila nízko nad obzorem.

Milovaná, důvěrně známá Polárka! Evropa se blížila čím dál víc, hnala se ke mně s šuměním vodní tříště tryskající jako

jiskry z lokomotivy. Ale s Evropou se blížily i jisté nesnáze, což mi hned nedošlo. Jachta s prázdnou kormidelní kabinou, s nohou od židle, nahrazující kormidelníka, brázdila vlny po bezvadné

přímce, a já jsem spala, jako když mě hodí do vody, blaženě a bezstarostně. Sám pámbů ví, co mě probudilo. Nejspíš milosrdná prozřetelnost, bdící nad pitomečky. Kratince jsem se rozkoukávala, usedla jsem a viděla, že se rozednilo, spustila jsem nohy z gauče a pohlédla do okna. To, co jsem uviděla, mne ochromilo na pouhý zlomek vteřiny! V mžiku probuzená, jako bych jaktěživ nespala, vyrazila jsem ze salónku a vrhla se do kormidelní kabiny.

Těsně přede mnou, přímo před přídí jachty, vyrůstala strašná, nesmírná stěna, bok nějakého příšerně velikého parníku řítícího se na mne s děsivou rychlostí.

Než jsem vrazila do kormidelní kabiny, nevěděla jsem, co udělat nejdřív. Ale udělalo se to samo. Vytrhla jsem z kola nohu od židle, jednou rukou jsem jím prudce otočila vpravo a druhou jsem přesunula pravou páčku až na poslední zářez dozadu. Stěna se hnala neodvratně jako sudba. Jachtou to prudce trhlo, lehce se naklonila, mnou to smýklo vlevo,

příď udělala zvrat v imponující fontáně. Záď! mihlo mi hlavou. Zachytím jí zádí. Škubla jsem páčkou znovu dopředu, nastavila jsem kolo vlevo, příď se zastavila v otáčce. Děsivá stěna se v posledním okamžiku přestěhovala na můj levobok a přesunula se před přídí o milimetry, o vlásek. Po několika vteřinách se záď té obludy začala ode mne vzdalovat.

Klesla jsem na křeslo a utírala si s čela pot, ohromená, že žiju, zaskočená nepochopitelnou poslušností jachty, která tak bez rozmýšlení, bez námitek vykonala, co bylo třeba, přestože jsem já sama neměla ponětí, jak ji k tomu přimět! Hotový technický zázrak! Pozor, pluju špatně, musím se vrátit! Kde je ta hnusná obluda, která mi tak kravsky vlezla do cesty?

Jednu páčku jsem postavila na nulu a pouze s jedním motorem jsem se vrátila do původního směru. Šlo to docela

lehko. Ta odpudivá obluda konala majestátní obrat vlevo ode

mne. Div že ji nestrhlo pod vodu to shromáždění lidí ve všech patrech boku obráceného ke mně! Dav lidí, hlava na hlavě, mě pozoroval a mával rukama a nejspíš něco pokřikoval. Nějaký námořník mával praporečky, úplně jasně na mne, a z jejich kormidelní kabiny něco blikalo.

Zdá se, že já jsem vrazila do nich, pomyslila jsem si

sebekriticky. Mají nejspíš něco proti tomu, dobře že nerozumím. Ať táhnou po svých, vody je tolik a oni se musí

motat zrovna tady!

Ráda bych jim byla řekla, co si myslím, ale neměla jsem tu možnost. Viděla jsem, jak si mě prohlížejí spoustou dalekohledů, a tak když jsem se opatrně rozhlédla před sebe, znovu jsem upevnila kormidelní kolo, vylezla jsem na záď a zamávala jim rukou s přátelským výrazem tváře. Okamžitě se uklidnili, námořník s praporečky zkameněl v polovině gesta a pak, bez pohybu jako socha, zmizel mi z očí. Brzy potom jsem objevila další loď. Myslela jsem, že pluje ke mně, ale za chvíli se ukázalo, že ji doháním, předstihla jsem ji tak rychle, že jsem ihned ucítila blízkost Afriky. Mám-li po celou dobu takovou rychlost, měla bych už vidět druhou stranu oceánu. Kde, u všech čertů, ta Afrika je?

Lodi se množily jako králíci zjara. Od severu k jihu plula

dokonce jachta podobná té mé, ale o něco větší. Nedůvěřivě

jsem si ji prohlédla, trochu znepokojena, jestli tady nevlítnu

rovnou do nějakého pronásledování, protože jak z jachty, tak

z ostatních lodí na mne mávali, čím se dalo. Neměla jsem potuchy, co chtějí a oč jim jde, doufala jsem, že jsou to jen takové přátelské pozdravy. Plavila jsem se již čtvrtý den a ta prokletá Afrika ještě pořád nikde. Krásné počasí trvalo jako objednané, ale znepokojovalo mě palivo. Šipka na druhém ciferníku se povážlivě přechylovala vlevo a podle mého odhadu nezbývalo víc než čtvrtina nádrže. Jestli jsem ze začátku měla těch van dvanáct, pak mi nyní zbylo nanejvýš půldruhé a opravdu bylo načase zhlédnout nějakou pevninu!

Po dalších výpočtech a přemýšlení jsem odbočila více k

východu, Afrika se rozkládá na dost velké ploše, a já se do ní

nakonec někde musím trefit. Můj poslední vzrušující zážitek poněkud otřásl důvěrou v mého robota a tak jsem kabinu téměř neopouštěla. V půl desáté večer uplynulo 90 hodin cesty. Můj neklid stále vzrůstal, ale drsně jsem směřovala k severovýchodu s očima upřenýma na Polárku, která na mne povzbudivě mrkala. Za svítání jsem na obzoru uviděla cosi jako mlhavý mrak a div jsem se nezalkla rozčilením. O takových mlhavých mračnech jsem se načetla do omrzení a vždycky to bylo tak, že při pohledu na mračna všichni námořníci honem svinovali plachty, laikové vyjadřovali údiv, zkušení se začínali všelijak modlit a pak se ukázalo, že loď měla štěstí, jestli ztroskotala na mělčině. Neměla jsem co svinovat, hnala jsem si to ostře do mraku a přemýšlela jsem, zda, až se pomodlím, stačím se před smrtí do němoty opít alkoholem v baru, aby mi konec života připadal lehčí. Pohled na jachtu, která si to plnými plachtami klidně pluje opačným směrem než já, mě neobyčejně udivil. Jak je to možné, tamhle hrozí mračno, a oni plují na širý oceán? Sebevrazi? Daleko vlevo se objevily další dvě lodi, rovněž se pouštějí na Atlantik. Divné. Že by v poslední době změnily mraky své chování?

Sebevražedných plavidel se vyskytlo ještě víc. Některá byla menší než já. Bez dechu, nevěříc vlastnímu zraku,

upírala jsem oči na mračno, které se nějak podivně měnilo, objevovaly se v něm věci pro mračno zcela netypické, až konečně … Dobrý bože, to byla P E V N I N A!

Snížila jsem rychlost. Bez sil i bez ducha jsem seděla v křesle, opřena o kormidelní kolo, a teprve teď jsem sama sobě přiznala, že po celou tu dobu mne vlastně hnalo šílenství. Zoufalé a beznadějné odhodlání. Vznešená bláznivost, divoká osličí tvrdošíjnost, vzdor, nepřemožitelný protest proti násilí, spousta nejrůznějších citů, které neměly nic společného s rozumem. To záhadné něco, co mě vždycky vehnalo do neproveditelných a nemožných skutků, štvalo mne i tentokrát a přinutilo mě odvážit se nepříčetného podniku, v jehož úspěch jsem sama neměla právo věřit! A přesto se to povedlo, vyšlo to! Nutnost provádět všeho druhu manévrování mi vrátila síly. Triumf ve mně explodoval s mohutným zaburácením. Trubky, bubny a fanfáry mi duněly v uších. Zmáčkla jsem jeden z dříve použitých knoflíků a orchestr filharmonie zaplavil jachtu pokračováním Uherské rapsódie. To není rádio, to je magneťák, pomyslila jsem si omámeně, a hulákajíc z plna hrdla polskou lidovou písničku Antek hrá na harmoniku za doprovodu symfonického orchestru, obeplula jsem bezvadným slalomem dvě lodi. Nezdálo se, že by pobřeží zkoumané triedrem bylo příliš hustě osídleno, že by bylo příliš vlhké, snad jsem opravdu trefila na Saharu, pomyslila jsem si. A při pohledu na mapu zrodila se ve mně naděje, že zrovna zde je místečko, kde se určitě mluví francouzsky. Musím najít nějakou benzínovou pumpu!

Plula jsem podél pobřeží k severu, ne moc blízko, abych neuvázla na mělčině, ani moc daleko, abych nepřehlédla něco užitečného. Všelijakých lodí, jacht a parníků se motalo kolem až dost. Konečně jsem objevila něco jako přístav, bílé budovy a cisternu třpytící se v slunci. Okolo toho byla tlačenice, ale ne beznadějná. Očekávala jsem větší nával.

Nevěděla jsem, jak se zachovat. A tak, kolébána mírnými vlnkami, čekala jsem půl hodinky, až jsem uviděla malou pasažérskou jachtu vplouvat do přístavu a zastavit se v jednom bazénu, jako by zrovna chtěla tankovat. Odhadovala jsem to od očka, a mimoděk jsem to všechno převáděla na benzínovou pumpu, žádné lepší srovnání mě totiž nenapadlo.

Následovala jsem jachtu.

Někdo na mne z břehu mával praporky, ale nevěnovala jsem mu pozornost. Druhý chlápek stál na místě, které jsem chtěla zaujmout po odplutí jachty, a koukal na mne. Pomalu jsem připlouvala, plna obav, zda se mi podaří zastavit na správném místě, protože jsem celkem ani nevěděla, kde to správné místo je. Před mnou přídí stál třetí muž, který vypadal, jako kdyby chytal úvazná lana, a mě napadlo, že mu nemám co hodit, kde já, k čertu, vezmu lano? Doplula jsem o kus dál, zařadila jsem tam zpátečku, pak volnoběh a vrátila se zpět, ale zase moc. Doprkvančic, řekla jsem si. Znovu jsem popojela vpřed pravým motorem, a nejenom že jsem zajela příliš daleko, ale vzdálila jsem se, a to bylo horší, od betonového mola, před nímž jsem prve zaujímala ideální polohu. Vzpomněla jsem si na jednu ženskou, která chtěla zaparkovat vůz na pravé straně jízdní dráhy mezi ostatními a která se nakonec díky své snaživosti, postavila napříč vozovky po levé straně! Celá naše kancelář v Kodani ji půl hodiny sledovala ze čtvrtého patra. Měla

jsem velkou šanci zopakovat její manévr.

Vrátila jsem se o kus dále zpět, vyrazila jsem dopředu, tentokrát levým motorem, přiblížila jsem se na metr k molu a všecko by bylo dobré, nebýt toho, že mě to zase sneslo dál.

Ta pitomá voda byla zoufale tekutá a nekladla žádný odpor.

Zacouvala jsem zpátky, vrátila se vpřed, vrátila se zpět,

popojela dopředu atd. …

Vlasy se mi zježily, protože kromě na tu ženskou jsem si

vzpomněla i na beznadějnost svého lyžařského počínání.

Situace podobné jako vejce vejci, až na to couvání! Nikdy

jsem se nedokázala zastavit na vyhlédnutém místě ani v

seberovnějším terénu. Vždycky mi jedna noha ujela o ždibíček dopředu, snažila jsem se přitáhnout k ní druhou, ta druhá se posunula moc daleko, přitahovala jsem k ní tu první a tak jsem mohla klidně počítat, že tímto způsobem obejdu zeměkouli, sice pomalu, ale zato spolehlivě. Nakonec jsem se zastavila jedině tím, že jsem zabodla tyčky do sněhu. Co jsem, k čertu, měla udělat tady? Chlapíci na nábřeží mě sledovali fascinovaným zrakem. Zmocnil se mě vztek a já se soustředila. Pohyb vpřed už byl téměř správný! Ještě kousek zpátečkou, volnoběh a – světe, sboř se – já jsem skoro stála! Vyklusala jsem z kabiny a vystoupila na palubu.

Čumilovi se najednou vrátila schopnost pohybu. “Madame?” zařval na mne. “Jaké jste národnosti?” “Francouzka,” zařvala jsem bez rozmýšlení. “Prosím o

pohonné hmoty!”

“Proč nemáte na stěžni vlajku? Musíte mít vlajku!” Tragédie! Kde já pro něho vezmu vlajku a kde mám stěžeň? Ten radarový?

“Za okamžik,” prohlásila jsem energicky, ale trochu

tišeji, protože už jsem byla u něho. Dělil nás nejvýš metr

vody. “Kde mohu dostat pohonné hmoty, honem mi to

řekněte! Spěchám!”

“Tady,” řekl a hleděl na mne užasle a mírně vykuleně.

Vůbec jsem nevěděla, čím ho tak udivuji. “Máte nějaké

papíry? Dokumenty?”

Měla jsem dokumenty platné na celém světě a od začátku jsem byla připravena jich použít. Vytáhla jsem stodolarovou bankovku a zamávala mu jí před nosem. “Tady jsou mé papíry,” řekla jsem energicky. “Nevystupuji na pevninu, pluji dál. Žádám soukromě o pohonné hmoty. Tempo!”

Stodolarová bankovka má nadpřirozenou moc. Chlapík

se náhle probudil k životu.

“A votre service, madame. Prosím lano! Kde máte

tankovací otvor?”

“Lano nemám, bez lana. Kde mám tankovací otvor,

nevím. Najděte si ho!”

Chlapík na mne pohlédl trochu zvláštně, ačkoliv značně

bystřeji, kývl na toho od přídi a přitáhl k sobě můj bort,

přelezl přes něj, popadl lano hozené tím druhým, omotal je

okolo něčeho, co trčelo z paluby, a bleskově našel otvor.

Byla to ta překážka, o kterou jsem klopýtla a div nesletěla

přes palubu.

Závratným tempem natáhli dost silnou hadici, začínající

bůhsuď kde, a vsunuli ji do tankovacího otvoru.

“Kolik?” zeptal se chlápek.

Už jsem otvírala ústa, abych řekla: “Dvanáct van,” ale

naštěstí se mi podařilo zabrzdit.

“Nevím,” odpověděla jsem, “plnou.”

Sama jsem byla zvědavá, kolik se tam vejde, ale počítala

jsem s tím, že mě určitě okradou. Aťsi mě okradou, jen ať ji

naplní! Vrátila jsem se do kabiny podívat se na ciferník.

Šipka pomalu, děsně pomalu lezla zleva doprava. Když se

zastavila na full, vyšla jsem na palubu a odvázala jejich lano.

Chlapíci přetáhli hadici zpátky na břeh, přitom jeden z nich zakopl o totéž, co já, ale ještě nebezpečněji. Jednu nohu měl na pevnině a druhá mu odplouvala s jachtou do Evropy! Ten druhý popadl bort, z celé síly se zapřel a přitáhl loď zpátky.

Podezírala jsem ho, že mu nejde ani tak o dobro kamaráda,

jako o ty prachy, protože se přisál na můj bort zřejmě odhodlán skočit na jachtu, kdybych jim odmítla zaplatit “Kolik to dělá?”zeptala jsem se jasně a bez servítku. “Tři sta dolarů,” odpověděl a výraz jeho tváře prozrazoval, že mě chce pyramidálně okrást! Svoboda měla pro mne větší cenu a kromě toho jsem nikdy neuměla smlouvat. Nějak mě to nikdy nenapadlo. V Itálii jsem uváděla v zoufalství prodavače, kteří netajili své pohoršení nad tak pitomou zákaznicí. Bez protestu jsem vyklopila první cenu, jakou si řekli. To nebylo normální! Žasli, zírali, pak někteří z nich z vlastní vůle cenu snižovali a

hleděli na mne s maximální ošklivostí a uváděli mne v nebetyčný úžas. Beze slova jsem vyplázla 300 dolarů a chlápek úplně zkoprněl. Byl by žuchl do vody, kdyby ho ten druhý nebyl přidržel, po celou dobu totiž stál jako kůl s penězi v rukou, opřen o bort, který odplouval společně se mnou. Nesporně jsem se na věčné časy vryla do jejich paměti. Z nadbytku dojmů jsem se jich zapomněla zeptat, kde jsem, a zase už jsem neměla páru, jaká cesta mě ještě čeká. Jisté bylo jedině, že se musím plavit k severu, rozhodla jsem se tedy, že popluji blízko břehu. Doufala jsem, že aspoň Gibraltar poznám.

Podle mapy jsem měla před sebou tři až čtyři tisíce kilometrů. Dva tři dny cesty. Ta nafta mi nemůže vystačit. Přemýšlela jsem o tom, kde natankovat naftu, vzala jsem v úvahu nebezpečí, že se střetnu s nějakými úřady, a ve snaze najít nějaké vhodné, ale nenápadné místečko studovala jsem podrobně atlas. A najednou mi padly do oka Kanárské ostrovy. Co šílím, nad čím si vůbec lámu hlavu? To je přece ideální terén! Cíl všech dánských zájezdů, místo, kde se potloukají tisíce turistů, stovky soukromých jacht! Kanárské ostrovy, které znám z haldy prospektů, reklam, obrázků a pohlednic! Ty musím poznat, kdyby na sůl nebylo! Navigační úvahy mne nyní beze zbytku absorbovaly. Při plavbě podél pobřeží musela jsem mířit nikoliv přímo na sever, ale poněkud k západu, takže jsem se nyní mohla plavit buďto na jih od Dakaru nebo u severní Mauretánie. Jižní polokouli jsem vyloučila, poněvadž Polárka v noci svítila jako zjednaná. Určila jsem si správný kurs a dospěla k názoru, že v každém případě, ať se podle tohoto kursu budu plavit od Dakaru nebo od Bílého mysu, dopluji na Kanárské ostrovy. S tím rozdílem, že v prvním případě se dostanu na

Tenerife a v druhém na Gran Canaria. Což mi bylo venkoncem fuk. Pevnina se ode mne vzdálila kapánek na východ, držela

jsem se stanoveného kursu a asi ve dvě v noci jsem daleko

na obzoru, drobet vlevo od přídě, uviděla světla. Nebyl-li to nějaký parník, musely to být ostrovy.

Taky že byly. Sama jsem užasla, jak snadno trefím, kam

potřebuju. Atlas i kompas musí být senzačně přesné, koneckonců měla jsem právo dvacetkrát zabloudit na tom příšerně velkém oceánu. Hotový div, že mě to štěstí

nepotkalo!

Do rána jsem prohledávala jachtu, abych odhalila něco,

co by se dalo vydávat za francouzskou vlajku, a již jsem vyla

odhodlána obětovat na ten účel barevně dobře sladěné části své garderoby, když jsem konečně vyšťourala celou sbírku nejrozmanitějších vlajek. Vytáhla jsem francouzskou a hned tu byl další problém, kam ji, k čertu, vyvěsit.

Pomalu jsem plula na noze od židle a trápila se jako duše

v očistci vynalézáním nejpodivnějších možností až do okamžiku, kdy nastal jasný den a já jsem uviděla jachtu

daleko menší než má, ale vzhledem velice podobnou, na

palubě identické sluneční hodiny jako já. Na slunečních

hodinách povlávala švédská vlajka!

Bez ohledu na to, k čemu opravdu ten šikmo trčící klacek sloužil, zda jako odpalovací rampa, sluneční hodiny nebo stožár, rozhodla jsem se, že ho využiju stejně jako ta jachta. Byl odshora dolů opatřen nějakými lanky, chvíli jsem uvažovala a pak jsem si vzpomněla na svá skautská léta, užila jsem provázků v cípech vlajky a vytáhla ji co možná nejvýš. Vypadalo to docela hezky, a tak jsem přidala plyn a hrda na svůj čin odplula jsem mezi ostrovy. Počkala jsem ve frontě, šipka na ukazovateli se znovu zastavila na full a já jsem se vydala na další cestu. Teď už stačí obeplout Pyrenejský poloostrov a mám před sebou Bretaň!

Rozhodla jsem se prospat se ve dne a neodkládat to na

noc. Až doposud to šlo až podezřele dobře. Ale už od toho přístavečku v Africe, který nejspíš přece jen ležel v

Mauretánii, zanechávala jsem za sebou nesmazatelné stopy. Nade mnou létala letadla a vrtulníky a kterýkoli z nich se

mohl mimořádně zajímat o jachtu Stella di mare. Ve dne by

mi snad neublížili, všude kolem byl provoz jako na dálnici,

ale v noci bylo možné všechno.

Se svým kormidelním robotem jsem nyní plula pomaleji

ze strachu před srážkou. Spala jsem krátce, byla jsem nervózní. Už od večera jsem seděla v kabině a neklidně se rozhlížela hlavně po nebi. Nastala tma, široko daleko všecky lodi pluly osvětlené, jedině já jsem si vybrala roli tajuplného přízraku. Po velkém rozmýšlení, zda svítit jako všichni a tvořit tak báječný terč, nebo se lišit zatemněním, rozhodla jsem se pro to druhé.

Bála jsem se, že Španělsko objedu příliš daleko, přehlédnu to severozápadní nároží a zbytečně se vydám do Anglie, zabočila jsem proto drobet k východu. Přes dosavadní úspěchy připadala mi mořeplavba čím dál náročnější. Přeplout nekonečnou vodu z jedné strany na druhou a vybrat si k tomu libovolnou přímku, to je celkem legrace, ale motat se tady mezi různými pevninami a trefit na vyhlédnutá místa, to už byla otročina. K pevnině jsem se přiblížila až moc, o čemž jsem se přesvědčila teprve tehdy, až odněkud zprava vyšlehl pruh světla. Daleko po vodě se nesl hukot patrolového člunu, který přehlušoval zvuk mých motorů. Člun si to hnal přímo ke mně, něčím bučel a mrkal různými světly. Možná, že se pokoušeli konverzovat se mnou pomocí morseovky.

Bez nejmenšího váhání jsem přesunula obě páčky vzhůru. Jachta skočila vpřed jako štvaná laň. Předtím jsem plula zvolna z obavy, abych nepřehlédla Španělsko, a s úmyslem držet se ve dne pevniny. Teď jsem se na Španělsko

vykašlala, Anglie sem, Anglie tam, všecko jedno, jen zdrhnout!

Pověsili se mi přímo na záď. Svítili nějakým silným reflektorem, v jeho paprscích mě museli jasně vidět. V zoufalství jsem se rozhodla, že kdyby se přiblížili, je to marné, začnu pálit z těch těžkých kulometů. V mysli

ochromené panikou se mi mihla vidina děla. Pak jsem si vzpomněla na dýmovou clonu. Se zlověstným puf! vyrostlo za mnou velké černé mračno a světlo reflektorů pohaslo. Udělala jsem podruhé puf! a zamířila na východ, protože v první chvíli jsem se dala na útěk příliš na západ. Dvě velká černá mračna se rozlezla na vše strany, v šíř i v dál, a když se jimi prodral patrolový člun mrkající světly, byla jsem od něho o hodný kus dál než dříve. Potřetí jsem puf! dělat nemusela. Mé motory byly rychlejší, ještě pár minut a ten odporný netvor zůstal za mnou.

Za deset minut se vpravo přede mnou objevil druhý.

Bodejž byste scípli! pomyslila jsem si zoufale a odstartovala

dostih. Kdo komu přetne cestu, já jim nebo oni mně? Rychlejší jsem byla já. Ani ne tak já, jako ta senzačně ovladatelná jachta! Přefrnkla před nosem patroly, vyfoukla za zádí černý mrak a opět poslušně odbočila mírně k

východu

Patrolní člun se vymotal z mračna, zůstal poněkud vzadu,

ale ještě pořád za mnou burácel.

Jak mohou v té tmě, k čertu, vědět, kde jsem? řekla jsem

si stále méně zoufalá, zato stále více vzteklá, a odpověď

přišla okamžitě: Radar! Mají radar! Správně, jenomže já mám přece taky radar! Vhodné tlačítko jsem ani dlouho nehledala. Zelená šipka začala obíhat dokola. Pískalo to. Málo platné, ať si to píská, ať to trefí šlak! Co ta zelená šipka vlastně ukazuje? Měla jsem se o to zajímat, když jsem měla dost času! Podle toho, co jsem o radaru věděla, bylo moře plné kdoví čeho. Kolem dokola plavaly nějaké věci, to znamená, já jenom uhodla, že plavou, neboť na stínítku stály na místě. Taková ta roztřepená linie vpravo od středu, to muselo být pobřeží. Měnila se téměř při každém oběhu šipky, vyplývalo z toho, za prvé, že muselo být blízko, a za druhé, že jsem plula velice rychle. Nepatrný bod těsně u středu (byl to určitě

ten prokletý patrolový člun) se pomalu přesunoval ke kraji kotouče. Unikla jsem jim. Vzdálila jsem se poněkud od břehu. Roztřepená čára se posunula více doprava. Patrolový člun zmizel ze stínítka. Uvědomila jsem si, že jsem na smrt vyčerpána, a zatoužila jsem po trošce klidu a bezpečí. Copak mne nikdy nepřestanou otravovat? Cožpak policie na celém světě vymřela a bandité mají úplnou volnost jednání? Nebyla bych já náhodou nejšťastnější, kdyby mě polská milice vsadila do lapáku? Milý bože, tak si klidně sedět v tiché cele na Rakowiecké ulici! Nebo ještě líp v Biace, tam prý se vězňové smějí denně koupat … Ze sladkých snů o tiché vězeňské cele jsem byla náhle a surově vytržena, protože echolot pracující po celou dobu, takže jsem si na něj stačila zvyknout, vyrážel ze sebe nervózní přerušované vytí. Zároveň se na mne vrhla roztřepená čára pobřeží. Nějaký mys nebo co? Provedla jsem prudký zvrat vlevo, obeplula jsem jakýsi velký černý masív, který se skutečně vynořil zprava, a vrátila jsem se do vyhlédnutého směru. Už jsem nesměla upadat v zamyšlení, bylo třeba dávat si bacha, břeh se stával hrozivě mnohotvárným.

Brzy odpoledne jsem uviděla to severozápadní nároží. Obeplula jsem je dostatečně blízko, abych se přesvědčila, že je to fakticky ono, ale dostatečně daleko, aby mě nikdo neotravoval. Do Bretaně jsem neměla víc než takových pět set kiláků.

Byla už tma, když mi shora na ciferník radaru vklouzly

roztřesené kontury. Srdce mi skočilo do krku, plula jsem rovňoučko k severovýchodu a tohle mohla být jedině

Francie. Ó, má sladká Francie!

Řítila jsem se na plný plyn ještě asi půl hodiny a roztřepenou čáru jsem měla přímo před nosem. Před nosem pochopitelně na obrazovce radaru. Z plenéru jsem totiž neviděla nic. Kolem dokola vládla tma a jedině Polárka na mne radostně a povzbudivě mrkala. Zpomalila jsem, překlopila jsem páčky na první zářez a pak jsem zvolňoučka připlouvala ke břehu a ponejprv jsem rozsvítila reflektory.

Dlouho, dlouho nebylo nic a teprve na samé hranici

světla se něco rýsovalo. Vzpomněla jsem si, že Bretaň je skalnatá. Mohou tady být nějaké útesy, na nichž by bylo moudřejší neztroskotat. Zhasla jsem světla a rozhodla se čekat do svítání. Již čtyřicet osm hodin jsem nespala a tichá cela v Biace nabývala před mýma očima čím dál konkrétnější podoby. Dlouhé, klidné vlny mne mírně kolébaly, pomalu mne postrkovaly ke břehu a opravdu si vyžadovalo šíleného sebezapření, abych u toho kormidelního kola neusnula.

Daleko, daleko později jsem se dozvěděla, co bylo příčinou té překvapivé snadnosti a jednoduchosti celé mé plavby. Po celých deset dní, právě v době mého mořeplaveckého šílenství, vládla nad celým Atlantikem a v jeho nejbližším okolí nádherná pohoda, jaká nemá pamětníka ani mezi nejstaršími mořskými vlky! Hloupý má štěstí, fakticky!

Dočkala jsem se svítání a uvažovala, zda bude jednodušší přistát v některém přístavu mezi lidmi, anebo jestli je moudřejší vyhlédnout si nějaké málo frekventované a pokud možno liduprázdné zákoutí na pobřeží. Rozhodla jsem se pro to druhé, v předtuše pasových nesnází, které by mi zkomplikovaly provádění dalších plánů. Neměla jsem v úmyslu hovořit jen tak s leckým, záležitost byla příliš dalekosáhlá, dospěla jsem tedy k přesvědčení, že se musím co nejdřív prodrat do Interpolu. Polský kriminál byl pro mne toho času nedosažitelný, ale Interpol ho mohl uspokojivě nahradit.

Plula jsem pomalu a hledala vhodné místečko. Kolem dokola se motaly celé flotily rybářských člunů a nějakých kutrů, na obzoru vlevo se vynořovaly velké parníky. Nesporně a jasně jsem se ocitla v hustě zalidněné Evropě! Nikdo si mě nevšímal. S velkým potěšením jsem konstatovala, že vedro vzal čert. Přes kompletní oblečení jsem pociťovala ostrý jarní chlad. Ano, ano, docela určitě jsem v Evropě! Minula jsem nějakou vesničku, nějaké městečko, nějaký přístavíček a konečně jsem zahlédla něco, co mi vyhovovalo. Malinký kousek úplně pusté pláže a kolem dokola skaliska a balvany. Myšlenka na koupel nebyla nijak lákavá, blížila

jsem se k břehu pomalu a opatrně a doufala, že se mi podaří přirazit dosti blízko u skal, abych na pevninu přešla suchou nohou. A navíc jsem ještě musela přenášet na břeh těch svých pět švestek. Málem se mi to povedlo. Příď se zaryla do písku a bort se pohupoval na dosah ruky od skal. Příliv by mě mohl připostrčit o kousek blíž ke břehu, jenomže já jsem neměla čas čekat na příliv! Celá má vášnivá záliba v rozkošném houpání na vlnách zmizela najednou kdovíkam a touha ucítit pod nohama tvrdou a pevnou půdu byla nepřekonatelná. Vyházela jsem na břeh postupně kabelku s penězi, sítěnku se slovníkem, atlasem a šálem, pružinový nůž a několik jiných předmětů a nato jsem využila prvního většího zhoupnutí a přelezla jsem sama. Ať jsem se ocitla kdekoliv, měla jsem celé té cesty i té jachty plné zuby a bez lítosti jsem ji

provždy opustila. Přelézt na ni zpátky bych nedokázala za nic na světě. Sestoupila jsem ze skalek, s celým svým jměním chovaným v náručí jako batole, ocitla jsem se na miniaturní plážičce, a uviděla další část pevniny: tu píseček, tam travička, jinde skupinka dalších skalek, v dálce nějaké domečky. Upustila jsem ty své krámy a nohy pode mnou klesly. Velký bože, já jsem doplula!

Možná, že by všechno dopadlo jinak, kdybych byla

odtamtud okamžitě odešla. Celý další běh mého života závisel na této jediné maličkosti! Ale já to nevěděla a nevzdálila jsem se. Neměla jsem síly. Klesla jsem vedle svých věcí na suchý píseček, a smrtelně unavena, plna nevýslovného ulehčení, bezmezně šťastná, usnula jsem hlubokým spánkem.

Probudil mě zvuk helikoptéry. První dojem byl strašný! Zděšeně jsem vyskočila, jista, že uvidím srázné svahy, skalní stěny a známou terásku. Ne, kolem dokola bylo stále totéž, travička, píseček a na moři se pohupující opuštěná jachta.

Nebyl to sen! Doplula jsem do Francie! Cítila jsem se jako

rozlámaná, ale ulehčení mi navrátilo život. Posbírala jsem věci a vykročila vpřed, kamkoliv, odhodlána vyměnit při první lepší příležitosti dolary za franky a v první hospodě, na

kterou narazím, dát si teplou snídani.

Šlapala jsem si to k budovám. Přiblížila jsem se k nim natolik, abych zjistila, že je to něco mezi větší vískou a menším městem, když najednou, odněkud ze strany domů, vykročila ke mně okouzlující postava. Policajt! Opravdický francouzský flic v uniformě, v opravdickém képi, nachlup stejný, jakých jsem vídala stovky ve skutečnosti i ve filmech, absolutně věrohodný, typický, zázračný, vytoužený! Zastavil se, když mě uviděl, počkal, až k němu dojdu, a zdvořile zasalutoval. Záře, který ze mne vycházela, se zatřpytila jako odraz v jeho knoflících. “Bonjour, madame,” řekl. “Viděl jsem, že jste připlula na jachtě. Stalo se něco? Mohu vám nějak pomoci?” “Samozřejmě že můžete! odpověděla jsem nadšeně. “Je to Francie?”

Chvíli na mě zíral s netajeným úžasem.

“Vy nevíte, v které zemi jste přistála? Samozřejmě, je to

Francie! Bretaň.”

Nebýt toho, že jsem obě ruce měla plné náramně těžkých

věcí, byla bych mu bezpochyby padla kolem krku. Jestli prý

mi může pomoci! Pitomá otázka. Musí mi pomoci! Sama

jsem nevěděla, co si přát dřív!

“Jíst!” zvolala jsem radostně. “Pít! Vyměnit peníze!

Policie! Chci mluvit s Interpolem, jak je najdu? Pomozte mi!”

Policista projevil zdvořilý zájem.

“S Interpolem? Nejste, madame, náhodou… Nejste vy

náhodou ona nezvěstná dáma, po které pátrá Interpol?”

Nyní zase ve mně propukl zájem a to neobyčejně

bouřlivý.

“Mne že hledá Interpol? Geniální” Úžasné! Samozřejmě,

že jsem to já, pluji z Brazílie! Jeďme tam okamžitě! Víte

kam? Kde jsou?”

Na tvář orgána výkonné moci skanula nadpozemská záře. Nesporně ožil a vstoupily do něho síly. Za výkřiků úžasu, nedůvěry ve své štěstí a obdivu ke mně vyškubl mi z rukou zavazadla, několikrát mě dusavě oběhl kolem dokola, předvedl nefalšovaný francouzský temperament a div že mne poklusem neodvlekl do vnitrozemí.

“Auto!” vykřikoval. “Hned odjedeme! Sám vás zavezu”

Tomu se říká úspěch! Madame, z celého srdce vám děkuju,

že jste laskavě vystoupila na břeh právě v tomto

arrondisselmentu! Neuvěřitelné! Šokující!”

Napadlo mne, že nejspíš vypsali nějakou cenu pro toho,

kdo mne najde, a neměla jsem nic proti tomu, aby ji získal

tento okouzlující, sympatický člověk. Pochopitelně pod

podmínkou, že cestou pro odměnu mi dovolí něco pojíst!

Auto se objevilo téměř okamžitě. Můj průvodce vytáhl

krátkovlnnou vysílačku, udělil pokyny, z nichž část na mne

působila jako policejní šifra užívaná v mimořádných

okolnostech typu: “Volá metla, volá metla, vejce na druhou

b c dvacet čtyři, přepínám,” proletěli jsme kalupem ještě několik desítek metrů, vyhýbajíce se budovám, a dorazili jsme k silnici, po které ve stejném okamžiku přijížděl nádherný bílý mercedes. Nikdy v životě jsem neslyšela, že by jakákoliv policie světa jezdila bílými mercedeskami, ale pohled na vůz ve mně nevzbuzoval nejmenší podezření. Věřila jsem, že ho občas užívají záměrně, aby zůstali nepoznáni.

Seděla jsem vzadu společně s okouzleným poldíkem.

Vedle řidiče seděl druhý policajt, poněkud méně okouzlený,

ale o to více zaměstnaný. Ustavičně kecal do mikrofonu

nesrozumitelné věci, přepínal, naslouchal a dával příkazy.

Oba sundali čepice, což by mě bylo mělo přinejmenším

překvapit, ale zřejmé z přemíry úlevy jsem upadla v

otupělost.

Prolétli jsme nějakým městečkem, druhým, ani jsem

nestačila přečíst jméno, třetí jsme objeli. Mercedes se řítil

jako drak. Jako ve všech vozech nejvyšší kategorie rychlost

vůbec nebylo cítit. Odhadla jsem jí na stošedesátku, baj očko, protože tachometr mi zakrývala záda šoféra, jen podle tempa, jakým se kolem nás míhaly věci podél silnice.

Dožadovala jsem se jídla.

“Rychlost má obrovský význam, madame,” řekl můj policajt vzrušeně, “hned se zeptáme.” Poklepal druhému na záda. Druhý opět pronesl několik nesmyslů, pak udělal něco, co mě konečně trklo. Z ničeho nic přešel na němčinu.

“Má hlad,” řekl, “chce zastavit a něco pojíst. Co máme dělat?” Chvíli naslouchal a při naslouchání se sehnul a manipuloval něčím ve výši kolen. “Provedu,” řekl a obrátil se na mne. “Každá minuta je drahá, madame, musíte vydržet. Čekají na vás. Hned dostanete kávu. Už ji dělám.” Neprotestovala jsem, seděla jsem tiše a cítila, jak ve mně narůstá neklid. Proč přešel na němčinu? Za chvíli jsem dostala kávu, kterou připravili v malém espresu, umístěném pod ovládacím panelem. Hnali jsme se dál po krásné silnici a nikde jsme nezastavovali. Vzrůstající neklid mi bránil, abych se bedlivěji rozhlížela kolem sebe. Uviděla jsem rozcestí s názvem, který mi nic neříkal, pak se mi podařilo přečíst “Angers”, konstatovala jsem, že jedeme podél řeky, zahlédla jsem obrys zámku, potom druhého a po několika minutách mi padl do oka třetí. Každý byl jiný, jeden krásnější než druhý a na všech něco známého. Určitě jsem je někde viděla nebo co… Zámky podél řeky… Ale… dobrý bože… Dívám se na zámky na Loiře! Byla jich taková kupa a tak to na mne zapůsobilo, že jsem přestala být neklidná a věnovala jsem se turistickým zážitkům. V Toursu jsme přejeli na druhý břeh. Kulila jsem oči na všechny strany najednou a slzy radostného dojetí mi kalily zrak.

Káva mi mírně zvedla náladu, krása krajiny a památky mne zaujaly a tři hodiny prchly jako sen. Tři hodiny jízdy

autem, to je jako nic. Kolikrát jsem urazila trasu Varšava

Poznaň na jednu zápřež! A ne takovým auťákem, nýbrž daleko ubožejším, a nikdy se mi nepodařilo srazit čas pod tři

hodiny.

Vpravo jsme odbočili hned za ukazatelem “Chaumont”.

A najednou vyrostl zámek přede mnou. Stál na vršku,

obklopen hradbičkou v obstojném stavu, z vnější strany

zakrytou vegetací, uvnitř byl trávník, květinky, stromky,

projeli jsme branou mezi dvěma kulatými věžemi a vlevo na

rohu jsem stačila zahlédnout třetí kulatou věž, o něco

masivnější, a vjeli jsme na zámecké nádvoří.

Až tady jsem konečně užasla. O zámcích na Loiře jsem

slyšela ledacos, ale nikdy, že by byly sídlem policie.

Zakamuflovaná odbočka Interpolu, která si hraje na rodinku amerického milionáře? Inu, na tomto světě je možné všecko

…

Vystoupila jsem, s přitroublým zájmem jsem se rozhlížela kolem sebe a uviděla, že se k nám blíží nějaký chlápek v civilním oblečení, když vtom dolétlo k mému

sluchu:

“Neřekla něco?” zeptal se muž německy tichým, naléhavým šepotem policistů, kteří mě eskortovali. “Neptali jsme se. Šéf na ni udělá lepší dojem. Nechtěli

jsme nic pokazit.”

“Výborně. Nikdo ji neviděl?”

“Ne.”

“Nic netuší? Nepokoušela se o útěk?”

“Ne, všecko v pořádku. Myslí, že jsme od policie.”

Stála jsem jako zkamenělá, s očima upřenýma na

jedinečné fragmenty architektury, ale žádný jsem nevnímala.

Kypělo ve mně něco nepopsatelného. Mezi četnými pocity,

které se ve mně probouzely, drala se do popředí

neovladatelná touha dát sama sobě pár facek. Debilka! Hotová, beznadějná, pyramidální debilka! Jak jsem jen mohla? Jak jsem jen mohla takhle naletět? Proto jsem podnikala tolik úmorných věcí, proto jsem přeplula ten zatracený Atlantik, proto jsem vyhodila 300 dolarů za naftu a jančila jako divoká, zatemněná oslice u břehů Španělska, abych se teď dala zavést k šéfovi jako nemyslící dobytek na porážku? Blesklo mi sice hlavou, že dobytek málokdy vozí do jatek bílým mercedesem, ale to byla sakramentsky hubená útěcha. Jak jsem jim mohla jen tak primitivně uvěřit? Proč

jsem netrvala na svém: vystoupit, jíst, pít, telefonovat, psát

dopisy? Cokoliv, pro všecky případy. Proč jsem neporučila zastavit před každým policajtem, kterého jsme potkali, a nepadla mu kolem krku? Aspoň by si mě zapamatoval. Pro pět ran, co dělat?

Rozhodli to za mne.

“Dovolíte, madame,” řekl zdvořile chlápek v civilu. Posbíral mé věci, vzal mě pod paží a vykročil ke vchodu v postranním křídle. Zoufalství mne vytrhlo ze zkamenělé

nehybnosti.

“Okamžik,” zavřískla jsem a vyškubla mu ruku. “Jak

nádherný pohled!”

Nebyla jsem si jista, zda v mém tónu zní dostatečné kvantum bezstarostného nadšení, ale jedno už jsem věděla, že mne čekají nové vylomeniny. Chtěla jsem se aspoň rozhlédnout a udělat si nějakou představu o terénu. Od řeky mě oddělovala hradba ukrytá zelení, která zacláněla zbývající část návrší. Zdrhnout ihned přes tu hradbu? Přeskočit ji, nepřeskočím, je moc vysoká a neví se, co je za ní. Dopadnou mne, když polezu přes zeď. Leda v noci.

Dovolila jsem, aby mě zavlekli dovnitř. Interiér tvořil protějšek brazilské rezidence. Z mohutné barokní almary zasazené do zdi se vyklubaly dveře výtahu. Benátská zrcadla se automaticky rozestupovala, když jsme se k nim přiblížili.

Šéfova pracovna ležela za knihovnou, od země do stropu plnou knih, jejíž jedna výplň se otvírala, jakmile jste lehce nadzvedli kovovou kuličku tvořící fragment ozdobné mříže na krbu v protější stěně. V prostorné síni, rozčleněné na několik částí architektonickými konstrukcemi a trsem kaktusů v mramorové žardiniéře, čekal na mne šéf, na tváři výraz přátelského zájmu. Někdy se stává, že dva lidé, kteří se uvidí ponejprv v životě, pocítí k sobě šílenou sympatii nebo nepřekonatelný odpor! Poznala jsem jednou u Anity nějakého jejího známého, Poláka, natrvale usazeného v Dánsku. Byl to náramně hezký, přitažlivý chlapík, jako muž bezesporu interesantní. Nejsem koneckonců žádná ohyzda, a po pravdě řečeno, mnoha mužům bych se mohla dokonce líbit, a

nemyslím, že bych na první pohled budila živelný odpor.

Ostatně ani nešilhám, ani nejsem docela holohlavá, z nosu mi nekape, uhry si nepěstuju. Jinými slovy, chlápek byl

hezoun, a já podle názoru jiných nikoliv ošklivá. Od prvního

okamžiku, ještě dřív než jsme se stačili představit, pocítili jsme k sobě navzájem neobyčejně svorně nechuť tak intenzivní, ba přímo agresivní, že přes společenský šlif a nejlepší úmysly, nebyli jsme s to se přemoci. Dělali jsme, co se dalo, snažili jsme se být k sobě nevýslovně zdvořilí, nabídl mi dokonce místo ve voze, kterým mě vezl domů já jsem vyjadřovala svou vděčnost a obdiv k jeho řidičskému umění, všechno nadarmo. Agresivní nechuť nám vyzařovala z pokožky, bzučela ve vzduchu, proměňovala se bezmála ve vzájemný protest proti naší existenci!

Něco podobného se přihodilo i nyní. V sále stál šíleně fešný mužský – což je neuvěřitelné – blondýn! Měl temně blond vlasy, takzvaně oříškové oči, lesklé, trochu nazelenalé, trochu žluté, obočí a řasy tmavší než vlasy a tak krásné, že mě při pohledu na ně bodla závist. A navíc byl urostlý, poměrně štíhlý, ale ne přespříliš, skvěle stavěný a skvěle oblečený. Dalo by se říci – ideál muže.

Od první chvíle ve mně ten ideál muže vyvolal odpor, rozhodně ne méně intenzivní než ten náš krajan u Anity. Bez zaváhání jsem byla ochotna přísahat, že podobné city jsem probudila já v něm. A přitom to nemělo nic společného s

danou situací. Odpor se mezi námi rozbujel ne proto, že on usiloval o mou svobodu a život a já jsem byla unavená,

nevyspalá, rozcuchaná a vůbec málo pohledná a navíc jsem

držela v zubech celý jeho majetek, ale zkrátka jen proto, že

něco takového v lidech vězí. S celou určitostí jsme oba dva měli upřímné úmysly tahat jeden druhého za nohu, dokud to půjde. On se bezesporu rozhodl zahrát přede mnou zástupce Interpolu a já jsem si umínila předstírat, že tomu věřím. Od prvého okamžiku vzal naše úmysly čert. Vzájemný odpor byl silnější. “Jděte,” řekl krátce mému průvodci a chlapíka v civilním obleku to v mžiku vyneslo ven.

Chvíli jsme se navzájem mlčky prohlíželi. “Doufám, že se smím posadit,” řekla jsem konečně nepřátelsky. “A že dostanu něco k jídlu? Nebo máte v

úmyslu mořit mě hladem?”

“Není vyloučeno, že by to stálo za úvahu,” odpověděl

okamžitě jedovatě a výsměšně. “Metoda laskavého

přesvědčování na tebe nepůsobí, není-liž pravda?”

Přistoupila jsem k jednomu z těch báječných pohodlných

křesel, nalila si sodovky ze sifonu a pozvedla jsem číši.

“Na tvé zdraví,” řekla jsem neméně výsměšně. “Mám

ráda jasné situace. Mohu tě ujistit, že metoda násilného

donucení přináší ještě horší výsledky.”

Bůhsuď proč jsme se od samého začátku rozhodli pro

tykání, tak zřídka užívaného ve Francii. Zřejmě nás sblížila

jednota názorů na sebe a je docela možné, že jsme předvídali

hádku, kterou ta forma většinou usnadňuje. Můžete

vykřiknout: “Ty svině!” v druhé osobě jednotného čísla, ale

je vyloučeno zakřičet to stejně v kterékoli osobě jiného čísla.

Prostě to “ty” nám vyklouzlo nějak samo sebou.

Ďábelsky se zasmál, přistoupil ke stolku, nalil si whisky a

usedl proti mně.

“třeba vymyslíme něco uprostřed mezi tím,” navrhl.

“Každý z nás disponuje něčím, na čem záleží tomu druhému.

Ty máš v rukou mé peníze, já mám v rukou tvůj život.

Souhlasí?”

Přikývla jsem.

“A nejsměšnější je, že nám to k ničemu nebude,” pravila

jsem kousavě. “Ty, zabiješ-li mě, přijdeš o prachy. Já sedím

na tvých pokladech, a přijdu o život. Nevidím nijaké řešení,

ty ano?”

“Dokonce několik. Napřed jsem skoro pomýšlel na to, vzít tě prostě do party, ale to k ničemu nevede. Máš příliš

mnoho spojení, nemůžu ti důvěřovat. Snažil jsem se tě ošidit,

ale vidím, že ani to nevyšlo. Kdy jsi na to přišla?”

“Už cestou, ale doufala jsem, že se mýlím. Na nádvoří

mne přesvědčili dokonale.”

Ušklíbl se a hleděl na mne s mohutnějícím odporem.

“Já jsem tě hned podezříval, že s tou němčinou hraješ

nějakou habaďůru, ale moji podřízení jsou blbci. A mezi

námi… které řeči opravdu nerozumíš?”

“Dánštině,” odpověděla jsem spokojeně. “Jedna z mála

jistých věcí je, že se jí jaktěživ nenaučím. A nyní ti sděluji,

můj sladký miláčku, nedáš-li mi hned najíst, že se vykašlu na

veškerou konverzaci a všechno zatrhnu. Užírá mě vztek na

tebe i na mne. Nic ze mne nevyždímáš, jsem totiž otrávena

životem. Můžeš mě okamžitě zabít, ale dej mi konečně

svátek.”

Nepřátelská umíněnost ze mne asi vyšlehla jasným plamenem, podíval se na mne zblízka, s výsměšnou satisfakcí se usmál a zmáčkl nějaký knoflík. Ozval se tichý bzučák. “Oběd pro madame,” řekl do vzduchu a za chvíli vyjel ze stěny prostřený stoleček s jídlem. Byla jsem hladová a vzteklá, s pochmurnou zuřivostí jsem upírala oči na talíře plné žrádla a on mne pozoroval, v oku záblesk ironického zájmu. V okamžiku, kdy jsem sahala po příboru, prudce stůl ode mne odstrčil. Zkameněla jsem a pohlédla na něho. “O, promiň,” řekl s nevýslovně jedovatou zdvořilostí a přitáhl stolek zpátky. Ovládla jsem se, sáhla jsem po vidličce, a v té chvíli stolek znovu odjel. Brát kostičku hladovému psíkovi bylo pro mne po celý život nejhnusnější hrou ze všech, jaké si dovede vymyslit opičí zlomyslnost. Má duše dohnaná do krajnosti se ozvala. S ledovou zuřivostí, s plným vědomím toho, co dělám, přestala jsem se ovládat. Před vidličkou, kterou jsem držela v ruce, se mu podařilo uhnout, ale na nic víc nestačil reagovat. Seděl ode mne příliš daleko, než abych mu mohla rozbíjet všecky mísy a talíře přímo o hlavu, takže vstříc mu létaly pouze věci na nich naservírované. Beze slova, ale zato s impozantním rozmachem jsem demolovala všecko, co jsem měla na dosah

ruky, a podle možnosti jsem se trefovala do svého

protivníka, veden duchapřítomností, nepokoušel se mě zadržet, protože si zřejmě uvědomoval, že by se stejně dobře mohl pokoušet zadržet uhánějící lokomotivu, užíval jedině podnosu jako štítu a dokonce ani nevstal z křesla a vůbec, snášel celé to dantovské peklo překvapivě neochvějně. Na závěr jsem si přilila do skleničky vodu ze sifonu, pak jsem zvedla sifon a vší silou jsem jím praštila do mramorové žardiniéry s kaktusy. Efekt tohoto epilogu mne s konečnou

platností uklidnil, usedla jsem zpátky do křesla, upila jsem

trochu vody a zbytek jsem mu znenadání chrstla do tváře.

“Na tvé zdraví,” řekla jsem mstivě.

S žulovým klidem vytáhl z kapsy kapesník, otřel si tvář,

setřásl ze saka zbytky různých poživatin a zmáčkl knoflík.

“Druhý oběd pro madame,” řekl do vzduchu, “A ať to

tady někdo uklidí.”

Obrátil se na mne a dodal:

“Přesně něco takového jsem od tebe očekával, je od tebe milé, žes nezklamala mé očekávání.”

“Nápodobně,” odpověděla jsem pohrdavě a deset minut jsme seděli mlčky a sledovali snahu dvou chlápků uklidit bojiště. Znovu přijel stolek s obědem a já jsem začala potraviny konzumovat, definitivně rozhodnuta zabít ho, kdyby se opět pokoušel laškovat. Dál mlčel, koukal mi do huby, což mi šlo strašně na nervy, a nakonec řekl: “Jen si dej. Možná, že je to poslední oběd v tvém životě. Buď jak buď, takový oběd.” Pokrčila jsem rameny a nesnížila jsem se k tomu udělit mu odpověď. V duchu jsem uvažovala, co to zvíře vymyslilo. Bojová otravná látka skapávala z jeho slov, až člověk žasl, že neproleptala koberec na podlaze! Odpor přeplňující celý můj organismus se kondenzoval v nenávist. A když si pomyslím, že jsem měla před sebou hezkého blondýna! Ta věštkyně snad nebyla normální … Kávu nám dodali stejně neosobně a my jsme znovu zahájili rozhovor. Po likvidaci prvního oběda a ukojení hladu upadla jsem do trochu lepší nálady. Požádala jsem o vysvětlení, jak mne objevili. Vyprávěl mi to velice rád a bez

zábran a myšlenka, že mne dostal do svých rukou, zlepšila také jeho náladu.

“Ani já jsem nepředpokládal, že tě čerti zahnali na oceán,” pokračoval, když byl předtím vylíčil, co se roz–

poutalo v rezidenci po mém zmizení. “Uhodl jsem, že si

strach z vody předstírala, ale jistotu jsem neměl. Až ten

parník, který ses pokoušela provrtat …”

Plným právem jsem prohlásila tu překážku na přímé mořské cestě za podlou zradu. Mezi pasažéry plul na parníku nějaký trhlý reportér, který zvětřil senzaci a nadiktoval své

redakci rádiem vzrušujícího sólokapra o tom, jak se jachta

Stella di mare pokusila torpedovat nevinnou výletní loď. Příštího dne otiskli fotku, jak mávám rukou na zádi, přičemž další senzací bylo, že jsem neměla na stožáru ani stopy po vlajce. Na chlapíka který ode mne vymámil tři sta dolarů za naftu, kápli za dva dny po mně. A příští den už mne objevili

za Kanárskými ostrovy.

“A tak nemělo smysl sebrat tě na vodě, byla by ses mohla utopit a to by bylo předčasné,” pokračoval s jízlivou zdvořilostí. “Mimochodem, neexistuje na světě plavidlo, které by tu jachtu mohlo dohonit. Číhali jsme na tebe po celé délce pobřeží. Někde jsi přece přistát musela. Patrolovali jsme vrtulníkem nad pevninou i mořem. Jachtu bychom ti byli zničili jedině v tom případě, kdybys byla plula do Kodaně, ale to bylo málo pravděpodobné, protože bys měla trable v kanálu La Manche. Mohla ses nám ještě ztratit z očí hned po přistání. To by nám bylo způsobilo jisté potíže. Naštěstí pro nás jsi laskavě počkala na našeho muže. Bylo to od tebe tuze hezké.”

“Pukněte, mizerové,” řekla jsem z celého srdce a zapálila jsem si cigaretu. “Poldové mě nehledají?” “Hledají, samozřejmě,” odpověděl lhostejně, “ale sama chápeš, jakého jsme měli před nimi fóra. Jsou přinejmenším

týden za námi.”

“Jednoho dne mne přece najdou.” “Buď klidná, nenajdou.”

“No, dejme tomu,” podotkla jsem kriticky, po chvíli

mlčení. “Ale vysvětli mi laskavě, kde se ve vás bere ta

tvrdošíjnost, s jakou mi ukládáte o život? Nebýt toho,

všichni bychom žili krajc fidél. Proč jste se, u všech čertů, od

samého začátku rozhodli, že mě zabijete?”

“My ne,” odpověděl rozzlobeně. “Já přitom nebyl, moji

lidé, to uznám, trochu ztratili hlavu, ale nic jiného jim

nezbývalo. Uvažuj logicky. Nebýt toho zmatku v herně a

zásahu policie … Kdyby měli trošičku času, aby se s tebou

domluvili a vytáhli z tebe, co ti Bernard řekl, tak aby v tobě

neprobudili podezření, nikdo by tě nezabíjel. Poseděla by sis

pár dní někde zavřená a dostala by ses na svobodu a vůbec

bys netušila, kdo tě uvěznil a proč. Bohužel, policie byla ve

dveřích a oni tě museli vzít s sebou, bezpodmínečně a ihned.

No, a hned potom už jsi toho příliš mnoho věděla.”

“Moment,” přerušila jsem ho dotčeně. “Proč bych,

ksakru, měla být vůbec zavřená?”

Pokrčil podrážděně rameny.

“Jsi fakticky pitomá. Já nemůžu riskovat. Policajti by z

tebe vymáčkli Bernardova slova hned příštího dne. Stačila

by nepatrná chybička, stačilo by naše nečekané klopýtnutí a

mohli by podle informací od tebe dojít na místo, kde jsou

ukryty peníze. Už beztoho mi udělali dost škody.”

“A ty si myslíš, že já ti teďka všechno řeknu a připravím

se tak o poslední naději přežít?” zeptala jsem se ho útrpně.

“Na mou duši nevím, kdo to má v hlavě víc pošaháno.”

“O té věci si ještě pohovoříme,” skočil mi netrpělivě do

řeči. “No, má krásko, přejděme k věci. Pamatuješ si, co říkal

nebožtík?”

“Každé slůvko,” odpověděla jsem a teď kapal jed ze mne, “mi zní v uších. Strašně mě zajímá, kde to místo leží.

Ani nevím, zdali ne více než tebe.”

Pohodlně jsem se opřela v křesle a pozorovala jsem ho s mstivým zadostiučiněním. Boj na nůž mezi námi pokračoval.

O nějakém příměří nemohlo být řeči. Také on mě pozoroval se svraštělým obočím a nenávistí ve zraku a o něčem přemýšlel. Pak vstal z křesla a přistoupil ke stěně. Na stěně visel abstraktní obraz, koloristicky báječný, imponující

velikosti, v masivním, ale jednoduchém rámu. Položil ruku na levou stranu rámu a obrátil se na mne.

“Mohu uspokojit tvou zvědavost,” řekl výsměšně. “Víš toho tolik, že můžeš znát i všecko ostatní. Pojď sem a najdeš

si to místo. Já je neznám, ale ty už je budeš mít nejen v

uších, ale i v očích. Budeš se cítit důležitější. Podívej se.” Horní, vodorovná část rámu se vysunula kupředu. Něco tiše cvaklo a přes celý obraz sjela shora obrovská mapa světa. Na mapě byla nanesena drobná síť z poledníků a rovnoběžek. Všechny čáry sítě s poledníky i rovnoběžkami byly naprosto nesmyslně, nikoliv po pořádku, očíslovány, přitom svislé čáry byly označeny číslicemi a vodorovné literami, některé jednotlivými, jiné kombinacemi velkých a malých liter. Okamžitě mi padl do oka rovník, který byl označen TR. Nultý poledník, greenwichský, měl číslo 72. Sousední poledníky byly označeny číslicemi 11, 7 a 24. Kromě označení sítě byly uvedeny i vzdálenosti průsečíků od různých orientačních bodů v terénu. V mžiku jsem pochopila význam číslic, které mi diktoval umírající, a stejně rychle jsem se rozhodla ověřit si, jak bych si musela označit místo, kde se nalézají málo známé, ale velice zajímavé jeskyně na Malinovské skále nad Vislou. Bylo úplně jasné, proč mi ten mazaný ničema ukazuje na mapu, doufá totiž, že se chtivě vrhnu na jeho skrýš a jemu jenom postačí se dívat, kam hledím.

Nespustil ze mne zrak, když jsem si vyhledala Krakov,

potom Těšín a pak, bručíc si něco pod nosem, zjistila jsem si, že bych musela použít poledníku 122 a rovnoběžky W jako Wanda, ale při určení vzdálenosti v metrech narazila jsem na potíže, neboť jsem si sama dobře nepamatovala, kde ty jeskyně leží. Uklidnila jsem se, pokud šlo o jeskyně, přestěhovala jsem se na Rodopy, podle mého názoru báječné místo pro ukrývání různých věcí, velice pozorně jsem přejela nosem po všech řeckých ostrovech, pohrdavě jsem se zachovala k Alpám, obhlédla Pyreneje a opustila Evropu. Doufala jsem, že ani u Pyrenejí ani nikde jinde mi nic neblesklo v oku.

“Dost!” řekl najednou, když jsem s šíleným zaujetím zkoumala Kordillery. Už víš, kde jsou mé peníze, viď? Já taky vím, že v Evropě, můžeš nechat toho divadýlka.” Za nejsprávnější jsem uznala bohorovné mlčení. Dívala jsem se, jak mapa vyjela vzhůru a lišta rámu se vrátila na své místo. Přistoupila jsem k oknu. Vyhlídka byla nádherná, ale situace v zámku tvořila bolestný kontrast. “Jsi dobrá,” řekl s nenávistiplným uznáním. “Nevadí, zkusíme to jinak.”

S tím jsem nepočítala. Napřed v mé mysli ustálil místo, o které mu šlo, a pak to chtěl ze mne vypáčit vědeckou metodou. V mém nitru se odehrál těžký zápas, protože z

jedné strany jsem se panicky bála všech elektrických

přístrojů, a z druhé strany jsem už dávno toužila poznat

detektor lži. Byla jsem si však jistá, že neprovedou nic, co by

mohlo ohrozit mé zdraví i paměť, a tak jsem neprotestovala, když mě uvedli do místnosti, která vypadala jako laboratoř, ordinace a dispečink teplárny smíchané dohromady.

Dovolila jsem jim, aby mne zapojili do sítě, spokojena se svým panickým strachem, který potlačoval veškeré jiné pocity, včetně obav z prozrazení tajemství. Na pitomé vynálezy jsem okamžitě vykoumala fintu. Postavila jsem se na zadní a už během příprav jsem si namluvila, že poklad banditů je ukryt v jeskyních Malinovské skály. Žádné lepší místo mě nenapadlo a já jsem si to umíněně opakovala, až jsem tomu sama uvěřila. Hra spočívala v tom, že ode mne nechtěli žádné odpovědi, jedině jmenovali různá místa a registrovali různé impulsy, jaké to ve mně vyvolávalo, Malinovskou skálu jsem si bezpečně vecpala do hlavy. Duševním zrakem jsem viděla každý její kousek, všechna místa, která jsem znala, i taková, o nichž jsem pouze slyšela. Fantazie mi naštěstí funguje a jako na dlani se přede mnou postupně objevovaly: plochý balvan na mírném svahu, který byl začátkem výstupu, obrovské, vodou zkrápěné balvany svislého komína, úzké vchody do postranních jeskyní, spodní chodba, černá a nekonečně dlouhá, podzemní jezírko. Až úplně dole jsem nebyla, jezírko jsem ve skutečnosti nikdy neviděla, ale zrovna tam jsem se rozhodla situovat místo pro úkryt bedniček s diamanty a zlatem. Souhlasilo to jen potud, že jsem ani bedničky s diamanty na vlastní oči nikdy neviděla. Na Malinovskou skálu nepřišli hlavně proto, že o ní nikdy neslyšeli, a elektrické ukazatele zaznamenávaly jedině fakt, že na mne nic nepůsobí. Vyšlo jim, že jsem ze začátku byla nervózní, ale pak jsem se uklidnila. Jasně že jsem se uklidnila. Zjistila jsem přece, že se nic neděje a že mnou neprochází žádný proud. Vrátili jsme se do pracovny.

“Ty jsi opravdu zpitoměl, můj mourečku,” řekla jsem znechuceně. “Máš ty vůbec představu, jak smrtelně se bojím

elektrického proudu? Mohla jsem z toho zešílet, ztratit

paměť a ráda bych věděla, k čemu by ti to bylo.” “Počítal jsem s tvou překvapující odolností,” namítl výsměšně. “A nyní, má sladká perlo, počítám s tvým

rozumem. Víš, kde jsi?”

“Víceméně. A co má být?”

“Ukážu ti ještě něco.”

Kývl na mne a přistoupil ke stěně v jiné části komnaty.

Zeď tvořily mohutné, hrubě tesané kamenné kvádry. Dřepl si

a zatlačil na jeden z kamenů těsně u podlahy. Dvakrát zleva,

jednou zprava a znovu zleva. Se zájmem jsem přihlížela, co

z toho bude.

Vstal a čekal několik vteřin. Jeden z kamenů ve výši mé tváře lehce vyklouzl ze zdi, pomalu a nehlučně. Pak se otevřel jako nějaká dvířka. Za ním byla skutečná ocelová dvířka, viditelná pouze z poloviny, a na nich kotouč s číslicemi. Otočil na nulu. Spodní kámen se pohnul, vyjel kupředu a taky se otevřel. Přede mnou se objevila pokladna v hlubokém výklenku velikosti metr dvacet na šedesát centimetrů. “To je můj svatostánek,” vysvětlil zdvořile. “Otevírá ho číslo 28 121. Budeš si to pamatovat?” Vytočil na číselníku 28 121 a skříňka se otevřela, uvnitř ležela spousta papírů, mezi nimi taky balíček bankovek. “Přála prý sis dostat 30 000 dolarů jako odškodné, údajně za morální úhonu,” pokračoval a obrátil se ke mně. Stál u otevřeného trezoru opřen loktem o vysunutý kámen a pozoroval mě s jedovatým odporem. “Tady je víc.

Přinejmenším padesát tisíc. Jsou tvé, pod podmínkou, že si je

sama vyzvedneš.”

Nečekaně se odtrhl od zdi, rychle prošel do přední části místnosti a vzal mé věci. Nahlédl do kabelky.

“Co tam máš? Dokumenty, peníze, normální babské haraburdí?”

Pečlivě umístil kabelku v trezoru, sáhl pro sítěnku,

prohlédl si atlas, slovník, plastikový pytlík se šálem a jiné

maličkosti. V očích mu bleskla nějaká myšlenka, vytáhl

pytlák se šálem, zatímco ostatní hezky postavil vedle

kabelky. Zavřel trezor.

“Otevři to,” přikázal mi.

V mém nitru sice bublaly všelijaké pocity, přesto jsem

příkaz poslušně vykonala. Vytočila jsem číslo 28 121, žádná

elektřina mě nekopla a dvířka se znovu otevřela.

“Vidíš, jak je to prosté?” zeptal se a v jeho hlase zněl

krvavý výsměch. “Potřebuješ jedinou maličkost. Svobodu.”

“Prozatím jsem volná,” řekla jsem chladně.

“Dlouho už nebudeš,” odpověděl zlověstně.

Zavřel trezor, uvedl kameny na původní místo a gestem

mě pozval do vedlejší části sálu. Mlčela jsem a přemýšlela,

zda už mám znovu začít s demolicí interiéru, nebo ještě

nechat dozrát svou zuřivost.

“Co je tohle?” zeptal se a potřásl plastikovým pytlíčkem.

“Šála,” řekla jsem s kamennou zdvořilostí. “Z bílého

krylanu. Jinými slovami háčkování.”

“Aha, háčkování. Háčkování je úžasně prospěšné a

působí blahodárně na nervy. Háčkování ti ponechám.”

Chvíli se zamyslil.

“A teď si promluvíme rozumně. Něco ti řeknu, a to, co řeknu, bude platit. Nezabijeme tě. Sám chápu, že to pro tebe není kšeft říci mi všechno a hned potom zahynout. Budiž,

nezahyneš.”

“Tobě opravdu přeskočilo?” přerušila jsem ho pohrdavě. “Představuješ si, že tomu uvěřím? Považuješ mne za úplného debila? Ukazuješ mi to všecko proto, abys mě utvrdil v přesvědčení, že jakmile ti to řeknu, odejdu odtud bez překážek, svobodná jako divočák v ostré zákrutě, že ano?” “Naopak,” odpověděl klidně. “Ukazuji ti to proto, abys konečně pochopila, že odtud nikdy neodejdeš. Odtud, ani z kteréhokoliv jiného místa. Na informaci od tebe mi záleží a jsem ochoten udělat pro tebe maximum. Mohu ti připravit

život jako v ráji, budeš se dokonce moci stýkat s lidmi,

mými lidmi, pochopitelně. Těžká věc, má milá, při katastrofě člověk někdy přijde o ruku nebo nohu, případně o zrak. Tys přišla o svobodu. Smutná náhoda, nic víc. Rozdíl bude jedině v kvalitě té nesvobody.” Zůstal stát a kriticky si mě prohlédl.

“Myslím, že se budeš muset rychle rozhodnout. Je ti

šestnáct pryč. Jisté změny se mohou stát nenapravitelnými.

Řekněme šedivění.”

“Šedé vlasy mi vždycky náramně slušely,” přerušila jsem

ho sžíravě.

“Nevím, bude-li ti to stejně hezky slušet bez zubů,”

odpověděl bleskově. “Neskákej mi do řeči. Poslyš, znám tě

líp, než si myslíš, a přesně vím, že jakékoli fyzické násilí,

mučení nebo něco podobného by způsobily, že by ses v té

své zběsilé zuřivosti jen zatvrdila. Dám ti raději čas na

rozmyšlenou. Máš možnost vybrat si pouze jednu ze dvou

věcí: být uvězněna za velice špatných podmínek, nebo být uvězněna v podmínkách velice dobrých. Jak vypadají ty dobré podmínky, víceméně víš, i když tě ujišťuji, že ti vytvořím lepší podmínky, než jaké jsi kdy viděla. Brzo se přesvědčíš, jak vypadají ty špatné. No, a rozhodneš se sama. Já počkám.”

Bezmezná, jedovatá ironie jeho posledních slov mi fakticky nasadila brouka do hlavy. Co ten lotr zamýšlí? Dá

mě zakout do klády nebo co? A vůbec, o jakých pitomostech to kecá, jaké zajetí? V dnešní době, v civilizované zemi, před nosem policie, řekla jsem si sama pro sebe. Zbytečně mi

motá hlavu. Mám už té hloupé komedie takhle! Padla na mne z toho všeho hrozná únava. To všecko

přece nemá smysl! Musíme konečně uzavřít nějakou dohodu a přestat si navzájem dělat naschvály. Škoda života na

blbosti.

“Poslyš, přestaň s těmi pitominkami,” řekla jsem znechuceně. “Co mi koneckonců je po tvých penězích. Nech

se vycpat! Dej mi svatý pokoj a odprejskni a pak ti řeknu, co řekl nebožtík.”

“Tak mluv!”

“Až naprší! Ne hned. Nevěřím ti. Nech mne být tři měsíce. Za tři měsíce se přesvědčíš, že si nepouštím ústa na špacír a že nikdo nic neví. A já se přesvědčím, že tys

odprejskl.”

“Zbláznila ses?” přerušil mě znechuceně. “Plácáš hlouposti. Policie tě zmáčkne hned první den.” “Něco jim nalžu. Praštili jste mě po hlavě, ztratila jsem paměť. Mohu mít potíže i s vlastním jménem.”

“Nesmysl,” řekl po chvíli a pokrčil rameny. “Ty ses fakt zbláznila. Mluvme jasně: teď mi nevěříš. A za tři měsíce ano? Zrodí se v tobě nová víra? Jakou máš záruku, že tě po třech měsících neoddělám?” “Sám budeš dbát, můj hřebíčku voňavý, o můj dlouhý život. Složím u notáře testament, v němž všecko vylíčím. Otevřít, po mé smrti.” “Ale ne, vyloučeno. Vlítneš pod auto a co pak?” “Taky ty můžeš vlítnout pod auto, kdo tě zadrží? Ostatně, mohu napsat: otevřít v případě, kdybych zemřela za podezřelých okolností.” Pohlédl na mne s hmatatelným odporem a zavrtěl hlavou. “Řeknu ti upřímně, že pro mne bude jednodušší dbát o tvůj život, budu-li tě mít po ruce. A vůbec, můj způsob se mi zdá lepší. Napřed ho vyzkoušíme. Jsem zvědav, má milá, kdy konečně pochopíš, že nemáš jiné východisko. To, co víš ty, neví nikdo na světě. Mne policie nezná, neví, jak mi zatrhnout tipec. Nestačí jen vědět o zločinu, člověku ho musí ještě dokázat! Mám osmnáct jmen a státní příslušnost čtyř zemí a nikdo neví, kdo opravdu jsem a co dělám. Ty je můžeš přivést na mou stopu, a díky tobě budu mít zbabraný život a tvou vinou mé podnikání zkrachuje! Ne, ne, miláčku, bude až dost, že ti daruju život. Pro mne znamenáš věčný Damoklův meč.”

“Jo, tak ty máš nervy v trapu?” užasla jsem zdvořile. To jeho žvanění mi šlo na mozek. “Zjistila jsem, že při tvém

povolání…”

“Konec,” řekl a vstal, podrážděný a dopálený. “Dost těch řečiček! Odebereš se do apartmá, které neopustíš dřív, než

mi to řekneš. Jsem ti k dispozici,” dodal a uklonil se.

“Háčkování si smíš vzít s sebou.”

“Jak myslíš,” odpověděla jsem chladně. “Chceš válku,

budeš mít válku.” “Pitomá! Válku se mnou!”

Jeho výsměšný smích mi zněl v uších, když jsem v doprovodu tří goril sestupovala dolů po schodech. Nebojovala jsem s nimi, přestože vztek, který ve mně zuřil,

dokázal by celý tento zámek smést ze zemského povrchu. Takový pitomec! Odpudivý, nadutý, namyšlený, sebejistý

šašek! Já mu ještě ukážu!

Pohotově, i když se zuřivým vztekem, jsem si pomyslila,

že teď mě jistě někde zavřou. Jistě se odtamtud pokusím

utéci a bude lepší, abych se při té námaze těšila pevnému

zdraví. Kdybych se pokusila zdemolovat zámek, mohli by mi

kupříkladu přerazit ruku nebo něco, čeho bych si v prvém okamžiku třeba nevšimla, a pak by mi to vadilo. Ne, žádné ublížení na těle! V ruce plastikový sáček, sestupovala jsem tedy bez odporu dolů a dolů a dolů. Cestou jsem si stačila povšimnout, že se pohybujeme v té větší kulaté věži. Vší silou jsem si dávala pozor, abych neztratila orientaci, i když

točité schody mi to nesporně mařily. Počítala jsem schody mezi jednotlivými odpočívadly. Moderně zařízený zámek již dávno skončil a to, kde jsem se octla, plně si zasloužilo označení kobky. A dokonce kobky silně zanedbané. Gorily s námahou otevřely nějaké dveře, myslila jsem, že konečně uvidím svou celu, ale za nimi pokračovala chodbička a další schůdky. Teď už jsem počítala pečlivěji, sedmnáct a sedmnáct, celkem třicet čtyři. Schůdky byly zpola zbořené, bez zábradlí, nevýslovně nepohodlné. Pod schody byly další dveře, velice malé, vytesané z jedné kamenné desky, otáčející se v nestvůrných čepech. Museli odstranit nějaké železo, nějaké kameny, aby je mohli otevřít. Naposledy byly zřejmě otvírány před dobrými třemi stoletími. Jedna gorila mne hlídala, zatímco se dva chlapi opřeli o dveře, které zjevně kladly odpor. Konečně s hrůzným zaskřípěním povolily, drhly totiž o kamennou podlahu.

Ne, přece jen jsem tam nevstoupila dobrovolně! Byla jsem tam strčena. Po mně tam umístili středověký olejový kahanec a tři chlapi spojenými silami přitáhli dveře za sebou. Uslyšela jsem ještě skřípání a vrzání dveří, které zajistili visacím zámkem, což mi připadalo hloupě přehnané. Nedokázala bych ty dveře otevřít, ani kdyby tam nebyl žádný zámek. Pomineme-li otázku tělesných sil, musela bych je táhnout a absolutně nebylo zač. Tvůrce této komnaty nepočítal s možností otvírat ji zevnitř. Pomyslela jsem si, že teď už bych se konečně měla probudit z toho příšerného snu. To všechno dohromady bylo příliš hrůzné, než aby se to vůbec mohlo přihodit. Ne, vyloučeno! Takový kreténský středověký nesmysl je prostě nemožný” Buďto jsem si to vymyslela, nebo se mi to zdá, anebo nanejvýš je to nějaký pitomý vtip. On se zbláznil, snad ten idiot opravdu nemá v úmyslu mě tady držet? “Hej, ty,” zabučelo mi z ničeho nic nad hlavou. Oči si pomalu zvykaly na tmu, kterou ubohý kahaneček příliš nerozptyloval. Zvedla jsem ho nad hlavu a podívala se ke stropu. Gotickou klenbu uzavíral obrovský klenák a uprostřed něho zel hluboký černý otvor. Jeho průměr nebyl větší než čtvrt metru.

“Hej, ty!” znovu to zavylo z díry.

“Co zas?” zařvala jsem vztekle vzhůru.

“Jak se ti líbí nové apartmá?”

Poznala jsem hlas toho darebáka a něco v mém nitru se zlomilo. Jestli si myslí, že hned začnu skučet a žebrat o milost, tak se jaktěživ víc nezmýlil.

“Překrásné,” zařvala jsem z plných plic. “Mám ráda

vysoké hrobky!”

Z černé propasti dolétl výsměšný smích.

“To je hladomorna, slyšíš?”

“Slyším! Mám velkou radost, celý život držím redukční

dietu!”

“Posedíš si tam tak dlouho, dokud se nerozmyslíš. Jídlo

budeš dostávat, neboj se, až tě to přestane bavit, dej mi vědět. Příjemnou kontemplaci!” “Polib mi zadek,” zaječela jsem místo odpovědi, protože už mě otrávily ty přehnané zdvořilůstky. Zděšení, jaké na mne padlo, ztlumilo dokonce mou zuřivost. Kobka nebyla velká, nepravidelná, měla víceméně pětkrát šest metrů, kamenné zdi a kamennou podlahu. V jednom koutě leželo cosi, co jsem během doby určila jako vzpomínku na shnilou slámu, v druhém se povalovaly nějaké hnáty, nejspíš lidské, ve třetím ležely dva náramně velké kameny, na kterých se dalo sedět. A tak jsem na jeden usedla a na druhý jsem postavila kahanec. A zahleděla jsem se na vodu, odevšud stékající, a snažila jsem se nějak se zbavit hrůzy. Tak to měl na mysli, když říkal, že se budu muset rychle rozhodnout. Fakticky, něco na tom bylo. Nebude trvat nijak dlouho a uženu si revma, kurděje a šílenství. Kromě toho mi ještě hrozí anemie, ztráta zraku, nedostatek kyslíku a kožní choroby. Potkají-li mě ty rozkoše najednou, bude mi všecko ostatní srdečně fuk. Nejvíc mě rozčilovalo pomyšlení na kožní choroby. Ne, to je naprosto vyloučeno. Nesnáším drsňácké vtipy a tenhle fór překračoval svou blbostí veškeré hranice! Ten pitomec mě musel nějak podvést. Chtěl mě vyděsit, zaručeně odtud vede nějaký prostý a snadný východ, který mi s jízlivým úsměvem ukáže, až mi rupnou nervy. Houby s octem! Nedám si ze sebe dělat blázny! Nevěřím, že tady sedím, a hotovka!

Po několika hodinách má kategorická nevíra částečně pobledla, někde tam vysoko, pár pater nade mnou, klenula se

hluboká noc, normální lidé spali v normálních postelích,

dýchali obyčejný čerstvý vzduch a já jsem seděla jako vybraná oběť osudu na mokrém, tvrdém kameni v hnusné,

tmavé, dusné, vodou nasáklé kobce, tuhla jsem pronikavým

chladem a nic nenasvědčovalo tomu, že bych odtud směla

brzy vypadnout.

Mechanicky jsem natahovala hodinky, které mi ponechali

zřejmě proto, abych mohla sledovat uplývání času. Postupně jsem propadala malomyslnosti, panice, zuřivosti a apatii. Apatie způsobila, že jsem usnula na tom kameni, opřena o zeď, abych se probudila prokřehlá, ztuhlá, s otlačenými různými partiemi těla, s pocitem, že už mi začínají vypadávat všecky zuby i vlasy, a také s myšlenkou na krysy.

Já to věděla, že tady něco chybí! Krysy! Pochopitelně. Měly by tu být, proč tu nejsou? Kdyby tu byly, byly by už vylezly. Nějakou dobu jsem přemýšlela, jak dlouho může krysa

žít bez potravy a usoudila jsem, že všechny nejspíš

pochcípaly přinejmenším před sto lety. Nijak jsem se nevzrušila možností, že by sem nějakou pustili. Jsem dost

zvláštní výjimka mezi ženami. Nemám strach ani z myší, ani

z krys. Daleko více by mě disgustovala přítomnost

sebemenší užovky.

Hodinky ukazovaly šest. Muselo to být šest ráno, je

nemožné, abych na tom šutru prospala tři čtvrtiny dne. Udělala jsem si malou rozcvičku a snažila se odstranit aspoň částečně pocit rozlámání a poněkud se zahřát. Sám pohled na vodu tiše crčící po zdech stačil, aby člověka rozemlela zima” Neměla jsem absolutně co dělat a to byla situace naprosto cizí mému duchu i mé povaze. Jediné místo, kde nemusím

mít nic na práci a být s tím naprosto spokojena, je pobřeží Středozemního moře, ovšem toto apartmá je zdaleka nepřipomínalo. Všude jinde mě něco stále postrkuje a něco mě nutí k jakékoli aktivitě. Na volské kůži by nesepsali pitomosti, které jsem natropila jedině proto, že jsem trvala na svém, že něco podnikat musím.

Teď jsem mohla jedině sedět na kameni a tupě zírat před sebe, eventuálně pobíhat po vězení od zdi ke zdi. Jedna i druhá činnost, jak známo, znamenitě přispívá k propuknutí šílenství u vězňů všeho druhu. Upadnout v šílenství bylo v diametrálním rozporu s mými plány, a tak jsem začala přemýšlet. Ten antipatický prevít si jistě umanul, že mne tady bude držet takové tři dny, aby se přesvědčil, jestli změknu. To tedy byl vedle! Tři dny nejsou věčnost a za tři dny vydržíme a uvidíme, co bude dál. Ale zatím se musím nějak zaměstnat, aby mi čas rychleji utíkal. Z dosažitelných zaměstnání v každém případě odpadá chození po kobce, zírání do blba, jinými slovy, tělesná práce je vyloučena. Věnujme se tudíž práci duševní!

Podložila jsem si, s prominutím, zadek plastikovým

pytlíkem a na nedokončené šále se mi sedělo docela měkce. Opřela jsem se o zeď a pokoušela jsem se představit si zámek. Cestu, která mé přivedla do těchto pochmurných kasemat, jsem si zapamatovala přesně. Proti mně byly dveře. Za dveřmi čtyřiatřicet příkrých, pravotočivých schůdků, nahoře chodbička, která se při pohledu z této strany taky stáčela mírně vpravo. To znamená, že to všechno je v kulaté věži. Podle toho, jak nepohodlně se sestupovalo po schodech, mohla jsem odhadnout výšku jednoho stupně na takových 28 centimetrů. 28 × 34 = 736. Víc než sedm metrů! Znamená to, že od podlahy ke klenáku je sedm metrů? K duševní námaze jsem přece jen přidala námahu tělesnou. Zvedla jsem kahanec a začala měřit výšku cely. Odjakživa mám rozpětí prstů na pravé ruce přesně dvacet centimetrů a přitom vím přesně, na které místo na paži připadá při upažení metr. Vytáhla jsem z pytlíku kousek krylanu a udělala uzel na jednom metru, znamenitě mi to usnadnilo práci. Po nedlouhé době jsem si zjistila, že zatáčející chodbička leží nad mou klenbou a síla klenáku činí asi metr dvacet. Kdepak klenák, hotový obr!

Pak jsem si rekonstruovala schody nad tím. V jedné partii

jich bylo deset. Kolik mohly mít? Takových třiadvacet centimetrů, víc ne. Normální schody do sklepa. Dejme na to, jak říkávala má babička, dvaadvacet na jednu partii. Těch bylo šest, před tím byly ještě ty prvé schody, které vedly z přízemí rovnou do věže, tam bylo čtrnáct schodků, ale kapánek pohodlnějších. Moment, kolik to bylo celkem? V okamžiku, kdy jsem si spočítala, že sedím osmadvacet metrů pod úrovní přízemí, a snažila si to představit srovnáváním s moderními bytovkami ve Varšavě, cosi nad mou hlavou chraptivě zařvalo: “Hej, tyyy!” zadunělo v díře klenáku.

“Co se děje?” zařvala jsem podrážděně, protože jsem zrovna počítala podlaží a chraptivý řev mě vyrušil.

“Žiješ?”

V dunivém hlase se ozývalo něco jako přátelský zájem a

já jsem konstatovala, že to není hlas šéfa.

“Ne, umřela jsem!” odpověděla jsem pohrdavě.

Z tmavé díry se snesl vysoký kvikot, který mě částečně

zaujal, pak se znovu ozval neznámý hlas.

“Ty, kdybys raději nebláznila!” zabučel hlas varovně. “Jinak nedostaneš jídlo! Když někdo umře, nic mu

nedáváme!”

“Nepovídej!” užasla jsem hromově. “Já jsem myslela, že to do něho ládujete násilím!” Z otvoru zase něco zakviklo a z černé tmy začalo něco

vystupovat.

“Chytej!” zaječel hlas. “A ne abys to sežrala najednou.

To máš na celej den!”

Z klenáku sjel na tenké šňůře košík. Nahlédla jsem dovnitř a našla v něm půl šišky černého chleba, poměrně čerstvého, hliněný džbánek s vodou, balíček cigaret a zápalky. Na okamžik jsem zavřela oči a srdce se mi

rozbušilo. Já jsem totiž po celou tu dobu se strašlivým

vypětím sil zaháněla myšlenku na cigaretu. Věděla jsem, že

to mi bude nejvíc scházet, a od první chvíle jsem celou sílu

vůle zmobilizovala, abych se nějak bezbolestně odnaučila kouřit. To bych ráda věděla, kde se v nich vzala ta

ohleduplnost!

“Co je?” zařvalo mi to nad hlavou. “Vytáhni to, jinak ti

seberu koš.”

“No dobrá, dobrá,” zabručela jsem pod fousy.

Džbánek jsem postavila na zem, chleba a cigarety jsem

držela v rukou, protože jsem je neměla kam položit. Košík se

vznesl zpátky vzhůru.

“Hej, ty!” zařvala jsem na klenák.

“Co zas?”

“Kdo vlastně jsi?”

“A co má být?”

“Já jen tak s každým nemluvím! Džentlmen se dámě představí.” Ten zajímavý kvikot, který se ozval místo odpovědi, to mohl být jedině smích. Jasně jsem v něm rozeznala něco

jako hihihi.

“Já to tady hlídám!” zadunělo to. “Mám tě hlídat a dávat

ti jídlo. Kdybys něco chtěla, máš mi říct.”

“Já chci!” okamžitě jsem zařvala.

“A co chceš?”

“Trůn ze slonoviny, vykládaný perlami!”

“Dobrá, řeknu to šéfovi. Na shledanou.”

“Tak nazdáreček,” zabručela jsem a věnovala se

domácnosti. Nahoře to ještě jednou kviklo a nastalo ticho.

Zápalky a cigarety jsem uložila do plastikového pytlíčku

s krylanem. Chléb jsem bez váhání z větší části snědla.

Zapila jsem to vodou ze džbánku, která proti pravidlům

nebyla ztuchlá. Velice dojatě, ale neméně ostražitě jsem si

zapálila cigaretu a pečlivě jsem zkoumala, jestli na sobě nepozoruji nějaké podezřelé symptomy. Čertví, mohly

obsahovat drogy nebo co …

Vynořil se nový problém, který budu muset řešit, a vše nasvědčovalo tomu, že s duševní prací vystačím do pozdního věku. Proč mi dali cigarety?

Zatímco jsem kouřila, pozorovala jsem ve světle kahance, co se děje s kouřem. Stoupal vzhůru, shlukoval se pod klenbou v obláčky a unikal otvorem v klenáku. Vzduch v kobce měl daleko k občerstvující svěžesti. Kdyby tu díru

ucpali, kdybych si v návalu zoufalství zapalovala jednu cígu

od druhé … No ano, já sama bych dala cigaretu vězni, kterého bych chtěla rychle zlikvidovat. Kromě toho se neví, co je nade mnou, možná, že někdo ten kouř vidí a z toho usuzuje, co dělám a co se se mnou děje. Umínila jsem si, že kouření omezím, a znovu jsem zahájila architektonický průzkum zámku. Určit výšku bylo poměrně snadné. Nalézala jsem se zkrátka v devátém podlaží výškového domu postaveného vzhůru nohama a zakopaného do země. Nad terén by musely vyčnívat sklepy i základy. Zvláštnost toho architektonického zázraku mě dokonce trochu rozveselila. Nějaký čas mě to bavilo, ale pak jsem se rozhodla určit světové strany. To už byl těžší úkol. Příliš málo jsem ten zámek znala.

Nedospěla jsem ještě k žádným pozoruhodným závěrům, když se shora ozval hlas. Tentokrát ječel šéf ve své vlastní osobě.

“Hej, ty, jsi tam?”

“Ne, nejsem! Vypařila jsem se! Proč mě, u všech čertů,

otravuješ!”

“Co znamená ten trůn? Oč ti jde?” Konverzace založená na řevu byla poněkud namáhavá, ale byla to má jediná zábava. Nějaký čásek ne a ne si uvědomit, o jaký trůn mu kráčí, protože v přestávkách mezi rozhovory jsem se zabývala něčím jiným, avšak za chvíli mi to došlo.

“Cože, ty nemáš ani trůn?” vykřikla jsem s úžasem

plným pohrdání.

“Jaký trůn, k čertu!”

“Zlatý! Posázený perlami!”

Několik vteřin bylo ticho. Pravděpodobně přemýšlel,

jestli už jsem zešílela.

“Přeskočilo ti?” začal se živě zajímat. “Mohlo by to být kanape,” odpověděla jsem stejně hlasitě. “Pod podmínkou, že bude vytapecírované fialovým

safiánem.”

Konečně pochopil, že si dělám legraci. “K službám, Jasnosti!” zavřískl urážlivě. “Obstarám fialový safián a dám udělat kanape. Než to bude hotovo, tak tě ten humor přejde!” “Mně je děsně smutno,” zařvala jsem, ale nebyla jsem si

jista, zda to uslyšel, protože se beze slova vzdálil.

Vrátila jsem se ke svému zaměstnání, přesněji řečeno nevrátila, protože jsem částečně změnila téma. Najednou mi napadlo, že je všecko možná daleko hrozivější, než jsem si doposud připouštěla. Žerty stranou, v tomhle příšerném hrobě přijdu nenávratně o zdraví již za pár mizerných týdnů.

Mokrá podlaha, vlhké zdi. Sezení na kameni už jsem cítila ve všech kostech. Toužila jsem se položit, ale shnilá sláma

vypadala zoufale odpudivě. V pomoc zvenčí jsem nemohla doufat, nikdo mě neviděl po přistání, nikdo mě neviděl, když jsem jela sem. Do těch děsivých kasemat, ležících nejspíš na

úrovni Loiry, nepronikne živá duše. Ten bandita mne tady

fakticky může držet do konce života a nikdo mu v tom nezabrání! A i kdyby mě nakonec někdy propustil, v jakém

stavu odtud vyjdu?

Fantazie mi předvedla můj vlastní obraz a vlasy na hlavě se mi zježily. A zároveň v mém nitru vzkypěla nová vlna zuřivosti. Cože, to zvíře se opovažuje o mně rozhodovat? Troufá si připravit mě o kus života a zmařit celý jeho zbytek? Kolem této prohnilé kobky je svět, je vzduch, slunce, žijí tam lidé, žijí si, jak chtějí, volní, svobodní, nezávislí, a já tady bez důvodu sedím v té pitomé temnici a mařím drahocenný čas? Ani nápad! Já se do toho světa vrátím a dostanu se odtud sama, já se mu na tu jeho prašivou milost vykváknu!

Promýšlení možnosti, jak opustit přidělené apartmá, mě zaměstnalo do večera. Vzala jsem v úvahu všecko, co mi

přišlo do hlavy, počínaje šplháním po provaze, po kterém mi spouštěli jídlo, a konče vydlabáním čepů dveří ze zdi. Při tomto přemýšlení jsem přecházela, usedala, zaujímala nejrůznější pozice a vrhala jsem na shnilou slámu pohled stále truchlivější. Konečně jsem uznala, že to déle nevydržím.

Roztrhla jsem plastikový pytlík a udělala z něho jakýsi kobereček a rozprostřela jej na slámě. Při dobré vůli se to mohlo považovat za částečnou izolaci proti vlhku. Nedokončený krylanový šál jsem použila jako tepelnou izolaci a přitom mi padl do ruky háček zabodnutý v klubku. Na cigarety jsem se vykašlala a dosti beznadějně jsem si je zastrčila do výstřihu a háčkem jsem vyškrabala čárku na jednom kameni. Po vzoru většiny vězňů jsem se rozhodla vést kalendář. Čárka se dala vyrýt kupodivu lehce a tak, povzbuzena tím, pokračovala jsem v přechodně přerušených úvahách o poloze zámku a kobky. Systém kreseb se znamenitě osvědčil. Pamatovala jsem si, kde stálo slunce, když jsme vjížděli do nádvoří, pamatovala jsem si, kolik bylo hodin, a již za několik minut jsem určila světové strany. Na vedlejším kameni jsem začala rekonstruovat interiéry zámku. Asi o půlnoci jsem již téměř stoprocentně věděla, která zeď je která. Zatím mi to nic nedávalo, zato mne znepokojilo něco jiného. Ať jsem počítala, jak počítala, vycházelo mi, že vedle kobky nemůže nic být, žádný sklep, žádný prostor, zhola nic, kobka, jako ta sirota, sama samotinká, zabořená do nitra pahorku! Teď, babo, raď! Znechucena výsledkem svých úvah, usnula jsem konečně na plastikovém pytlíku a probudila jsem se na kost prokřehlá, zlámaná, skrz naskrz provlhlá a jektající zuby. Vždycky jsem měla koňské zdraví a vydržela jsem překvapivě moc, ale teď se mě zmocnily obavy, že kromě chorob předpokládaných na začátku uženu si ještě zimnici a zápal plic. S tím se bezpodmínečně muselo něco podniknout.

Nejvíce vody stálo na podlaze. Stékala po zdi a

prosakovala do spár mezi kameny, ale vsakovala chabě a liknavě. Musela jsem se od té podlahy nějak izolovat, nebo aspoň ji odvodnit. Strašně jsem se zadýchala, než jsem s námahou odvalila volně ležící kámen na místo, které se mi

zdálo být ani ne tak suché, jako méně mokré. Nato jsem

háčkem prohloubila spáry směrem k místu, které leželo

nejníž. Trochu to pomohlo a přitom jsem se tou galejnickou

robotou trochu zahřála.

Dozorcův řev mě zastihl, když jsem ukládala vedle sebe

kameny, ze kterých jsem si chtěla improvizovat lože.

“Hej, tyyy!” ryčel. “Žiješ?”

“Táhni!” vykřikla jsem podrážděně, protože mi zrovna

jeden z kamenů přimáčkl prst. “Proč se tak pitomě ptáš?”

“Říkal jsem ti, musím! Až umřeš, nedostaneš jíst.

Vytáhni si to z koše a vrať mi džbánek.”

Když jsem vytahovala z košíku stejné věci jako včera,

zaujal mě jeho tvar. Nebyl to normální košík, ale něco jako

pletený válec s dnem. Vrhla jsem pohled vzhůru v okamžiku,

kdy ho dozorce vytahoval, a zjistila jsem, že otvor v klenáku

má rozměry daleko větší. Aha, znamená to, že je díra nahoře užší a dole širší a jistě slouží i k tomu, aby vězně dole bylo vidět. Rozhodla jsem se ověřit si to při nejbližší příležitosti. “Hej, ty!” zařvala jsem na dozorce. “Hlídáš moc takových jako já?”

“Jenom tebe!” zvolal. “Kdysi jich tady bejvalo víc, ale

teďka už ne!”

“To musí být pro tebe příšerná otrava.”

“Co?”

“Otrava!” zařvala jsem jako raněný los. “Nemáš co

dělat.”

Z černé tmy se ozvalo pobouřené odfrknutí.

“Mám co dělat. Mám práce nad hlavu. Ty se nestarej o

mou práci, ale o sebe.”

“A co ještě děláš?” projevila jsem ryčný zájem.

“Starám se o zahradu,” zabučela díra, “otevírám bránu, šmíruju panty, všecko dělám. Topím pod kotlem.”

“Dlouho tady pracuješ?”

“Celej život. Můj táta už tady pracoval, můj děda taky! Hlídali takový, jako seš ty! Hlídal můj praděd i praděd mýho praděda,” v řevu slétajícím shůry se ozýval patrný tón ješitnosti a rodové pýchy. “Dřív to měli horší. Seděli tady všelijací lidi a každou chvíli někdo buďto uprchl nebo scípl. Jednoho mýho praděda oběsili, že mu tři uprchli. Ty neutečeš!”

“Nemám to v plánu!”

“Co?”

“Jsi hluchý nebo co? Povídám: Nemám to v plánu!”

Dozorce se zřejmě podivil.

“Co blázníš, a proč?”

“Mně se tady děsně líbí,” zaryčela jsem kousavě.

Zřejmě mu to vzalo řeč. Nějakou dobu mlčel.

“Ty špásuješ,” zařvalo to nakonec nedůvěřivě.

“Nešpásuju. Jsem originál! Děsně ráda bydlím v

mokrých sklepech. Celý život jsem po tom toužila.”

“Nepovídej,” zadunělo to nedůvěřivě.

“Cože, ty mi nevěříš?” zaječela jsem uraženě. “Tak já už

s tebou nepromluvím. Urazila jsem se.”

“Ještě mi řekni, co chceš od šéfa.”

“Požádej ho laskavě, ať pukne! A táhni k čertu!”

Dozorce to zřejmě pobavilo, protože to nade mnou

slabounce zakvičelo a utichlo. Nebyla jsem si jista, jestli mé

přání šéfovi vyřídí.

Tři utekli, zvláštní. Jak to udělali?

Pelech zhotovený ze dvou kamenů, smrduté vzpomínky

na slámu, plastikového pytlíku a šály jako by byl trochu

méně hnusný. Ležela jsem na tom a uvažovala o těch podnikavých uprchlících a jako obyčejně, čmárala jsem si, jen tak, háčkem po nejbližším kameni. Při rýsování se mi vždycky líp myslelo, už ve škole měly k tomu paní učitelky

své výhrady. Kreslící nářadí bylo vedlejší, ať už to byla tužka, pero, rýsovadlo nebo kolíček. Háček sklouzl po kameni a uvízl ve spáře. Podrážděně jsem ho vyloupla, dokončila jsem krásný geometrický obrazec a potom jsem zadloubala ve spáře úmyslně. Otočila jsem háčkem, vznikla hezká malá dírka, vytáhla jsem ho, dloubla vedle.

Celá spára kolem kamene byla už dekorativně dírkovaná, když mi došlo, co vlastně dělám. Na okamžik jsem strnula a pak mě rozčilením polilo horko. Pro rány boží! Vždyť

všecko tady kolem dokola, všude podél Loiry, celá Francie, je vápenec!

Stavěli z vápence. Měli toho vápence po čertech dost a ještě trochu. Z vápence dělali maltu. Vápenec je hydroskopický. Ta haluzna stojí přinejmenším čtyři sta let, čtyři staletí působí na ten vápenec voda! Vjel do mne nový život. Kolem dokola mé kobky stačilo prodloubat se skrz tu zeď, prorazit chodbu a vylézt někde na pahorku!

Ovládla jsem se. Provedla jsem příslušný odhad. Kolem zdi, která mě obklopovala, stála celá věž. Musela mít hezkých pár metrů. Zeď byla postavena z kamenů různě kladených, spojených vápennou maltou. Vězňové probourali jinačí zdi cínovou lžičkou, hliněným střepem nebo něčím podobným. Já měla háček! Sice plastikový, ale děsně solidní, tvrdý, a jak se ukázalo, tvrdší než vápenec!

Zamyslila jsem se. Představila jsem si terén, který jsem viděla při vjezdu do zámku a rozhodla jsem se pro stranu od řeky. Tak se dostanu rovnou z věže, a mám šanci prokopat se dokonce za hradby. Zato kdybych kopala směrem k řece, musela bych podhrabat celé nádvoří. Vypočítala jsem si výšku, vzdálenost, zhotovila jsem si nárys podle pravidel deskriptivní geometrie a pustila jsem se do práce.

Vůbec jsem neuvažovala, jakou mám pravděpodobnost, že své předsevzetí uskutečním. V hloubi duše jsem šéfa podezírala, že své rozhodnutí vykoná a že jedinou naději

dostat se na svobodu mi nabízí ta příšerná galejničina. Nebyla jsem již schopna dělat kompromisy. Sám začal tuto válku. První kolo vyhrál, přivedl mě do stavu, kdy se protest proti němu stal silnějším než já a cesta zpět byla nemožná. Prokopu se skrze tu zeď, anebo v téhle díře zcepením! Háček vnikal do spáry jako do másla. Brzy se ukázalo, že je na tuhle práci nanejvýš vhodný, zasluhující doporučení všem vězňům. Měl totiž zobáček, který jaksi automaticky vydloubával tu vodou nasáklou maltu. Hřebíkem by to bylo obtížnější, háčkem to šlo báječně. Nejtěžší bylo uvolnit první kámen. Předpokládala jsem to a pro začátek jsem si vybrala jeden z menších kamenů. Stála jsem před vyhlédnutou zdí a dloubala jsem a dloubala, dloubala a dloubala, až začal háček pronikat do spáry kolem kamene skoro na celou délku. Pak jsem se pokoušela kámen drobet vyviklat. Prsty to nešlo a tak jsem si pomohla střevícem. Tomu pitomci nenapadlo, aby mi vzal obuv. A mé střevíce měly moderní štekle podobné spíše koňským kopytům než podpatkům. Strčila jsem okraj jednoho kramfleku do vydlabané spáry a shora jsem udeřila druhým. Byly to střevíce, jaké se nosí v Brazílii, bez paty. Teď se mi tlouklo docela snadno. Udeřila jsem podruhé a kámen se hnul.

Setřela jsem si pot z čela, potlačila rozčilení. Spáry byly nerovnoměrné, vydlabaná část představovala dost velký prostor, abych ten kámen beze zbytku uvolnila. Ťukla jsem zdola a znovu shora a pak už se dal pohnout rukou. Sevřela jsem ho pevněji, vší silou škubla a kámen vypadl. Cesta na svobodu se přede mnou otevřela v podobě díry rozměrů třicet na deset centimetrů. Zatím to byla cesta pro plaza střední velikosti.

Koukla jsem na hodinky. Vydloubávala jsem ten kámen

skoro tři a půl hodiny. Nebýt žulové jistoty, že jsem překonala počáteční potíže, bylo by mě to zlomilo. Při tomto dlabání jsem měla vyhlídku prodlabat se na svobodu za nějakých dvě stě tři sta let.

Snědla jsem zbytek chleba, bezstarostně si zapálila cigaretu a pustila se do práce. Když jsem se pozdě v noci

ukládala k spánku na svém hnusném brlohu, v nepravidelné

díře odpočívalo již několik plazů a u zdi leželo šest uvolněných kamenů. Šest docela slušně opracovaných kamenů, které jsem

takto získala, umožnilo mi zlepšit lehátko. O moc

pohodlnější to nebylo, zato poněkud méně mokré. Vzrůstala ve mně naděje, že snad přece něčemu uniknu, aspoň zimnici nebo zánětu kloubů. Po uvolnění prvního kamene, podle předpokladu, šlo mi dlabání daleko lehčeji.

Řev shora mě zastihl při kutání. Hned jsem neodpověděla, protože jsem právě vydlabala jeden z větších šutrů a měla jsem hromadu práce. “Hej, ty!” řval znepokojený dozorce. “Ozvi se! Kde jsi?” “Co řveš, nevidíš mě?” zvolala jsem výsměšně, ale dlabání jsem nepřerušila. “Jasně že tě nevidím,” oddechl si s patrnou úlevou. “Máš tam tmu jako v hrobě.” “Nasaď si brejle,” poradila jsem mu dunivě a po chvíli jsem dodala: “Co zdraví?”

“Čí zdraví?” zařval trochu překvapeně.

“Tvoje! Jak se cítíš? Nebolí tě břicho?”

“Proč by mě mělo bolet akorát břicho?” užasl mohutným

řevem.

“Protože denně ležíš na břiše nad tou dírou a drásáš si

hrdlo. Ještě sis nic neotlačil?”

“Jak víš, že tady ležím na břiše?”

“A co má být, visíš snad hlavou dolů a nohama vzhůru?”

Chvíli bylo slyšet pisklavé kvičení.

“Máš recht, dovopravdy ležím na břiše. Poslyš, ty! Máš

něco říct!”

Teď jsem zase užasla já.

“Co mám říct?”

“Šéfovi. Máš mu něco říct. Ne? Budeš tady sedět, dokud

mu to neřekneš. Je to pravda?”

“Svatá pravda. No a?”

“Jsi hloupá. Proč mu to neřekneš? Jak mu to řekneš, hned

tě pustí. Proč mu to nechceš říct?”

“Protože se mi odtud vůbec nechce. Líbí se mi tady. Ty,

poslyš, proč mi to žrádlo spouštíš shora a nedáváš dveřmi?”

“Jeden člověk ty dveře neotevře. Nevidělas to? Shora se to vždycky dávalo vězňům, co tu seděli. Tak šup, vem si to a vrať mi džbánek.” “Žádný kvalt, nehoří.” Přerušila jsem práci, vyprázdnila košík a vložila do něj prázdný džbán. Prohlédla jsem si ho a napadlo mě, že se může hodit. Budu muset předstírat, že se rozbil. Rozhodla jsem se, že to odložím na pozdější dobu, za takové dva tři dny, ale předtím si musím získat dozorcovu sympatii. “Hej, ty!” zařvala jsem přátelsky. “Máš rodinu?”

“Jakou rodinu?”

“Nevíš, co je to rodina? Žena, děti.”

“Co tě nemá. Kdepak. Nač taky? Co má být?”

“Nic. A kolik je ti let?”

“Sedumdesát vosum,” zavyl se zřejmou pýchou. “Ty, poslyš, jestli chceš něco od šéfa, řekni to hned. Zejtra tady

nebude.”

“Chci kompot z ananasu. A vyřiď mu, že mu přeju, aby

chytil prašivinu.”

Měl zřejmě rozkaz sdělovat má přání okamžitě, protože přerušil rozmluvu, zakvičel a vzdálil se. Vrátila jsem se k

práci.

Naplocho kladené, poměrně nevelké kameny se daly uvolnit dokonce velmi snadno. Občas jsem jako pomocného nástroje použila podpatku. Větší odpor kladly objemnější kvádry, ale zato po jejich uvolnění byl pokrok zřejmý. Největším problémem byla jejich váha. Uzdvihnout jsem je nemohla za nic na světě, odvalit, to ano. Uvolnila jsem ze zdi dlouhý, dost úzký kámen a užívala ho jako páky. Pracovního nářadí jsem měla čím dál víc, takže brzo už jsem přestala používat podpatků a pracovala se stavebním materiálem uvolněným ze zdi. Prohlubující se otvor měl zhruba rozměr metr na metr a začínal takových dvacet centimetrů nad podlahou. Věděla jsem, že čím bude otvor hlubší, tím bude práce obtížnější, a jistě ho budu muset kapánek zúžit. Když jsem v radostném zanícení dlabala ve zdi, přemýšlela jsem zároveň, jak kámen z díry transporto– vat ven a jak jej rozmísťovat v mé komnatě. S velkou satisfakcí jsem se rozhodla pro terén u samých dveří a tím jsem na věky věků zmařila jakoukoli naději na jejich otevření. V následujících dvaceti čtyřech hodinách postoupila cesta na svobodu o třicet centimetrů do tloušťky zdi. Vyhladověla jsem na smrt při té otrocké práci, ruce jsem necítila, v kříži jako bych byla zlámaná, nohy mi trnuly od dlouhodobého dřepění a dobře se držel jedině ten háček. Čekala jsem na příchod dozorce s jídlem a utěšovala se myšlenkou, že hladovka znamenitě léčí játra, upletla jsem z krylanu důmyslnou síť, kterou jsem zamýšlela používat při vytahování větších kamenů z ražené štoly. Měla jsem naprostou jistotu, že se mělký výklenek již brzo promění v dlouhou chodbu, a abych pravdu řekla, má nálada byla skvělá. Nahoře to zachrastilo a otvor v klenáku ze sebe vydal chraptivé zavytí. “Hej, ty! Žiješ?”

“Neříkej mi: hej ty!” zařvala jsem znechuceně jako odpověď. “Nebo ti nebudu odpovídat.”

“Tak nedostaneš jíst.”

“No bože, umřu hladem a pak ti šéf poděkuje.”

“Tak jak ti mám říkat?”

V chraptivém řevu se ozýval živý zájem.

“Říkej mi Vaše Eminence. Má prababička se znala s

jednou hraběnkou. Já nejsem jen tak někdo. Vepře jsi se

mnou nepásal.”

Otvor v klenáku radostně zakvičel.

“Dobrá, jak chceš. Šéf se nechá ptát, jak se cítíš?”

“Jako mladá cibulka zjara. Můžeš mu to opakovat.”

“Ananas nedostaneš. Vzkazuje ti, že nedostaneš nic. Jenom chleba a vodu.”

“Já strašně miluju chleba a vodu. Ananas už nechci.

Rozmyslila jsem si to. Sežer si to sám na mé zdraví.”

“Připiju ti na zdraví, líbíš se mi. Mám tě rád. Nikdo jiný se mnou nechtěl mluvit a všichni mě proklínali. Radši mu neříkej, co máš říct, mně je milejší, abys tady seděla co

nejdýl.”

Hrom tě prašť, pomyslila jsem si a vyprázdnila košík.

Zaváhala jsem, mám-li vrátit džbánek, ale prozatím jsem

ještě rozhodla, že žalářníka proti sobě nepopudím.

“Ty, dochází mi olej!” zařvala jsem nahoru. “Potřebuju

nové osvětlení.”

“Já nic nevím,” odpověděl dozorce jakoby trochu nejistě.

“Já ti mám dávat jenom to, co ti dávám.”

“Jsi sketa,” zařvala jsem přesvědčivě. Kahanec svítil ještě docela obstojně, ale neměla jsem jistotu, jestli v plánech toho bláznivého mizery náhodou neleží nechat mě v naprosté tmě. A z toho jsem měla panickou hrůzu. Oslepla bych jako ti koníci v dolech. Pro všechny případy jsem si chtěla zajistit zásobu paliva na dobu šéfovy nepřítomnosti.

“Světlo mám přidělené a mám na ně právo. Šéf chce, abych mu našla jedno místo na mapě. Když oslepnu, tak ho klidně budeš hledat ty!” “Tak hned neoslepneš,” křikl dozorce, ale znělo to nějak nejistě. Vysvětlila jsem mu, že podle nejnovějších výzkumů člověk oslepne za čtyřiadvacet hodin. Pochybuji, že mi uvěřil, ale instrukce, pokud jde o mou osobu, musely být velice striktní a zřejmě se bál cokoliv změnit na jakémkoliv šéfově rozhodnutí, protože přerušil konverzaci a za půl hodiny mi přinesl nový kahanec. Spustil ho dolů v košíku nerozžatý.

“Ale ten první mi vrať!” požádal kategoricky.

“Ještě trochu svítí, až přestane, tak ti ho vrátím.”

Chvíli se o to se mnou škorpil, ale pak šel po svých.

Trochu jsem se nasytila, odpočinula a pustila se do dalších vrstev kamene. Menší a větší kusy nestejně vyčnívaly, zeď byla spojena napříč, vyproštění jednoho kousku uvolňovalo okamžitě všecky sousední, a práce mi šla plnou parou. Začala jsem si optimisticky propočítávat, jak to dlouho potrvá. Při předpokládané tloušťce zdí šest metrů mi vyšlo, že se dostanu ven za takové dva měsíce. Rozhodla jsem se, že si při nejbližší příležitosti džbánek ponechám. “Hej, ty,” zaječel příštího dne hausmajstr. Neodpovídala jsem, abych mu dokázala pevnost charakteru.

“Hej, ty,” řval hlasitěji. “Vaše Eminence! Žijete?”

Na eminenci můžu reagovat, proč ne?

“Co šílíš,” zařvala jsem. “Jsem už tři dny mrtvá.”

“Tak jak to, že mluvíš?” zachroptěl zvědavě, když

předtím spokojeně zakvičel.

“To nemluvím já, ale můj duch! Dnes o půlnoci tě přijde

strašit.”

“Proč mě? Straš radši šéfa!”

“Říkals, že odjel.”

“Ale vrátí se. Za tejden se vrátí. Můžeš na něho počkat.”

“Dobrá, že jsi to ty. Začnu šéfem!”

Při konverzaci vytáhl košík a zjistil, že džbánek je pryč.

“Hej, ty! K čertu! Ozvi se! Kde je džbán?”

Dál jsem mlčela.

“Tisíc láter! U sta hromů! Vaše Eminence!”

“Co je?” zavyla jsem pochmurně.

“Kde je džbán? Vrať mi džbán!”

“Nemůžu. Rozbil se mi!”

“S tím nejsou žádný špásy! Budu to muset hlásit! Vrať

mi střepy!”

“Vyloučeno. Šlápla jsem na něj a rozbil se na

cimprcampr. Nebudu se pro tvé potěšení hrabat v tom hnoji.

A neradím ti to hlásit.”

“A proč?” zařval zoufale.

“Šéf ti nafackuje. Povídám, drž zobák a nic neříkej! Máš druhý, ne? Co budeš zbytečně nastavovat kůži.” “Ó můj bože! Můj bože!” zaúpěl v těžkých duševních mukách. “Tak abys věděla, nedostaneš vodu dřív, dokud mi

nevrátíš džbán.”

“Jak chceš. Žízní člověk pojde ještě rychleji než

hladem.”

“Ó rány boží, co já s tebou zkusím. Počkej, uvidíš.” Džbán jsem ještě nerozbila. Řekla jsem si, že to vždycky

stihnu. Zatím jsem ho postavila do kouta vedle druhého kahance.

Příštího dne hausmajstr spustil dolů prázdný košík. Na volání “Hej, ty!” jsem neodpověděla a košík netrpělivě

poskakoval po mokré podlaze.

“Vaše Eminence,” ozvalo se konečně shora.

“V.C.D.?” zeptala jsem se vlídně, ač hřímavě.

“Vrať džbán, dostaneš všecko.”

Zrovna se mi s ním nechtělo hádat. Byla jsem zoufale

utahaná a čím dál hladovější a kromě toho jsem neměla v

úmyslu založit si muzeum keramiky. Položila jsem ten druhý

do koše a za chvíli sjely poživatiny i s cigaretami. Mlčky

jsem je vyndala.

“Vaše Eminence,” zaječelo do z díry znepokojeně. “Jak

se ti daří?”

“Co tobě je po tom?” zamručela jsem pohněvaně.

“Ohromně se mi daří.”

“Tak proč nic neříkáš?”

“Naštvala jsem se na tebe. Sekýruješ mě. Počkej, pánbů

tě potrestá.”

Žalářník se znenadání začal omlouvat a ospravedlňovat.

“Ty, neblázni. Já jináč nemůžu. Já musím dělat, co mi

rozkážou, jináč mě zabijou. Nakázali mi, abych ti ten

džbánek vzal, tak ti ho beru. Co si myslíš, že mi nestojíš za mizernej džbánek?”

“Do zítřka si to rozmyslím a možná, že ti odpustím.”

V nejbližších několika dnech jsem se zavrtala do zdi na metr. Šlo to pomaleji, než jsem počítala. Narazila jsem na ohromný balvan, který mě stál hezkých pár hodin dřiny, a

když jsem ho vytáhla a odkutálela ke zdi, klesla jsem

polomrtvá. Zato okolí balvanu se dalo vydloubat náramně

snadno. Dlouhý, veliký kámen, sahající hluboko do zdi,

vylezl z neznámých důvodů skoro sám a to mi brzy spravilo

náladu.

Kromě metody dloubání háčkem v maltě užívala jsem

také metodu oklepávání a vyviklávání obpikýrovaných

kamenů, jenže jsem musela dávat bacha, abych nedělala kravál v době dozorcových návštěv. Přicházel tak kolem desáté. Přestal na mně vymáhat džbánek vydíráním a zvykl

si na hlasité oslovování Vaše Eminence. Uznala jsem, že je

čas zavést nějaké zpestření.

“Neříkej mi Vaše Eminence,” zařvala jsem důrazně své

přání. “Přestalo mě to bavit. Vaše Eminence se říká

kardinálům.”

“Sama jsi to přece chtěla,” podivil se dozorce. “Jak ti

mám teďka říkat?”

“Vaše královské Veličenstvo.”

Otvor v klenáku vzápětí radostně zakvičel. Ten dědula

měl zvláštní druh smíchu.

“A proč zrovna královské Veličenstvo?” zeptal se

zvědavě.

“Protože se mi to líbí. Mám právo chtít něco od života v

té hrobce, ne?”

“Zítra se vrátí šéf. Budeš-li chtít, propustí tě. Ale

neodcházej, bylo by mi tady bez tebe smutno!”

“Nic se neboj, mně se tu líbí čím dál víc.”

Vstupovala jsem právě do fáze nejživelnějšího odporu k

té prohnilé kobce. Galejnická práce sice prospívala mému

zdraví, ale všechny kosti v těle odmítaly zvyknout si na ten příšerný brloh z balvanů. Vší silou jsem přemáhala vzrůstající ošklivost. Ustavičně jsem se cítila rozlámaná na tisíc kusů a skrz naskrz prolezlá vlhkostí. To je slabé.

Prohnilá. Před očima se mi zjevovaly všelijaké pouštní krajiny, jednak ty, které jsem znala od vidění, jednak i ty, o nichž jsem jenom slyšela a četla. Oslňující a žhavé slunce ozařovalo písčiny Sahary, Bílou horu s kilometry přesypů, Bedowskou poušť, poušť Gobi, suché borky v okolí Varšavy … Nedovedla jsem pochopit za žádnou cenu, že mi někdy mohlo být příliš sucho a příliš horko. Obrazy pouští se střídaly s vidinami jídel a dánského nábytku. Bože drahý! Ještě aspoň jednou v životě se uvelebit v pohodlném křesle … Natáhnout se na pohodlnou válendu, v čerstvém suchém povlečení .. v S U C H É M povlečení …

Dva city mi dodávaly sil. Jedním z nich byla divoká,

šílená zuřivost, která v takové koncentraci ve mně málokdy propukala a která ze mne dělala tvora naprosto nepříčetného. Sama bych nedovedla odhadnout, čeho jsem v tom stavu schopna. Několikrát v životě jsem provedla něco, čeho bych se nebyla dopustila nikdy a za žádnou cenu, kdybych se

řídila rozumem, a co jsem pak musela nahonem a nesmírně těžce odčiňovat. Protože jsem sama sebe znala, vyhýbala jsem se raději tomu, dospět k výbuchu té nepříčetné zběsilosti, ze strachu před jejími následky. Nyní se zvětšovala, rostla, až konečně explodovala, a já jsem ji nebrzdila, jen jsem ji bedlivě usměrňovala proti té zdi!

Druhý cit byla hluboká víra v blahodárný vliv vody na

ženskou pleť. Kolik se člověk načetl a naposlouchal o krásné pleti Angličanek celý život moknoucích v dešti, o vysýchání kůže v stáří, o nutnosti hydratace. Bez obav, teď se zavlažím na věčné časy, vystačím s tím zaručeně do konce života. Těšila jsem se tichou nadějí, že odtud vyjdu s pletí sice poněkud bledší, ale zato zázračně svěží.

Horlivě jsem dlabala v hloubce již bezmála půldruhého

metru, když v netypickém čase, tak nějak vpodvečer, dolétly

ke mně z kobky jakési hlasy. Co nejrychleji jsem vylezla po

čtyřech a uslyšela řev vycházející z klenáku.

“Hej, tyyy!!!” zadunělo to jako motor tryskáče.

V prvním okamžiku mě překvapilo, že se dozorce mohl

tak splést, ale vzápětí jsem si uvědomila, že to není jeho hlas.

Vypadalo to, že se vrátil šéf. Posadila jsem se na kameny a

mlčky čekala na vhodnější oslovení. V díře klenáku zavládlo na chvilku ticho.

“Vaše Eminence,” ozval se nejistý hlas, tentokrát

žalářníkův.

Dále jsem mlčela.

“Vaše Emi…!” zaryčel hlasitěji, ale ihned se opravil.

“Vaše královské Veličenstvo!”

Teď už jsem nemohla neodpovědět.

“Co je?” zařvala jsem znechuceně.

“Tys už se úplně zbláznila?” zabučel zdvořile šéfův hlas.

“Co znamenají ty volovinky?”

“Heleďmese, jak se daří? Co nového? Nemáš toho už

náhodou dost?”

“Mám toho vrchovatě. A co má být?”

“Chceš ven?” “Ne!” “Cože?”

“Říkám ti, nechci ven. Ponejprv v životě mám konečně

klid.”

Zdá se, že mu to na chvíli vzalo řeč. Měla jsem pocit, že

shora slyším nějaký šumot. Zřejmě se domlouval s hlídačem.

“Nezbláznila ses náhodou?” vykřikl nakonec podrážděně.

Místo odpovědi jsem spustila burácivě násobilku sedmi a

užívala jsem při tom tří jazyků: francouzštiny, angličtiny a

dánštiny. V každé z těchto řečí umím nejlíp něco jiného.

“Nech toho!” řval vztekle. Nevěnovala jsem tomu

pozornost. “Nech toho, u všech rohatých! Oč ti jde?”

Násobilka sedmi se chýlila ke konci, měla jsem chuť na

násobilku osmi, ale zatím jsem od toho upustila.

“Dokazuji ti, že má hlavička funguje docela obstojně,” houkla jsem zdvořile. “Nevím, jestli to doceňuješ. Znáš

násobilku?”

Shora se sneslo několik zaklení, která jsem vyslechla s hlubokým zájmem. Nebyl zřejmě v nejlepší náladě – “Něco ti vybouchlo?” zvolala jsem s přátelským zájmem. “Proč?” zavrčel naštvaně. “Připadáš mi trochu namíchaný.” “Tobě to vybouchne ještě hůř, buď klidná. Vidím, žes dosud nedozrála. Seď dál, když je ti tak dobře.” Odešel a nahoře to utichlo. Hromada kamení přede dveřmi pomalu rostla. Jak už to tak bývá, navršeny na hromadu měly kameny větší objem než zazděny ve zdi. Začala se mě zmocňovat obava, že za nějaký čas se nebudu mít kam vrtnout, protože mi stavivo zaplní celý bejvák. Pro všechny případy jsem je začala ukládat pečlivěji a dávala si pozor, aby v prvé řadě zakrylo celé dveře. Hnána nezvladatelným šílenstvím, uzavírala jsem přístup k sobě, a přitom ovšem také sobě normální cestu ven. Teď už jsem neměla jiné východisko ani východ než se probourat zdí.

Jak jsem se tak dloubala háčkem v měkké maltě, odříkávala jsem děkovné modlitbičky, že mě neuvěznili v

zámku zbudovaném ze žuly s portlandským cementem anebo v podzemí, které by obklopovala kyklopská hradba.

Kamenný blok o váze, řekněme, dvou tun bych neodstranila z místa za nic na světě. Trochu mě překvapovalo, že to toho trumberu nenapadlo. Ten vápenec byl přece lámán na ploché kvádříky, ne větší než dvě cihly, a některý dokonce menší než jedna. Nejenom tady, ale ve všech těch zámcích široko daleko. Postup stavby z vápence musel být přece znám. Nejspíš neměl ani tuchy o pletení a háčkování, klubko bílého krylanu si nespojoval s háčkem, který vlastním. Při každé návštěvě hlídače jsem si udělala na zdi čárku. Když jsem vyhloubila tři metry, spočítala jsem čárky a s hrůzou jsem zjistila, že už v té kobce vězím dvacet čtyři dny. Na jedné straně, díky každodennímu tělocviku, stoupala má tělesná forma, na druhé straně jsem byla drobet vysílená hlady. Naštěstí jsem si opravdu za několik let zvykla na odtučňování a jídlu jsem nepřikládala větší význam. K zbláznění mi chyběl čaj! Na otázku mytí jsem se zuřivě snažila nemyslit a v případě potřeby jsem se utěšovala vizí královny Isabely Španělské, která se nemyla třináct let a klidně si žila. Pracovala jsem do úplného vysílení, abych pak už jen klesla na ten odporný pelech a neměla starosti s usnutím v ledovém mokru. Revma a vyrážka byly hotová věc. Kurdějím jsem doufala uniknout proto, že před příchodem sem jsem byla navitamínovaná až po dírky v nose. Mělo by to vystačit na půl roku! Otázkou chřipky a angíny jsem si hlavu nezatěžovala, přesvědčena, že veškeré bakterie v této kobce vyscípaly zároveň s krysama. Začínala jsem mít potíže s transportem. Menší kameny jsem bez nesnází vyhazovala za sebe, ale větší jsem musela za sebou tahat v krylanové síti, co dávno už přestala být bílá. Průřez šachty se mi pomalu zužoval, to jsem ostatně předpokládala. Bylo tam kapánek dusno tím spíše, že mi pohlcoval kyslík kahanec, potřebný na osvětlení kutiště. Celkem vzato, přišlo by mi zatěžko označit to za příjemné zaměstnání. Když jsem seděla ve vykopané štole, neslyšela jsem z kobky žádné zvuky. Bála jsem se, aby je nenapadlo ohlásit se v netypickém čase a aby nezačali něco podezírat, kdybych jim neodpověděla. Rozhodla jsem se, že zapracuju

profylakticky.

Už dříve jsem se přesvědčila, v kterém místě prostoru

jsem viditelná pro pozorovatele dírou v klenáku. Shora byl

viditelný toliko kruh o průměru zhruba půldruhého metru. Ostatní bylo nepostižitelné. Zjistila jsem to průmětem a taky jsem si to konfrontovala s výpovědí dozorce. A obojí

souhlasilo.

Když jsem uslyšela řev shora, kliďánko jsem usedla na kámen mimo ten kruh a spokojeně jsem čekala. Dozorce řval

velice dlouho.

“Vaše královské Veličenstvo! Ozvi se! Žiješ? Tak se

ozvi!”

Mlčela jsem dále a vyčkávala, co z toho bude, i když jsem riskovala, že nedostanu jídlo. Žalářník konečně ustoupil a spustil dolů košík, přestože neuslyšel ode mne odpověď. Natáhla jsem ruku, odtáhla košík z prostředka, vyprázdnila ho z dosahu jeho zorného pole. Dále jsem mlčela.

“Hej, ty!” zaradoval se, když cítil, že se s košíkem něco

děje. “Vaše královská Milosti, tak přece ještě žiješ? Ozvi se?

Proč nic neříkáš?”

Neozvala jsem se a tak po dalších několika výkřicích

odešel.

Příštího dne jsem v jeho hlase vycítila patrný neklid.

“Vaše královská Milosti, žiješ?”

“Ne!” křikla jsem energicky. “Včera jsem měla pohřeb.

Tys tam nebyl?”

Ohromně se zaradoval.

“Neblázni,” zavřískl.

“Cože?” zařvala jsem pobouřeně. “Tys nebyl na mém

pohřbu?”

“Neblázni, to víš, že nebyl.”

“A proč ne?”

“Proboha, já nevím. Proboha, co to říkáš? Nekonal se

žádný pohřeb.”

“Cože?” rozhořčila jsem se znovu. “Ta svině mi ani

nevystrojila pohřeb?”

“Jaká svině?” podivil se dozorce, pravděpodobně mírně

šokovaný.

“No ten tvůj parádní šéf. Svině jedna! Drží mě tady do

smrti a pak škudlí i na mém funuse. To je kus lumpa!”

Černá propast nade mnou hlaholila dlouhým kvikotem.

“Pro pána krále! Ty jsi ale komediantka. Proč jsi včera

nepromluvila ani slůvko?”

“Neměla jsem náladu. Mluvím jen tehdy, když se mi

chce, a ne, když se mi poroučí. Co dělá ten zločinec?”

Kupodivu nebyl už na pochybách, o kom je řeč.

“Je pryč, zase odjel. Ale pozejtří se vrátí. Proč? Chceš

mu něco?”

“Chci,” zvolala jsem bez rozmýšlení. “Řekni mu, jestli se se mnou ožení, že budeme bydlet v horské kolibě a já mu budu péct skopové. Ale napřed ať mi pošle snubní prstýnek.” Černý otvor nade mnou znovu radostně zakvičel. Pohovořili jsme si z plných plic ještě chvíli, až konečně odešel.

Příštího dne jsem znovu odmítla hovořit. Z klenáku se ozývaly prosby, hrozby, skučení, ale zůstala jsem neoblomná. V prorážené šachtě jsem narážela na stále víc velkých kamenů a má práce vázla. Znepokojovalo mne, co všechno ještě ten krylan vydrží, a když jsem vláčela ven obrovský balvan, nadřela jsem se jako mezek a na společenskou konverzaci jsem neměla ani pomyšlení. “Vaše královské Veličenstvo!” zavylo to znovu nazítří.

“Žiješ?”

“Neříkej mi Vaše královské Veličenstvo!” vřeštěla jsem

zuřivě, protože kámen jako almara mi uvázl v půli cesty,

měla jsem hromadu trablů a taktak jsem to stihla do hovorny.

“A jak ti mám teďka říkat?” zajímal se dozorce.

“Velkomožná paní!” zahulákala jsem nekompromisně.

“Ty, poslyš, proč jsi nechtěla mluvit se šéfem?”

Aha, zřejmě tady byli večer se šéfem a křičeli, když jsem

vězela ve štole. Dobře že jsem tu sabotáž zahájila dřív.

“Protože jsem neměla chuť. Neposlal mi prstýnek.”

“Šéf byl vzteklý jako pes,” dechla důvěrně černá díra.

“Vzkazuje ti, že jestli dnes nebudeš mluvit, nedostaneš vodu.”

“Fakticky, vyschnu tady na troud. Tak proč s tebou nepřišel?”

“Má práci, přijde až večer. Ty, poslyš, nech těch

skopičin, udělá ti něco zlého!”

“Zato doteď mi dělal, co mi na očích viděl, že jo? Ty,

poslyš, řekni šéfovi, ať mě nerozčiluje! Když budu chtít,

budu s ním mluvit, a když ne, tak ne.”

Strašně mě rozzuřila nutnost čekat na večerní rozhovor a

ze vzteku jsem vybourala velký kus zdi. Ten nesympatický

darebák přišel až kolem desáté.

“Ty, poslyš,” zařval.

Strážce, poučen zkušeností, se nejspíš vzdálil od otvoru a

sděloval nejnovější zprávy, pokud jde o má přání, protože

nějakou dobu tam něco brebentilo, pak se ozval podřízený.

“Velkomožná paní!” zahlaholilo shora jako jerišská

trouba.

“Poslouchám, velkomožní pánové!” odburácela jsem

zdola.

“Ty, poslyš,” zvolal znovu šéf. “Mluvila jsi vážně?”

“Celou dobu mluvím vážně. Proč?”

“Přijímám.”

“Co, k čertu!”

“Ožením se s tebou. Jakmile zopakuješ, co řekl nebožtík,

ožením se s tebou. Velebníček bude čekat!”

“Zbláznil ses?” zařvala jsem zhnuseně. “Jaký

velebníček? Já jsem rozvedená!”

“Tak starosta. Mně je všecko jedno, vem tě čert. Ožením

se s tebou. Možná, že to není tak pitomý nápad.” “Možná, že ne, jenomže já jsem si to rozmyslela. Nechci se vdávat. Jdi se bodnout!”

“Jak chceš! Seď dál, dokud tě nepřejde legrace!”

Prozíravě jsem se rozhodla omezit vzkazy. Vypadalo to, že každý vzkaz v něm probouzí naději, že jsem konečně změkla, a on sem pokaždé přiběhne a bude mě zdržovat v práci. Práce mi šla čím dál hůře. Za dalších čtrnáct dní jsem se zavrtala do zdi o další dva metry. Kolik to, u všech čertů, mělo metrů? Byl celý pahorek postaven z kamenů nebo co?

Hausmajstr si zvykl, že mu odpovídám jenom jednou za

dva dny, a nestěžoval si. Zatuchlá vlhkost mne proleptala skrz naskrz. Krylanová síť dodělávala. Při nejbližší nové nepřítomnosti šéfa jsem požádala o třetí kahanec a zároveň

jsem bez reptání vrátila ten první. Zvlhlých cigaret už jsem

měla velkosklad. Dlabala jsem posedlá divokým šílenstvím a přísahala jsem si nepočítat dny, dokud se neprobourám ven. Se stále větší námahou jsem se prodírala ke svobodě o šestý metr, pak o sedmý. Pomalu se mě zmocňovalo zděšení a zoufalství. Všechno na mě hnilo a měla jsem pocit, že sama už se skládám jen z tekutých částic. Štola vysekaná v nervozitě a netrpělivosti se hrozivě zužovala. Skrčena na jejím konci, vleže, vyhrabávala jsem maltu z další spáry.

Uvolnila jsem dlouhý, příčně spojující kámen. S kapánek

menší námahou jsem vyviklala a vytáhla dva sousední.

Obdloubala jsem a odvezla dva další a pak ještě jeden za nimi. Už jsem chtěla zahodit ten jeden za sebe, když vtom něco upoutalo mou pozornost. Normálně byl vápenec světlý, v různých šedě béžových odstínech, ale tento kvádřík byl jinačí. Jednu stranu měl téměř černou. V mizerném světýlku kahance, postaveného u nohou, jsem si ho prohlédla, otřela rukou a strnula. Nevěřila jsem vlastním očím a pocitům!

Kámen byl z jedné strany od hlíny!

Se srdcem v hrdle, bez dechu, se rty napětím stisknutými,

sáhla jsem rukou do otvoru. Nenahmatala jsem žádné

kameny. Narazila jsem na měkkou, vlhkou zemi.

Prohlížela jsem si vytaženou hrstku hlíny, jak si

nešťastný potápěč prohlíží za celý život jedinou, nečekaně vylovenou černou perlu. Dokonce mi bylo líto vysypat to z ruky. Opřela jsem hlavu o šutráky, zavřela oči a dlouhou chvíli bez hnutí odpočívala a naslouchala andělským kůrům, jejichž pění naplnilo mou černou mornu.

A pak, najednou, zase do mne vstoupily nadlidské síly. S

angažovanou písní na rtech, sama nevědouc kdy, odvalila

jsem zbývající kameny dělící mne od zázračné, měkké,

černé, vytoužené prsti.

Vrátila jsem se do kobky a spočítala čárky na zdi. Bylo

jich třiašedesát! Více než dva měsíce!

Teď jsem musela utřídit své poněkud zmatené pocity.

Svobodu jsem viděla před sebou jako na dlani a spadlo ze

mě úděsné, po celou dobu mě drtící, příšerné břemeno

nejistoty, s níž jsem bojovala již z posledních sil a kterou

jsem se pokoušela sama sobě nepřiznat. Úleva ve mně

explodovala jako rachejtle! Jedovatá, mstivá satisfakce

znovu ožila. Probila jsem tu zatracenou zeď! Vzpamatovala jsem se z euforie a začala jsem promýšlet konstruktivní plány. Brzdila jsem netrpělivost a poněkud jsem rozšířila chodbu. Připravovala jsem si tak cestu pro transport a ještě jednou jsem si ověřila směr a úhel sklonu. Musela jsem teď kopat šikmo vzhůru, ne moc, abych nevylezla na pažitu před zámkem, a ne příliš málo, abych se neprokopávala těsně pod povrchem okolo celé zeměkoule. Háček byl pro kopání půdy vhodný jako pro požívání bramboračky a nastal čas na použití džbánku. Rozbila jsem ho s opravdovým potěšením, opatrně a citlivě, a snažila se získat co největší střepy, a pak jsem okamžitě vyzkoušela, jak se s novými nástroji pracuje. Znepokojovaly mne vrstvy půdy, které tvořily pahorek. Podpovrchová voda by mi sice hrozit neměla, ale mohla jsem narazit na rostlou skálu. Zatím šlo kopání báječně, rychleji než dloubání ve spárách. Džbán v úloze rýče se osvědčoval. Kopala jsem horlivě až do okamžiku, když jsem se začala beznadějně dusit, a teprve pak mi došlo, že si kopu docela úhledný

hrobeček tím, že veškerou vykopanou hlínu házím za sebe.

Nebyla to nejlepší metoda, musela jsem si práci zefektivnit a zracionalizovat.

Předvídavě jsem si ponechala další džbán a oznámila dozorci, že už se mi zase rozbil. Příšerně ho to namíchlo a zřejmě podal šéfovi hlášku o mé destruktivní činnosti, protože hned nazítří jsem dostala vodu v plastikové láhvi. Omezení přísunu střepů mě trochu znepokojilo, ale utěšila jsem se, že pes taky hrabe běháky, a že za daných podmínek snadno a rychle dosáhnu žádoucího stavu úplného zezvířečtění.

Poté jsem si energickým řevem vyžádala rozhovor se

šéfem. Čekala jsem na něho půl dne a to jen rozdmýchalo

mou tvůrčí zuřivost.

“Poslyš, ty,” zařvala jsem, jakmile přišel. “Rozmyslila

jsem si to.”

“No, konečně!” zvolal se zřetelným oživením. “Mluv!”

“Povídali, že mu hráli, víš sám, že ti nevěřím. Když ti to

řeknu, zlepšíš mi životní podmínky. Že?”

“Dostaneš všecko, co si vymyslíš! Tak mluv konečně!”

“Řeknu ti první slovo. Co dostanu za první slovo?” “Co bys chtěla?”

“Plastikovou plachtu! Dostala jsem revma. Dáš-li mi za

první slovo plastikovou plachtu, rozmyslím si, mám-li ti říct druhé. Musím se přesvědčit, co mi to vynese.” “To by šlo,” zahoukl po krátkém přemýšlení. “Řekni

první slovo!”

“Napřed ta plachta.” “Ne, napřed to první slovo.” “Trhni si kyčlí. Dej mi tu plachtu, jinak se s tebou nebavím. Mně už je všecko rovný!” Ještě chvíli jsme se dohadovali a pak jsem prosadila svou. Později večer prolétla klenákem do roličky svinutá impregnovaná plachta z umělého vlákna. Div mi to nezhasilo kahanec. “Tak poslouchám, mluv!”

“Tuuuuu!” zavyla jsem pronikavě.

Chvíli bylo ticho.

“Jakou řečí to, k čertu, mluvíš?” zavřeštěl nakonec

vztekle.

No jasně, to fonetické tu mohlo mít v různých řečech různý význam. V angličtině to mohlo být slovo two čili dva i slovo to čili do. V nejhorším případě by se to dalo ještě vykládat jako taky. Dánsky to bylo dva, česky normálně zde.

A francouzsky to mohlo znamenat celý nebo všechny tvary

od všechno. To jsem měla na mysli, když jsem vyslovila to tuuuuu, protože slovo všecko bylo přece začátkem nebožtíkovy výpovědi. Vždycky jsem byla poctivá. Když

první slovo, tak první slovo. Jemu to nic nedá a já budu mít

čisté svědomí a můžu při všem, co je mi svaté, přísahat, že

mluvím pravdu.

“Francouzsky,” zařvala jsem uklidněná.

“Co z toho mám, u sta hromů?” vykřikl, čím dál víc

dopálený.

“Nebožtík řekl celou větu!” zvolala jsem zdvořile.

“Celou, řádnou, dlouhou větu. Tlumočím ti ji od začátku!

Ještě je ti špatně?”

“Pitomá!” zaryčel zuřivě a s použitím ještě několika

dalších jazyků se ujistil, zda skutečně jde o “všecko”.

“Doufám, že ti ta deka rychle shnije a budeš si přát

další!” vykřikl na rozloučenou a odešel.

Dřív asi shniju já, pomyslila jsem si pochmurně a pustila

se do práce.

Pokrývka byla děsně veliká. Musela jsem ji rozdělit na dvě části. Neměla jsem čím. V duchu jsem se smířila, že ji budu muset drásat v zubech, ale pak jsem si řekla, že to oheň vykoná líp. Přeložila jsem ji vejpůl a opatrně jsem připalovala okraj nad kahancem a dávala pozor, aby se mi to slavné umělé vlákno nevznítilo jasným plamenem. Trvalo to dlouho, ale oddělilo se to moc krásně!

Pak jsem propálila díry v rozích, provlékla jsem jimi

copánek spletený ze zbytků krylanu, a připravena na transport hlíny, začala jsem kopat. Pán bůh s námi, co to bylo za fachu! Nevolníci zaměstnaní při stavbě Cheopsovy pyramidy se určitě míň nadřeli nežli já! Střepem džbánu jsem píchala do hlíny a sypala ji na deku nataženou na kamenech a dávala jsem si

moc pozor, abych si nezasypala celý průchod. Pak jsem se s

námahou protáhla kolem té hromady a celek jsem odvlekla k východu kobky. Každou chvíli jsem musela postavit kahanec

jinam, abych měla trochu světla. V kobce jsem rozházela hlínu u protější stěny, pečlivě jsem ji udusávala ze strachu,

že se mi to tam nevejde.

Krtčí chodba se prodlužovala a stoupala vzhůru. Teď už jsem byla docela jistá, že vylezu ven, a začala jsem

přemýšlet, co udělám potom. Melancholicky jsem se smířila s tím, že o práci v Dánsku jsem nenávratně přišla a není proč tam jezdit. Opuštění nedokončených rysů krátce před termínem a zmizení z dohledu šéfa i spolupracovníků nikde kór rádi nevidí, tím méně v té ďábelsky solidní a spořádané zemi. Majetek, který jsem tam zanechala, určitě zajistila Alice, o ten nepřijdu. Jen s ní budu muset navázat nějak spojení. A tomu svému Bucefalovi své dokumenty prostě chmátnu! To by mi tak ještě scházelo, aby mě pro ztrátu pasu strčili do lapáku mí rodní orgáni. Beze zbytku mě přešla touha a chuť po tiché cele v Biace a už mi to nepřipadalo jako vrchol mých tužeb. Ne, zaplať pánbu, jen už žádné cely! Na samém konci mých úvah v černé hlubině prokopávané šachty svítila mi jako hvězda na obloze sladká chvíle mého návratu do vlasti. Tam byl můj domov, tam bylo mé S U C H É lůžko, tam byla má vlastní vana v koupelně, tam byla milovaná opravdická polská milice, tam na mě čekala, nebo už mne možná oplakávala, celá má rodina a znovu a znovu dávala za mne sloužit zádušní mše! Tam čekal Ďábel … Tady se mé tklivé rozjímání naráz přervalo. Ne, to nebylo téma vhodné pro rozptýlení v černé díře. S Ďáblem to bylo

mizerné …

Příliš dlouho jsem nebyla doma, příliš dlouho jsem se

potulovala po cizích zemích. Ztratila jsem už přehled o situaci doma, ve Varšavě, a ojedinělé, trochu divné dopisy spíš mé pochybnosti stupňovaly, než aby je rozptylovaly. Už

delší dobu to mezi námi neklapalo, a nedalo se to napravit, a

mám-li být upřímná, má poslední cesta do ciziny byla útěkem od něho. To byl docela jiný člověk než dřív. Změnil se a já jsem ho naprosto přestala chápat. Někdy se mi zdálo, že mu ještě na mně záleží, někdy zas dělal, co mohl, aby se mi zprotivil. Opravdu, prováděl podivné věci … Občas jsem měla dojem, že city bující mezi námi podobají se víc nenávisti než čemukoliv jinému. Zuřivě jsem si namlouvala, že se mýlím, že mě přece jen miluje, tak nějak po svém, ale miluje, a že bych se neměla chytat lapálií. Lapálie se hromadily a rostly v obrovskou pyramidu.

Draly se mi do hlavy nejrozmanitější podezření a domněnky, které jsem stěží sama zavrhovala, protože byly příliš ošklivé, a já jsem si nepřála, aby byly pravdivé. Jako

každá normální, hloupá ženská v hloubi srdce jsem doufala,

ze všech sil jsem toužila, aby se všechna ta podezření ukázala jen jako výtvor mé zvrhlé imaginace, a tím spíš teď, když jsem se prokopávala do světa ze středověkých kobek, zoufale jsem se snažila zachránit v sobě jistotu, že tam na mne nečeká zatvrzelý nepřítel, ale milující a milovaný muž, nejbližší člověk, kterému budu moci vyplakat na klopě celou tu pochmurnou hrůzu. Při pouhé domněnce, že ten člověk už neexistuje, klesly by mi teď ruce do klína. Ne, nemohla jsem si to dovolit. Žádná podezření a pochybnosti! Věřit v Ďábla a basta!

Fyzické síly mě stále citelněji opouštěly, ale zběsilost

zuřící v mé duši se nezmenšovala. Zuřivost dlabala za mne

vlhkou hlínu pahorku a tahala naloženou deku. Fúrie ji

udusávala a upěchovávala i rozsypávala podle možnosti rovnoměrně po celé místnosti. Zuřivost za mne vykonala

gigantickou práci.

Celý život jsem takové věci nenáviděla! Pociťovala jsem smrtelný odpor k těsným, tmavým chodbám a k pobytu v

podzemí. Nesnášela jsem plazení a protahování pitomými

podzemními průlezy. A zrovna tohle se muselo stát mým údělem! Zběsile posedlá, šílená, zuřivě umíněná, se zaťatými zuby

a s nenávistí v srdci, polozadušená a zalitá vlastním potem, drala jsem se dál a dál, se zoufalým úsilím jsem se

vyhrabávala z toho hrobu na svobodu. Nepřemýšlela jsem o tom, že konám vlastně něco zhola nemožného. Nepřipouštěla jsem si pochybnosti o výsledku. Vylučovala jsem myšlenku, že bych mohla narazit na nepřekonatelnou překážku, že by se mi to nakonec mohlo nepodařit. Odložila jsem spřádání plánů na pozdější dobu, abych si je nezačarovala. Ze všech sil jsem se snažila nevidět podmínky, v nichž jsem žila, tlumit zhnusení, brzdit netrpělivost a nemyslit. Nemyslit!

Nemyslit!!

Chodba se stále prodlužovala. Úroveň podlahy v celé kobce se zvýšila asi o metr se spádem k otvoru. U protější stěny se vršila obrovská halda a nemenší hromady rostly u zbývajících stěn. Jak jsem postupně barikádovala dveře barikádou kamení, zmenšoval se i můj životní prostor. Spělo to zřejmě k tomu, že se zanedlouho octnu přímo pod klenákem.

Své styky se žalářníkem jsem stále víc omezovala. V plazení jsem dosahovala vrcholné obratnosti, ale ještě pořád to nebyl způsob pohybu dostatečně rychlý, zato však dostatečně namáhavý, aby mě přešla chuť mrskat sebou zbytečně v té dusné noře. Teď už jsem se mu neozývala každý druhý den, nýbrž každý třetí, a žádala přitom, aby sám vyklopil z košíku chleba, láhev i cigarety. Tvrdila jsem, že jsem unavená, že se mi nechce hýbat z místa, což ani nebylo nijak daleko od pravdy. Po počátečních protestech přivázal ke dnu košíku dlouhou šňůru a v případě potřeby ho obrátil vzhůru nohama. Plastikových lahví měl zřejmě dostatečnou zásobu, neboť přistoupil na to přejímat je ode mne ve

velkém.

Dál jsem sekýrovala obsluhu prohnanými výmysly a

starostlivě se vyptávala na počínání šéfa. Velice často odjížděl, někdy na den, jindy i na více dnů. Dozorce mi dokonce prozradil, že šéfův dlouhý pobyt na zámku způsobila výlučně má přítomnost, předtím ho tady neviděli třeba celé měsíce. Střepy ze džbánů se mi ulámaly na malé ždibce a já jsem musela získat nové nářadí na kopání. Nádobíčko nesmělo vzbudit podezření. Opět jsem požádala o rozhovor se šéfem. “Copak, copak, už tě to otravuje?” zavřískl výsměšně, když se mě konečně dovolal jako velkomožné paní. “Chceš druhé slovo?” zakřikla jsem odpověď.

“Chci. Co ty za to?”

“Misku z dánského královského porcelánu.” “Co šílíš?”

“Ty šílíš! Nebudu pořád žrát ze země. Chci jíst na elegantním servisu. Buďto miska, nebo ticho po pěšině” “Mísa neprojde otvorem! Vymysli si něco chytřejšího!”

Polekala jsem se, aby mé tvrdošíjné trvání na misce

nezpůsobilo, že by mi ji chtěli podat dveřmi. Zoufale jsem

začala hledat v paměti.

“Projde!” vykřikla jsem objevně. “Já chci takovou tu

dlouhou, úzkou, s červeným desénem.”

“Bláznivka!” zaječel přesvědčeně. Ale příštího dne to v

klenáku zaskřípalo a dolů se začala snášet opatrně

prostrčená, provázky omotaná miska.

“Ta miska je malá!” vykřikla jsem nespokojeně. “Ty mě

šidíš! Já ti to druhé slovo řeknu, ale zítra ať mi pošleš ještě

jednu. Když malé, tak dvě. Uvidíme, jestli dodržíš slib.”

Muselo mu strašně záležet na těch ukrytých penězích,

protože bez rozmýšlení souhlasil s těmi dvěma miskami, a na

zítřek mi slíbil druhou. Také já jsem dodržela slib.

“Uloženo!” vykřikla jsem ke klenáku.

“Co?”

“Uloženo! Uplacírováno! Deponováno! Zanecháno!”

křičela jsem a užívala všech jazyků, které jsem znala. “On řekl uloženo.” Nesympatické individuum chvíli mlčelo, zřejmě ochromeno rozčilením. Vypadalo to asi, že měknu a že třetí slovo určitě upřesní situaci. “Dohromady řekl: Všechno uloženo, ano?” vykřikl a nezakrýval své vzrušení.

“Ano. Ale kde, to se dozvíš až jindy.”

“Doufám, že už to dlouho nevydržíš. Nač potřebuješ, k

čertu, ty misky? Co si vymyslíš příště? Zlaté vidličky?”

“Ještě nevím. Budu o tom uvažovat!”

“Tak si pospěš. Za týden tady nebudu. Beze mne nic

nedostaneš.”

“Pár dní počkám. Nehoří. Příjemně se tu sedí.”

“Ne pár dní. Déle. Radím ti, rozmysli si to během tohoto

týdne.”

Ráno jsem dostala druhou misku. Tvrdě dokazoval, že drží slovo. Mezi námi řečeno, měl pravdu a metoda, jakou uplatnil, byla výborná. Po pobytu v té díře svoboda, jako taková, mohla se stát druhořadým problémem. Všecko jiné bylo lepší. Jen se dostat odtud. Na to by přistoupil každý a já sama jistě taky, nebýt toho šíleného, divokého, osličího vzdoru, silnějšího než já. Nevím, proč jsem si vždycky libovala v obtížných podnicích, ale vyhrabávat se holýma rukama z kamenné krypty, to překonalo všecky rekordy! Mohlo mi to dopřát morální zadostiučinění do konce života! Pochmurně jsem si spočítala, že tam sedím už přes tři a půl měsíce. Naštěstí jsem si vedla kalendář, jinak bych byla ochotna přísahat, že ten pobyt v kasematech netrvá celá léta, nýbrž celé věky. Připadalo mi, že jsem u skalnatého bretaňského pobřeží přistála v minulém století. Cesta přes Atlantik, obrovský bezbřehý prostor nebe a vody se ode mne vzdálil tak, že jsem bezmála přestala věřit v jejich existenci. Můj svět tvořila těsná, hrozivě dusná, černá, vlhká nora. Ten zatracený lump odjel, nedočkal se důkazů mého pokoření a měl být pryč čtrnáct dní, o čemž mě zpravil stařec. Opřena na předku štoly o levý loket, nimravě jsem hrabala hlínu kouskem královského porcelánu! Cítila jsem se v každém směru do dna vyždímána, mírně jsem se zalykala a uvažovala, zda by náhodou ta zlatá vidlička nebyla praktičtější. Kdybych mu řekla to další slovo “sto” a

požádala o lžíci se slitiny iridia a platiny? Je prý to cosi extra tvrdého!

Ale nejhorší ze všeho bylo, že kopání, doposud poměrně snadné, naráželo na jakési překážky. Královský porcelán vyhrabával něco dlouhého, jakoby nitě nebo provázky, které se okolo něho omotaly a ztěžovaly mi práci. Proklínala jsem to záhadné něco nejdrsnějšími slovy až do okamžiku, kdy v mém mozku, otupeném poněkud nedostatkem vzduchu, konečně vzplálo jasné světlo. Dobrý bože! Vždyť ty špagáty, to mohou být jedině kořínky rostlin! Div jsem se rozčilením nadobro neudusila. Začala jsem divoce drásat hlínu a snažila se prokopat přímo vzhůru, když vtom porcelán narazil na něco tvrdého a praskl mi v ruce. Odhrabala jsem hlínu kolem toho něčeho a přistrčila kahanec blíže. Byl to kámen. Pro pět ran, kámen nade mnou, co to může být? Narazila jsem na základy hradby? Klid, jen klid … Protáhla jsem se zpátky do kobky a odvlekla pokrývku s hlínou. Sebrala jsem zbytek porcelánových misek a polomrtvá rozčilením znovu jsem se doplazila k tomu příšernému kameni. Zkoušela jsem to kolem něho. Ne, to nebyl základ, kámen tam vězel sám. Jiné valouny kolem něho nebyly. Kořenů moře a ještě trochu, nedá se nic dělat, musím už být těsně pod povrchem. Zkusím to stranou.

Už jsem nedbala, že sypu hlínu za sebe kamkoliv, a

vlastně jsem si tím téměř odřezávala návrat do kobky a

vystavovala jsem se smrti zadušením, ale hrabala jsem

zuřivě jako pominutý teriér. Na okamžik mě šokovalo

pomyšlení, že tak, jak jsem, nemohu vylézt kdykoliv a

kdekoliv, že si musím ověřit dvě věci. Předně, jestli mě nikdo neuvidí, a za druhé, jestli je den. Sluneční světlo po té

temnici znamená stoprocentní ztrátu zraku. První nahodilý

člověk, který uvidí příšeru vylézající ze země, sice s pronikavým křikem uteče, ale vzápětí k tomu místu přiběhnou jiní lidé. Klid, jen klid … Podařilo se mi vykonat těžkou akrobatickou evoluci a

pohlédnout na hodinky. Blížila se sedmá. Moment. Co je

teď? Nejspíš začátek září? Poledne už dávno minulo, hned

musí nastat noc. Jen klid …

Hlína mi vrzala mezi zuby, ucpávala mi nos, sypala se mi

do očí a za límec, jestli to, co jsem měla na sobě, si vůbec ještě zasloužilo název límec, zatímco já jsem drásala propletené kořeny s šíleným pomatením na duchu, v divokém napětí, bodala jsem do něho kusem porcelánové

misky, vytrhávala je a cpala za sebe. Prokopávala jsem se

těsně kolem kamene. A co když na něm někdo sedí, blesklo mi hlavou a navzdory situaci chtělo se mi hystericky smát, když jsem se vcítila do pocitů toho člověka. Škoda, že to není hřbitov, pomyslila jsem si ještě a v tom okamžiku má ruka s porcelánovým bodcem najednou vyletěla vzhůru.

Protrhla jsem propletený povlak drnu!

Měla jsem ještě tolik duchapřítomnosti, že jsem tu ruku hned vtáhla zpátky. Lidská ruka držící cokoliv a trčící ze země není pohled, s nímž se běžně setkáváme. Ale už jsem nemohla zvládnout netrpělivost a jediným prudkým škubnutím jsem prorazila v hlíně díru.

Dírou tam vnikl vzduch. Moc ne, malý pramének

vzduchu, který způsobil, že jsem na okamžik ztuhla a zahltila se, a teprve nyní jsem si uvědomila, jak jsem se až

dosud dusila.

Opatrně, pomalu, s pocitem bezmezného štěstí, které mě postupně zaplavovalo, vyhrabávala jsem si cestu ven. Proudil sem vzduch tak svěží, tak intenzivní, že jsem se zrovna bála jej dýchat. Pomalu, opatrně jsem vystrčila hlavu a polehounku jsem otevírala oči. Nade mnou se klenulo večerní, hasnoucí nebe s hvězdami. Těsně u mé tváře vyrůstaly voňavé, propletené a vlhké rostliny. Kolem dokola byl zázračný, volný, pronikavě veliký svět, plný čerstvého vzduchu! Těžkopádně jsem se vyškrabala z díry, otupěle jsem se rozhlédla kolem sebe. Západ jsem měla za zády. Nad obzorem jasně zářilo nebe. Až příliš jasně na mé možnosti. Naštěstí je masív zámku částečně zakrýval. Soumrak mi ideálně vyhovoval. Poblíž nebylo živé duše. Přinejmenším hodinu jsem seděla uprostřed rostlin vedle kamene, přemáhala závrati a zvykala si na úspěch, jakého jsem dosáhla. Pak mi triumfální píseň pronikla od hlavy k patě a postavila mě na nohy. Věděla jsem, že šéf není na zámku. Věděla jsem taky, že ve stavu, v jakém jsem, nemohu přijít lidem na oči. Nedělala jsem si pražádné iluze o tom, jak vypadám. Vzpomněla jsem si na pohled z nádvoří a vykročila jsem kolem hradby, jež se tyčila několik metrů za mnou. Přece jen mi studium architektury k něčemu bylo. Propočítala jsem si to všechno překvapivě přesně. Avšak překypující štěstí a uspokojení ani v nejmenším nezahlušily mou nenávist. Obešla jsem zámek kolem dokola a došla jsem k Loiře. Přistoupila jsem ke zdi. Nebyla vysoká a přitom ji zub času tu a tam ohlodal, takže přelézt ji nebylo nijak zvlášť obtížné. A vůbec, teď už se mi nic nezdálo

nesnadné.

Přelezla jsem přes hradbu na nádvoří. Ještě pořád jsem kolem sebe neviděla ani živáčka. V jednom křídle zámku se svítilo, ale bylo to křídlo přesně protilehlé tomu, kde rezidoval šéf. A já jsem pomýšlela vniknout právě do jeho apartmá. Pokoušela jsem se otevřít, ale dveře byly zamčené. Vybrala jsem si poněkud temnější kout, bez rozmýšlení jsem se vyšplhala na podezdívku a diamantem z prstýnku jsem přejela po okenní tabuli. Rovný a velký obdélník jsem snadno vyřízla. Z osvětleného křídla ke mně dolétaly útržky

hudby, hrálo rádio nebo snad magnetofon, to bylo jedno,

hlavní věc, že tam byl hluk, a proto jsem bez váhání obdélník promáčkla. Padl dovnitř s nepříliš hlasitým břinknutím. Strčila jsem

tam ruku, odsunula západku a za chvíli jsem byla v zámku.

Světlo jsem nepotřebovala, v šeru, jaké tu vládlo, jsem všecko báječně viděla. Cesta do šéfova kabinetu se mi jasně vybavila (tolikrát jsem ji v duchu prošla!), že teď jsem tam

trefila jako podle pravítka. Zvedla jsem ozdobu na krbu,

segment knihovny se nehlučně otevřel a už jsem byla ve

svatostánku!

Nebála jsem se přistižení, chycení ani setkání s někým, nebála jsem se ničeho. Duši mi přeplňovala triumfující jedovatá touha po pomstě. Zevrubně jsem si prohlédla apartmá, našla jsem ovoce dekorativně naskládané na stříbrné míse, přesvědčila se, není-li umělé, a stěží jsem se přemohla, abych nezhltla všechno i s peckami a slupkami. Snědla jsem jeden banán a jednu mandarínku, pak jsem objevila koupelnu. A tady jsem se konečně podívala do

zrcadla!

To, co jsem uviděla, překročilo i to nejsmělejší očekávání. Nebožka po několika exhumacích byla by vedle mne ukázkou zdraví a krásy! Navíc by to ještě musela být

nebožka pochovaná nikoli v rakvi, nýbrž jen tak, aby

hřbitovní půda k ní měla volný přístup, jinak by se soutěž se

mnou nemohla konat.

Od tohoto okamžiku jsem už mohla pustit z hlavy

veškerý neklid. Setkání se mnou by bylo nevýslovně nebezpečné i pro vyhladovělého lidožravého tygra. Beze spěchu, klidně, s vrcholným potěšením a

uspokojením vykonala jsem v šéfových apartmá spoustu práce. Vykoupala jsem se, umyla si hlavu jeho šamponem,

ostříhala úděsné, částečně ulámané drápy, které mi narostly místo nehtů, dala si stopečku koňaku, našla oblečení a oblékla se do něho. Oděv se skládal z košile, polotlustého teplého svetru s rolákem, s prominutím z krátkých spodků, džínů, ponožek a obuvi, s níž jsem měla největší potíže. Všecko bylo na mne o tři čísla větší. Problém jsem rozřešila tak, že jsem se rozhodla pro tenisky, které jsem vycpala vatou, a děkovala prozřetelnosti za dnešní módu. Bez ohledu

na pohlaví mohu si na sebe navléci cokoli a určitě nikdo ani

okem nemrkne. Pak jsem otevřela trezor.

Nejspodnější kámen dvakrát zleva, jednou zprava a

jednou zleva. Nezablokoval to náhodou nějak? Ne.

Nezablokoval. Vyšší kámen vystoupil a nehlučně se otevřel.

Pak nulu a druhý kámen … A teď 28 – 121, číslo vryté do

paměti na věčné časy!

Má kabelka i sítěnka ležely na svém místě. Srdce

zkamenělé nenávistí se ve mne rozbušilo lidským dojetím.

Bylo tam všecko, dokumenty, peníze, atlas … Na dolní

poličce ležely balíčky bankovek, dolarů a franků. Bez počítání jsem je všecky vyhrnula ven, výška mých morálních

ztrát za poslední tři měsíce nápadně vzrostla! Počkej, mrcho, pomyslila jsem si mstivě, zničím tě finančně beze zbytku. Dolary z tvého pokladu zaplatím daň z darování. Na místo peněz jsem položila ty hnusné, prohnilé cáry, které kdysi představovaly můj elegantní oblek, a zavřela jsem trezor. Snědla jsem ještě několik kousků ovoce, zapálila suchou cigaretu, zamyslila se a přistoupila k abstraktnímu obrazu. Něco se musí podniknout na levé straně s rámem. Po několika pokusech, po mačkání, tlačení a odstrkování, ucítila jsem konečně pod prsty malou vypuklinu. S tichým šelestem sjela dolů mapa. Otevřela jsem si svůj atlas na Španělsku a zpaměti jsem se naučila místo v Pyrenejích, představující průsečník 7 s b jako Bernard. Vypuklina srolovala mapu zpátky. Došla jsem k názoru, že se mohu vzdálit.

Za svítání jsem dorazila na malé nádražíčko, kde jsem si prostudovala jízdní řád a mapu spojů. Nejbližší vlak odjížděl do Toursu a bezpochyby na tento vlak čekali lidé vypadající na dělníky. Ve svetru a džínech jsem se od nich nijak moc nelišila, tvář mi částečně zakrývaly největší brýle, jaké jsem vydolovala v šéfově garderobě, a nikdo si mě nevšímal.

Koupila jsem si lístek a nasedla do vlaku.

V Toursu byly obchody. V nádražní restauraci jsem si

počkala, až je otevřou, a pak jsem se diplomaticky vydala na nákupy. Každý kus oblečení jsem koupila někde jinde, vybírala jsem si místa buďto masově navštěvovaná anebo samoobsluhy. Ani prodavačky si mě nevšímaly, ty už viděly jinačí fešandy, než jsem já! Po etapách jsem se převlékala a využívala jsem k tomu všech dámských toalet, na které jsem

postupně narazila. Obuv jsem si koupila ve výprodeji, nic jsem nedbala na kvalitu ani na pohodlí, šlo mi hlavně o to, aby si při koupi vhodných střevíců někdo nezapamatoval ženskou s teniskami o tři čísla většími. Nakonec jsem si koupila kufřík a už jako normálně oblečená žena jsem nastoupila do pařížského rychlíku.

S bystrostí ducha přímo neuvěřitelnou, přihlédneme-li k mým zážitkům, jsem promýšlela situaci. To znamená, mně se zdálo, že projevuji přímo neuvěřitelnou inteligenci! Poctivě řečeno, byly to spíše záchvaty šílenství podmíněné různými příčinami. Od okamžiku, kdy jsem se podívala do zrcadla, změnila jsem plány. Když jsem vylezla z krypty, předpokládala jsem okamžitou návštěvu Interpolu, obšírnou výpověď a rychlý návrat do Polska. Pohled na mou vlastní posmrtnou masku mi přikázal, abych s tím počkala. Zdraví stejně tak jako vzhled přece jen pro mne měly jistý význam a příšerná larva, kterou mi ukázalo zrcadlo, probudila ve mně nepokoj z případných chorob a komplikací, zatím ještě potlačených vzrušením, ale určitě už číhajících v organismu. Revma jsem jasně cítila v kolenou a v pravé paži a každou chvíli jsem očekávala, že se ozvou nějaké další hrůzy. Ukázat se lidem v takovém stavu ve mně probouzelo živelnou nechuť.

Navíc jsem tušila, že by mi Interpol mohl zabránit, abych

se věnovala své osobě. Nikam mě nepustí, budou mě chtít mít na dosah, poručí mi sedět v Paříži. Řekněme, že to

prásknu, že ukážu místo, kde je ukrytý poklad, policajti

začnou pracovat, šéfovi dojde, že jsem ho propíchla, a štván

krutou pomstychtivou zlobou, vynasnaží se mě odkrouhnout.

Najdou si mě bez větších potíží.

Mohla bych, pochopitelně, pobývat na bezpečném místě,

ale jediné bezpečné místo, jaké jsem si dovedla představit, to

byla cela

v kasematech Interpolu, umístěná

v

protipancéřovém krytu pod úrovní terénu. Cel tohoto typu jsem měla pár pater nad hlavu a i pohlédnout na něco takového bych se neodhodlala za všechny poklady světa! Jinými slovy, Interpol mi mohl zaručit bezpečnost, ale způsobem zcela protichůdným s požadavky mého zdraví! Mohli mě eventuálně ubytovat v hotelu, ponechat mi svobodu jednání a přidělit mi jako tělesnou stráž dvě kopy příslušníků. Lidí mají stoprocentně málo, dvě kopy by pro ně bylo moc, čili maximálně dva až tři …

185 Podzimní krajina odvíjející se za okny zmizela a má

příšerná fantazie odstartovala. Viděla jsem samu sebe spokojeně spící v hotelovém pokoji, s vylysalou lebkou, s umělým chrupem v porcelánové mističce, oblepenou protirevmatickými náplastmi, a dole, v hale, nějakého chlapa s tupým ksichtem, v klobouku naraženém do čela. Spatřila jsem, jak se k tomuto chlápkovi blíží jiný muž, s ksichtem

pro změnu zlomyslným, šeptá mu do ucha zprávu, že přichází, aby ho vystřídal, typ s tupým ksichtem se bezstarostně vzdaluje, zatímco typ s ksichtem zlomyslným pomalu vystupuje po schodech. Kráčí opatrně, zvolna a

potichu, dává pozor, aby nic nevrzalo a aby ho nikdo

nezpozoroval. Přede dveřmi mého pokoje narazí na třetího chlapíka, který sedí otráveně na židli, pošeptá mu do ucha totéž, a chlap s otráveným výrazem ožije a radostně odkluše pryč. Chlap se zlomyslným ksichtem se rozhlédne kolem sebe, je noc, ticho, všechno, včetně mne, utrápené oběti pitomých událostí, spí, chlap vytahuje z kapsy šperhák,

nezvučně otevře mé dveře, vklouzne do pokoje, po špičkách se přikrade k posteli, já pořád spím, funím po kataru průdušek, chlap vytahuje z druhé kapsy vražedný nástroj … Zvláštní věc. Nevyskočila jsem z místa s hysterickým výkřikem. Cítila jsem, jak mi srdce tluče až v hrdle, a mlhavě jsem si pomyslila, že v poslední době mám drobet pocuchané nervy. Fantazie se zastavila v rozletu jistě pro mou nerozhodnost, jakého nástroje se má užít při mém sprovození ze světa. Obraz, jaký se odvíjel před mým duševním zrakem, mi stačil. Opovrhla jsem tělesnou gardou. Mohla jsem se ještě vybodnout na požadavky pitomého Interpolu a z místa úskočně pláchnout do Polska. Odříkat tu pitomou výpověď a nohy na ramena! A fantazie se znovu rozběhla naplno. Viděla jsem se na hraničním přechodu v Kiebaskowě.

Sledovala jsem, jak pomalu vystupuji z auta, protože jiný

způsob návratu do vlasti si ani má fantazie nedokázala vymyslit, uviděla jsem, jak se ke mně blíží Ďábel, všimla

jsem si výrazu zděšení, znechucení, odporu na jeho tváři, dívám se, jak ustupuje, zachvácen panikou při pohledu na hřbitovní zjevení vylézající z vozu v pařížské konfekci (tak jednou přede mnou couvala uklízečka v kanceláři, když jsem dostala záchvat nějakých záhadných bolestí, z kterých sice nic nebylo, které však uvedly můj obličej do politováníhodného stavu. A to jsem tehdy byla překrásná ve srovnání s tím, jak vypadám teď …). Hned potom jsem si představila, jak vcházím do dveří jedné své přítelkyně a v očích té přítelkyně vidím explozi mírného soucitu a gigantického, pyramidálního, nadpozemského uspokojení … Ó ne! Všecko, ale T O nikdy!

V jakémsi krátkém záblesku stačila jsem cestou ještě spatřit vlastní matku, jak vzlyká, lomí rukama a rve si nade mnou vlasy, ale ani to už nebylo třeba. Předcházející obraz stačil. Na okamžitý návrat do Polska jsem rezignovala neméně kategoricky než na osobní ochranu.

Vrátila jsem se v myšlenkách k Interpolu. Sanatorium …

K ničemu. Lze podplatit ošetřovatelku, uklízečku, vrátného, lze přijít na návštěvu, poslat jed v poživatinách, je možné všecko. Sama bych dovedla bez problémů usmrtit kteréhokoliv pacienta v kterémkoliv sanatoriu. Najdou mě, mají lidi v policii, najdou mě, dělej co dělej! Zachmuřeně a tupě jsem upírala oči do krajiny pohybující se za oknem a neviděla žádné východisko. Jedno je špatné, druhé ještě horší. Pak ve mně znovu vzkypěla tvůrčí zuřivost. V čem vlastně tkví největší nesnáz? Co představuje to základní břevno na cestě mého života? Jasně, ten zatracený poklad v Pyrenejích! Nebýt toho, nebýt těch pitomých prachů, nikdo by mě tak nemožně neotravoval. Gang by spakoval svých pět švestek, změnil adresy. Dokonce ani to ne. Nevědí přece, že jsem si vyslechla jejich konferenci, nevědí, kolik toho vím. Jistě se pro všecky případy nějak pojistili a já bych měla pokoj. Ale ty hnusné prachy si leží v pitomém úkrytu a otravují mou existenci. Dokud v této věci zachovám mlčení, šéf se přetrhne, aby mě dopadl, ale při této příležitosti sám dohlédne na to, aby mě nevzal čert. A když to tajemství prozradím, začne mě hlídat Interpol a šéf se mě pokusí zlikvidovat, Interpol, jak jsme viděli, bude mě hlídat mizerně a neúčinně … Kdyby se nějakým zázrakem celý ten hnusný poklad bez mého přičinění odhmotnil! Kdyby nenávratně zmizel při nějaké přírodní katastrofě, zemětřesení, bombardování, při čemkoliv. Kdyby ho ukradl nějaký šarmantní lupič džentlmen. Pak by mě sice hledali, ale s daleko menší horlivostí. Neměli by důvod se mstít. Ba ne. Důvod by měli, ale až potom. Potom by vůbec všecko bylo jednodušší, já už bych okřála, nejžhavější chvíle bych dokonce mohla prosedět ve vazbě, eventuálně už bych se mohla vrátit do Polska. Potom, všecko potom!

Ještě jednou jsem celou situaci od začátku promyslila a došla ke stejnému konci. Nebylo jiné řešení, než ten poklad zničit. Vím, kde je, dostat se tam a podminovat to

dynamitem. Diamanty se rozletí kolem dokola a všichni se

tam pohrnou, aby je sbírali. Poštvat na ně nějakého lupiče! Jasně, to už je lepší, zkrátka ukrást to anonymně! A pak oznámit v tisku, že nějací turisté objevili v horách poklad a maximálně spokojeni se vrátili domů. Ať se starají španělské úřady a ať si ty turisty hledají. Odkud mohou být? Z nějaké ohromné země. Brazilci, pochopitelně! Turisté z Brazílie. Musím najít vhodného lupiče. Lupič, brazilští turisté, bedýnky s diamanty, chlapíci v kloboucích naražených do čela, osli naložení poklady na horských stezkách, luxusní sanatoria, mé polské přítelkyně a nenáviděná tvář šéfa, to všechno dohromady utvořilo jediný rozběsněný virvar. Cítila jsem, že mě bolí pravá paže a levé koleno. Zkusila jsem zuby, jestli se mi už neviklají. Na vlasy jsem si sáhnout nemohla, poněvadž jsem měla paruku. Pak jsem vyvodila z přemýšlení jediný závěr: čekat. Uzdravení stejně jako nalezení vhodného lupiče si vyžádá čas. Za tu dobu si stačím celou věc důkladně

promyslet. Bylo by možná moudřejší neponechávat lupiči celý ukradený poklad, mohlo by se mu to zdát podezřelé, ale jen se s ním nějak šábnout, ačkoliv vážně nemám ponětí, co bych si počala s obrovskou hromadou peněz. Ale kdoví, třeba bych nějaké použití vynalezla. Jedna věc je jistá, dokud jsem na svobodě, dokud jsem ještě nikomu nic neřekla, mám všechny možnosti i záruky života. Nesmím jednat ukvapeně a naslepo, musím si to promyslet…

První věc, kterou musím vykonat, je změnit jméno. Falešné dokumenty si v Paříži opatřím jako nic. V hotelu se

ubytuji jako Francouzka a nebudu muset žádnou legitimaci

ukazovat. Za účelem regenerace se vydám do Taorminy. Je docela možné, že celý můj vnitřní neklid, nejistota, obavy směřovaly podvědomě právě k tomu, abych sama sobě nějak zdůvodnila nutnost okamžitého odjezdu do Taorminy. Již v té kobce se ve mně zakořeňovala nepřemožitelná touha po slunci, moři a opunciích. Přesně tam a nikam jinam, zbytky rozumu mi přikazovali udělat něco docela jiného, musela jsem tedy rozum potlačit. Před očima se mi objevil pohled z hotelu Minerva a já jsem div neomdlela. Do Taorminy, jedině do Taorminy, jedině tam, do nejkrásnějšího místa na světě!

Myšlenka na zaslíbenou zemi mi vypudila z hlavy

všechny ostatní a teprve na náměstí Republiky, kam jsem

dorazila, abych se ubytovala v malém známém hotýlku na

ulici de la Douane, jsem si uvědomila, jakou hovadinu jsem

chtěla spáchat. V témž hotýlku jsem bydlila před několika

měsíci jako cizinka, dala jsem jim obrovské spropitné,

neměla jsem totiž drobné, a oni si mě ještě mohou

pamatovat. Zděšeně jsem pohlédla na hodinky a s ulehčením

zjistila, že je ještě pracovní doba.

V Paříži žil jeden jediný člověk, na kterého jsem se

mohla se zavřenýma očima obrátit v této situaci stejně jako v

každé jiné. Můj nejlepší a věrný přítel z minulých let,

kterému bych zaručeně mohla důvěřovat a na kterého bych

se mohla stoprocentně spolehnout. Podobné přátelství se v

životě málokdy vyskytuje, ale nicméně vyskytuje.

Vstoupila jsem do malé hospůdky, v níž jsem ne tak

dávno (i když mně to teď připadalo, jako by uplynuly roky)

pojídala pizzu po neapolsku, a vytočila telefonní číslo.

Nevěděla jsem, je-li vůbec v Paříži, nevěděla jsem, jestli

nezměnil zaměstnání, sedm let jsem ho okem nespatřila a s

bušícím srdcem jsem čekala, až zvedne telefon…

“Se máš?” zeptala jsem se prostě polsky. “To je doba, co

jsme se neviděli. Do stejné vody člověk dvakrát nevleze.”

Uslyšela jsem, jak mu to vyrazilo dech. Potěšilo mě to,

ráda lidem připravuju překvapení.

“Pro rány boží,” řekl s radostným dojetím. “Jsi to ty? Jsi

to vážně ty?”

“Jo. A zase nastal okamžik, kdy se s tebou musím

okamžitě sejít. Určitě mi znovu zachráníš život.”

“S radostí. Kde jsi?”

“V bistru na náměstí Republiky. Mohu čekat za

pomníkem.”

“Dobrá, za čtvrt hodiny jsem tam.” Kufřík v ruce mi nemožně překážel. Měla bych ho raději dát do úschovny. Nevěděla jsem, co s ním momentálně podniknout, abych nebyla nápadná. Aby si mě lidé všímali, úplně stačila mrtvolná zeleň mé tváře, odrážející se od davu opálených. Prohlížela jsem si málo zajímavou zadní stranu

pomníku a cítila jsem, jak je mi u znepokojeného srdce čím

dál tepleji.

Bílá lancia zastavila opodál jenom na okamžik.

Nastoupila jsem do ní div ne v poklusu.

“Raději se na mne nedívej,” řekla jsem s povzdechem. “Nepřála bych si, aby ti utkvěla v paměti tato moje podoba. Normálně vypadám kapánek jinak. Brýle nesundám za nic na světě. Nic ti nevysvětlím. Nic o mně nevíš, neviděls mě sedm let a dál mě neuvidíš.”

“nebýt toho, že opravdu divně vypadáš, řekl bych, že ses vůbec nezměnila,” odpověděl trochu pobaveně. “Vstala jsi z

hrobu?”

“Tak něco.”

“Co potřebuješ?”

“Falešné papíry. Francouzské. Dost dobré, abych s nimi

mohla překročit italské hranice. Cena lhostejná. Rychlost

nanejvýš žádoucí.”

Chvíli mlčel, prodíral se ucpanými ulicemi, pak si

zhluboka povzdechl.

“Je vážně senzační, když tě člověk zná a ví, že od tebe se dá očekávat všecko. A stejně senzační je, že jsem nepřerušil

styky s jedním známým, který klesl na dno mravního bahna.

Tuším, že zrovna on něco takového vyrábí. Pokusím se ho zítra chytit. Víš to jistě, že potřebuješ přesně tohle?” dodal po chvíli přemýšlení. “Absolutně jistě,” odpověděla jsem rázně. “Stačí se na

mne podívat.”

“Vždyť jsi nechtěla, abych se díval.”

“Jednou se juknout smíš, abys měl jistotu. Ale snaž se

aspoň zapomenout, cos viděl.”

Pobaveně na mne mrkl přátelskýma očima a pokýval

hlavou.

“Před časem jsem si poručil nad ničím nežasnout a myslil jsem, že po tom, co mě v životě potkalo, už mnou nic neotřese. Ale ty máš absolutně výjimečný talent. Z ničeho nic se po sedmi letech objevíš a ukazuje se, že jediná věc, která ti chybí ke štěstí, jsou falešné papíry. Kam jedeš?” “Nemám ponětí. Do kteréhokoliv hotelu, kde se mě zatím nebudou ptát na jméno. Aby bylo jasno, prohlašuju ti, že jsem nespáchala žádný zločin, nic takového. Normální

banální komplikace, to není nic pro mne, vymyslila jsem si

něco napínavějšího.”

“Jasně, tys byla vždycky originální. Mám radost, že tě to

nepřešlo.”

“Společenská úroveň je vedlejší, může to být hodinový

hotel. Toužím po jediné věci: praštit sebou do postele a spát

bez přestávky nejmíň dva dny. Zítra obstarám nákupy, ale

tak, jako bych byla neviditelná.”

“Máš nějakou fotku?”

Měla jsem fotku. Dala jsem mu ji. Zaplavoval mě

zázračný pocit jistoty a bezpečí, úplně stejný, jaký jsem po

jeho boku zakusila před sedmi lety.

Fakticky, nezklamala jsem se v něm. Každý jiný člověk na jeho místě by vyrážel výkřiky úžasu, protestu, vyjadřoval pochybnosti, kladl otázky, snažil se něco vyzvědět. On, samojediný na celém světě, se choval přesně tak, jak jsem věděla, že se zachová. Kdybych mu ukázala čerstvě useknutou lidskou hlavu zbrocenou krví a požádala ho o

pomoc při jejím zahrabávání v polévkové míse ve

Vincenneském lesíku, zaručeně by mi tu pomoc poskytl a

nepátral by po podrobnostech mého činu.

Po třech dnech už jsem absolvovala kadeřníka,

kosmetický salón, čtyřicet dvě hodiny spánku, dvě dávky

horského slunce a orgie nákupů v Galeries Lafayette.

Jmenovala jsem se Marie Gibois a bylo mi 28.

“Ty jsi se zbláznil,” řekla jsem zklamaně. “Všecko je prima, ale ten věk bude podezřelý.” “Nedá se nic dělat. Nic jiného nebylo. Ostatně, jak tě znám, brzo se těm papírům přizpůsobíš. Nechci se na nic vyptávat, ale zdá se mi, žes měla nějaké trable. Pokud si vzpomínám, ty po trablech mládneš. Mám dojem, že už dnes ti pár let ubylo.”

Zamyšleně jsem ho pozorovala. Během těch uplynulých tří dnů došlo v mé mysli k četným zvratům. Vášnivá touha po Taormině ve mně vězela dál, zdůvodněná a neochvějná, posílená skutečností, že v Paříži pršelo, jen se lilo, a já jsem potřebovala slunce, ale již jsem si začala uvědomovat, že jsem spáchala příšernou pitomost. Poskytla jsem jim čas … “Já ti přece jen něco řeknu,” vykoktala jsem váhavě. “Nevím dobře, co dělat …”

“Jednej, jak uznáš …” odpověděl živě. “Neříkám, že nejsem děsně zvědavý, co sis tentokrát vymyslela, ale dotěrně se vyptávat nebudu. Leda že bych ti mohl nějak

pomoci.”

“Už jsi mi pomohl,” zašeptala jsem. “Ale můžeš mi opravdu pomoci ještě víc. Vysvětlím ti, oč kráčí. Měla bych zajít na Interpol a tam štědře kápnout božskou. Ale teprve dnes vím, že hned první den, místo telefonovat tobě, měla jsem tam jít. Byla jsem ve stavu zatemnění mysli. A teď se bojím.”

“Čeho se bojíš? Že ti vynadají, že jdeš pozdě?” “Kdepak. Zasadí mě do zlata, i kdybych přišla třeba za půl roku. Ale chápej, hledají mě takoví zatraceně nesympatičtí chlápkové. Před třemi dny ještě nemohli vědět, kde jsem. Ale teď už to jistě tuší. Počítají najisto, že se přiřítím do Interpolu a já se bojím, že už tam někde číhají. A i kdyby mě nechytili přede dveřmi, přijdou mi na stopu a dopadnou mě v jakémkoli jiném místě. Kdybych tam šla, musela bych tam zůstat a několik týdnů nevytáhnout paty. A to mi šíleně nevyhovuje, protože chci do Itálie. Ale z druhé strany by bylo moudré tam zajít a oznámit jim to.”

“Můžeš jim zatelefonovat,” navrhl mi, když si věc promyslil. “Ať někdo od nich přijde pro tebe.” Chvíli jsem mlčela a uvažovala o nové možnosti. Má pitomá hysterická obrazotvornost mi na místě nabídla portrét neznámého chlápka, který s jiskřícím zrakem vyslechne mé informace, pak vytáhne ostrou dýku a píchne mě do hrudního koše. Načež, nikým neobtěžován, kliďánko opustí hotel.

“To není k ničemu,” řekla jsem zdrceně. “Neudělám to, kdyby to ze mne heverem páčili. Zdá se mi, že jsem kompletně zcvokovatěla. Z dvojího zla dala bych přednost

tomu zajít k nim. Prosím tě, můžeš-li a víš-li, kde úřadují,

projeď dvakrát kolem a podívej se, jestli tam neobjevíš něco

podezřelého.”

“Nevím, jak vypadá něco podezřelého, ale projet kolem

klidně můžu …”

Z informací, kterých se mi nazítří dostalo, jsem usoudila,

že podezřelé je všecko. Auta parkující v okolí mohla čekat

na mne. Patrolující policista mohl být ve službách gangu.

Lidé nejrůznějšího věku a vzezření posedávající na zídkách a lavičkách mohli být šéfovými zaměstnanci. Kněz špacírující pod deštníkem mohl být přestrojený. “Vem to čert,” řekla jsem vztekle. “Smířila bych se dokonce již i s tím, že tam zajedu a zůstanu tam, nebýt toho, že se bezpodmínečně musím vykurýrovat z revmatismu a avitaminózy. A vůbec, jestli se nedám dohromady teď, je se mnou definitivně amen. Mám na to vztek a začíná mě svrbět jeden takový zlomyslný nápad. Musím si to však ještě promyslit, a pak se s tebou poradím. Dovol mi, abych si u tebe směla nechat všecky své věci.”

S myšlenkou na pomstu prostřednictvím obratného lupiče

a s fatou morgánou opojného bohatství před očima

nastoupila jsem příštího dne do letadla do Catanie.

Za mými zády se odehrávaly šíleně zajímavé věci.

“Velkomožná paní!” řval dozorce dírou v klenáku. “Ozvi

se! Žiješ?”

Zdola se neozývalo ani ň. Zřejmě jsem zase měla ty své dny a umínila si neodpovídat. S hněvivým bručením spustil košík, obrátil ho dnem vzhůru, vytáhl prázdný nahoru a šel

po svých.

Příštího dne halekal déle a hlasitěji, ale já jsem se pořád neozývala. Snažil se nahlédnout dolů. Dole vládla egyptská tma. Dostal strach, že jsem se třeba urazila, nebo že mi zhasl kahanec. Věděl sice, že mám zápalky, ale zápalky mi mohly zvlhnout.

“Hej, ty!” ječel. “Velkomožná paní! Dám ti nový světlo!”

Dole dál vládlo hrobové ticho. Dozorce vysypal obsah

koše a přinesl nový kahanec. Zapálil ho, ovinul provazem a

spustil dolů. Sledoval kahanec očima a spatřil něco, co ho

zděsilo. Včerejší a dnešní krmení leželo pod dírou

nedotčené.

“Velkomožná paní!” zavyl žalostně. “Pro rány boží!

Umřelas?”

Zdola mu opět odpovídalo mlčení vskutku hřbitovní.

Dozorce se zmocnila panika.

“Ozvi se, pro pět ran! Vaše královské Veličenstvo! Vaše Eminence! Vašnosti! Řekni něco! Půjdu na tvůj pohřeb, čestné slovo! Nedám ti žádný další jídlo! Pro pět ran, jen mi řekni, jestli žiješ.” Na kobku, z níž dýchala ponurá černá tma, to nijak nepůsobilo. Dozorce se rozčilil až k nepříčetnosti. Ještě pořád sice doufal, že jsou to nějaké hloupé vtípky, ale pro všecky případy pádil se zprávou k jednomu ze dvou šéfových spolupracovníků nižší šarže, kteří zůstali v zámku. Sestoupit k otvoru klenáku znamenalo projít přes dvě patra sklepů, spolupracovník se tudíž neobtěžoval a raději hned poslal šéfovi telegram.

Šéf se svou suitou přijel hned na druhý den. Okamžitě naklusal dolů, pln nejčernějších předtuch. Umíněně jsem trucovala a jemu naschvál jsem scípla! Nepřehnal to trochu s těmi tvrdými podmínkami? Oba, dozorce i on, leželi na kamenné klenbě a střídavě vyli, vřeštěli, ryčeli, prosili a hrozili. Nadarmo. Šéf poručil přinést žárovku na velice dlouhé šňůře, spustil ji dolů a sám tam nahlédl.

V kruhu viditelném skrze klenák bylo podivně mnoho

hlíny. Nemohl se upamatovat, jestli jí tam bylo tolik už

tehdy, když mě uvěznili, nebo jestli byly vidět jenom holé

kameny. Jestli jen kameny, tak kde se tam vzala hlína? Že

bych se v ni byla sama proměnila nebo co?

“Nechápu,” řekl mimoděk rozcuchanému, který stál

vedle něho a který se stůj co stůj snažil přemoci uspokojení

prosvítající přes neklid. Koneckonců právě on si to vypil za

můj předcházející útěk. Šéfovi se zdálo, že uhlídat mě je

maličkost. Prosím, račte se teď přesvědčit sám …

Šéf se ovládl, zamračil se a chvíli mlčky uvažoval.

“Vstoupit tam dveřmi!” rozkázal suše.

Tři kluci jako buci sestoupili po točitých nepohodlných

schodech a opřeli se do dveří. Dveře ani hni! Kooptovali

čtvrtého. Nebyl to bridž, takže čtvrtý nepomohl. Nechali

toho a celí vyděšení se vrátili nahoru.

“Dveře se nedají otevřít,” hlásil nejistě ten nejkurážnější.

Šéf, který čekal v přízemí na zprávy, pohlédl na ně tak,

že na ně šly mrákoty.

“Poručil jsem vám vstoupit tam dveřmi, pravda?” řekl

laskavě a tiše.

Do čtyř chlapíků vstoupila nadlidská síla. Funěli jako

kovářské měchy, s plným vědomím, že neotevřou-li dveře,

nemají proč se vracet nahoru, a nakonec dokázali to, že se

dveře se strašlivým skřípáním a jakýmsi tajuplným rachotem

pootevřely o dva centimetry. To, co uviděli skulinou za nimi ve světle baterek, způsobilo že se přece jen znovu vydali za

šéfem.

“Šéfe,” řekli, připraveni okamžitě uskočit do nějakého úkrytu, “za těmi dveřmi je něco podivného. Jakási zídka, ale

ne rovná.”

Šéfova ruka sáhla po palné zbrani, chlapíci se pokusili o

útěk, ale vůdce se přece jen přemohl a šel si věc prohlídnout na vlastní oči. Dvoucentimetrová skulina odhalila haldu kamenů, sahající až po horní překlad. Bylo to velice zvláštní a bylo to velice zlé! Co jsem, u všech čertů, mohla tam uvnitř provést? “Tritol,” řekl šéf věcně. “Zřítí se věž,” zaprotestoval nejistě rozcuchaný, který přišel s nimi. “Nic se nezřítí. Postupně to odbourávat tritolem.”

Odešel do své pracovny. Z podzemí se ozývaly duté

detonace. Něco ho napadlo, nechal rozcuchaného u stolku s nápoji a sám přistoupil ke zdi a otevřel trezor. V sejfu ležel ranec odporných zplesnivělých cárů a v mžiku bylo všecko

jasné!

“Jak, u všech čertů, zdrhla? Jak to provedla?” “Podhrabala se,” prohlásil s přesvědčením rozcuchaný. Šéf na něho pohlédl výhružným zrakem.

“Máš to pošahané? Jakým zázrakem? Prolezla kamennou

zdí? To byla normální holka a ne sbíječka.” “To nebyla normální holka,” zabručel rozcuchaný. “To byla nepříčetná bláznivka a ty jsou schopné všeho.”

Podrobné zkoumání okolí zámku vedlo k objevení díry v

zemi. Postupně bouraná hromada balvanů se konečně rozsypala a otevřela přístup do kobky. Díra ve zdi mluvila

sama za sebe.

Šéf zapracoval hlavou, svolal služebnictvo a okamžitě poručil zjistit, co schází v jeho garderobě. Služebnictvo se mohlo přetrhnout a víceméně to zjistilo. Zástup lidí se rozběhl po světě a hledal mrtvolně zeleného smrťáka neurčitého pohlaví, oblečeného do džínů, tenisek a svetru, v tmavých brýlích zakrývajících tvář. Komusi se podařilo zjistit, že takový kostroun, vypadající na ženskou, fakticky odjel ranním vlakem do Toursu. V Toursu si servírka v nádražní restauraci vzpomněla, že ráno tam něco podobného sedělo a jedlo. Ale tím věc končila. Nikdo tu smrtku neviděl odjíždět z Toursu, nikdo si nevšiml, že by se taková kostra někde potloukala či něco dělala. Má metoda, jak obstarávat nákupy, se ukázala jako geniálně bezvadná. Dorazila jsem do Toursu, ale dál všecky stopy po mně mizely. Po celé Taormině se potulovaly dánské a švédské výpravy, ale já jsem si umínila, že budu důsledná. Okamžitě jsem pustila z hlavy tristní myšlenku poslat Alici zprávu po nějakém Dánovi. Neexistuji, nejsem, dematerializovala jsem se a ani já sama nic o sobě nevím. Veškeré riskantní činy

odpadají!

Hotel Minerva stál docela nahoře a vytoužený pohled z balkónu mě naplňoval novým životem. Před balkónem rostla palma, ke které jsem chovala city obzvlášť něžné a dojaté. Byla to totiž jakási první palma v mém životě. Když jsem před lety poprvé přicestovala do Taorminy, hned první večer jsem se rozhlédla, zda mě někdo nevidí, pečlivě jsem ji ohmatala a přesvědčovala se, že je skutečná a opravdická. Vždycky jsem byla mírně cáknutá, pokud jde o tropickou vegetaci, a teď konečně jsem se k ní doplazila. Mé intenzivní úsilí o regeneraci přinášelo ohromující výsledky. Ovoce požívané na tuny, mořská voda, slunce a čerstvý vzduch dělali divy, které mne samotnou překvapovaly. Věděla jsem, že rychle okřívám, ale nikdy bych nepřipouštěla, že je tak zázračné tempo vůbec možné. Za čtrnáct dní mi ubylo patnáct let a nebožka po exhumaci zmizela nenávratně v modravých dálkách. Začínala jsem mít nevšední úspěchy, což bylo po nedávných zážitcích něco nového a lákavého. Fakt, že se mnou flirtovali domorodci, nebyl ničím zvláštním. Domorodci by se mnou byli flirtovali třeba hned po mém útěku z kobky. Třímali hrdě zástavu národního temperamentu a sváděli po řadě a nablind všecky turistky bez pardonu a bez ohledu na věk a vzhled. Avšak třikrát jsem byla pozvána na společenský večírek, za který bych ani nebyla musela platit, a to už bylo něco! Jeden pán zašel dokonce tak daleko, že mi navrhl, že on zaplatí za mne, i když bylo zřejmé, že se mu tato svatokrádežná slova derou ze rtů jen s vrcholným sebezapřením. Ocenila jsem však jeho gesto, a ač jsem odmítla, netajila jsem před ním svou vděčnost a upřímnou sympatii. Kromě domorodců začal mi také nadbíhat nějaký Švéd, přesvědčený, že si přitom oprašuje svou francouzštinu. Byl to chlapík jako panna, ale měl jednu vadu. Obličej se mu totiž z nepochopitelných důvodů leskl od rána do večera a jeho hlava vypadala tak, jako by ji kráva olízla jazykem.

Tento detail, řeklo by se malicherný, znemožnil mi opětovat

jeho city.

Nesrovnatelná zahálka, které jsem se oddávala den po

dni, uklidnila mou rozbouřenou mysl. Když jsem seděla v lehátku na sluncem zalité pláži, zahleděna do intenzivní modře vody a nebe, přemýšlela jsem s jistým úžasem, jak jsem mohla tak zhloupnout. Kde se ve mně vůbec braly ty pitomé pochybnosti a nejistoty? Jasně že jsem musela udělat přesně to, co jsem udělala. Interpol může počkat, nic se mu nestane. Mohla jsem tam zajít, samozřejmě. Nic nestálo v cestě, podezřelé živly byly výhradně výtvorem mé imaginace, ale dobře, že jsem nešla. V prvé řadě jsem musela podniknout něco pro své zdraví, a mé zdraví, na to můžu vzít jed, není hlavní starostí Interpolu. V Pyrenejích leží poklad. Ať si tam leží, ať ho vezme čert! Za deset čtrnáct dní se vrátím do Paříže a prozradím jim všechna tajemství. Šéf bezpochyby ztratí mou stopu. Není to koneckonců žádný děd vševěd! Přecenila jsem ho a zbytečně jsem podlehla stihomamu. Než mě zase najde, budu už dávno ve Varšavě a oni ať si tady vedou tu svatou válku.

I když z druhé strany …

Možná, že by bylo docela napínavé vypravit se tam,

vyzvednout jmění, ukrýt je někam jinam, po ruce … A pak

bych si mohla lámat hlavu, jak s ním naložit. Ušlechtilé je

odevzdat je francouzským úřadům, ještě ušlechtilejší dát je převézt do Polska do státní pokladny s výminkou, že je to na bytovou výstavbu. Méně šlechetné, deponovat je ve švýcarské bance a do konce života mít zajištěné prostředky na cesty kolem světa a na podobné hlouposti. Použít je na filantropickou anebo zločinnou činnost. Na zlost Američanům financovat stavbu příští sovětské kosmické lodi. Kdoví co ještě. Široké horizonty, to byla odjakživa má specialita!

Vylezla jsem z báječné, tmavomodré, teplé polévky, nazývané Ionským mořem, natáhla se na lehátko, odpálkovala Švéda tím, že jsem ho přinutila jít na oběd beze

mne, objednala jsem si kávu a zmrzlinu a bezmyšlenkovitě jsem civěla na jednoho ze svých domorodých známých, který se potápěl u pobřežních skalek. Byl to chlapík i na Itala zvláštní. Nešlo jen o temperament, to něco, co z něho tryskalo, se prostě nedalo pojmenovat! Přebytek jeho životních sil by bylo možno rozparcelovat mezi hezkou

řádku teenagerů, zatímco on měl už svých pět křížků. Ani

chvíli nevydržel v klidu, neplaval-li, vesloval, nevesloval-li,

běhal, cvičil, pomáhal spouštět lodi na vodu a vytahovat je z vody a dělal zkrátka kdeco. Když plaval, prozpěvoval si

operní árie, vybuchoval dalekonosným smíchem a sama jsem

se přesvědčila, že tam, kde plaval, byla hloubka, takže bylo vyloučeno, aby se opíral nohama o dno. Samotný pohled na něho zbavoval člověka povinnosti něco dělat. Pracoval za

nás za všecky!

Italština mi nikdy nepůsobila zvláštní potíže. Za těch čtrnáct dní jsem udělala značné pokroky a navázali jsme s

tím fantastickým Taliánem docela hezký kamarádský vztah.

Přátelsky jsem ho pozorovala i nyní, jak zmizel pod vodou, a pak jsem zavřela oči. Setrvala jsem v blaženém lenošení, naslouchala volání, zpěvu, smíchu a pískání, které se neslo od místa, kde sršel životem. Smích se blížil, zřejmě vylezl z vody, a najednou se těsně nade mnou ozval výkřik: “Stella di mare!”

Zkameněla jsem. Těžce vykoupený, bezstarostný klid mého nitra byl našup tentam. Mrazivý záchvěv mi přejel po zádech. Seděla jsem jako zkamenělá, neschopná otevřít oči. Proklatá jachta Stella di mare! Tak oni už sem přišli?

“Signorina! Stella di mare! Je vaše!”

Opatrně jsem otevřela oči a snažila se nadechnout. Moře bylo pusté, žádná jachta po něm neplula. Ten hnusný Talián

stál nade mnou, blýskal nádherným chrupem a na malých

kamíncích u mých nohou ležela purpurová, lesklá mořská hvězdice podivuhodné krásy. Stella di mare!

Vrátila se mi schopnost pohybu. Naklonila jsem se a

zvedla hvězdici, která lehce pohnula chapadly. Pronikavě

jsem zavřeštěla a pustila ji z ruky. Byla obrovská a opravdu mimořádně krásná, a přestože se nebojím žádných žab, krys ani myší, pociťuji nepřemožitelný hnus ke všemu, co se svíjí. Pro jistotu už jsem na ni nesahala a vyjádřila své upřímné nadšení.

“Můžete ji sníst k večeři!” zvolal radostně Talián a

hupsal okolo mého lehátka.

Frutti di mare nemohu ani cítit! Samo pomyšlení, že bych

měla pozřít chobotnici, naplňuje mě smrtelnou ošklivostí. Nemohu se dívat na živé úhoře. A on mi tady kecá o večeři z mořské hvězdice! Na krátkou chvíli mi zřejmě na tváři zůstal jednoznačný výraz odrážející mé skutečné pocity, poněvadž nějaký chlapík, sedící na lehátku proti mně, najednou propukl v smích. Vyčítavě jsem na něho pohlédla, co nejrychleji jsem se přemohla, poněvadž

jsem

nechtěla

zarmoutit

sympatického člověka. “Vyloučeno,” zaprotestovala jsem energicky. “Je příliš krásná, tak krásné věci se nesmí jíst!” “Tak si ji můžete usušit,” navrhl mi okamžitě Talián neméně radostně a rozmachoval se rukama. “Položíte si ji na balkón, na sluníčko, a zítra už bude hotová.” “A nevyšisuje?” zeptala jsem se znepokojeně, protože sytý purpur přímo zářil, a hned jsem začala přemýšlet, jak se zachovat. Všechny usušené hvězdice, které jsem viděla, byly vybledlé.

“Maličko snad, ale tak moc zase ne.”

“Pokuste se ji vysušit ve stínu,” řekl přátelsky chlapík,

který se předtím zasmál. Zkoumavě jsem si ho prohlédla.

“Ve stínu to nejde. Nevyschne,” zvolal Talián a

odkřepčil.

Nediskutovala jsem s ním nejen proto, že bych musela

hulákat na celou pláž, ale i proto, že jsem před sebou spatřila

obraz muže svého života, což jsem si v tom okamžiku

zrovna uvědomila a co mnou otřáslo.

Dva otřesy najednou, jeden po druhém, to bylo trochu mnoho na mou čerstvě restaurovanou odolnost. Stella di mare a muž mého života! Dva různé světy, oba nepříliš reálné. Taliánův výkřik mne zděsil jako hrom z jasného nebe. Prorazil tenkou skořepinou blahého poklidu. Všechny nedávné zážitky mi vyvstaly před očima a já jsem najednou objevila, že to opravdu byla hrůza! Prožila jsem příšerné věci! Drtivé nekonečno oceánu a chladná, plesnivá tma těsné kobky, Atlantik bez hranic a až příliš mnoho hranic v kasematech. Vymstila se mi záliba v kontrastech nebo co?

Nějaká kletba? Jakým zázrakem se mi podařilo se z toho načisto nezbláznit? Potřebovala jsem dlouhou chvíli, abych se rozkoukala kolem sebe, přišla k sobě a uvěřila, že reálná je přítomnost. Prohlédla jsem si okolí, jako bych je viděla poprvé v životě, sáhla jsem si na lehátko, opatrně se dotkla hvězdice a dopila zbytek kávy. Pak jsem se mohla věnovat druhému otřesu. Existuje speciální typ muže, který se mi vždycky děsně líbil a na který jsem ve své životní kariéře nikdy nenarazila. Od svých holčičích let jsem jich zahlédla všeho všudy pár kousků, a nikdy jsem s žádným nenavázala nejen bližší, ale ani vzdálenější známost. Ježili se, zřejmě jsem jim byla hrozně nesympatická. Oni byli můj typ, já jejich typ nebyla a s tím se nedalo nic dělat. Marnost nad marnost, rozdílný vkus, de gustibus non est disputandum.

A teď seděl v lehátku proti mně přesně tento typ a hleděl na mne s netajenou sympatií! Byl to kulminační bod přítomnosti a zářil jasem italského slunce a kontrastoval s minulou tmou. Měl krásnou, opálenou, velice mužnou tvář, modré oči sršící humorem a nakrátko ostříhané temně blond vlasy. Samozřejmě, blondýn! Zvyklá na neúspěchy zrovna na tomto poli, nevrhala jsem na něho nyvé pohledy, nekoketovala jsem, nenakrucovala jsem se před ním přihlouple, jen jsem od začátku uznala, že nesmím žádat příliš mnoho. Stačí, že tady vůbec je. Tak aťsi je. Sklonila jsem se a hezky jsem rozložila hvězdici na ploché kamínky.

Blondýn mého života vstal z lehátka a šel do vody.

Vzpomněla jsem si na rozcuchaného a napadlo mě, že fakticky lze zjistit obrovské rozdíly mezi blondýny, kteří se mi připletou do cesty. Kdyby mi prozřetelnost přidělila

tohoto, soudím, že bych nijak divoce neprotestovala. Na

obzor veplul brunet v podobě Švéda blaženě zářícího v slunci hubou jako měděnec. Týž večer jsem si seděla u kávy na malém náměstíčku přímo nad srázem, u samé balustrády, odkud byla vyhlídka na všecko. Nad Taorminou svítil měsíc v úplňku, zlatý měsíc, takový, jaký svítí jedině nad Taorminou. Viděla jsem v životě spoustu měsíců v úplňku na nejrůznějších místech a mohu autoritativně prohlásit, že nikde neexistuje takový měsíc jako tady. Někde hluboko a daleko dole čas od času povzdechlo moře a po příkladu moře jsem vzdychala i já. Švéda jsem se opět zbavila už před večeří. Zmizela jsem mu z očí, neměla jsem sílu hledět na ulízanou makovici. A z dvojího zla bylo hledění do prázdna lepší! Vědomí, že mám na blondýny tu zvláštní smůlu, mě rozzuřilo a naladilo vůči němu děsně nepřátelsky. Právě jsem toho začala litovat! Pomyslila jsem si, není-li to náhodou pitomost sedět tady sama pod tím oslnivě zlatým měsícem, mezi palmami a kaktusy, v atmosféře příznivé všemu, jenom ne samotě. Chvíli, krátkou chvíli, jsem si nade všecko na světě přála, aby ten můj Ďábel byl tady se mnou… Mám fantazii, která neochabuje ani s věkem. V duchu jsem uviděla Ďábla sedět na druhé straně stolu, u druhého šálku kávy. Kromě fantazie mám také realistického ducha. Duševní zrak zřel jasně jako na dlani, co by bylo. Napřed by si zívl, na mou poznámku o měsíci by předstíral, že ho nevidí. Pak by prohlásil, že se nemůže ohlédnout, protože si spálil krk a košile ho dře, ale vzápětí by se bez sebemenší námahy ohlédl za kolemjdoucí dívkou. Já, jako každá hloupá ženská, bych čekala na nějaké to něžnější slovíčko, nějaké

gesto nebo úsměv nebo pohled, nebo změnu výrazu tváře, ale on by zavřel oči a předstíral, že dřímá. Bylo by to totéž jako vždy a všude téměř tři roky. Pak by se mě začal zmocňovat hrozný vztek, trefil by mě divoký, klimatu odpovídající šlak, procitly by ve mně sicilské vášně, rozbila bych mu o hlavu šálek od kávy… A možná bych neudělala nic, jenom bych seděla v tom klubku zmijí a hadů, která se posměšně a pohrdavě, i drobet soucitně s pitomečkem plným bláhových iluzí a vůbec, z celé Taorminy by nebylo nic. Ne, snad je lepší, že tady není.

Přestala jsem si přát, aby tady byl, ale realistický obraz udělal své. Dlouho uspané zmije pohnuly hlavičkami a tiše zasyčely. Ne, s Ďáblem to nebylo dobré! Teď už jsem se mohla vrátit k tématu, které jsem právem vymýtila z přemýšlení v podzemní kobce. Teď to bylo něco jiného, už se dalo o tom přemýšlet bez obavy o život. S pronikavou jasností jsem si uvědomila, že má fantazie ani v nejmenším nepřehání. Začala jsem vzpomínat na náš všední život v posledních třech letech. Kdy se to vlastně začalo kazit? Téměř přesně před třemi lety, hned poté, kdy jsem změnila zaměstnání. Chtěl peníze. To je lidské. Chtěl mít hodně peněz. I to je lidské. Chtěl užívat světa, to je ještě lidštější, to všecko bych dovedla pochopit, ani já jsem nikdy neměla sklony k askezi. Ale on to asi přeháněl. Směřoval k tomu s jakousi strašlivou egoistickou bezohledností, nepočítal s nikým a s ničím, a nejméně už se mnou. Ode mne jenom vyžadoval nejrůznější věci a choval se přitom ani ne jako brutální pán a vládce, což bych koneckonců ještě strpěla, nýbrž jako zhýčkaná primadona, a to bylo absolutně nesnesitelné. Dost pochmurně a s jistým znechucením jsem přemýšlela, zda se stejně chová ke svým nejnovějším láskám, jejichž existenci nebylo lze přehlédnout. Buďto se přestal namáhat je skrývat, nebo jich bylo tolik, že se prozrazovaly samy. Je to koneckonců docela fuk, nešlo o fakt, že ty lásky měl, nýbrž o vztah ke mně. Ve chvílích, kdy vypadl z role primadony, změnil se v otráveného manžela a já jsem ještě nezestárla natolik, abych se s tím bez odporu smířila. Celý se změnil, skrz naskrz, byl nějaký divný! Nakonec by bylo docela přirozené, že mu jdu na nervy. Nebyl by to ani první ani poslední podobný případ na světě, ale kdyby to byla pravda, bylo by přirozené, že mě pustí k vodě a půjde si, kam ho nohy ponesou. Nic mu nestálo v cestě. Z nepochopitelných příčin mne k vodě nepustil a neodešel, setrvával po mém boku otrávený, nepříjemný, nevrlý, náročný a kousavý. Otravoval mi život, ničil zdraví a nervy a já jsem se čím dál víc utvrzovala v podivném a trochu děsivém přesvědčení, že mě ten člověk bůhsuď zač nenávidí a že pro tu nenávist nemůže se mnou rozejít. Již dva roky bublala v mé duši vzpoura. Utekla jsem před ním za hranice a mělo to za následek, že jsme trávili dovolené v čím dál atraktivnějších místech, protože jsem se, debilka, stále ještě utěšovala, že se snad mýlím, že to přeháním, že to bylo jen přechodné zhoršení a že se to teď znovu obrátí k lepšímu. Snažila jsem se nedbat svých životních zkušeností, které s žulovou, zoufalou jistotou říkaly, že změní-li se něco, pak jen k horšímu. Jak známo, city se pohybují po jednosměrné dráze. Sama před sebou jsem nerada přiznávala, že bych se s ním raději jakkoli dorozuměla a skoncovala tu věčnou válku. Znemožňoval mi to, sám vyhrocoval situace, způsobil mi div ne mrtvici jen proto, aby vzápětí udělal čelem vzad a učinil něco, co otřáslo mou vírou ve správnost dřívějších závěrů a postřehů. Byla jsem na rozpacích, sváděla vnitřní boj a uvažovala o hloupé myšlence, že to třeba jenom předstírá, že mu snad přece jen na mně záleží, setrvává-li se mnou a neodchází. Typická situace zaslepené debilky!

Zachmuřená, podrážděná, rozlítostněná, rozčilená a roztrpčená, naslouchala jsem nyní netaktně vlídnému šeptání moře a vzpomínala si na různé minulé události, které jako něco dokazovaly. Události tvrdošíjně dokazovaly to nejhorší.

Nelíbilo se mi to. Snažila jsem se vem kde vem pochopit

situaci a nabýt nějaké jistoty. Ve stavu nejistoty nelze reagovat, nelze se rozhodovat. Co mám dělat? Dobrá rada drahá. Nečinnost, kapitulace, smíření s osudem, trpělivé a pasivní vyčkávání? Ani nápad! Nic pro mne! Já musím jednat, jinak puknu jako žalud. Co bych k sakru měla dělat? Přemýšlela jsem a přemýšlela a měsíc svítil jako blázen a znesnadňoval mi racionální duševní práci… “Žena jako vy by tady neměla sedět sama,” řekl vtom někdo vedle mne. Právě v tom okamžiku jsem zastávala přesně stejný názor. Z věcí, které bych dělat měla, jsem žádnou nevymyslila. Zato bylo známo, co dělat nemám! Otočila jsem se a uviděla muže z pláže, muže svého života! “Bez ohledu na to, toužíte-li po mé společnosti nebo ne, zůstanu,” pokračoval a posadil se. “Žena jako vy za takového večera by měla naslouchat poklonám a vyznáním.

Lhostejno od koho. Zavazuji se, že vydám za celý regiment!

Jak jste naložila s mořskou hvězdicí?” Rázem jsem se pro něho rozhodla. Sám mi padl do rukou a navrhl mi jediný rozumný způsob, jak se zbavit pochybností. Ať je to třeba pro ten jediný večer, je načisto jedno, co se stane zítra. Zítra ať přede mnou třeba uprchne s drásavým výkřikem! “Leží na balkóně a schne,” odpověděla jsem a dodala: “Smíte se mi představit nesrozumitelně.” “Proč nesrozumitelně?” “Vlk se nasytí a ovce zůstane celá. Možná, že máte chuť představovat se každé dámě, kterou potkáte na pláži. Ale uděláte-li to nesrozumitelně, já si to nezapamatuju, a galantnosti se stane zadost.”

Zasmál se, vstal a představil se. V posledním okamžiku

se mi poštěstilo si vzpomenout, že se jmenuji Marie

Giboisová. Manikúru jsem měla čerstvě udělanou, nos se mi

neleskl, vítr nefoukal, na hlavě jsem měla účes, nikoliv

rozčepýřené vrabčí hnízdo, všecko bylo olrajt! Konverzace

se rozproudila jako horská bystřina.

“Zůstanete tady ještě dlouho?” zeptal se mimochodem při

poznámkách o kráse krajiny za úplňku.

“Nevím. Možná týden, možná dva.”

“Mám já to smůlu! Hned po příjezdu kápnout na vás! Nic takového jsem neměl v plánu.”

Ó zázraku! Po tolika stoletích hrůzyplných zážitků znovu se cítit ženou! Kolik času jsem byla vším jiným, hlavou rodiny, zaměstnancem podniku, matkou dětí, člověkem, štvanou zvěří, čert ví, čím ještě. Švéd nic neznamenal, nikdo

nic neznamenal, každému je jasné, že to nebylo ono, mastný

obličej a hlavička jako makovička srdce nerozbuší. A hle, tady měsíc, moře, plenér, noc a vedle mne se opírá o kamennou balustrádu muž mého života. Dojalo mě to. “Prosím?” řekla jsem s pokryteckým úžasem. “Měla jsem za to, že jste mi chtěl říkat komplimenty.” “To je gigantický kompliment,” odpověděl s povzdechem. “Chtěl jsem mít tady jasnou hlavu, spoustu času a naprostou svobodu. A zatím už vidím, že mě budete stát spoustu času.” “Nic podobného nemám v úmyslu,” řekla jsem rázně a neupřímně. “Jenomže teď už to mám v plánu. Doufal jsem aspoň, že jste obyčejná hezká idiotka, s kterou není o čem mluvit, a pravý opak je pravda.”

“Jsem odporná intelektuálka, s kterou se dá jedině

mluvit,” napověděla jsem mu přátelsky.

“Ne! Co je moc, to je moc! Na provokace od dětství

prudce reaguju. To stačí, jdeme si zatančit.”

Šli jsme tančit. Šli jsme se taky projít. Měsíc, jak známo,

mění své místo na obloze s přibývajícími hodinami. O něco

později to bylo nejlépe vidět z docela jiného místa, z

takového zákoutí v parku, zanedbaného, úplně opuštěného,

zarostlého výjimečně bujnou vegetací. Svítil jak pohan!

To sicilské klima je prostě strašná věc!

Ráno jsem si nemohla ověřit, zda při pohledu na mne

prchá s výkřikem hrůzy, jelikož zmizel. Napadlo mě, že jistě

upláchl profylakticky, aby neriskoval pohled na mne, ale

předem jsem se s tím smířila a nebylo mi to líto. Spíše naopak. Jakási vděčnost za neočekávaný dar nebes mě

zaplavila dobrou náladou, takže jsem se dokonce zachovala

milostivě ke Švédovi, a dovolila jsem mu, aby mě po večeři pozval na obchůzku místních pajzlů. Obchůzky jsem se účastnila poměrně krátce, protože Švéd se zřídil pod obraz nápoji ochutnávanými v každé z těchto krčem a trval na prohloubení našich styků. Nechtělo se mi s ním hádat, poněvadž svá přání vykřikoval z plna hrdla a na celé okolí, a tady někdo mohl umět francouzsky, pročež jsem využila příležitosti a úskočně zmizela z dalšího lokálu. Tou příležitostí byl můj známý Talián, který pomocí různých příborů a stolního náčiní hrál na bicí v orchestru, což na něho upoutalo plnou pozornost všech přítomných, Švéda nevyjímaje.

Nerozsvítila jsem a vyšla na balkón. Dlouho, dlouho

jsem pozorovala krajinu, hleděla vlevo na Monte Castello, před sebe na moře a skály i vpravo na celé panoráma pobřeží a jen jsem litovala, že se nemůžu podívat i na Etnu – za tím účelem bych totiž musela vyšplhat na střechu – a až na konec jsem pohlédla dolů na svou důvěrnici, palmu. Pod palmou někdo stál. V první chvíli jsem se vyděsila, že je to Švéd, který okamžitě hřímavě zaryčí, po čem touží, a probudí celý hotel, včetně lidí bydlících v okolí, a definitivně mě zkompromituje, a už už jsem ustupovala zpět do pokoje. Ale prohlédla jsem si předtím bystřeji postavu, rýsující se v šeru, a tvar hlavy mi připadal jiný. Nebyly na ní patrny stopy působení kravského jazyka. Nevěřila jsem vlastnímu štěstí, podívala jsem se ještě lépe, a jak je pánbu nade mnou, byl to on! Blondýn mého života! Nevýslovné dojetí mne zaplavilo od hlavy k patám. Kdyby tak ještě měl pelerínu, dýku v

zubech a kytaru! Nevím sice, jak se dá zpívat s dýkou v

zubech, ale na tom zrovna tak moc nezáleží. A třeba ať

vůbec nezpívá, hlavně že tam stojí. Kolik let už nikdo nestál

pod mým oknem!

Tklivě jsem si povzdechla a pak, v kratinkém záblesku střízlivosti mě napadlo, kde by vlastně měl někdo stát? Jestli pod mým oknem, pak by to bylo ve dvoře a vyvolalo by to slet nájemníků ze zadního traktu. Kdyby pod balkónem, bylo by to, za prvé, uprostřed rušné ulice, a za druhé, balkón je v pokoji mých dětí. Jak vidět, nešlo to. Nebyly k tomu zkrátka podmínky.

Znovu jsem si spokojeně oddechla a věnovala jsem se přemýšlení o události. Stáli jsme tak zatraceně dlouho, on pod palmou, já na balkóně. Chtěla jsem vidět, co se z toho

vyklube, nebudu-li vyvíjet vlezlou podnikavost. První jsem

to vzdala já. Nevydržím dlouho stát. Brněly mě nohy, záda mi zdřevěněla v kříži, vycouvala jsem do pokoje a sáhla po židli. Ztratila jsem ho tím z očí jenom na vteřinu. Díky tomu jsem ho ještě zahlédla odcházet. Pohled na známou postavu mě nezvratně ujistil, že to byl on. Prozaické zakončení romantické scény mě ani zvlášť nerozčarovalo snad proto, že hned následujícího rána stala jsem se objektem něžných citů. Blondýn mého života vyjádřil kategorické přání podniknout výlet po Sicílii v mé společnosti a prohlašoval, že jakýkoliv plenér ztrácí beze mne veškeré kouzlo.

A tak jsem si bez protestů prohlédla to, co jsem již viděla dříve, i to, co jsem ještě zhlédnout nestačila. Prolezla jsem křížem krážem Palermo, Catanii, Syrakusy a několik dalších míst, Monte Castello bych byla mohla nakreslit zpaměti.

Posedlost turistikou, jaká se ho tak najednou zmocnila,

vyhovovala mým zálibám a s opravdovým potěšením jsem poprvé v životě vkročila do role sladké debilky, zahrnované péčí mužné paže. Mám-li být upřímná, začalo se mi to docela líbit. Ženy se snadno přizpůsobují situaci a tohle byl zřejmě chlapík zvyklý pečovat o životní trosečnice všeho druhu. Co si vyhlídl ve mně, to je ve hvězdách, ale když jsem se podrobně prozkoumala před zrcadlem, došla jsem k názoru, že ho koneckonců lze pochopit. Taormina vždycky blahodárně působila na můj vnější vzhled. Selankou přitlumená jiskérka střízlivosti se ve mně rozhořela po několika dnech v místě absolutně k tomu nevhodném. Tam totiž měla vlastně nenávratně uhasnout. Vpluli jsme člunem do Grotta Azzurra, nejkrásnější ze všech, a já jsem seděla na lavičce kolébající se pode mnou a hleděla s ničím nezakaleným nadšením na zázrak barev, který se odehrával před mýma očima. Mohla bych se tím kochat bez konce a stále bych nemohla uvěřit, že to, co vidím, existuje skutečně.

Pak jsem pohlédla na Apollóna Belvederského u vesel a

až ve mně něco zasténalo, vždycky jsem přece měla vysoce

vyvinutý smysl pro estetiku. Uznala jsem, že scéna volá po

poetickém završení, a když neříká nic on, musím to vyslovit já. On, doufejme, oněměl pod záplavou dojmů. “Máš úplně stejné oči jako tohle,” řekla jsem něžně, i když náhodou podle pravdy, a ukázala na neuvěřitelně modré pablesky na skalách. A už silou setrvačnosti jsem lítostivě dodala: “Škoda, že nejsi pravdivý…” Apollo, předtím zahleděný do safírových vod, se obrátil tak prudce, až se člun rozkolébal.

“Co to znamená? Co tím myslíš?”

“Upozorňuju tě, že neumím plavat.”

“Nevadí, já umím. Co to znamená, že já nejsem pravdivý?”

Mlčela jsem, hleděla na něho, protože po pravdě řečeno, sama jsem nevěděla, co tím myslím. Před mým duševním

zrakem se mi najednou zjevila fronta na citróny.

“Nevím,” řekla jsem mimoděk a pokoušela jsem se vysvětlit to sama sobě. “Nemůžeš být pravdivý. V mém skutečném životě pro tebe není místo. Jsi happy end dobrodružného filmu ze života lepších kruhů, po němž se na plátně objeví jen slovo konec a pak se odchází z biografu.”

Vyslovila jsem to, než jsem stačila domyslit, co říkám, a teprve pak mě napadlo, že se mi podařilo pronést hlubokou

pravdu. Byla jsem na sebe hrdá.

Nyní chvíli mlčel on a pozoroval mě podivně pozorně. “A jaký je ten tvůj skutečný život?” zeptal se mírně a

tiše.

Polekala jsem se, neboť jsem v mžiku pochopila, že jsem řekla příliš mnoho. Nemohla jsem se mu přece svěřit, že můj skutečný život je velice daleko odtud, na severu, kde měsíc svítí stříbrným a nikoliv zlatým leskem, kde moře je převážně chladné a má šedozelenou barvu, kde v městě, pro mne jediném na světě, jezdí přeplněné tramvaje a nevyspaní lidé spěchají ráno podepsat prezenční listinu, kde někdy neteče z kohoutků voda a v obchodních domech není toaletní papír, kde se stojí fronty na maso i na Malý naučný slovník, kde je těžko žít, kde se musí umět žít a kde jedině se žít dá! V městě, které před 25 lety bylo jedinou zoufalou hromadou trosek a nyní žije jediným opravdovým životem. Nemohla jsem mu to říci, neměla jsem pražádný úmysl prozradit, kdo

jsem. A tak jsem dál mlčela a upřeně hleděla do průzračné,

zářivě modré vody.

“Nic mi o sobě neříkáš,” řekl se stínem nespokojenosti,

“nic o tobě nevím, kde žiješ? Co děláš?”

Celý život jsem snila o tom, abych byla záhadná, a nikdy

se mi to nedařilo. A rychle mě napadlo, že aspoň jednou to vyšlo samo od sebe. Jiskřička střízlivosti, která tak nečekaně před chvílí ve mne vzplála a vzala na sebe podobu fronty na citróny, nezhasla. Hořela dál.

“V hotelu Minerva,” zašeptala jsem. “Prožívám po tvém

boku nejkouzelnější chvíle života.”

Úklonou mi vyjádřil vděčnost za kompliment. Způsoby,

to se musí uznat, měl bezvadné. Provést graciézně

výmluvnou úklonu a sedět přitom u vesel ve vratkém člunu,

v tom je přece jen kus umění. Pak se vrátil k tématu.

“Považuješ mě za epizodu,” řekl poněkud rozhořčeně,

“za prázdninové dobrodružství? Za životní okrajový jev.

Odjedeme, rozejdeme se a já tě ztratím z očí. Ale to já nechci. Jsi jiná, nepodobná ženám, které jsem v životě poznal. Chtěl bych tě poznat lépe, blíž, chtěl bych tě znát i dál, ve všedním životě. V tom tvém skutečném životě …” Jasně, samozřejmě že jsem jiná, taková neviňoučká, taková odlišná, krásná Helena. Hleděla jsem na něho okouzleně a stůj co stůj se snažila vrýt si do paměti všechny podrobnosti té nevýslovně dojemné scény. Bleskla mi sice hlavou myšlenka, že se musel zbláznit, ale to neměnilo fakt,

že z ničeho nic prožívám gigantický úspěch v soukromém

životě. Jiskérka střízlivosti začala pomalinku blednout,

fronta na citróny se změnila v rozmazanou šmouhu.

“Můžeme …” řekla jsem nejistě. “Můžeme …”

“Kam odtud pojedeš?” přerušil mě energicky, protože

sám jistě nejlépe věděl, co můžeme.

“Do Paříže,” odpověděla jsem mechanicky.

“Odjedeme společně. Mám v Paříži byt, mohu se tam

přestěhovat natrvalo.”

Nedá se zatajit, že jsem z toho všeho trochu zhloupla.

Sugestivní věštba stará několik let a týkající se blondýna vykonala své. Sicilské prostředí dělalo své. Blondýn, jako takový, konal své. Já jsem nekonala nic, ale v hlavě jsem z toho všeho měla hezkou motanici. Představila jsem si, jak by bylo krásné žít nějaký čas po jeho boku coby drahocenná perla v činčilové peleríně a v démantovém náhrdelníku, zahrnovaná něžnou péčí, vozena z místa na místo po nejkrásnějších místech zeměkoule a nyjící zábavyplném lenošení. Doposud neskutečný, nepochopitelný a mé duši cizí svět se začal ztělesňovat, přiblížil se a vztáhl po mně roztažené spáry. Ke všemu začaly v té kouzelné vidině probleskovat diamanty z Pyrenejí. Pomaloučku, pomaloučku, se zábranami, ale nepřetržitě, klíčila ve mně vábná myšlenka, abych se tam pokusila proniknout v jeho společnosti a s jeho pomocí.

Všecky nedávné obavy a nepokoje mi přechodně ulétly z hlavy. Seděla jsem na betonovém molu v Syrakusách a těšila

se pomyšlením, jak je mi báječně! Komplex méněcennosti, který ve mně díky Ďáblovi dvě léta bujel, byl beze zbytku vyplet. Vedle mne seděl blondýn mého života, jehož něžná vyznání mě naplňovala důvěřivým, hřejivým pocitem triumfu. Černé balvany lávy z Etny ležící na pobřeží nejméně 6 000 let mi poskytly další důvod k dojetí. Vyplynulo z faktu, že úplně stejný pohled, jaký mám nyní před očima já, se naskýtal Řekům, když se tady poprvé vylodili. Vždycky jsem byla mírně švihnutá, pokud jde o dějiny starověku a o archeologii. Ve chvílích, kdy jsem se začala opájet nadějí, že prozkoumám pozůstatky po Incích a Mayích a můj soukromý milostný románek století nabýval největšího kouzla, pravil blondýn mého života: “Na dva tři dny budu muset odjet. Zanedbal jsem kvůli tobě své povinnosti.” “Jaké povinnosti,” zeptala jsem se roztržitě, plně zaujata hříčkami své obraznosti. “Musím vyřídit takovou blbinu. Prozradím ti tajemství, ale nech si to, prosím tě, pro sebe. Musím hledat jednu ženskou.” “Cože?”

“Jednu ženskou. Musím ji nalézt. Poručil mi to šéf.”

Blesk zčistajasna uhodil do černé lávy u mých nohou.

Pokoušela jsem se zoufale načerpat dech a ještě zoufaleji

jsem si říkala, že to snad není možné, že mi přeskočilo, že

jsem obětí obsedantních představ.

“Jakou … ženskou,” zeptala jsem se chabě a doufala, že

v mém hlase se neozývá panika.

“Jednu příšernou ženskou, kterou vůbec neznám. Bledá jako mrtvola, prolezlá revmatismem, kost a kůže, poloslepá, vypadá na 45 nebo 50 let, přestože ve skutečnosti je mladší. Musí mít strašně zničené ruce a děsně moc prachů.” Napřed mě s obdivem napadlo, že lidský organismus je neuvěřitelně odolný. Kolikrát už jsem měla příležitost zalknout se stejným rozčilením, a přesto pořád ještě žiju! Pak jsem pocítila ošklivost k svému kontrfektu, jaký utkvěl v jejich myslích, a málem jsem věc uvedla na pravou míru. Pak se mi povedlo částečně se zmobilizovat. “Proč hledáš takovou příšeru?” zeptala jsem se s odporem, překvapena silou svého sebeovládání. “Můžeš být klidná, pro potěšení určitě ne,” odpověděl smířlivě. “Představ si, ta ženská okradla mého šéfa. Vylákala na něm podvodně obrovskou částku peněz a musíme ji nalézt, abychom je dostali zpátky.”

Při vzpomínce, že se ve mně klubala na světlo touha prozradit mu skrýš v Pyrenejích, padla na mne nebetyčná hrůza. Pro pána krále! Ten si uměl vybrat objekty, jen co je pravda! Není vyloučeno, že by mě v Paříži vzal s sebou na

recepci k šéfovi!

“Musím se ti k něčemu přiznat,” pokračoval. “V první

chvíli jsem dokonce myslel, jestli to nejsi ty, ale jsi na to moc mladá.”

Zapálila jsem si cigaretu, abych získala čas, a představila si, co bych odpověděla, kdybych to nebyla já. Ochotná

fantazie tentokrát kladla nepochopitelný odpor.

“Ty máš nápady,” řekla jsem zhnuseně. “Proč jsi myslel,

že jsem to já?”

“Stella di mare,” zabručel.

“Co stella di mare?”

“Pozoroval jsem tě tenkrát, když po tobě ten Talián hodil mořskou hvězdici a křikl: “Stella di mare!” Polekala ses a první, cos udělala, bylo, žes pohlédla na moře. Ta ženská by udělala přesně totéž. Proč ty ses tak polekala?”

“Nezodpovídám za chování neznámých ženských! Plácl

mi na nohy ten mokrý studený sliz! Kdekdo by se vyděsil. To ještě není důvod, že musím být nějakou vypelichanou

obludou.”

“Ale jsi jí trochu podobná,” řekl vzpurně a jasně

považoval ta slova za bezstarostné škádlení. “Blondýnka,

černé oči. I když by ona měla být šedovlasá.” “Je-li šedivá, je přebarvená,” řekla jsem trochu nelogicky, ale najednou jsem všechno uviděla v jiném světle

a chaos v mých citech se stal silnějším než já. Milostný

románek století, to je prima …

V Syrakusách, prolétlo mi hlavou, potká-li člověka pohroma v Syrakusách, je to přece jen romantičtější než v nějaké Zlámané Lhotě. I když, z druhé strany, Zlámaná

Lhota, jaká to musí být exotika pro Araba!

Neposlouchala jsem, co dál říkal. Naléhavá nutnost vyřešit tu zoufalou situaci mě přivedla do stavu definitivního zmagoření. Svým duševním zrakem jsem viděla jedině Araba na návsi Zlámané Lhoty a za nic na světě jsem nebyla

s to ten obraz zapudit.

Při zpáteční cestě do Taorminy jsem se utvrdila v přesvědčení, že mě stihla těžká a nezasloužená křivda, pak jsem se slabě utěšila myšlenkou, že milostné dobrodružství s šéfovým podřízeným má své perverzní kouzlo. Nic víc se mi

nepovedlo zprecizovat.

“Počkáš na mě, viď,” zeptal se s něžným nepokojem, když zajel před můj hotel. “Neodjedeš mi, než se za tři dny

vrátím?”

Ujistila jsem ho, že pochopitelně počkám, a ještě jednou jsem si ho dobře prohlédla. Jasně, byl příliš hezký, než aby

mohl být pravdivý.

Ponechána sama sobě, získala jsem rovnováhu ducha. Mstivá tvůrčí zuřivost ve mně znovu vybujela impozantním květenstvím. Okamžitě jsem se pustila do úvah lehkomyslně

zanedbávaných.

Okamžitý útěk neměl žádný smysl ani naděje. Situace vypadala docela určitě takto: kvůli té pitomé hvězdici se v něm zrodilo podezření. Dvořil se mi s nadějí, že se něco dozví, z téhož důvodu předstíral explozi citu. Jasně, jedině tak je to, v Taormině jsem rozkvetla jako čínská růže zjara, a kdekdo by mi byl ochoten vyznávat lásku! Pod palmou tvrdl

proto, že mě sledoval, nejspíš chtěl udělat prohlídku v mém pokoji, najít něco, co by mě demaskovalo. Nenašel nic, to je jisté. Všecko, co jsem měla u sebe, patřilo Marii Giboisové, i ten kalendářík Domu knihy jsem nechala v Paříži. Protože neměl jistotu, ohlásil, že odjíždí, a počítá, že něco provedu. Já samozřejmě nic neprovedu. Kdybych to byla skutečně já, nesměla bych už tady tuto noc být. Jsem-li přece jen Marií Giboisovou, která se mnou nemá nic společného, samozřejmě klidně počkám, až se drahoušek vrátí ze služební cesty.

Je nesporné, že nyní už všichni na mne číhají na všech

letištích, na kterých přistávají letadla z Catanie. Ať si sedí a

trhnou si nohou. Fór je v tom, abych neutekla hned, ale o

něco později, až tehdy, kdy už to nebude čekat. A

zorganizovat to všechno tak, abych se dostala do Polska

téměř jedním vrzem. Až tam si oddechnu, až tam se uklidním. Žádné místní úřady, žádná policie, kašlu na Interpol, ať se hromadně oběsí osmdesátkrát po sobě! Gang mě dokáže najít, a co Interpol? Sedí tam pěkní hlupáci. Ne, tady už nevěřím nikomu za nic na světě! Do Polska! Okamžitě do Polska! Tam nejsou gangy lupičů, tam je nanejvýš gang koprový nebo niťový. Tam je obyčejná, poctivá, nefalšovaná milice. Tam jsou lidé, které osobně znám, tam je klid a bezpečí, tam je Ďábel … Ďábel … bože jediný! Ať si zívá jako starý krokodýl, ať zavírá oči, ať běhá za ženskými, ať mi otravuje život, ať si vymýšlí, ať si dělá co chce, jen ať k němu konečně dojedu, ať dopluji do toho jediného bezpečného přístavu! Nedá se upřít, že v posledních několika měsících byl můj život poněkud příliš pestrý a opravdu už byl nejvyšší čas drobet se zrekreovat.

Čekat na příležitost bylo riskantní, kdykoliv mohl nastat den, kdy si můj ctitel zamane odjet se mnou do Paříže. Rozhodla jsem se jednat revolučně. Ze služební cesty se vrátil po dvou dnech a našel mě sedět na pláži s rozzářeným výrazem tváře. Po dalších dvou dnech jsem se s ním rozloučila pozdě odpoledne bez konkrétních plánů na večer. Požádala jsem v recepci hotelu Minerva, aby mému snoubenci řekli, že jsem nečekaně odjela na návštěvu ke starým známým a že se vrátím hodně pozdě. Nacpala jsem si trochu věcí do plážové tašky, zbytek jsem tam nechala a odjela autobusem do Catanie. Stačila jsem si ještě nahonem koupit kufřík, abych nebyla nápadná tím, že nemám žádná zavazadla, a v posledním okamžiku

jsem stihla večerní letadlo do Paříže. Lístek jsem měla rezervovaný od rána. Pozdě v noci jsem přistála v Orly. Měla jsem v úmyslu letět přímo do Kodaně, navštívit Alici, koupit auto, vzít celé své jmění a jet přes Warnemnde do Polska. V tomto duchu jsem jí z letiště poslala telegram, pronajala si pokoj v skromném hotýlku a zatelefonovala

milovanému příteli, abych získala zpět své pravé papíry.

Příštího rána už jsem byla na polském velvyslanectví,

kde jsem měla poněkud zvláštní rozhovor.

“Pro živého boha, co se s vámi dělo?” řekl mi první

tajemník, a podezíravě si mě prohlížel. “To jste přece vy

zmizela z Kodaně?”

“Ovšem, já. Ale už jsem se našla. Nic mimořádného se

nedělo, maličkost, unesli mě gangsteři. Vidíte, jací jsou to

hajzlíci, vůbec nevzali v úvahu platnost mého pasu. Co si

teďka počnu?”

“To nic není, maličkost. Prodloužíme ho. Ale jenom na

čtrnáct dní. Ale kde jste byla?”

“V Brazílii.”

“Jak to, v Brazílii,” řekl nervózně první tajemník. “Máte pas platný jenom pro Evropu. Byla jste tam ilegálně?” “Nevím,” odpověděla jsem bezmocně. “Sama si nad tím

lámu hlavu.”

“A kde máte vízum,” zeptal se, když počtvrté prolistoval můj pas. “Ani tam nemáte místo na vízum.” Zděšeně na mne pohlédl a dodal:

“Vy jste tam byla bez víza?”

“Bez …”

“Tak jak vás tam pustili?”

“Nevím,” odpověděla jsem a cítila, že beznadějně

pitomím. “Nikdo se mne na nic neptal.”

A zároveň jsem si uvědomila, že zrovna tvrdím gigantickou lež, protože nic jiného nedělali, než že se mne v jednom kuse vyptávali, a začínalo mi být horko. První tajemník na mne hleděl pohoršeně a zhnuseně. “Vyloučená věc,” prohlásil energicky, “za těchto podmínek jste nemohla být v Brazílii. Máte nějaký důkaz, že jste tam byla?”

“Nemám,” přiznala jsem se zkroušeně. “Ani suvenýr

jsem si nepřivezla.”

“Tak kde jste v tom případě byla?”

“V Brazílii.”

Schylovalo se k tomu, že rozhovor neskončí do soudného

dne. Představitel velvyslanectví ustoupil první. Zřejmě se

bláznů bál.

“Nich nechápu,” prohlásil zdrceně. “Uděláte nejlíp,

vrátíte-li se do Polska. Kdy se chcete vrátit?”

“Hned!” vykřikla jsem horoucně. “Ale přes Kodaň, musím si tam vyzvednout své věci.” “Policie celého světa vás hledá. No, budiž, maximálně čtrnáct dní. Zítra ráno si to můžete vyzvednout. Ale s tou policií byste udělala lépe, kdybyste s ní jednala tady, u nás. Je to nějaká zapeklitá historie.” Dala jsem mu za pravdu a vyrazila jsem na pouť po obchodech. Vypočítala jsem si, že mám nejméně půldruhého dne času. Do večera mě budou hledat v Taormině, protože mé věci zůstaly v hotelu. Pak mě začnou hledat v Paříži, kde na to padne hezkých pár hodin. Je dost možné, že mám celé dva dny, ale pro všechny případy si musím pospíšit. Pozdě večer, trochu rozčilená, ale plně spokojená, jsem nasedla do bílé lancie na stejném místě na náměstí

Republiky. Už jsem nemusela nosit ani paruku ani tmavé

brýle a aspoň na krátko jsem se rozhodně nemusela bát. “To je neuvěřitelné, jak se žena může změnit,” řekl uznale můj přítel. “Odtud odjela utýraná stará babka. Vrátilo se krásné, mladé děvče. A copak to máš na hlavě? Své

vlastní vlasy?”

“No. A co má být? Nesluší mi to?”

“Naopak, ale ponejprv vidím, jaké barvy jsou tvé vlasy.

Před sedmi lety sis je barvila. Nepamatuješ?” “Ujišťuji tě, že co bylo před sedmi lety, to si pamatuju

den za dnem, hodinu za hodinou. Poslyš, vypadám

normálně?”

“Nenormálně mladě, ale jinak normálně. A proč?”

“Mluvit s tebou, to je přece jenom radost. Bojím se, že

jsem zešílela. Všude větřím úklady. Nikomu nevěřím, ani

policii, a možná, že dokonce zvláště ne policii. Ještě moment

a polezu po čtyřech podél zdi. Jsem blbá, ne?”

Jeli jsme pomalu prázdnými uličkami do Vincenneského

lesíka, tam mě to vždycky táhlo, že je tam dostihová dráha.

Můj přítel zamyšleně hleděl do prostoru před sebou.

“Nevím, jsi-li blbá. Potkalo tě ještě něco víc, než to před

tím?”

“To si piš! Poslyš, mohl bys nějakým zázračným způsobem za mě zaplatit účet v hotelu Minerva v Taormině?”

“Uteklas bez placení?”

“Musela jsem, co mi zbývalo? Zaplatíš? Nechám ti tady

prachy.”

“Strč si ty své peníze za klobouček! Zaplatím, jasně.

Proboha, co máš ještě v úmyslu natropit?”

“Nemám tuchu. Mně se vždycky všecko postaví na

hlavu. Odjížděla jsem odtud ve stavu šílené paniky. Potom

jsem se tam na Sicílii dala dohromady a začala se divit, jak a

čeho jsem se vůbec mohla bát. Za to může tamější klima, víš,

lenošení a dolce vita. Pak se ukázalo, že se musím jedině bát,

no a tak jsem začala znovu. A kromě toho mě užírá hrozný

vztek, až to burácí, nevidím totiž východisko a už toho

začínám mít zrovna tak dost.”

“A pořád jde o to, že toho moc víš?”

“Jasně. Nemohu se toho zbavit. Hledají mě, aby to ze mě

vyrazili, a když to ze mne vyrazí, zakroutí mi krkem. Pořád

dokolečka.”

Přikývl hlavou a chvíli mlčel.

“Nechci se pídit po podrobnostech, ale na tvém místě

bych nejspíš taky nikomu nevěřil,” řekl energicky. “Jednu

věc si zapamatuj. Žádných sedm let neexistuje. Ty lívanečky

se solí jsme jedli včera.”

Hleděla jsem na úplně prázdnou vozovku, dívala se na

tmavé stromy vroubící ulici, dívala se na muže za volantem a

nade všecko na světě jsem chtěla zastavit čas. Zázračná

minulost ožila v mých vzpomínkách.

“Včera jsme přelezli v Czersku přes plot,” řekla jsem dojatě, melancholicky a vzrušeně. “Včera jsme nabírali uhlí ve sklepě ve večerních toaletách, včera nám spadl na hlavu celý garnyž se záclonou a včera mi hučelo letadlo na letišti Okecie. Škoda že nemohu prožít v tvém autě několik nejbližších let života. Vystoupím a začne to znova.” “Škoda, že nemůžeš,” přitakal a povzdechl. “Prosím tě, nemluv s kdekým, ano? Nerad čtu jména známých na náhrobcích.”

Příštího dne jsem si časně ráno vyzvedla prodloužený pas, slíbila, že tam znovu přijdu na setkání s policií, a odešla

jsem na dánské velvyslanectví. Cestou jsem se pro všecky

případy skočila zeptat na německé tranzitní vízum a dostala jsem je na místě po čtvrthodince čekání. Trápila mě myšlenka na Interpol a já jsem byla od minuty k minutě rozčilenější, protože čas utíkal a něco se muselo začít dít. Otřes mě čekal před dánským velvyslanectvím.

Muže, který stál, anebo možná šel, za mnou, jsem si

předtím vůbec nevšimla. Uviděla jsem ho nenadále za zády, když někdo přede mnou otevřel skleněné dveře a on se odrazil ve skle. Odrazil se velice přesně a zřetelně, protože byl na jasně osvětleném místě, a já jsem uviděla jeho odraz přesně v okamžiku, kdy pohled odvracel ode mne na něco, co držel v ruce. Vypadalo to nachlup tak, jako kdyby

například srovnával fotku s originálem nebo tak něco.

Neklid, který se stal základním prvkem mého nitra, prudce

stoupl. Explodoval. V mžiku jsem změnila plány.

Dánské velvyslanectví získalo o mně nějaké informace.

Bez váhání jsem oznámila poslední adresu, vyjádřila souhlas

s rozhovorem s policií, získala prodloužení víza, všecko v

několika minutách. Odtamtud jsem odešla přímo do prodejny aut, bez vteřiny rozmýšlení a bez sebemenšího vybírání jsem si koupila béžového jaguára, čtyřdveřového, poslední model, poznávací číslo mi vyřídili za půl hodiny a já jsem odjela do města. Další půlhodinku mi zabralo balení a opuštění hotelu. Hladová k padnutí a šíleně rozčilená jsem vyrazila na Berlín.

Zdá se mi, že až do Nancy jsem na nic nemyslela. V

hlavě mi kroužily útržky informací, jak ovládat auto. Vyměnit olej, udělat kontrolu. Je v záběhu, neždímat nejvyšší obrátky. Něco přitáhnout. Anebo snad promazat? Po třech tisících kilometrů něco a něco po pěti. Anebo snad něco po tisíci? Čert aby to vzal. Po kolika kilometrech ten olej?

V Nancy jsem se zastavila v nějakém motelu, který bych vůbec nedovedla identifikovat, objednala jsem si večeři a

pokoušela se dát se trochu dohromady.

Od okamžiku, kdy jsem ve skleněných dveřích zahlédla chlápka prohlížejícího si fotografii, přestala jsem logicky uvažovat. Duše mi říkala, že nebezpečí je na dosah, a ukázalo se, že duše měla pravdu. Jak jsem mohla upadnout do tak trestuhodné lehkomyslnosti? Gang byl ve střehu, celá Francie, celá západní Evropa se skládala jedině z nepřátel, kteří mi usilují o život. V policii, v Interpolu, na všech velvyslanectvích, včetně našeho, na všech úřadech a orgánech seděli jenom spolupracovníci toho zatraceného šéfa, a to na nejvyšších místech. Myšlenka, že se mi zdaří jim uniknout, je beznadějný nesmysl. Zvláštní, že vůbec ještě žiju. Mohli přece stát před každými dveřmi a na každé křižovatce a čekat jenom na mě se samopaly schovanými pod kabátem. Ne, se samopaly ne, s pistolemi na uspávací plyn.

Vypadalo to, že se mi konečně podařilo dostat záchvat hysterie. Popíjela jsem čaj a potlačovala cvakání zubů a tupě jsem civěla na automobilovou mapu Evropy. Asi tak za hodinu mi začala svítat naděje, že snad není všecko docela ztraceno, že na parkovišti mám auto a na mapě vidím slovo Varšava a že jedno s druhým snad něco přinese…

S nejvyšším úsilím jsem se vzchopila a vypracovala si cestovní plán. Musím jet tak, abych nenarazila na žádný stát

kromě Německa, protože žádné další tranzitní vízum se mi nepodařilo získat. Mimochodem – na žádné jiné jsem si nevzpomněla! Zprávy o cestě do Dánska jsem rozhlásila co nejšíře a to by mi mělo dát jistou naději. Pojedu-li přes Frankfurt nad Mohanem, budu moci v NSR udělat tu prohlídku. Nemá smysl vozit s sebou všechny zbylé peníze,

a při prohlídce stačím vplatit zbytek na své konto v

Landmansbanken. Banka má povinnost držet to v tajnosti.

Ostatně je to docela jedno, i kdyby platbu publikovali v tisku, budu já v té době už za horami. Teď se musím vyspat, vyrazit za svítání a až na tu garanční prohlídku jet bez

zastávky.

Nezbytnou přestávku jsem si propočítala na půl dne. Do Varšavy jsem měla zhruba 1 700 kilometrů. Prohlídku a

platbu na konto jsem se rozhodla provést v Hannoveru,

neboť jsem usoudila, že Frankfurt je příliš blízko. Přidalo mi to sice pár kilometrů, ale zdálo se mi to rozumné! Pak jsem

si objednala rozhovor s Varšavou.

“Proboha, konečně ses ozvala!” vykřikl Ďábel, když uvěřil, že jsem to já. Zdál se mi víc podrážděný než šťastný. “Co se s tebou, prosím tě, dělo?” “Nic,” odpověděla jsem rázně. “Řeknu ti to později, ale teď, můj milý, poslouchej. Dnes je ještě čtvrtek. Zítra za ranního šera odjíždím a jedu bez zastávky. V sobotu ráno mě čekej v Kielbaskowě, s penězi na clo v zubech.” “Čím jedeš?”

“Autem.”

“Jakým?”

“Béžovým jaguárem. Novým.”

“Proboha!” vykřikl a trochu ho to uzemnilo.

“Teď si s tebou nemůžu dýl povídat. Bojím se, je to se mnou mizerné. Čekej na mne v sobotu od rána. Vynasnažím se přijet co nejdřív. A chraň tě ruka páně někde něco

vyžvanit!”

“Neblázni!” protestoval. “Do soboty to nestihneš. Musíš

někde přenocovat. Nevydržíš to.”

“Nikde nebudu nocovat. Jsem vyspaná. Musím to stihnout!”

“No dobře, ale překvapilas mě. Jak si představuješ, že já

tam mám dojet? Já to do soboty nezvládnu. Smluvme si to na

neděli!” “Vyloučeno! Musíš tam být. Zařiď to, jak chceš, pěšky nebo letecky! Záleží na tom můj život.” “Poslyš, co to do tebe vjelo? Napřed na půl roku zmizíš a pak dostaneš záchvat spěchu. Nemáš náhodou o kolečko

víc?”

“Mám o několik koleček víc, ale to máš jedno. Hele, mourečku, já jsem prožila peklo. Nemám teď čas se šetřit.

Na hranici musím vydržet. Potom ti to vyložím beze zbytku.

Čekej na mne! Nezapomeň! Hrozně už tě chci vidět! Pa.” “Ne aby ses někde cestou rozbila!” zvolal ještě nějak podivně nespokojeně a zkamenělé srdce, které už pomalu začínalo ve mně tát, se znovu pokrylo ledem. Proboha, cožpak se ten mužský nikdy nedovede chovat jako člověk?” Odjela jsem při východu slunce a drala jsem se k severu. Vybírala jsem si jedině dálnice. Před polednem jsem byla v Hannoveru. Za tři hodiny jsem vyřídila formality. V servisu sice měli moc řečí o počtu kilometrů, naštěstí jsem nevyplatila do banky všecky peníze a tak protesty poměrně rychle zmlkly. Nastoupila jsem další cestu.

Přede mnou byl Berlín a pak Varšava. S každou otáčkou kol mi bylo lépe. Jaguár letěl jako drak, jako perla, jako osmý div světa! Cestou jsem melancholicky přemýšlela, že už je mi zřejmě souzeno urazit nesmírně dlouhé vzdálenosti v nejkratším možném čase a že celý příští rok nebudu nikam pospíchat za všecky poklady světa. Je pravda, vzdálenost z kobky na zemský povrch nebyla možná ani tak dlouhá, zato byla nesmírně náročná.

Na hranicích jsem neměla žádné potíže. Do Berlína už to

byl kousek, a když nastala noc, já jsem pocítila, jestli si

aspoň na okamžik nezdřímnu, že přestanu ručit za směr jízdy. Z hotelů už jsem měla strach. Zato jsem za sebou zanechala stopu, dokonce pod vlastním jménem, a přestože stíhání by mělo spíš sledovat trasu na Kodaň, nechtěla jsem přece jen riskovat. Odbočila jsem na prázdný parking na silnici, zhasla jsem světla a ulehla jsem k spánku na zadním sedadle. Bože, jak nádherně pohodlné bylo to auto!

Za svítání jsem se probudila zimou. Když jsem

roztřesená a uspěchaná odjížděla, nestačila jsem si nic nachystat. Ani termosku s čajem jsem neměla, prostě vůbec nic, byla jsem prokřehlá, polámaná, připoscíplá a jako praštěná pavlačí. Napadlo mě, že se musím něčeho napít, vem kde vem! Místní peníze jsem neměla, ale hotovost v zelených bankovkách, které jsem si vezla do vlasti, dala se

vyměnit všude a kurs mi byl úplně lhostejný. Demokratické Německo taky potřebuje devizy, ráda posloužím. Já na nich šetřit nebudu. Směnárna na berlínském nádraží byla otevřena od šesti ráno. Zase už jsem ztratila trochu času, ale napila jsem se kávy, čaje i minerálky tak trochu do zásoby. Hlad jsem celkem neměla a hnalo mě to do Polska. A konečně jsem vyrazila po známé silnici do Kiebaskowa. Slunko bylo přede mnou a oslepovalo mě. Dojatě a sentimentálně jsem vzpomínala na svou poslední cestu po této autostrádě. Taky jsem měla trampoty s viditelností, jenomže tenkrát byla zima, noc, prášil sníh a za sebou jsem měla dvě stě kilometrů bezkonkurenčního náledí a navíc jsem neměla jistotu, jakým směrem jedu. Jestli k polským hranicím nebo do Berlína. Teď bylo překrásné počasí, časný podzim, směr mi ukazovalo slunce a za mnou zůstaly zážitky, ve srovnání s nimiž bylo náledí nevinnou a radostnou zábavou.

Dálnice byla absolutně pustá. Jela jsem po ní sama, měla jsem spoustu místa, žádné překážky a mohla jsem se klidně věnovat úvahám. Blízkost Polska, blízkost obyčejného,

normálního života mi všecko ukazovala v jakémsi zcela

jiném světle. Zmocnilo se mě najednou nevýslovné překvapení, hraničící s ohromením, když jsem vzpomínala na události, které se mi přihodily od chvíle, kdy jsem naposledy hleděla na cíl dostihů v Charlottenlundu. Připadalo mi to prostě nemožné. Zlý sen, fantas v horečce.

Pobyt v Brazílii, šílená cesta jachtou Stella di mare, s

kanónem ukrytým v podpalubí, příšerná kobka v Chaumontu. Ráda bych věděla, jestli někdy přijde čas, kdy si budu moci klidně a bezstarostně prohlížet zámky na Loiře jako bohatá turistka. Háček jsem nechala v kobce. Měla jsem

si ho vzít na památku. Zatím si jako jediný suvenýr vezu tu

sušenou hvězdici. Není to památka, je to pochmurné memento. Budu se asi muset jednou provždy vzdát těch “mužů svého života” a dát si svátek s blondýny! Fakticky, nemám na ně štěstí! Ten k zbláznění hezký chlapík, s očima jako pablesky na skalách v Grotta Azzurra! Ne, takové věci se zkrátka nestávají. Zaplaťpánbu, že se vůbec objevil, zaplaťpánbu, že svým způsobem nasadil korunu mé regeneraci v Taormině! Zapomeňme na vedlejší aspekty celé věci a zachovejme si jenom krásnou vzpomínku na neskutečný milostný románek století! Musím-li už být pronásledována, pak na mou duši dávám přednost tomuto způsobu před všemi ostatními … Nedávná minulost se mi promítala před očima na způsob živých obrazů a mně samotné bylo těžko v ně uvěřit. Nebýt

toho jaguára, musela bych soudit, že se mi to zdálo nebo že

jsem se zbláznila a fantazie se mi pletou se skutečností. Jak já to vůbec někomu vysvětlím? Zase budou říkat, že fantazii mám tedy senzační. Mockrát jsem slyšela taková slova, když jsem sdělovala stroze holá fakta, bez příkras a přehánění, neboť tváří v tvář faktům byla nadsázka většinou zbytečná.

Cožpak já za to mohu, že mne odjakživa potkávají tak

pitomé věci? A pokaždé se mi zdá, že už jsem udělala rekord, a pak své vlastní rekordy překonám! Ale tentokrát

jsem snad dosáhla vrcholu. Zdá se mi, že mne stíhá kletba od

chvíle, kdy jsem ve svou hvězdnou hodinu vyslovila přání, že bych chtěla žít život pestrý a bohatý! A když si pomyslím, že jsem to pronesla ve chvíli, kdy byl můj život bezmezně stabilizovaný, uspořádaný, vyvážený, normální a navíc nevýslovně šťastný. Schylovalo se k tomu, že už to tak zůstane navždy, že už se v něm nic nezmění a že se nic mimořádného nemůže přihodit. Prostě trest za neskromná přání, a basta! Poctivě a sebekriticky jsem si přiznala, že kdyby mi někdo něco takového vyprávěl, taky bych mu neuvěřila. Ale nejhorší je, že tomu ještě pořád není konec. Pořád ještě jsem jediným člověkem, který zná tajemství té strašné skrýše v Pyrenejích, kvůli které celý ten rambajz začal. Sto čtyřicet osm od sedmi tisíc dvě stě dvě od b jako Bernard … Z ničeho nic vyletěl těsně přede mnou na autostrádu nějaký vůz. Neměla jsem tušení, kde se tam vzal, nejspíš stál stranou na parkingu. Blbec! vykřiklo to ve mně a dál se všecko odehrávalo ve zlomcích vteřiny! Odpíchla jsem se doleva, přesvědčena, že on pojede po pravém pásu. Jenomže on vjel prudce na levou stranu a postavil se napříč dálnice. Zabrzdila jsem. Pneumatiky příšerně ječely. Odhodilo mne to na jednu a hned zase na druhou stranu. Přesto jsem stačila koutkem oka zahlédnout, že z auta vyskakují lidé a že zprava je kousínínek místa. Pustila jsem brzdu, dupla na plyn, smýklo to se mnou, otočila jsem volantem vpravo, hned nato

vlevo, dostala jsem smyk, nepochopitelným zázrakem v jakémsi podivném reji jsem o vlásek minula z jedné strany zadek toho auta, z druhé svodidlo dálnice, odhodilo mne to

vlevo, stačila jsem si uvědomit: mírné pohyby volantem! Sneslo mě to vpravo, přibrzdila jsem, sneslo mě to vlevo, ale už méně. Všichni svatí se mnou! Já jsem z toho vyvázla!

Nedovedla jsem pochopit, jak se to mohlo stát. Mohu

vkleče přísahat, že jsem nikdy v životě neměla ani tušení o

nějaké jízdě smykem! Jistě jsem zapracovala jako ta paní, která se geniálně vešla jako čtvrtá mezi uhánějící automobily

a nikdy o nic nezavadila, protože v kritických okamžicích

zavřela oči a pustila volant. Prozřetelnost bdí nad debilkami,

bděla nad ní, a jak vidět, měla péči i o mne.

Chtěla jsem zastavit, vrátit se, zajet k těm pitomcům,

oslům, volům, zvrhlíkům v tom autě a zahrát jim ďábelskou

scénu, ale pohlédla jsem do odrazového zrcátka a noha sama

mi sešlápla plyn. Ještě jsem se dusila rozčilením, ale v duchu už jsem cítila známé varování. Lidé, kteří předtím vyskočili, teď téměř tryskem naskakovali do vozu, auto udělalo zvrat a

vyrazilo za mnou.

Že jaguár není zaběhnutý? Co na tom, nejvýš se zaběhne! Ujela jsem půldruhého tisíce kilometrů, nic mu nebude! To je dokonce při zajíždění dobré, řádně ho prohnat na krátkých úsecích silnice! No, tak ho proženeme, úsek dálnice před námi není dlouhý!

Když jsem překročila stošedesátku, přestala jsem

sledovat tachometr. Jedním okem jsem se dívala do zrcátka a

druhým před sebe. Jaktěživ jsem neřídila v takové rychlosti. Nejen proto, že to bylo zbytečné, ale také proto, že jsem neměla co řídit. Nejrychlejší, co jsem kdy vlastnila, byl opel, který hladce vytáhl stočtyřicítku, jenomže když jsem jela v opelu, nikdo mě nepronásledoval. Hlavou mi prolétla trpká myšlenka, že zaměstnání řidiče u požárníků a jízda k požáru mi kdysi připadaly náramně atraktivní. Jediná pitomá nerovnůstka na vozovce a dožiju se důstojného finiše pronásledování, které začalo na skalnatých serpentinách nedaleko Paranaguy.

Než otočili vůz a odstartovali za mnou, odpíchla jsem se od nich o hezkých pár desítek kilometrů. Taky měli rychlou akceleraci, ale já už jsem byla v plném tempu a dřív jsem dosáhla maximální rychlosti. Na bezmezně prázdné autostrádě se konal závod dvou aut, z nichž nejméně jedno mělo za volantem naprosto nekompetentního tvora.

Jaguár se vznášel nad povrchem silnice, řítil se jako ďábel, s rovnoměrným, tichým hukotem motoru, s jasným uspokojením a radostí, že mu konečně dovolí ukázat, co dovede a v mé rozběsněné duši šílela zuřivost ničivá jako

tajfun.

Počkejte, lotři špinaví, řekla jsem se zaťatými zuby. Čert vás vem, doženete mě po smrti. Mám toho dost! Jela jsem jako v záchvatu amoku. Nadpřirozené šílenství mne vedlo samo a vůbec nedbalo na mé dovednosti, přesněji řečeno, na jejich nedostatek. Vzdálenost mezi námi se pomalu zvětšovala. Na hranice to bylo kousek. Ještě chvíli, a mihla se kolem mne značně rozmazaná tabulka, ohlašující konec autostrády.

Tam se něco mění, proletělo mi v panice hlavou. Vlítnu—

li touhle rychlostí na jiný povrch vozovky, je konec! Pane Zasado, pomoc!

Neměla jsem jistotu, zda mě pan Sobieslaw Zasada slyší, a tak jsem pro všecky případy poněkud zpomalovala. Vtom jsem zaslechla nový zvuk, poměrně tichý, ale jinačí, různící se neklamně od zvuku motoru. V první chvíli jsem se zděsila, že mi klepe výfuková roura. Já jsem přece ten zvuk znala a už jsem také uviděla po straně před sebou obláčky prachu!

Střílejí s tlumičem, řekla jsem si s rozhořčeným zděšením. Svině, zničí mi auto! Mířili do pneumatik. Poněkud se přiblížili, ale přede mnou už bylo vidět hraniční přechod. V záchvatu inspirace jsem zapnula dálková světla a stiskla zpívající klakson. Ještě pořád se netrefili, jistě proto, že mě měli proti slunci. Viděla jsem, jak z budovy německé celnice vybíhají lidé. Ti za mnou zpomalili. Celníci byly zřejmě šokováni, protože sotva mě uviděli, zvedli první závoru. Dost možná, že dospěli k názoru, že k nim jede blázen, a chtěli prostě předejít škodám. Za skoků a smyků, za divokého svištění brzd, za troubení, jekotu a záře reflektorů přiblížila jsem se k celnici a zastavila.

Ještě když jsem brzdila, viděla jsem, že na jedné straně, z polského celního úřadu, také vybíhají lidí a na druhé straně se na silnici obrací bílý mercedes. Dva němečtí pohraničníci na motocyklu vyrazili za ním. Oba byli ještě dobře vidět, zatímco mercedes už mi zmizel z očí. Neměla jsem sílu vystoupit. Ještě pořád s těmi dálkovými světly, s běžícím motorem, opřela jsem se o volant a bylo mi všecko jedno. O několik desítek metrů odtud, na dosah ruky, bylo lidové Polsko. Na víc už jsem neměla. Nezbyla ve mně jediná myšlenka, jediné přání, jen už se konečně, pro všecko na světě, dostat T A M! Papíry jsem měla v pořádku, jela jsem na tranzit, nic závadného jsem nepřevážela, ale zato jsem měla hysterický záchvat. Když ze mne s maximální námahou vyždímali informace, že nic nevím, že jsem se normálně vracela domů a že mě ta mercedeska dohnala a z nepochopitelných důvodů po mně začala střílet, že ji neznám a že vůbec nic nechápu, poněkud překvapené německé orgány dospěly k závěru, že bude vhodné zbavit se mě co nejrychleji a přenechat tento problém Polákům. Konečně jsem vypnula světla, nešikovně jsem vycouvala z trávníku a pomalounku odstartovala do milované vlasti. Přede mnou se otevřela polská závora a zároveň s ní se konečně otevřel zázračný, bezmezný, nade vše ve světě vytoužený pocit bezpečí! “Co tě, prosím tě, napadlo, kupovat jaguára?” přivítal mě něžně milovaný muž. “Ty ses dočista zbláznila!” Štěstí se ve mně rozjelo na plnou páru a já jsem s největší radostí souhlasila, že jsem se samozřejmě dočista zbláznila.

Od prvního okamžiku, od prvních slov, polský automobilový

problém, netypický vůz, kde ho opravovat, kde náhradní díly, blízký, známý, obyčejný, opravdový život! Můj bože, kdyby tak ještě nebyla šunka nebo aspoň sodovka!

Moc nescházelo a byla bych se vrhala kolem krku všem lidem, které jsem potkala. Div ne na kolenou jsem celníky

prosila, aby mi něco vyclili, aby mi udělali prohlídku, přísahala jsem, že sama nevím, co vezu. Marně! Celníci mě

se shovívavým úsměvem vyhodili za dveře a zaujali

pohrdavé stanovisko k devizám, jejichž dovoz jsem hlásila,

odmítli přijmout clo za auto a div ne s odporem hleděli na mé kufry. Pohrozila jsem, že příště přivezu nějaký hrozný

kontraband, což vyvolalo výbuch bezstarostného smíchu a

moře vtípků. Dostala jsem kávu a kus obyčejného salámu. Štěstí kvetlo a krajina se rozhořívala nadpřirozeným jasem. Ďábel se posadil za volant, což jsem přijala s velkou úlevou, poněvadž všech motoristických rekordů jsem měla

až po uši.

“Drahoušku, prosím tě, jeď pomalu a opatrně,” požádala jsem a konečně jsem si v klidu zapálila cigaretu. “Prosím tě, žádný spěch, žádné nervózní činy.” “Snad jedu opatrně,” odpověděl otráveně a podle svého zvyku šlápl před zatáčkou na plyn. “Kam jsi zmizela? Co se s tebou dělo? Alice vyhlásila poplach, vyptávala se na tebe milice, matka dostávala nervové záchvaty, co se stalo?”

“Postupně ti všecko řeknu. Unesli mě gangsteři.”

“Nech si ty žertíky, jací gangsteři!”

“Nesympatičtí. Poslyš, můžeš mi to udělat k vůli a

nevjíždět do zatáček stovkou?”

“Nebuď trapná, jedu přece pomalu. Co se to dělo na těch

německých hranicích? Co to bylo za auto, které tam

obracelo?”

“Vždyť ti to říkám, gangsteři. Stříleli po mně.”

“Ty máš humor,” vykřikl. Celá věc ho najednou

překvapila a konečně zaujala.

“Ani ne. Až ti všecko povím, pochopíš, že střílení do

pneumatik na autostrádě je ve srovnání se vším ostatním

nevinná zábava. Mne už nic nepřekvapí. Bože, já jsem na

smrt utahaná. Štěstí že jsem konečně dorazila až sem!”

Ďábel chvíli mlčel, zaměstnán předjížděním jako třetí.

“Vzala sis věci z Kodaně?”

“Nic jsem si nevzala. Jedu rovnou z Paříže. Strach mě

přešel až za naší hraniční závorou.”

“Tak povídej konečně, jak to bylo.”

Dlouhou dobu jsem mlčela a přemýšlela, jak to přijme,

jestli znovu řekne, že si za to můžu sama. Uvěřit mi snad

uvěří, zná mě přece, nebo aspoň by mne měl znát. Opravdu

jsem si to částečně zavinila já sama, nikomu jinému by se taková blbost nemohla přihodit, ale nevím docela jistě, jestli bych chtěla slyšet zrovna tohle. “Podrobnosti ti prozradím později,” řekla jsem. “Je toho děsně moc. Ve zkratce to vypadá takto …” Ďábel naslouchal zkrácenému vyprávění, nedával najevo nedůvěru a jen občas mě přerušil otázkou. Pocit blaženého štěstí a pyramidálního uspokojení mne zaplavoval výš a výš a přehlušoval dokonce únavu. Za okénky auta zářila klidným světlem pozdní polská jeseň. Měla jsem pocit, že mu vyprávím obsah dobrodružného filmu, který jsem před nedávnem viděla v Kodani, a nikoliv vlastní zážitky, a byla jsem dokonce ochotna tu a tam kritizovat scénář. “Neuvěřitelné,” řekl. “Nebýt toho, že ty jsi schopna všeho, nikdy bych tomu nevěřil. Ty máš nápady, dloubat háčkem! Tobě vážně přeskočilo.” “Vážně mi přeskočilo,” souhlasila jsem. “Nejhorší na tom je, jak vidíš, ocitla jsem se v prekérní situaci. Ještě pořád jenom já vím, kam ukryli své jmění, a tuším, že zábava ještě neskončila. Nemám ponětí, co s tím podniknout.” “Čili ty jsi s tím Interpolem vůbec nemluvila.” “Jasně že ne. Bála jsem se. Co si myslíš, měli svého člověka v dánské policii. Poslední místo, kde bych se byla nadála gangstera. Dostala jsem komplex, psychický úraz.

Všichni mi byli podezřelí. Tobě to může připadat

nenormální, ale já se sobě nedivím. Jeď pomaleji.”

Ďábel pokrčil rameny.

“Ty vážně nemáš všech pět pohromadě. Na našem

velvyslanectví jsi také nic neřekla?”

“Nikde jsem nic neříkala. Naše velvyslanectví mi taky

bylo podezřelé. Chtěla jsem přijet sem, rozumíš, sem! Tady jsem bezpečná a teď můžu začít znova přemýšlet.”

“Že ty musíš dělat jednu blbost za druhou. A co zamýšlíš teď?” “Analyzovat situaci. Co se tady dělo? Co chtěla milice?” “Ptali se na tebe, jestli nemám nějaké zprávy. Alice oznámila, že jsi nezvěstná a že tě hledají policajti po celé Evropě. Jistě navázali spojení s milicí. Jak je možné, že o tebe nezakopli?”

“Zaostali ve vývoji a nestihli to. Nevím, jestli se nemám

jít hlásit našim, ale doufám, že mne předvolají sami.”

“Moment, ale oč vlastně šlo? Jak to, že kvůli těm jejich

prachům došlo k takovým zmatkům?”

“Interpol je chtěl zničit finančně a zabavit veškerý jejich

majetek. Měli spoustu různých věcí, akcie, podniky,

hotovost a nevím co ještě. Tušili, že jim to zkonfiskují a

zablokují bankovní konta, a tak ve strašném chvatu, prý

během jediného dne, všecko prodali, vyzvedli peníze, vyměnili za diamanty, zlato a platinu.”

“Diamanty jim taky mohli sebrat.”

“O to právě šlo. Měli u policie své lidi, ale sami se báli,

že i mezi nimi jsou lidi od policie. Proto ty tajnosti. Jediný

člověk, který věděl, kde to je, byl ten, který to vlastnoručně ukryl. Měl o tom zpravit šéfa, chtěli počkat den nebo dva,

vyzvednout všecko z úkrytu a odvézt to do Brazílie. Pak se

nějakou dobu ukrývat, přečkat stíhání. Byli bohatí, mohli si

dopřát dovolenou a potom začít znovu. Sama věřím, že to

byl báječný nápad.”

“A proč to hned neodvezli do Brazílie?”

“Nejspíš proto, že existuje takzvaná celní kontrola.

Všecky orgány je sledovaly. Ten chlapík, co zařizoval skupování cenností, to musel načas uložit, a šéf mezitím zařizoval transport. Zorganizoval to moc hezky. Nejlepší důkaz, že převezli mě, až na to, že kromě mne neměli co

transportovat. Nebylo to zdaleka tak jednoduché. Diamanty

prý nakupoval v jižní Africe. Strašně pospíchal. Přijel do Kodaně, měl navázat spojení a vtom to prasklo. On vydechl naposled v mém náručí a peníze leží a čekají.”

“A ty víš kde?”

“Vím,” řekla jsem unaveně a zároveň spokojeně. “Našla jsem to místo na mapě.” Vzpomněla jsem si na svou tvrdošíjnost v otázce jeskyní na Malinovské skále a přes únavu mě to pobavilo. Se všemi podrobnostmi jsem mu vylíčila scénu, když mě napojili na detektor lži. Překvapilo ho to a podíval se na mne nedůvěřivě. “Nedělej si legraci! Jak je to možné? Ten aparát pracuje naprosto neomylně.” “Jistě, s lidmi, kteří mají hlavu plnou své lži. Já jsem měla v hlavě jedině jeskyně na Malinovské skále. Vůbec jsem neposlouchala, nač se mě ptají.” “A ty sis naprosto přesně zapamatovala, co ti řekl ten chlapík, ten umírající?”

“Víš přece, jakou mám paměť na citáty. Zrekonstruovala

jsem si v letadle každé slůvko.”

“A pamatuješ si je ještě teď?”

“To bych prosila.”

“Tak co říkal?” projevil náhlý zájem.

“Bacha! Koňský povoz!” řekla jsem mimoděk.

“Vidím. Tak co říkal?”

“Jako bych slyšela šéfa. Zavřeš mě do sklepa? Prosím,

klidně ti to zopakuju.”

Bez rozmýšlení, jedním dechem jsem odrecitovala celý

text francouzsky. Ať se učí cizím jazykům, dávno jsem ho k

tomu přemlouvala.

Ďábel se vztekal.

“Neblázni, přelož mi to!”

“Na té mapě, kterou mi ukázal,” řekla jsem tajuplně, a

před mýma očima najednou vytanulo plátno monstruálních

rozměrů na abstraktním obraze. “Páni, to byla mapa! Celý

svět se všemi podrobnostmi. Na té mapě byly poledníky a

rovnoběžky očíslovány a on označil číslicemi vzdálenost od

jednoho poledníku a jedné rovnoběžky. Jistě to předtím

změřil. A navíc je to zvlášť kamuflováno, aspoň tak jsem

tomu rozuměla.”

“Tak dobře, ale kde je to?”

Zavrtěla jsem hlavou.

“I kdybych ti to chtěla říct, nevyjde mi to z úst, zalkla

bych se. Jsem jako posedlá a tajit to se stalo mou vášní.

Neřeknu to nikomu za všechny poklady světa.” “Řekni, jsem zvědavý. Kde v Evropě lze, u všech čertů,

najít místo, kam se nikdo nedostane.”

“Takových míst jsou spousty,” řekla jsem s povzdechem. “Příkladně Rodopy. Našel bys ty něco v Rodopech? Tam

jsou tisíce jeskyní …”

“To samozřejmě není v Rodopech.” A přesně v okamžiku, když se ptal, udělal něco, co jsem až příliš dobře znala a co mi v mžiku všechno znovu převrátilo vzhůru nohama. Pohlédl do zrcátka a šlápl na plyn. To mi úplně stačilo!

Trhla jsem sebou a obrátila se dozadu.

“Pronásledují nás?” vykřikla jsem panicky. Srdce se mi

prudce rozbušilo v hrdle. Leknutí mi zmátlo myšlenky.

Střílet po nich?

“Revolver!” vykřikla jsem. “Kde máš revolver?”

Ďábel sám se zděsil a zabrzdil tak náhle, že mě to

vymrštilo dopředu.

“Blázníš? Nemám revolver. Co šílíš, nikdo nás nehoní!

Uklidni se, proč mě lekáš?”

“Já? Ne já tebe, ty mne! Prosila jsem tě, abys jel

pomaleji. Přidáváš plyn, protože za námi něco jede! Mne od

Brazílie pořád někdo pronásleduje. Mám psychický úraz.”

“Páni! Jsi prostě cvok, nemáš úraz. Vyvoláš nervový

otřes i u mne. Dobrá, dobrá, předjede nás obyčejná varšava.”

“Ať nás předjede třeba trabant. Jsem v Polsku! Chci mít

konečně klid!”

Zpomalil s jasně patrným hlubokým roztrpčením.

Soustředil se na projetí Pniew. Vzpamatovala jsem se a

pomalu jsem se uklidňovala. Zaplavovala mě vzrůstající

únava.

“Tak kde je, k čertu, ten ostrov pokladů,” zeptal se mě poněkud roztržitě. “Kdesi tam,” zabroukla jsem, “na konci světa. Běž mi s tím do háje, musím se rozmrazovat zvolna. Jeď pomaleji.” Znovu zrychlil, ale neměla jsem sílu reagovat. Několik minut jsem jela, zahleděna bezmyšlenkovitě do uklidňující krajiny, a pak se mi, z ničeho nic, znovu začalo něco rodit v hlavě. A nemohla jsem se toho zbavit.

Kde se vlastně vzali tady, těsně na polských hranicích? O svém úmyslu vracet se přes Kodaň jsem informovala téměř

polovinu Evropy, roztrubovala jsem to, kde se dalo, a

nepřekvapilo by mě, kdyby na mne čekali na trajektu. Ale proč tady? Odjela jsem najednou. Během několika hodin. Jela jsem přes Hannover a mohla jsem jet dál na Hamburk a Puttgarten. Tam na mne měli číhat. Od Hannoveru jsem jela na jednu zápřež, až na tu kávu v Berlíně, no, no, a zdřímla jsem si v noci na dálnici, ale to je jedno, kolik času jsem tím strávila? Minimum. Od odpoledne jednoho do jitra příštího dne. Stáli tam na parkingu, čili museli přijet dřív. Logicky vzato, všecko nasvědčovalo tomu, že se vydám do Kodaně, kde jsem zanechala nevyřízené věci, kde byl veškerý můj majetek. Poslala jsem Alici telegram,že přijedu.Budu jí muset co nejdříve zatelefonovat, nebo se zase vyděsí, že jsem se ztratila. Kdy je mohlo napadnout, že jedu do Berlína? Až za Hannoverem, kde se křižují autostrády. Jak se tam mohli dostat dříve ne já? Chvíli jsem soustředěně přemítala o různých možnostech a najednou mne ohromila ďábelská myšlenka. Záblesk světla tak zrůdný, tak nepravděpodobně příšerný, že mě div neoslepil a neohlušil, jako výbuch bomby přímo před nosem. Všichni, absolutně všichni lidé, kteří se mnou mluvili, věděli, že jedu do Kodaně. Já sama jsem o tom byla pevně přesvědčena. Jeden jediný člověk se dověděl hned za Paříží, že jsem změnila úmysl, dověděl se, čím se vracím, kudy a kdy.

Má únava okamžitě zmizela. Seděla jsem jako paralyzovaná tělesně i duševně a hlavou mi vířila ta jediná hrůzná myšlenka. Telefonovala jsem mu z Nancy. Sjednala jsem si schůzku, pak jsem si šla lehnout a odjela jsem až příštího dne za úsvitu, byla spousta času. Věděl o tom jedině on. Jedině on! V hlavě došlo k další explozi. Odkud ta jistota, že skrýš je v Evropě? Řekl to přece před chvílí! Mluvila jsem o Brazílii, jižní Africe, zmínila jsem se o šéfově pobytu na Blízkém východě. Měl k dispozici celý svět! Jak mohl vědět, že je to v Evropě? Vše, co se vynořovalo z ochromujícího chaosu, bylo příšerné. Odmítala jsem vzít na vědomí logické závěry, které se samy nabízely. Ne, to je nemožné. Je to příliš úděsné … Hleděla jsem do prázdna, nic, absolutně nic jsem neviděla a bála jsem se na něho podívat. Ledoví mravenci mi běhali po zádech. A zároveň jsem si uvědomila s oslňující, surovou jasností, že ještě před třemi lety bych ho nahlas obvinila, poručila mu, aby má podezření vyvrátil, aby vše vysvětlil, udělala bych mu scénu, rozplakala se v jeho náručí. Ale teď ne. Teď už ne. Je to všechno děsně mizerné … “S kým jsi mluvil o mém příjezdu?” zeptala jsem se napjatě s jakousi zoufalou nadějí, že snad přece. “S nikým,” zabručel. “Zakázalas mi o tom mluvit.”

“Cože? Ani s maminkou ne, s Jirou, s Janou, s nikým u vás v práci? S nikým?”

“Myslíš, že jsem měl čas? Byl jsem si jistý, že budu

muset zaplatit na hranicích clo, a musel jsem sehnat peníze.

Představuješ si, že do toho zatraceného Kielbaskowa dojedeš, než řekneš popel? V pátek jsem letěl do Štětína. Z Gorzowa jsem jel taxíkem. Vůbec nikoho jsem nepotkal, nikdo neví, že se vracíš, máš příležitost udělat jim

překvapení jako nikdy v životě!”

“Jsi absolutně jistý, žes o tom nikomu neřekl?”

V mém hlase se přece jen muselo něco ozvat, protože

najednou na mne pozorně pohlédl.

“Absolutně nikomu,” odpověděl energicky. “Proč tě to

tak zajímá?”

Nyní už jsem stoprocentně věděla, že zalhal. Nikdy žádná pravdivá odpověď mu nesplynula ze rtů tak prostě, bezděčně a přímo. Musel o tom říci někomu, ke komu se nechce přiznat. Nějaká ženská? Čert vem ženské, ty mi teď mohou být ukradené. Ale co když to řekl nějakému děvčeti, a to děvče ještě někomu… A znovu jsem najednou pochopila, že před třemi lety bych vyšla z předpokladu, že to byla z jeho strany normální hloupá nepromyšlenost. Byla bych mu řekla, oč mi jde. Uvěřila bych, že dovede ocenit vážnost případu i tu mou prekérní situaci, že ho to dojme, i když to veřejně nepřizná, ale přece jen mi naznačí, že to někomu vyžvanil, a pak že budeme společně uvažovat a řešit. Bude daleko nervóznější a neklidnější nežli já… Před třemi roky možná, ale teď už ne.

Hnal se

stočtyřicítkou, řezal zatáčky, měl neproniknutelný výraz tváře. Cítila jsem, jak ve mně něco čím dál víc chladne a jak se mi na hlavě začínají ježit vlasy. Ještě jsem nechápala, co se stalo, ale už jsem věděla, že mě potkalo něco hrozného. Měla jsem pocit, jako by se to jediné bezpečné místo na zemi rázem změnilo v doupě mordýřů. Svět kolem mne se přetvářel v nepochopitelnou bezednou černou propast, bez hranic a bez záchytného bodu. Myslila jsem, že se snad za chvíli zadusím!

Ne, to je nemožné. Já fakticky trpím obsedantními

představami. Zbláznila jsem se a musím se dát zavřít do sanatoria pro nervově choré. Jsem cvok, trpím fobií, šílenstvím. Vyloučená věc, tak se nedá žít! Musím se z toho

dostat.

Takový nápad, takový příšerný nápad.

Vzmohla jsem se na gigantické úsilí.

“Zastav, drahoušku,” řekla jsem energicky. “Už jsem si

odpočinula. Udělej mi tu radost a dovol, abych dál řídila

sama. Ať konečně smím jet kliďánko po známé silnici,

nespěchat a před nikým neutíkat.”

Přibrzdil, ale za chvíli znovu přidal plyn.

“Pojedeš až od Poznaně,” řekl neméně energicky.

“Zajedu k hotelu Merkur, dáme si kávu a pak si vyměníme

místo. Souhlasíš?”

Bylo to tak normální, tak přirozené, tak obvyklé a známé, tolik to připomínalo chvíle, které jsme prožívali v harmonii a ve svornosti, tak předně to leželo v realitách normálního života, že příšerný svět ustavičného ohrožení a smrtelných nebezpečí najednou zmizel. Vzpamatovala jsem se. Fakticky, úplně jsem zblbla a trpím stihomamem… Jenomže nedaleko polských hranic na mne čekal bílý mercedes…

Když jsem sama řídila, měla jsem větší pocit bezpečnosti. Úplně jsem vystřízlivěla a řekla jsem si, že věc nemohu nechat jen tak. Život v atmosféře ustavičných podezření a pochyb bude nesnesitelný. Z nedávných zážitků se tak brzy nevzpamatuju, zanechalo to na mně hlubší stopy, než jsem původně soudila. A mé duševní zdraví vyžaduje jasnou situaci. Čím dřív, tím líp. Vrátila jsem se k věci. “Proč se domníváš, že to místo leží v Evropě?” zeptala jsem se z ničeho nic, kousek za Koninem.

“Jaké místo?”

Přes nejupřímnější přání zaslechla jsem v duchu opět

zvuk poplašného zvonku. Za těch pár let jsem Ďábla poznala

skrz naskrz. Bylo to vždycky stejné. Když ho něco zajímalo

normálně a mírně, valchoval mě do omrzení otázkami, až ze

mne vyždímal odpověď. Když mu na něčem zvlášť záleželo

a nechtěl to prozradit, předstíral, že ho věc přestala zajímat.

Naslouchal, dokonce přitom začal zívat a tvářil se unuděně.

Počítal s normálním lidským vzdorem i s mou hloupou

potřebou upřímně se svěřit. A většinou dosáhl svého cíle.

“Místo, kde ukryli diamanty,” vysvětlila jsem zdvořile.

“Proč myslíš, že je v Evropě?”

“Sama jsi to přece řekla,” namítl lhostejně a hleděl do

prázdna.

Poplašný zvonek zahoukal jako požárnická siréna. To

jsem já neřekla! Mám sklerózu a všechny možné tělesné vady, ale naprostou ztrátou paměti ještě netrpím. NEŘEKLA jsem, že je to v Evropě. Čerti mi něco našeptali a já jsem

neodolala.

“Nesmysl,” prohlásila jsem klidně. “Není to v Evropě. Je

to v Kordillerách.” “Kde?”

Jeho překvapení trvalo pouhou setinu vteřiny. Bleskově

se ovládl a pohlédl na mne s normálním živým zájmem.

Ničeho bych si nebyla všimla, vůbec bych tomu nevěnovala pozornost, nebýt toho, že jsem napjatě a pozorně číhala na

každý odstín jeho reakcí.

“V Kordillerách. Kordillery jsou pro mne španělská vesnice a nemám ponětí, jak to tam vypadá. Ale něco se mi plete, že to spustil do propasti. Zaručeně to nějak označil.” “Jakým způsobem…” začal otráveně. Odmlčel se, sáhl po cigaretách a pokračoval: “…by to jediný člověk dokázal ukrýt v horách, aby o tom nikdo nevěděl?” Měla jsem neodbytný dojem, že chtěl říci něco docela jiného, a v půli věty se zarazil. “Třeba o tom ví ještě někdo jiný. Rozhodně mu nějací lidé pomáhali. Ale oni zas nevědí, co transportovali, a nikdo je nezná. Ostatně, nemuselo jich být moc. Nebožtík vzal balíčky s cennostmi a odešel s nimi, kam chtěl. Mohl si vzít jednu mulu a poháněče, řekněme němého nebo kreténa, zavézt to do hor, nechat poháněče s mulou čekat opodál, sám to odnést o kousek výš, ukrýt a poklona, po legraci. Mohl, ne?”

“A měl na to čas?” zeptal se kriticky. “Říkalas, že měl naspěch. To by přece trvalo dlouho.”

“Dvoudenní výlet, co je to?”

On se odmlčel a ani já jsem nemluvila. Poplašné zařízení v mé hlavě vylo a mrkalo červeným světlem. On to věděl! Věděl o tom všem nepochopitelně moc a z nějakých záhadných příčin přede mnou své vědomosti ukrýval. Všechny mé rozumové schopnosti, maximálně zbystřené, pracovaly plnou parou a vtom mi v srdci vykvetla nová

naděje. Interpol! Třeba už byl v Polsku, třeba s nimi navázal spolupráci a oni mu zakázali se k tomu přiznat. Od chvíle, kdy změnil zaměstnání, nemá sice už nic společného s vyšetřujícími orgány, ale co na tom? Lidi z Interpolu přece zná. Předtím se s nimi stýkal, dál udržuje spojení. Bože, jaká já jsem debilka! Samozřejmě, tak to musí být. Vždycky udržoval tyto věci přede mnou v tajnosti! Jasně. Zamíchal se do toho Interpol. A proto se chová tak divně, jasan, trpím halucinacemi, uhnala jsem si stihomam!

Ale poplašný zvonek v mé hlavě zvonil a červené světýlko výstražně blikalo. Nejbližší přítelkyni jsem spatřila den po příjezdu. Vyhledala jsem ji v zaměstnání s úmyslem zahrát velké entrée. Zvlášť za tím účelem jsem se našlechtila, zvolila jsem přiměřený make-up a nasadila platinovou paruku. Novou, do puntíku stejnou, jako byla ta brazilská, ovšem koupenou v Paříži, a to všecko proto, abych přesvědčivěji ilustrovala vyprávění o svých senzačních dobrodružstvích. Vypadala jsem stejně jako tehdy v Charlottenlundu, s tím rozdílem, že jsem na sobě neměla zimní plášť a po Sicílii jsem byla nesrovnatelně půvabnější. “No víš,” přivítala mě Jana rozhořčeně a vyčítavě, “to je dost, že jdeš. Já ti zvoním jako blázen, nikdy nejsi doma.

Proč nebereš telefon? Už jsem myslela, že se ti něco stalo?”

Tak mě překvapila, že jsem se změnila v solný sloup a

vykulila na ni oči. Oč jí kráčí?

“Byla jsem pryč,” řekla jsem ohromeně.

“No jo, ale už jsi zpátky!”

“Jdu rovnou k tobě.”

“Ale až dnes! A doma jsi přece už dávno!”

Užasla jsem ještě víc.

“Nechápu, co tím myslíš. Vrátila jsem se včera večer a

běžím rovnou sem. Včera jsem byla u maminky. Nechceš

toho po mně nějak moc?”

Teď zase zírala ona.

“Cože? Včera večer? Odkud ses vrátila? Viděla jsem tě

asi tak před měsícem!”

Pocítila jsem, že mi z toho jde hlava kolem. Doufám, že

jsem se nevědomky nerozdvojila.

“Tys

mě viděla?”

opakovala jsem

tupě

a

bezmyšlenkovitě. “Před měsícem?” “Jasné! Ta barva vlasů je báječná. Vypadáš skvěle. Napadlo mě to, jen jsem tě uviděla, a děsně mě zajímalo, kde tě přebarvili.” V takzvané žaludeční krajině se mi rozlilo horko a to horko se šířilo různými směry se zvláštním zřetelem k horním partiím těla. Umínila jsem si, že musím zachovat absolutně kamenný klid a všecko před ní zatajit, je drobátko nervózní. Kdyby k něčemu došlo, neovládne se a prozradí mě. “Tak za a, je to paruka,” řekla jsem s železným klidem, “a za b, kdes mě viděla?” “Neříkej!” vykřikla překvapeně. “Přísahala bych, že jsou to vlasy! Tak jsem tě viděla v téhle paruce, ty, poslyš, a neškodí to vlasům, když se to pořád nosí?”

“Tvým vlasům by neuškodilo, ani kdybys nosila na hlavě

kravské lejno,” odsekla jsem, její vlasy skutečně vždycky

budili závist celého okolí. “A kdes mě viděla?”

“V autě.”

S největší námahou jsem se ovládla.

“Smím vědět, kde to auto bylo?”

“Na silnici. Víš, tam, kde bydlí ti naši příbuzní v

Pludách. Zrovna jsem vyšla na silnici, je tam zastávka

autobusu, viděla jsem, jak jste nasedli do auta a projeli okolo

mne. Chtěla jsem dokonce na vás zamávat, ale zapletla jsem

se do balíčků a ředkvičky se mi rozsypaly do pankejtu.

Nestačila jsem.”

V náhlém záchvatu jasnozřivosti jsem pochopila, že

pitomé ředkvičky mohou člověku zachránit život!

“Ďábel tam byl taky?” zeptala jsem se s železným

klidem.

“No samo, on řídil a ty jsi seděla vedle, ale ani jste se na mne nepodívali a já jsem dostala dopal. Čekala jsem na autobus tři čtvrtě hodiny!” “Víš jistě, že to bylo naše auto?” “Absolutně,” odpověděla poněkud překvapeně. “Nebyla jsem přece pod párou. Poznala jsem vás a poznala jsem auto, po tom odřeném zadním blatníku. “Jaký odřený blatník?” zeptala jsem se bezděčně a zároveň jsem přemýšlela, zda by nebylo na místě loknout si studené vody.

“Ty sis toho nevšimla? Odřel ho na našem dvoře, když

couval a narazil na ten patník, který tam stával.”

Hluboce jsem si oddechla.

“A my jsme tě neviděli?”

“Ne. Ani jste se nepodívali. Jako bych byla vzduch.”

“Zaplať pánbů na výsostech! Ty slepé kuře, to jsem

nebyla já! Včera večer jsem se vrátila rovnou z Paříže a před

měsícem jsem chytala bronz na Sicílii.”

“Neříkej!” řekla po chvíli Jana překvapeně. “Nikdy bych

ti to neřekla! Byla jsem si jistá, že jsi to ty. A ta paruka mne

dnes o tom přesvědčila. Protože když ses tak dlouho

neozývala, začala jsem o tom pochybovat.”

Zamyslila se a zeptala se opatrně:

“Myslíš, že taky ona měla paruku?”

“Čert ví,” odpověděla jsem a upadla v zamyšlení.

Mlhavé podezření ve mně prudce vzplálo i pohaslo.

Nějaké děvče, asi tak před měsícem… Bílý mercedes čekal

na dálnici z Berlína… zalhal, že to nikomu neřekl!

Jana se strašně rozčilila, představovala si, že svým

neuváženým sdělením způsobila krach mezi Ďáblem a mnou.

Stůj co stůj mě přesvědčovala, že zaručeně o nic nešlo.

“Buď klidná, k sakru,” řekla jsem vztekle. “Pámbů dej,

aby to byl normální poměr a nic horšího!”

“Jak to?”

“Nijak. Sama nevím. Buďto trpím halucinacemi, nebo ne.

Budu s tím asi muset něco podniknout…”

Příštího dne před polednem, když jsem na Maršálkovské

vystoupila z vozu, ještě pořád v té platinové paruce, kterou

jsem nosila, hnána něčím, co jsem si nedovedla ujasnit,

srazila jsem se s jedním z našich přátel.

“Koukám, že měníš fára jako rukavice,” vykřikl a se

zájmem si prohlížel jaguára. “Před týdnem jsem tě viděl v opelu. Přivezla sis dva?”

“V jakém opelu?” zeptala jsem se se zájmem.

“Tmavošedý Opel Rekord. Tak ses opeřila, že už ani

nevíš, co máš?”

“Naopak, vím, co mám, a můžu tě ujistit, že šedý Opel Rekord nevlastním. To jsem určitě nebyla já.” “Nepovídej,” podivil se. “Vyloučeno. Dokonce jsem tě zdravil a říkal jsem si, že ses znovu vrátila k té barvě vlasů, která ti před lety tak slušela. Vypadáš báječně. Vážně jsi to nebyla ty?”

Když se o dva dny později otázal třetí člověk, proč hovořím s Ďáblem německy, a tvrdil, že to slyšel na vlastní uši v restauraci Kamenolomy před třemi týdny, tehdy, když jsem tam s ním večeřela a seděla jsem zády do sálu v bílých krajkových šatech, musela jsem se poddat. Nikdy jsem bílé

krajkové šaty neměla, nepřihlížím-li k tomu, že německy nemluvím a před třemi týdny jsem kvetla štěstím v Taormině.

Málo naplat. Dochází k všelijakým shodám okolností, ale

všeho moc škodí. Platinová blondýna, černooká, kterou všichni považují za mne, vědomosti, které má Ďábel, bílý

mercedes na dálnici…

Tajuplná Madeleine, za kterou jsem zaskočila v kodaňské herně, mne na oplátku teď zastoupila ve Varšavě! Normální ženská msta anebo něco daleko horšího? Vlastně jsem něco takového očekávala a dokonce to mnou otřáslo daleko méně, než by se patřilo. Vzteklá, odhodlaná, se srdcem plným jedovatých látek, čekala jsem doma na Ďáblův návrat v plné polní: v paruce a pečlivě nalíčená. Rozhodla jsem se vyzkoumat, jak zareaguje. Vstoupil, podíval se na mne s bezmezně lhostejným výrazem tváře, jako bych byla vzduch, a neřekl ani bů. Nelidskost toho člověka byla nepochopitelná. Pocítila jsem, jak v mém nitru narůstají jakési strašlivé věci překračující vše, co jsem doposud poznala.

Ráno zazvonila Jana, strašně rozčilená.

“Poslyš, co se děje! Myslím mezi vámi dvěma. Potkal mě

včera večer a zavezl domů…”

“Ďábel?” skočila jsem jí do řeči, protože v takovém

duševním stavu mohla mluvit o kdekom.

“Ano a celou cestu se mě vyptával, cos mi vyprávěla o svých dobrodružstvích. Začala jsem se obávat, že je to nějaké tajemství. Choval se docela mile, až do té doby, než jsem mu řekla, že nic nevím. Potom byl protivný. A vyslýchal mě a vyslýchal a pořád mu šlo o nějaké místo, kam ty prý se chystáš, abys něco hledala. Nic nechápu, nic jsi mi o tom neříkala. Je to pravda? Příšerně mi vytekly nervy, bylo to takové nějaké podivné … Nevím, ale něco se mi na tom nelíbilo. Jako by ze mne chtěl vytáhnout tvé tajemství.” “Poslyš,” řekla jsem znepokojena jistou myšlenkou. “Doufám, že jsi mu nevykecala, že jsi ho viděla s tou holkou.”

“Ne, i když mě svrběl jazyk, protože mě nakonec

dohřál.”

“Chraň tě ruka páně něco o tom žblebtnout! Nezapomeň!

Nic jsi neviděla, nic nevíš, jsi slepá, hluchá a absolutně

pitomá. Mám dost starostí o svou vlastní hlavu, nebudu se

ještě starat o tvou.”

“Blázníš?” řekla Jana znechuceně. “Dost možná. Dej to pánbů. Celá má naděje je v tom, že jsem se zbláznila. Řeknu ti, oč běží, abys někde neplácla nějakou hloupost. Sama pochopíš, že s legrací je už dost

dávno konec.”

S legrací je konec … Fakticky, s touto skutečností jsem se musela smířit. Vrátila jsem se do vlastního bytu, vrátila jsem se do normálního života a k člověku, jehož chování mne už dávno zbavilo duševního klidu. Něco jsem s tím musela podniknout a nějak si svůj život uspořádat. Úloha vyděšené bezmocné oběti mi zkrátka nesedí. V krajním soustředění jsem zvážila všechna pro a proti.

Madeleine mi kolidovala s Interpolem. Existovala sice

možnost, že Ďábel má poměr v rámci mezinárodní spolupráce úřadů, a to by částečně vysvětlovalo, proč mě udržuje v nevědomosti. Ale absolutní mlčení v té věci bylo podezřelé. Pravděpodobnější byl poměr jako takový. Jeho negativní postoj ke mně, nač to tajit, nasvědčoval by tomu, že přenesl své city na ni, aniž si uvědomil, co dělá, řekl jí, že se vracím. Nemusel vůbec mít tušení o jejím spojení. Ale myslet umí, mercedes mu něco napověděl a teď už by měl být doma, v čem lítá. Ať tak nebo tak, měl by to odčinit. A když to neodčiní … Neodčiní-li nejen to riskantní pobláznění, ale i ty různice za poslední tři léta, nezbude nám opravdu nic jiného než se rozejít.

Navzdory sobě, navzdory své povaze, která volala po otevřeném jednání, přistoupila jsem k záludným vojenským operacím. Prvním zásahem v můj prospěch byla paruka. Platinový třpyt na mé hlavě jím musel očividně cloumat den

co den, z hodiny na hodinu a celé sebeovládání, jakého byl

schopen, rozhodně spotřeboval na něco jiného, za týden to

skrečoval.

“Mne je milejší původní barva tvých vlasů,” řekl

znechuceně. “Nechoď pořád v té paruce. Nelíbí se mi.”

“Ty nemáš rád platinové blondýnky?” zeptala jsem se pokrytecky.

Zhnuseně se ušklíbl. “A víš, že ne? A vůbec, v té paruce nevypadáš dobře. Dělá tě starší.” Není pravda, vůbec mě nedělá starší, a přitom nic nenaznačovalo, že by mu něco na mně opravdu bylo milejší, řekněme zlatohlav, ale dosáhla jsem svého cíle a s opravdovou úlevou jsem ji odložila. Ustavičné chození po bytě v paruce bylo pro mne nesnesitelné. Umyla jsem si vlasy a začala opět vypadat normálně. Nevěděla jsem, co bude, ale pro všechny případy jsem zabezpečila děti. Přes protesty celé rodiny vyjádřila jsem okamžitý souhlas s jejich odjezdem do Sovětského svazu s otcem. Nenadálý výbuch rodičovských citů mého exchotě přišel ve chvíli pro mne nejvytouženější, a přestože jsem věděla, že můj starší syn se bude věnovat výhradně sledování sovětských klusáků a mladší s radostí zanedbá vyučování, vyexpedovala jsem je z domu s opravdovým ulehčením. Šest týdnů byli v bezpečí. Jako normálně po delší nepřítomnosti jsem vyřizovala spoustu věcí. Ďábel provozoval jakési služební cesty po vlastech polských a na dlouhé hovory s ním nebylo času. Nevysvětlené tajemství se dále vznášelo mezi námi. Atmosféra byla krajně napjatá, v povětří kroužilo něco nedefinovatelného, co u mne vyvolávalo bušení srdce, zatínání zubů a v hrdle pocit dušení knedlíkem. Venku jsem se cítila lépe než ve svém bytě. Přemýšlela jsem, zda nemám z vlastní vůle jít na milici nebo na kontrašpionáž, ale přesvědčovala jsem sama sebe, že jim vlastně nic po tom není, žasla jsem, že mě nikdo neotravuje, čekala jsem kdovíco hrozného a cítila, jak se pomalu stává život pro mne

břemenem. Fakticky, pro tohleto jsem se vracet nemusela. Dvanáctý den po mém příjezdu vrátil se Ďábel jakoby nic domů s lahví whisky a na obrátku skočil pro sodovku. “Dal bych si panáka,” řekl, “ty ne?”

Moc dobře věděl, že whisky je můj oblíbený drink. Když

mi položil tuto otázku, pohlédl na mne se známým

zábleskem v očích. Tvářil se vůbec daleko sympatičtěji, ač pro to neměl nijaké důvody. Nadále jsem ztělesňovala kamenný chlad, spíše odrazující od projevů sympatie, a proto mi to z fleku připadalo podezřelé. “Taky se napiju,” řekla jsem energicky. Vždycky když přeberu v pití, dostávám záchvaty upřímnosti. Řekla jsem si, že si dám bacha. Uznal-li za vhodné opít mě do němoty, a výběr pití tomu nasvědčoval, měl k tomu zřejmě své důvody. Považovala jsem za žádoucí tyto důvody poznat. Námětem rozhovoru se od prvních slov stala má nedávná dobrodružství. Ďábel dohlížel na tempo nalévání. Byla jsem zvědavá, po kolika skleničkách zahyne kaktus stojící vedle mne, ale byl to kaktus, který velice rychle regeneruje, a tak jsem se rozhodla ho obětovat. Zatajování pouze jediné, přesně vymezené informace zakořenilo se ve mne již tak hluboko, že jsem se tím vůbec nemusela znepokojovat. Nenuceně a bez zábran jsem mu vyprávěla o maličkostech předtím zamlčených a kladla jsem hlavní důraz na tu sladkou idylku v kobce. Neváhala jsem zdůraznit naděje na zlepšení našich vzájemných vztahů, které mě tehdy udržovaly na duchu. Čekala jsem na nějakou reakci. Není snad na světě muž, jehož srdce by nezjihlo při vzpomínce na utrpení milované ženy.

Zareagoval, proč ne. Měl báječnou náladu. Mé naděje přešel mlčením, ale zato mi dolil whisky. Šlo mi to na nervy a postupně jsem začala předstírat stav alkoholového opojení. “Poslyš,” řekl nakonec poněkud vzdorovitě a trochu spiklenecky. “Nikdy tě nenapadlo, aby ses tam jela podívat?”

Taktak že jsem neplácla, že bez šéfovy mapy je to

předem prošvihnuté, ale kousla jsem se do jazyka. Bylo by to příliš střízlivé.

“Napadlo, jasně,” odpověděla jsem triumfálně. “Právě

proto jsem nejednala s Interpolem. Budu-li chtít, dostanu se kamkoliv.”

“O tom vůbec nepochybuju. Víš, kde jsou ty diamanty. Nepomýšlelas na to je vyzvednout? Měla bys jmění, které by

ti vydrželo až do konce života. Mohla bys cestovat po celém

světě. Poslyš, vyzvedněme je!” Kaktus už byl kompletně opilý. “Taky mě to napadlo,” řekla jsem záhadně. “Jedině já vím, kde jsou. Chvilku počkám. Počkám, až se na mě vykašleš a definitivně mě opustíš, pak tam zajedu, vyzvednu je a tobě na zlost budu strašně bohatá. A ty si budeš rvát vlasy, žes mě opustil. Na co čekáš? Proč nejdeš ke všem těm svým holkám? Víš přece, jak tě nenávidím!”

Ty nesmysly jsem musela povídat, nalíznutá jsem je

vždycky říkala a nechtěla jsem v něm zrovna teď probudit podezření, že jsem střízlivá jako protialkoholická poradna. “Žádné holky neexistují a já nemám v úmyslu tě opustit.

Jsi namazaná.”

“Ani nápad. Už dávno mě chceš opustit. Musí ti to být na

obtíž. Oddělám tě a budu mít svatý pokoj.”

“Sám se zabiju, až se zřítím do té díry s diamanty.”

“To není žádná díra,” zaprotestovala jsem dotčeně.

“Tak co?”

“Copak já vím. Třeba to pověsil na strom.” “Řekneš mi to, když to uhodnu?” “Ti gangsteři už se to snažili uhodnout. Vyzvednu je a ukryju je v jeskyních na Malinovské skále. Převezu přes hranice kontraband! Ha! Ha! Ti celníci mi to nechtěli věřit!” S jistou námahou jsem ze sebe vymáčkla křeč radostného smíchu. Kolikrát jsme spolu vedli takové pitomoučké rozhovory o svých citech, kterých nám pořád bylo málo. City vzal čert, snad už dávno. V mém zděšeném srdci se rozhostilo zoufalství a vypudilo zbytky naděje. Nebylo mi do smíchu, když Ďábel s ledovým svitem v očích otevřel posvátný atlas.

Neodbytně, důrazně, rychle, jako by mi nechtěl dopřát, abych se vzpamatovala, zahájil křížový výslech. Pozoroval mě tak pronikavě, jak snad nikdy v životě, a ukazoval na mapách nejrůznější místa. Detektor lži jsme neměli, ale on

byl vždycky lepší než všecky detektory lži, a zase jsem se

musela zachraňovat vírou v Malinovskou skálu. Dolil mi whisky. Kaktus už musel mít okno. Před duševním zrakem jsem uviděla svůj vlastní sklep.

K otázkám, kde to je, přibyly z ničeho nic jiné.

“Jaká čísla řekl ten nebožtík? Mluvil přece francouzsky.

Rozumělas tomu? Líp umíš počítat anglicky a dánsky.

Nezmýlilas něco? Rozumělas těm číslicím francouzsky?

Jaké byly? Opakuj! Co říkal?”

Nevydržela jsem to. Měla jsem toho po krk. Vypálila

jsem salvu z vlastního děla:

“Oč jde,” zeptala jsem se s nevinným zájmem. “Už

prohledali celé Kordillery?” “Ne, ale …” najednou umlkl.

Zakalupíroval se. Skočil mi na to, že jsem opilá, a na okamžik se přestal kontrolovat. Zradila ho jednosměrnost

jeho snažení.

“Sama jsi říkala, že je to v Evropě …”

Mlčky jsem na něho hleděla a nechala předstírání. S

úžasem jsem cítila, jak zoufalství mizí a zmocňuje se mě

vztek. Známá zuřivost, která za okamžik spáchá nějaký

nepříčetný skutek.

Také on mlčel. Uvědomil si chybu, které se dopustil.

Jistě hledal v duchu formu, jak ji odčinit. Odvrátil oči,

odvrátil hlavu, sáhl po láhvi a nalil do skleniček. Mlčení se

stávalo hmatatelným.

“Řeknu ti pravdu,” prohlásil nečekaně. “Vidím, že mi nic

jiného nezbývá.”

“Poslouchám,” řekla jsem zdvořile. “S radostí se stanu

svědkem tak unikátního jevu! Řekneš mi pravdu a nezalkneš

se jí. To bych chtěla vidět.”

Překvapeně na mne pohlédl.

“Ty jsi střízlivá?”

“Střízlivá jako ráno,” odpověděla jsem s nepokrytou satisfakcí a prohlédla jsem si skleničku proti světlu. “Čekám

na tu pravdu.”

Jediný pohled na štědře zavlažovaný kaktus mu úplně postačil. Příznačné bylo, že to přešel bez poznámky. “Znám ten případ,” řekl konečně nerad. “Víš přece, že tě hledal celý Interpol. Před několika měsíci tady byl jeden pracovník a mluvil se mnou. Měli podezření, že jsi mrtvá, ale postupně získávali o tobě nové zprávy a tak pokračovali v pátrání. Ustavičně jsi jim mizela, mysleli, že ses vrátila do Polska a ukryla se tam. Ten chlapík z Interpolu je ve spojení se mnou. Slíbil jsem, že mu okamžitě sdělím všecky zprávy od tebe. Nevím, oč ti jde a proč děláš ty voloviny.” “Aha,” řekla jsem klidně. “A to je všecko?”

“A to je všecko.” “Tak jednoduché?” “Jak vidíš.”

“Dojemné. Takže asi budu muset kurýrovat svůj

stihomam.” “Nejspíš ano.”

Slitovala jsem se nad kaktusem a konečně jsem sama upila té nešťastné whisky. Uvědomila jsem si, že až do tohoto okamžiku ve mně přece jen vířily jakési zbytečky iracionální naděje. Nešlo o Madeleine, pravda o ní by ho na místě zabila, docela určitě. Ale chlapík z Interpolu by se mě nevyptával na skrýš v Pyrenejích, ale na něco docela jiného. Pro chlapíka z Interpolu věcí naprosto nezaplatitelnou, cennější než všechny diamanty světa, byly by mé poznámky v kalendáříku Domu knihy! Zmínila jsem se o tom Ďáblovi. Řekla jsem mu, že jsem odposlouchala konferenci v Brazílii. O tu věc by se musel Interpol zajímat. Ale o této věci mi nepoložil ani jedinou otázečku. Vůbec tomu nevěnoval pozornost. Vyplývala z toho jediná věc. Je zblázněný do Madeleine a kvůli ní se rozhodl dostat ze mne zprávu o penězích. Od Madeleine vede přímá cesta k šéfovi. Nic je nezadrží.

Postaví se na hlavu, aby dosáhli svého cíle a hlavního

komplice mají v mém bytě. Když si pomyslím, že kdyby byl začal jinak, kdyby se byl vyptával na tajnosti gangu, kdyby mě byl od prvního okamžiku přesvědčoval o své spolupráci s

Interpolem a kdyby se byl navíc odhodlal projevit mi stín

citů, já, debilka, nešťastná a utýraná vším, co jsem prožila,

byla bych mu naletěla.

“Takže ty se mě teď na to všecko vyptáváš v zastoupení

Interpolu?” řekla jsem se sžíravou ironií.

“Chtěl jsem mít jasný obraz situace,” namítl dotčeně.

“Ten chlapík jistě co nejdřív přijede.”

Přeskočilo mu nebo co?

“Přecenila jsem tě,” prohlásila jsem znechuceně po

chvíli. “Je mi to trapné, ten omyl v hodnocení dává špatné

vysvědčení o mé inteligenci. Zřejmě jsem přecenila i sebe.”

“Co tím myslíš?”

“Nic. Chlapíkovi z Interpolu řeknu všecko sama.” “Jak myslíš,” řekl tónem uražené primadony. “To jsem zvědavý, jestli i před ním budeš dělat blbiny.” Kaktus vystřízlivěl a vydržel to. Nedůvěřivé napětí se ve mně definitivně utvrdilo. Vědomí, že mému životu nic nehrozí, nic neznamenalo.

Očekávala jsem únos, omráčení, uspání a bůhsuď co ještě. Byla jsem naladěna výhradně na rafinované úskoky. V kapse pláště jsem začala nosit pérový nůž, šlohnutý v Brazílii. Nůž byl na tu kapsu kapánek nekapesní, strašně mi překážel a utvrzoval zuřivost, která ve mně narůstala. Přemýšlela jsem, co bych já podnikla se sebou, vymyslila jsem si spoustu věcí a instalovala jsem v autě poplašné zařízení, které jsem s vozem koupila. Po zapojení přístroje nejlehčí styk kovu s karosérií vyvolal ďábelský jekot.

Zapojovala jsem je pokaždé, kdykoliv jsem se vzdálila od

vozu déle než na pět minut. A dvakrát se mi podařilo přivolat

pohotovostní vůz milice. Jindy zavrávoral nějaký opilec a

otřel se o bok přazkou od pasu, jednou jsem sama na ně

zapomněla a strčila klíček do zámku před vypnutím.

Navzdory svým zvykům jsem se při každém zvonění u dveří

ptala pitomoučce: “Kdo tam?” Jedla jsem a pila jedině

potraviny, které jsem sama nakoupila a uvařila a vůbec,

střežila jsem se na všech stranách.

Ďábel předváděl smrtelnou uraženost a nepokrytý odpor.

Hradba, která najednou mezi námi vyrostla, stávala se

nepřekročitelnou. Z nepochopitelných důvodů se nechtěl odstěhovat, přestože jsem mu to téměř denně navrhovala, a pociťovala jsem masochistické uspokojení při pouhé myšlence, že by mi mohl sejít z očí. Po někdejších duševních zmatcích a nadějích nebylo ani stopy. Ztratila jsem iluze a zbyla mi jen smrtelná zatrpklost, postupně se měnící v nenávist k tomu muži, který hodlal s tak ohromující bezohledností obětovat pro jinou ženu můj život. V chlapíka z Interpolu jsem vůbec nevěřila, a když se ohlásil telefonicky, překvapilo mě to. “Madame,” řekl dvorně, “jsem okouzlen, že vás konečně smím poznat. Přijel jsem zvlášť za tím účelem. Kde si přejete setkat se se mnou?”

“Nejraději na hlavní správě Bezpečnosti,” odpověděla

jsem bez váhání a za vtip jsem to považovala jen částečně.

Muž se ze slušnosti zasmál.

“Nejsem si jist, je-li to opravdu to nejvhodnější místo,” řekl s jistými rozpaky. “Nejednám tady oficiálně. Nejraději bych si s vámi pohovořil na neutrální půdě. Nuže, kde?” Nakonec jsme si smluvili schůzku normálně na večer u nás. Vlastní byt jsem poměrně dobře znala a jediným nebezpečným prvkem v něm byl Ďábel. Nedůvěra ve mně volala velkým hlasem. Odložila jsem sluchátko. Chvíli jsem si popřemýšlela a pak jsem se naráz rozhodla. Ještě jsem to

mohla zvládnout…

Majora Pawlowského jsem znala opravdu dobře. No, dobře, nevěděla jsem, má-li děti a jak jsou staré, co rád k večeři a jestli někdy prožil milostné zklamání, ale věděla jsem bezpečně, že už řadu let pracuje na hlavní správě a to

ve vysoké funkci. Po desíti minutách už jsem se na něho ptala. Byl ve své kanceláři, přijal mě, ačkoliv jsem nebyla

ohlášena.

“Drahý pane majore,” řekla jsem energicky. “Hned na začátku vás prosím, vycházejte z předpokladu, že nejsem blázen. Později si to můžete ověřit vyšetřením na psychiatrii, ale nyní se prosím vás spolehněte na víru v můj zdravý

rozum. Zapletla jsem se do tak pitomé aféry, že sama si s tím nevím rady a nevím, na koho se s tím obrátit. Pomoc!”

“Řekněte mi stručně, oč jde,” navrhl mi major. Neměla jsem ponětí, jak stručně přebrodit to moře šíleností, ale dělala jsem, seč jsem byla.

“Byla jsem v Kodani. Hloupou náhodou jsem se

dozvěděla jistou maličkost od člověka, který mi řekl, co měl, a vzápětí nato zemřel a tak ze mne učinil jedinou dědičku té zprávy. Týká se to likvidace mezinárodního zločineckého

gangu, který se zabývá ilegálními hazardními hrami.

Nezlikviduji je pochopitelně já, nýbrž Interpol. Možná, že jste o tom slyšel, táhne se to od loňska.” “Nevím, zda jsem slyšel,” řekl major zdvořile, “uvidím, až mi řeknete, co bylo dál.” “Interpol zorganizoval razii a chtěl jim zabavit jmění. Gang shromáždil veškeré své jmění s úmyslem ukrýt je před úřady. Ve spěchu to schovali na jistém místě a právě tohle mi nebožtík nedopatřením svěřil. Znám to místo. Ti bandité mě okamžitě chytili, aby to tajemství ze mě vymáčkli, ale náhodou se mi podařilo vyslechnout, že pak mají v úmyslu mě jednoduše zabít. Sám pochopíte, že v důsledku toho jsem nic neřekla. Zažila jsem dost komplikovaná a nepříjemná dobrodružství a užívali proti mně všelijakých lstí. Proto jsem uprchla a vrátila se do Polska, přesvědčena, že tady budu v bezpečí. A zatím mám důvodné podezření, že na mne číhají i tady.”

“Proč jste se neobrátila na Interpol ještě při svém pobytu v cizině?”

“Bála jsem se. Přiznám se vám bez mučení, že trpím

stihomamem. Dvakrát jsem narazila na falešnou policii, z

které se vyklubala součást gangu v přestrojení, a neměla jsem chuť zkusit to potřetí. Nesměla jsem riskovat. Řeknu něco někomu z Interpolu, pak se ukáže, že je to další přestrojený bandita, načež mě praští po hlavě. Vím toho o nich zatraceně moc. Vím, kde bydlí, dá-li se to tak nazvat.

Znám lidi, znám adresy a podobně. Také oni nemohou

riskovat a vůbec se jim nedivím, že na mne mají pifku.

Jenomže mě nemohou zabít, dokud jim to neřeknu. Jinak

přijdou o celé své jmění. Vás znám, vím, kdo jste, vám mohu

důvěřovat. Samozřejmě, jen do jisté míry.”

Major se zřejmě dobře bavil.

“Proč jenom do jisté míry? Kde začíná nedůvěra ve

vašem vztahu ke mně?”

Zaváhala jsem.

“Víte… Já si uvědomuju, že zní to, co říkám,

neuvěřitelně. Máte právo považovat mě za mýtomanku.

Musíte si to ověřit. Než mi uvěříte, nemusíte mě brát docela

vážně, smíte si myslet, že přeháním. A proto ani vám, ani

nikomu jinému neřeknu slůvko o těch penězích, dokud

nebude banda zlikvidována. Já sama, soukromě, se o tom

nikdy nedozvím, mne může kdokoliv podvést. Vím jenom,

že dokud držím jazyk za zuby, žiju, protože oni ještě pořád

mají naději. Beze mne to nenajdou.”

“A co v tomto případě očekáváte ode mne?”

“Dnes večer budu mluvit s nějakým mužem, který se

vydává za pracovníka Interpolu. Přijde k nám. Nevím, můžuli mu věřit, a trochu se ho bojím. Telefonoval z Gradhotelu,

říkal, že přijel dnes ráno a jmenuje se Gaston Med.”

“Prosím?”

“Pardon, Gaston Lemiel. Přeložila jsem si to, abych si to snáz zapamatovala. Vaším prostřednictvím bych se chtěla dostat k někomu, kdo se těmito věcmi zabývá. Pevně věřím, že policejní orgány všech států nějakým způsobem navazují spolupráci. Oni s námi a my s nimi taky. Chtěla jsem požádat o intervenci. Pozvala jsem ho na 19:30. Nemohli by

ke mně přijít na návštěvu dva muži v uniformě pár minut po osmé? V případě potřeby by zabránili tomu, aby mi zakroutil

krkem.”

Major na mne zamyšleně pohlédl, chvíli podumal a pak

zmáčkl tlačítko.

“Je tady ještě plukovník?” zeptal se psacího stolu.

“Ano, ale je na odchodu,” odpověděl psací stůl ženským

hlasem.

“Požádejte ho, ať pár minut počká. Hned k němu přijdu.”

Plukovník byl okouzlující šedovlasý pán středního věku.

Měl opálenou tvář a veselé oči. Sotva jsem ho uviděla, hned

se mi u srdce drobet ulehčilo, ale co z toho. V Taormině

jsem naletěla muži svého života. Zadržela jsem majora.

“Okamžik,” řekla jsem energicky. “Pane majore, jak

dlouho znáte toho pána?”

“Musím to spočítat. Moment… dvaadvacet let.”

“A jak dlouho pracuje ten pán u Bezpečnosti?”

“Dvacet pět let od konce války.”

“A můžete za něho ručit?”

“Jako sám za sebe. Ba i víc.”

“V pořádku. Kdyby něco, padne má mrtvola na vaši

hlavu.”

“Nejste opilá?” zeptal se plukovník.

“Trochu,” odpověděl major a lehce se usmál. “Hned to pochopíte. Paní Joanna mi vypravovala zvláštní věci. Mohlo by vás to zajímat. Únos z Kodaně v souvislosti s hazardem, tajuplný poklad skrytý kdesi před lidskými zraky…” “Hleďme,” řekl plukovník a tvář se mu rozjasnila. “Tak to jste vy?”

“Vidím, že jste o mně slyšel,” zaradovala jsem se.

“Víc než dost. Co se stalo, že za mnou přicházíte? Něco

nového?”

“Nevím, co je pro vás staré,” odpověděla jsem, “a přicházím se žádostí o dva silné muže v plné polní. Zbraň

nebude na škodu.”

“Tak to si musíme chvilku pohovořit. Děkuji vám, majore, opravdu, poskytl jste mi mimořádnou senzaci.”

Snad to vyslovil ve zlou hodinu. Kdyby byl tušil, kolik

senzací zažije díky mně, nejspíš by mě co nejdřív vystrčil za

dveře.

Major se rozloučil a odešel. Zopakovala jsem trochu

podrobněji dřívější zprávu. Plukovník mlčky naslouchal.

“Nač vám bude návštěva dvou příslušníků?” zeptal se,

když jsem domluvila. “Máte přece doma nejlepší ochranu,”

usmál se a v očích mu zablesklo.

“Koho myslíte?” zeptala jsem se nedůvěřivě.

“Váš manžel je s námi ve stálém spojení…”

Na krátkou chvíli jsem vůbec nedovedla pochopit, co to říká, zdálo se mi totiž, že myslí mého prvního manžela, který mi za a: neposkytoval vůbec žádnou ochranu a za b: byl toho času v Sovětském svazu. Vtom jsem pochopila, že myslí Ďábla. Absolutní chaos z časů před stvořením světa byl ničím ve srovnání s tím, co se najednou rozpoutalo v mé mysli.

Hleděla jsem na něho a z chaosu se pomalounku něco

vynořovalo.

“A co víte o Madeleine,” zeptala jsem se najednou ostře,

útočně, než mi došlo, co říkám.

“O jaké Madeleine,” zeptal se plukovník stejně ostře a

veselé oči dostaly bdělý výraz. Hluboce jsem si oddechla. Teď konečně nastal čas, abych se definitivně zbavila svých pochybností. Chaos malounko

utichl.

“Pane plukovníku,” řekla jsem klidně, “vidím, že případ znáte. Znáte-li jej, tak víte, že umím mlčet jako tmavý hrob. Dokazuje to sám fakt, že ještě žiju. Mám na ten případ svůj názor, mám svá zjištění a vyvozuji z nich pro sebe závěry. Půl roku vystupuji v roli štvané zvěře a mám právo na drobet toho klidu. Zapřísahám vás při všem, co vám je svaté, řekněte mi pravdu, a já přísahám, že se ta pravda ve mně propadne a nikdy ji nezradím. Co víte o Madeleine?”

“Kdo je to Madeleine?”

Plukovník mě pozoroval se svraštělým obočím a se zamyšleným výrazem v očích a já jsem měla pocit, že mluví

pravdu. Neklame mne.

“Než vám povím, kdo to je, řeknu vám něco jiného. Jestli

o ní opravdu nic nevíte, znamená to, že je to zlé, že uvádějí v omyl i vás. Vzpomínejte si, přemýšlejte. Já chápu věci jako

služební tajemství a žádné tajemství nechci znát. Už se neptám CO o ní víte, ptám se ZDA o ní víte.”

Když jsem to říkala, prolétla mi ještě jednou hlavou myšlenka, že tentokrát už jsem ze sebe definitivně udělala pyramidálního pitomce, to děvče není Madeleine, nýbrž nějaká náhodně sbalená buchta, která se obarvila na platinovo, a hotovo. Ale plukovník musí o Madeleine vědět a musí vědět, že ji lidé se mnou zaměňovali. A Interpol se musí ptát na gang a ne na peníze. A Ďábel mi neprozradil, že má spojení s naší Bezpečností… “Ne,” řekl po chvíli plukovník. “Říkám vám to naprosto poctivě, nevidím v tom ostatně žádné tajemství. O žádné Madeleine nic nevím. Kdo je to?”

“Tak to je konec,” řekla jsem zdrceně. “Zůstala jsem sama proti světu, vy uvěříte jemu a ne mně. Ti z Interpolu znají pravdu, ale nejsou tady. Ostatně kdoví, možná, že ani

oni ji neznají, možná, že ji nezná nikdo. Pro mne není místo na této zemi.”

“Nedramatizujte to,” řekl plukovník hluboce dojat mým nepředstíraným zoufalstvím. Byla jsem beznadějně zdrcena a muselo to na mně být vidět. “Řekněte mi, kdo je to ta Madeleine, a oč jde.”

“Dobrá, uvedu holá fakta. Mohu se mýlit v jejich hodnocení, ale budete muset vynaložit setsakramentskou

námahu, abyste mě o tom přesvědčil. První fakt: ten chlapík, který zemřel na mé kabelce, tam přiběhl, aby sdělil tu zprávu ženě, platinové blondýnce s černýma očima, jménem

Madeleine. V místnosti bylo dost šero a on umíral. Já jsem

měla na hlavě platinovou paruku, barvu očí vidíte sám a

nadto jsem slyšela, že ji osobně neznal. To je jedna strana věci.” Počkala jsem, zda se mě na něco nezeptá. Nezeptal, a tak jsem pokračovala dál: “Druhý fakt: po návratu do Polska jsem se dověděla, že ve společnosti mého, jak jste ho nazval, chotě vídali lidé platinovou blondýnu s černýma očima, která mi byla tak nápadně podobná, že má nejlepší přítelkyně byla přesvědčena, že jsem to já. Bylo to měsíc před mým návratem. Jiný můj známý viděl tuto blondýnu v šedém opelu a dokonce ji zdravil v domnění, že jsem to já. To už bylo po mém návratu. Třetí známý mě zpravil, že mě nejen viděl, ale že jsem také mluvila německy, nemusím snad dodávat, že opela nemám, německy nemluvím a v Polsku jsem tehdy nebyla.” “To je všecko?” zeptal se plukovník.

“Ne. Třetí fakt: tentýž, jak výše uvedeno, choť, od samého začátku mi klade otázky o místě, kde jsou ukryty

peníze. Nabídl mi zvýšenou konzumaci alkoholu, které jsem

já předstírala, podrobil mě křížovému výslechu. Jako pomůcky užíval atlasu. Čtvrtý fakt: byl to absolutně jediný člověk, který znal termín i způsob mého návratu do Polska. Všichni ostatní lidé byly do poslední chvíle skálopevně přesvědčeni, že jedu na Kodaň. V těsné blízkosti hranic, stranou autostrády, čekal na mne automobil, který se mě pokoušel zadržet. Upozorňuji, že jsem to kalila maximální rychlostí a bez zastávky!”

“A co vy si o tom myslíte?” zeptal se plukovník, neboť

jsem znovu udělala pauzu.

“Nic, zatím vám sděluji fakta. Hypotézy můžete dělat vy.

Jemu jsem sdělila, že skrýše je v Kordillerách. Prosím vás,

vyzvěďte, zda Interpol podnikal nějaké pátrání v

Kordillerách. Jestliže ano, což je možné, trochu mne to

zviklá. Kdyby ne, získám jistotu, že má podezření jsou

správná. Království za jistotu!”

“V pořádku,” řekl plukovník. “Madeleine a Kordillery jsou pro mne novinkou, ale je možné, že o tom už něco vědí. Tuším, oč vám jde, ale řekněte mi otevřeně, jaké máte podezření?” “Věci ohavně subjektivní, nevím, má-li smysl tahat to na světlo. Mám podezření, že to děvče je Madeleine, že se manžel do ní zamiloval a slíbil ji, že ze mne dostane

souřadnice pokladu a že jí sděluje všecky zprávy, které mi škodí. Připouštím polehčující okolnosti. Možná, že mu namluvila, že mi pak už nic nehrozí, že mě neoddělají, nýbrž

dají mi svatý pokoj. Kordillery, to je jakési poslední

kritérium, buďto informaci někomu postoupil, anebo ji hlásil Interpolu. Proto vás prosím, abyste to ověřil.” “Chápu,” přerušil mě plukovník, “chápu, že je to věc z osobního hlediska pro vás trapná. Dnes vás nebudu o ničem přesvědčovat. Možná, že se mýlíte, možná, nemýlíte, to se ukáže na konci. Zato bych chtěl vědět, kde jste vzala tu jistotu, že vás zabijí.”

“Slyšela jsem na vlastní uši, jak debatovali o těchto svých rozkošných úmyslech,” řekla jsem s nechutí. “Měli sice jednu dobu v plánu ponechat mě naživu, uvězněnou na

doživotí, ale po posledních zkušenostech se domnívám, že to

nechali padnout. Řekla bych, že nyní žiji na sopce. Vědí, co

vím, jenomže já vím víc, než oni tuší. Zatím nic neříkám,

ponechávám si to pro sebe z velmi prostého důvodu. Řeknuli, co vím, nesprávnému člověku a oni se to dovědí,

pohotově zareagují. Něco změní, něco zlikvidují a zase už je

nepochytají. Potáhne se to do soudného dne. Udělejte něco.”

“Víte,” řekl plukovník trochu rozpačitě, “docela upřímně,

to není naše věc. My tady s tím nemáme nic společného. Na

našem území nebyl spáchán zločin.”

“Aha, chápu,” skočila jsem mu do řeči, “musíte počkat,

až mě zapíchnou!”

“No, nepřehánějte. Doufám, že k tomu nedojde. Ale sám

nemohu nic podniknout, musím se s nimi domluvit. My jim

občas, na jejich žádost, pomáháme, ale nic víc. Možná, že to,

co jste mi řekla, má ohromný význam a já to vezmu v úvahu.

Jděte nyní klidně domů a promluvte si s tím chlapíkem.

Ověříme si, kdo je to, a zareagujeme podle situace.”

“Mohu aspoň požádat o telefonní rozhovor? Jinak mu nic

neřeknu.”

“Dobrá, někdo vám kolem osmé zatelefonuje.”

“Okamžik,” přerušila jsem ho energicky, “ať řekne

nějaké heslo, jinak mu neuvěřím.”

“Jaké heslo,” podivil se plukovník a zamyšlené oči mu

znovu vesele zablýskly.

“To máte jedno. Nejraději číslice, zvykla jsem si na číslice. Ať řekne 24 18.” “Budiž, 24 18. Možná to trochu zveličujete, ale není vyloučeno, že na vašem místě bych taky nikomu nedůvěřoval. Neztrácejte hlavu, všecko bude v pořádku.” Taktak jsem se stačila vrátit domů před příchodem ohlášeného pána. Byla jsem napjata, co je to zač, co se z toho vyklube a co se sama dozvím. Byla jsem příšerně rozčilená. Návštěva u plukovníka mě z jedné strany povznesla na duchu, ale z druhé strany naplnila obavami, že všecko, co říkám, je mňoukání kočky na poušti. Jak to vypadá, byl Ďábel až dosud spojkou mezi mnou a Bezpečností. Lhal na obě strany, poněvadž spoléhal, že s nimi nemám přímé spojení, není tedy divu, že mě nepředvolali v přesvědčení, že všecko vědí. Možná, že jsem v jejich očích pomýlená hysterka … Nevadí. Jaktěživ mi nezáleželo na mínění ostatních. Já jsem se držela svého zuby nehty, a oni ať si myslí, co je libo. Muž, který přišel, vypadal nóbl a byl to žurnál! Nebudil nedůvěru. Jediné, co mi na něm vadilo, bylo, že při širším úsměvu blýskal zlatým zubem, tkvícím sice v hlubokém týlu, ale nicméně viditelným.

Ďábel se z vlastní iniciativy věnoval přípravě kávy,

zatímco já se věnovala konverzaci. Pán mluvil střídavě

německy a francouzsky.

“Jsem okouzlen,” řekl po osmdesáté páté. Blýskl drahým

kovem a přistoupil k věci:

“Podařilo se nám získat velké množství informací,” řekl,

“ale ta nejdůležitější je ve vašich rukou. Doufám, že ji od vás

dostanu, a pak budeme moci věc definitivně uzavřít. Víte,

háček je v tom, že lidé, kteří byli zadrženi, se nechtějí k

ničemu přiznat, kryjí sami sebe navzájem a kryjí ty, co jsou

na svobodě. Jejich trumfem je ten poklad, s jehož

vyzvednutím počítají. V okamžiku, kdy o něj přijdou,

změknou. Jinak vypadá perspektiva let strávených ve vězení,

čekají-li vás po propuštění milióny a jinak, nečeká-li vás

potom nic. V tomto případě dají přednost tomu promluvit,

aby dostali nižší výměru trestu.”

Znělo to, uznávám, docela rozumně, pán se nezdál

dotěrný, byla jsem ochotna s ním podiskutovat. Chtěla jsem

zrovna říci, že o ty peníze stejně musí přijít, že je musí

odepsat, když zasáhl Ďábel.

“Promiň, nevím, kde je cukr,” řekl, když přinesl kávu.

Udivilo mě to, ráno přece byla cukřenka plná, a tak jsem

sama zašla do kuchyně. Vážně, cukřenka byla úplně prázdná.

Našla jsem cukr zakutaný hluboko ve špajzce a mimoděk

jsem začala dumat, co se s ním mohlo stát, když děti nejsou

doma. Naplnila jsem cukřenku a přinesla ji do pokoje. Pán

zrovna mluvil německy.

“Samozřejmě, otázka vybavení je důležitá. Samotná konfiskace všech hracích stolků a zároveň všech rulet by

znamenala velkou ránu.”

Mluvil docela rozumně. Nyní jsem čekala na otázku,

týkající se adres těch doupat a heren na Blízkém východě.

Sáhla jsem po kabelce a vytáhla kalendářík Domu knihy, kde

jsem měla zapsány všechny odposlouchané informace.

“Byl by to finanční krach, jakýsi bankrot podniku,” říkal

pán a najednou se zarazil. Podíval se na můj kalendářík a pak

oba s Ďáblem na mne pohlédli.

“Ty sis to zapsala,” zeptal se Ďábel a v jeho hlase se

ozvalo nebetyčné překvapení.

Nepochybovala jsem, že mu jde o nebožtíkovu šifru, a

beze slova, s politováním, jsem si zaťukala na čelo, ale žádostivost jejich pohledů mě znovu znepokojila. Nedala jsem kalendářík z ruky, nasypala jsem si cukr do kávy a

míchala, když zazvonil telefon.

“24 18,” řekl nějaký hlas.

“Ano, to jsem já, mluvte.”

“Vejbuch, soudružko, totiž, promiňte, chtěl jsem říct, že von je stejně představitel Interpolu jako já kardinál.” “To je od vás hezké, že mi voláte,” řekla jsem s povzdechem, ale překvapena jsem nebyla. “Je tam ještě?”

“No jeje.”

“Nic neříkejte a dávejte na sebe bacha, vzkazuje vám to plukovník! A ještě vám mám říct, že s těma Kordillerama je to bouda. Vy prý chápete, co to znamená. Máte před barákem dva naše lidi. Kdyby něco, stačí zavolat.” “Na schodech by mě to bylo milejší,” řekla jsem kriticky.

“Za dveřmi.”

“Jeden bude na schodech. Srazte vaz.”

“Děkuju pěkně,” a položila jsem sluchátko.

“Kdo to byl?” zeptal se Ďábel.

“Knihař,” odpověděla jsem pohotově. “Mám pro něho

nějaké knihy do vazby.”

Válečné akce, jak se ukázalo, byly v plném proudu.

Přistoupila jsem ke stolu, zasedla ke kávě a dumala, co mám

provést. Tváří v tvář blízkému nebezpečí se má nervozita,

jako obyčejně, proměnila ve vztek. V hlavě se mi zrodil

mstivý plán.

“A jak se daří šéfovi,” zeptala jsem se snad až příliš

jedovatě.

“Šéfovi?” opakoval překvapeně muž.

“Šéfovi. Hlavnímu hrdinovi. Šéfa jste už taky zatkli?” “To ne, bohužel, šéf nám upláchl,” prohlásil s

pokryteckou lítostí. “Právě, kdybychom ho připravili o

peníze, umožnilo by …”

“A co trezor,” přerušila jsem ho nevinně.

“Jaký trezor?”

“Jeho trezor v Chaumontu. Když už jste ve fázi likvidace

celého gangu, jistě jste už udělali prohlídku v Chaumontu.” V očích muže se mihl jakýsi nový záblesk zájmu. Při

myšlence, že zrovna kopu šéfovi monstruální jámu, pocítila

jsem takřka záchvěv rozkoše.

“Udělali, pochopitelně,” řekl trochu váhavě. Vypadalo to,

že mu spadlo do klína nové téma, které si musí bleskově

promyslit.

“Já se přece neptám na detaily,” štěbetala jsem slaďounce. “Chápu, že je to tajemství, ale zajímalo by mě, jak jste ten sejf otevřeli. Jsou totiž dvě možnosti.”

V tom okamžiku zazvonil telefon. Zamýšlela jsem si

vypomoci plastickým gestem při líčení těch dvou možností, rozmáchla jsem se rukou a převrhla svůj šálek kávy, z něhož jsem se ani nestačila napít. “Bože, jsem já to nešika. Promiňte,” řekla jsem a zvedla sluchátko. Nikdo se neozval a rychle zavěsil. Vrátila jsem se ke stolu.

“Vy jste se ptala na sejf?” řekl ostražitě muž, když jsem

utírala ubrouskem kávu. “Víte, jak se otvírá?”

Už jsem to chtěla potvrdit a duševním zrakem jsem viděla, jak se báječně prohlubuje ta jáma kopaná šéfovi, ale nestačila jsem. Znovu zazvonil telefon. Znovu jsem zvedla sluchátko a zase to cvaklo. Zneklidněla jsem, že možná na mne zvoní z automatu s nějakou nadplánovou výstrahou, a jízlivé žertíky ustoupily na okamžik do pozadí. Rozhovor

najednou zmlkl. Pán seděl, nic neříkal, a Ďábel vytíral loužičku kávy. Nestačila jsem se ještě vrátit ke stolu, když se telefon ozval potřetí. Počkala jsem, až to několikrát zazvonilo, a

zvedla jsem sluchátko. Efekt byl stejný. Cvaklo to a ticho.

Seděla jsem vedle telefonu a čekala, až se znovu ozve, poněvadž se mi nechtělo pobíhat sem a tam. Gaston Med pomalu vstal z křesla.

Ještě jsem si stačila pomyslit, že kdyby něco, praštím ho

po glóbusu tím sluchátkem, ale hned se ukázalo, že je to

zbytečné.

“Jak vidět, budeme si ještě muset pohovořit o mnoha

věcech,” řekl, aniž se ke mně přiblížil. “Budete-li souhlasit,

madame, setkáme se zítra. Dnes už, bohužel, nejsem pánem

svého času. Dovolím si zazvonit zítra, abychom smluvili místo a čas schůzky.” “A votre service, monsieur,” odpověděla jsem nebetyčně překvapena, když se ukláněl v elegantní reverenci. Dospěli jsme k bodu konverzace stejně vzrušující pro něho jako pro mne. Co se mu, u všech čertů, stalo? Ještě chvíli jsem seděla vedle telefonu, pokoušela jsem se něco pochopit a větřila jsem novou komplikaci. Pak jsem vyskočila a rozběhla se podívat z balkónu na ulici. Před naším domem stál šedý Opel Rekord. Gaston Med otvíral dvířka vedle šoféra. Přece jen se mi nepodařilo zalknout se na místě. Napila jsem se studené vody v koupelně, vstoupila jsem do kuchyně a uviděla Ďábla umývat šálky od kávy! Ve vteřině jsem všecko pochopila a neklesla jsem na místě mrtva jenom proto, že ty posilovačky už mě zocelily. Po mnoho dlouhých let umývala každou malou lžičku v této rodině posluhovačka. Zastupovala mě v pracích k nimž jsem po celý život chovala nejzuřivější nenávist a oni všichni, moji synové i Ďábel, z toho nadšeně těžili. Nestalo se ani jedinkrát, že by byli cokoliv umyli dobrovolně, a podle mého špatného příkladu nechávali všechno v dřezu. A najednou, jakoby nic, Ďábel umývá šálky! Vylila jsem svou kávu dřív, než jsem ji stačila vypít. Ten zvláštní telefon se třikrát ozval a odmlčel se. Gaston Med přerušil rozhovor v nejsenzačnějším okamžiku a prchl s nepořízenou. Všecko bylo jasné! Telefon byl výstrahou pro ně. Jistě si ten signál předem domluvili. V mé kávě něco bylo. Jed ne, to je jisté. Jakýkoliv prášek na spaní. Nikdy nic takového neužívám, zabralo by na mne cokoliv …

Stála jsem opřena o veřeje, blízka zalknutí, s nitrem zkamenělým, a tvrdošíjně jsem vymýšlela lest. Nespáchal u nás žádný zločin. V pořádku. V důsledku toho ho spáchají. Zahraji roli vějičky. Déle už ten horror nevydržím, ve vlastním bytě nevezmu nic do úst, ve vlastní posteli se neodvážím zamhouřit oko! Nezabijí mne hned, budou si to muset připravit, budou se muset přesvědčit, jestli jsem znovu nelhala, jako s těmi Kordillerami. Získám aspoň pár dní klidu. Půjdu varovat plukovníka, pokus o vraždu stačí vrchovatě. “Já už jsem vyřízená,” řekla jsem Ďáblovi s pochopitelným podrážděním. “Cože tak najednou utekl?” “Nevím, mluvila jsi s ním francouzsky, tak jak to můžu vědět? Řeklas mu, kde jsou ty prachy?” “Kdepak, zrovna jsem to chtěla udělat, ale vstal a utekl. Ničemu nerozumím.” Ďábel na to nezareagoval. Utíral šálky, nedíval se na mne a na něco napjatě čekal. Věděla jsem, nač čeká. “Jednáš jako blázen,” pokračovala jsem po chvíli znechuceně a zároveň jsem si říkala, že v celé té hře jsem odsouzena k roli sladké, a ne-li sladké, tak aspoň pitomé ženské. “V jednom kuse děláš pitomé obezličky, tváříš se tajuplně. Proč, prosím tě? Nebylo by tisíckrát jednodušší vyklopit na rovinu, že jsi ve spojení s Bezpečností? Proč se upíráš na tom Interpolu?”

“S jakou Bezpečností,” zeptal se a automaticky chtěl lhát. “Normální, veřejnou, polskou. S našimi rodnými takzvanými fízly. Proč mě rozčiluješ? Vidíš, že jsem na pokraji hysterie, a ty, místo abys mě uklidnil, pořád si něco

vymýšlíš.”

“Jak víš, že jsem ve styku s Bezpečností?”

“Od plukovníka, kvůli těm tvým tajnostem dělám ze sebe

blázna.”

“Bylo rozhodnuto, že ti to nemám říkat,” řekl klidně a dál chodil po pokoji sem a tam. “Plukovník, jak vidět, změnil názor. Teď už to víš a můžeš nechat těch blbinek. Kde je to? Zítra mu to řeknu a budeš to mít z krku. Už toho mám plný zuby.”

“Já taky,” řekla jsem s povzdechem. “Řeknu ti to, proč

ne, ale pak už mi všichni vlezte na záda! Jednou provždy!

Ještě chvíli jsem přemýšlela, není-li to příliš riskantní, ale Ďábel už tu byl s atlasem.

“No, tak kde?”

“Přece v Rodopech,” řekla jsem neochotně a váhavě. “Na řecké straně, nedaleho bulharských hranic.” Stává se málokdy, že by se z jeho tváře dalo něco vyčíst, ale znala jsem ten výraz. Objevil se jedině tehdy, když mu při bridži padla fantastická karta, epochální karta! Něco, o čem se léta povídá za dlouhých zimních večerů: velká šance na velkou výhru. Člověk ho musel dobře znát, aby nepřehlédl ty nepostřehnutelné změny. Uvěřil mi … Skloněna nad mapou Řecka, snažila jsem se najít něco pravděpodobného.

“Tady,” prohlásila jsem a ukázala na jakési místo v

horách.

“Použil šifry z šéfovy mapy, ale já jsem si to našla.”

“Nezaznamenala sis to?”

“Zbláznil ses? Jak? On přece uvedl vzdálenosti!”

“Jaké? Jaké? Co hlásil?”

Zavřela jsem oči a ze všech sil se snažila připomenout si,

jaké cifry a písmena měly čáry na tomto místě. Zmýlím-li se,

přijdou na tu lež již zítra. Štěstí, že mám vizuální paměť.

“Je to hrozně složité,” řekla jsem pomalu … Na okamžik

mi před očima vytanula černá kobka a byla jsem blízka toho

zařvat to z plných plic ke stropu: “Sto jedenáct od dvaceti

devíti a tisíc nula třicet dva od A jako Albert. Spuštěno dolů

15 metrů …”

Otevřela jsem oči a dodala jsem:

“Proto jsem si myslela, že je to v nějaké strži nebo tak.

Vzdálenost určil od jednoho poledníku a jedné rovnoběžky.

Tady nejsou, ta mapa byla přesnější.”

“Sto jedenáct čeho?”

“Jak to mám vědět? Možná metrů, možná stop, možná

nějakých jiných jednotek. Netuším. Jistě to mají smluveno.

Předpokládám, že bez šéfovy mapy to žádná lidská moc

nenajde. Poledníky a rovnoběžky většinou nebývají na zemi

nakreslené. Na té mapě byly napojeny na významné kóty v

terénu.”

Zapsal si čísla, která jsem mu nadiktovala, a najednou se v něm něco změnilo. Byl vzrušený, hluboce vzrušený, a snažil se to potlačit. Se srdcem zkamenělým v žulu jsem ho pozorovala a přemýšlela, zda je možné, aby příčinou toho byl jeho cit k Madeleine. Je vůbec schopen tak hlubokého citu? Nesmysl! K čertu, oč mu jde? Vypadal, jako kdyby z něho spadlo těžké, drtivé břemeno. Jako člověk, pod nímž se po dlouhé vazbě najednou otevřel celý svět.

Něco mi svitlo v hlavě. Pochopila jsem.

“Doufám, že teď se konečně ode mne odstěhuješ,” řekla

jsem unaveně. “Dosáhl jsi svého cíle a nic už tě tady nedrží.”

“Přeješ si to?” zeptal se klidně.

“Přeju. Nade všecko na světě nenávidím nejasné situace.

Víš to moc dobře! Kdyby ses laskavě odstěhoval zítra,

nesmírně by se mi ulevilo.”

“Provedu, když ti na tom tolik záleží,” odpověděl

dotčeně. “Mám si odnést všecky věci?”

“Nač by mi ty tvé věci byly?”

“No, jak myslíš. Věřil jsem, že nás ještě něco spojuje …”

“Spojovalo. Nebožtíkova šifra. Dostal jsi ji. Běž a využij

ji.”

“Prosím. Stane se, jak si přeješ. Zítra se stěhuju.”

Předstírání, že jsem ho k smrti urazila, mu tentokrát

nevyšlo. Dovedl zachovat kamennou, neproniknutelnou tvář,

ale nedokázal potlačit záblesky v očích …

Poprvé po několika dnech jsem si šla lehnout s pocitem,

že aspoň pro tuto noc mi nic nehrozí.

Ze spánku mě vytrhl telefon v dost časnou hodinu.

“Bude mluvit plukovník Jedlina,” řekla přátelsky nějaká

paní a pak jsem uslyšela plukovníkův hlas. Měli poruchu,

strašně to praskalo.

“Haló, slyšíte mě? Můžete za hodinu přijet na hřbitov v

Palmirách? Víte, kde to je?”

“Vím, samozřejmě,” odpověděla jsem mírně šokovaná.

“Co se stalo?”

“Uzavíráme tu aféru, sama se přesvědčíte, jak vypadá to vaše podezření. Chcete? A kromě toho potřebuji, abyste

identifikovala jednoho muže. Za hodinu v Palmirách. Na shledanou!”

Chvíli jsem hleděla na sluchátko. Proč plukovník neřekl

heslo? Byla jsem nemile

dotčena jeho zřejmým podceňováním mých obav. No, vzal to nešť, v posledních měsících jsem fakticky neměla ustláno na růžích. Chtělo se mi okamžitě mu zazvonit, ale nezapsala jsem si jeho telefonní číslo. A hledat je v telefonním seznamu a pak na celé hlavní správě by trvalo dost dlouho. Mám-li být za hodinu v Palmirách, musím sebou zatraceně hodit. A proč v Palmirách?

Po půl hodině už jsem se prodírala přes celé město k

severu. Stačila jsem se ještě napít čaje, ale docela jsem se

ještě nerozkoukala, a snad to mi zachránilo život.

Hned za omiankami, skoro na prázdné silnici, se vynořil

jakýsi chlápek a mávl na mne plácačkou. Na autostop bych v

tom tempu vůbec nezareagovala, ale plácačka, to je jiná.

Zastavila jsem a zacouvala k němu.

“Čekám na vás na rozkaz plukovníka Jedliny,” řekl.

“Mám tam jet zároveň s vámi, smím?”

“Prosím. Řekl vám heslo?”

“Heslo? Ne, nic mi neříkal.”

“Ten by mě rozčilil,” řekla jsem kriticky a ostře jsem se

odpíchla.

K rozcestí na Palmiry to nebylo daleko. Nejenže to bylo nedaleko, bylo to dokonce dost blízko, abych je v stavu

normálního ranního útlumu v tom švunku přejela. Najednou se mi mihl před očima rozcestník a zabrzdila jsem tak, že

chlapík, který zrovna sahal do kapsy, nejspíš pro cigaretu,

opřel se oběma rukama o panel a něco mu upadlo. “Promiňte,” řekla jsem zkroušeně, “o kousek jsme přejeli, nestačila jsem křiknout, abyste se přidržel.” Vrátila jsem se a v motoru to najednou škytlo. Jednou to v něm škytlo, pak tichounce zabublal a scípl. Setrvačností jsem zajela na okraj silnice a zastavila jsem se těsně před křižovatkou do Palmir. “Co se stalo?” zeptal se chlapík neklidně. “Nevím,” řekla jsem odevzdaně. “Totiž vím, zapomněla jsem natankovat.”

“Vy jste se zbláznila!” vykřikl s nepochopitelným vztekem, čímž mě děsně překvapil. Koneckonců v kvaltu lidi zapomínají na důležitější věci než na pitomý benzín. Už jsem chtěla říci, že mám benzín v kanystru a hned ho doplním. Já se znám, vozím pro všechny případy vždycky s sebou plný kanystr, když vtom jsem ucítila nějakou vůni. Slabounkou, jemnou, známou vůni, připomínající nemocnici! Strnula jsem. Měkká rukavice dánského policajta! Tomu chlápkovi něco spadlo! Plukovník neřekl heslo! Bez vteřiny přemýšlení jsem otevřela dveře a vystoupila. Chlapík taky vystoupil. Tupě na mě zíral a neměl zřejmě páru, co dělat. “Musíte jít pěšky, a to honem, máte-li to stihnout,” řekla jsem mu přátelsky. “Já tady počkám, snad mi někdo dá trochu benzínu. Ještě vás doženu. Tak pospěšte.” “Ano, máte pravdu,” řekl, jako by se mu ulehčilo, a vyrazil k Palmirám téměř poklusem. Zapálila jsem si cigaretu a hleděla za ním a pomalu jsem se vzpamatovávala. Takové tempo jednání mě kapánek udivilo. Tak brzo a tak naráz? Nepřehánějí to? Zamyslila jsem se, jak bych to udělala já, a usoudila jsem, že vrcholně prostě. V tuto roční dobu je v palmirském lese celkem liduprázdno. Uspat mě tím neřádstvem, které mi ještě trochu páchne ve voze, praštit po hlavě zleva, předstírat následek nárazu na vnitřní rám, auto zatlačit ke stromu a pak propíchnout levou přední pneumatiku! Nadělat v okolí šmouhy starou pneumatikou anebo mou vlastní rezervou a je havárka jako vyšitá. Auto ani nemusí moc zdemolovat.

Popřípadě postrčit vůz ke stromu, na té straně, kde je nádrž,

a zapálit. Taky dobré!

To všecko jsem si představila, upadla jsem do správné nálady, típla cigaretu, otevřela kufr a teprve teď jsem si uvědomila, že můj kanystr obsahuje dvacet litrů, je plný, a že ho zaboha neuzdvihnu, nemluvě už o jakékoliv manipulaci při nalévání do nádrže. Přemýšlela jsem o možnosti použít hadičky, ale naštěstí jsem v dálce zahlédla přijíždět auto.

Zamávala jsem rukou.

Krásné černé BMW 2000 jedoucí do Varšavy zastavilo těsně za mnou. Chlapík za volantem vypadal docela sympaticky, i když se mi zdál poněkud netrpělivý. “Potřebujete něco?” zeptal se a otevřel dvířka. “Promiňte, že vás otravuju,” řekla jsem s povzdechem.

“Ale pomohl byste mi s tou krávou?”

“S krávou?” zeptal se a svraštil obočí, jako by to slovo hledal v paměti. Číhla jsem na státní poznávací značku. F jako Francie. Že

by cizinec?

“Kanystr,” vysvětlila jsem, “dvacet litrů. Nemám na to

sílu a musím nalít benzín.” “Aha, prosím. Kde ho máte?”

Vystoupil. Nedůvěřivě jsem si ho otipla, byl vysoký, ale

štíhlý. Vypadal na intelektuála a mne se zmocnila obava, že

to nezvládne. Ukázala jsem mu kanystr a otevřela nádrž. “Stačíte na to? Nepotřebujete pomoct?” zeptala jsem se. Nějak divně se na mne podíval, jednou rukou vytáhl

kanystr, jako kdyby vážil deset deka, zvedl ho jako pírko,

otevřel a naklonil. Málokdo dokáže nalít najednou dvacet

litrů benzínu z kanystru, který drží v předpažení jednou rukou, aby se mu ta ruka nezachvěla. Ale tomu cizinci nejen že se ruka nezatřásla, ale nebylo na něm vidět ani stín

námahy. Sledovala jsem ho s bezmezným obdivem.

Nežije na zeměkouli muž, který v takové situaci nedocení

ženský obdiv. Překvapující chlapík se pousmál, zavřel

kanystr, v oku mu zablýskla sympatie ke mně, uložil jej na

místo a zavřel mi kufr.

“Prosím. Ještě něco?”

Vytrhla jsem se ze zasnění.

“Ach ne, mockrát děkuju. To byl výkon, jedna báseň.

Dík, a strašně prosím za prominutí, že jsem vás zdržela.

Mám pocit, že pospícháte.”

“Maličkost. Potěšení je na mé straně. Přeji vám další

cestu bez nehod.”

Když nasedal do BMW, vrhl ještě pohled na mého jaguára, zaváhal, a vypadal, jako by chtěl ještě něco podotknout a rozmyslel si to. Naznačil mi rukou, že mám

odstartovat první. Chvíli jsem zase váhala já, protože už ve

mně bublala divoká touha po pomstě, šílená myšlenka na bláznivý přepad té tajuplné pasti v Palmirách, ale ovládla jsem se. Řekla jsem si, že snad bude moudřejší nepřehánět to

s tou potrhlou odvahou, a vyrazila jsem zpátky do Varšavy. BMW vyjelo za mnou.

Zhruba čtrnáct dní před touto událostí zastavil před malým domkem v Birked červený Volvo 144. Bylo pozdě večer, ale jako z udělání Alice zrovna vyhlédla z kuchyňského okna a trochu vzrušeně zvolala na Thorkilda:

“Thorkilde, není to náhodou Joanna? Stojí tady Volvo 144!”

Thorkild i já jsme se děsně milovali, přičemž mé city k němu byly plně opodstatněné, zatímco jeho ke mně nikoliv. Mé zmizení ho velice rozrušilo a proto při Alicině výkřiku vyskočil od televizoru. Oba pospíchali ke vchodu a v brance se srazili s inspektorem Jensenem, který se osobně obtěžoval.

“Co se stalo?” zeptala se Alice, která se vždycky hned vyleká.

“Moc se omlouvám, že jdu tak pozdě,” odpověděl laskavě pan Jensen, “ale věc pospíchá a nechtěl jsem vás obtěžovat k nám. Vaše přítelkyně už zase zmizela.” “Ta už to má v krvi,” zvolala Alice s hrůzou a pozvala

pana Jensena do pokoje.

Klidně, bez emocí, dánským stylem, vysvětlil pan Jensen,

že podle zpráv obsažených v telegramu pro Alici, která

samozřejmě podávala všechny informace o mně jemu, a podle avíza dánského velvyslanectví v Paříži z toho dne čekali mě v Dánsku předevčírem. Už jsem tady měla být, ale doposud nejsem. Znovu se spojili s Paříží a ukázalo se, že nejsem ani tam. Netelefonovala jsem náhodou odněkud? “Nevím,” řekla Alice, mírně rozpačitá a nesmírně dopálená. “Náš telefon tři dny nefunguje. Manžel pracoval na zahrádce a překopl kabel. Někdo mi telefonoval do kanceláře, zrovna když jsem tam nebyla. Nevím.” Pan Jensen se viditelně znepokojil. Chvíli meditoval a pak se zeptal Alice, kde bych nejspíš, podle jejího názoru, mohla být. Alice ho požádala o vysvětlení, oč vůbec jde. Pan

Jensen jí to zdvořile vysvětlil.

Bitva, kterou koncem loňského roku rozpoutal Interpol,

chýlí se ke konci. Byl zatčen velký počet osob, které se živí

zločinnou

činností,

byla

zavřena

spousta heren,

zkonfiskovány menší částky a pak policie narazila na nepředvídané překážky. Celé vedení gangu, v čele se šéfem,

uniklo ruce spravedlnosti. Ukázalo se však, že gang je

neuvěřitelně chudý. Interpol hodně spoléhal na konfiskaci celého jejich majetku, protože by to jedním rázem uťalo hydře největší hlavu. Jenomže ten majetek prostě zmizel. A nejhorší na věci je, že hydra znovu zvedá hlavy v jiných místech, kde vznikají nová doupata, a to všecko nasvědčuje tomu, že ten tanec potrvá do soudního dne. Kanály známými

jenom jí policie vypátrala, že zmíněný majetek byl někde ukryt a zabezpečen, ale že nikdo neví kde. Z druhé strany se ví, že přímo v policejním aparátu spolupracují nějací lidé s

gangem, že kdosi poskytuje informace a výstrahy, ale nikdo neví, kdo to je. A navíc lze pozorovat jakési tajuplné zmatky

v organizaci sítě jejich heren v severní Africe. Ze všeho toho se dá konkludovat, že tam došlo k nějakým změnám, ale co se tam skutečně děje, to se nepodařilo zjistit. A nejkomičtější

ovšem je, že policie má dojem, jako by kontinenty spolu ztratily spojení a Afrika se odtrhla od Evropy, a gang s ní má velké problémy. Policii je to sice docela vhod, ale milejší by

jí rozhodně bylo vědět, co se tam vlastně děje.

Čekali na mne velice netrpělivě, jsou totiž přesvědčeni,

že některé věci jim budu moci vysvětlit, v první řadě, že

dovedu ukázat a demaskovat různé osoby. Prostřednictvím

polského i dánského velvyslanectví pozvali si mne na

rozhovory v Paříži, ale zase jsem jim zmizela z obzoru. Pátrání samozřejmě trvá. Jestliže jsem opustila Francii, tak jistě na nějakém hraničním přechodu. To se zrovna zjišťuje.

Je známo, že jsem si koupila béžového jaguára, ale mohla

jsem jaguára zanechat kdekoliv a pokračovat v cestě čímkoliv jiným. Ale nejhorší je, že tím není řečeno, že pod vlastním jménem. Jestli by tedy má milovaná přítelkyně nemohla vyslovit nějakou domněnku. Alice se hluboce zamyslila a domněnku vyslovila. “Odjela do Polska,” řekla suverénně. “Z jejího telegramu i z toho, co říkáte vy, usuzuji, že ji všichni pronásledují, takže si není jista životem. Vím také, i když vám se to bude zdát divné, ale znáte to, někdo má rád vdolky, jiný zase holky, že ona věří výhradně v polskou milici. Krk na to, že

odjela do Polska.”

Eventualita využít rodné země jako posledního azylu pana Jensena příliš nepřekvapila. Zase si trochu popřemýšlel, prohlásil, že si to ověří, a požádal, aby ho okamžitě zpravili,

kdyby ode mne dostali dopis.

Dopis opravdu přišel. Byl psán po kouscích, málem jako deník. A Alice ho dostala čtrnáct dní po tom rozhovoru. Přečetla si epištolu třikrát a hrozně se rozčilila. Zvonila panu

Jensenovi sedmkrát, ale on nikdy nebyl v kanceláři. To ji rozrušilo ještě víc a nakonec se dočkala jeho návštěvy opět pozdě večer. Pan Jensen se tvářil ustaraně. “Našli jsme vaši přítelkyni,” řekl nějak smutně. “Byl u ní představitel Interpolu z Paříže. Bohužel, vaše přítelkyně s ním nechtěla mluvit, nepustila ho ani do bytu a dokonce i za asistence polské milice zachovala se k němu, ehm, poněkud nezdvořile. Nevíme, co si o tom myslit.” Alice uměla můj dopis nazpaměť, takže věděla, co si o tom myslit.

“Věděla jsem na beton, že si ten chlap nezasluhuje její důvěru, a celá léta jí to opakuju,” zvolala hněvivě. “Pánové, musíte sebou hodit. Netoužím po tom, aby má přítelkyně

zahynula.”

Pan Jensen neměl námitek proti spěchu, ale nechápal dobře, o jakém muži to Alice mluví. A tak mu přeložila větší část korespondence pojednávající o mých omylech při posuzování mužů v uniformě, o přítomnosti Madeleine v Polsku, o faktech a podezřeních týkajících se Ďábla i o mé stupňující se nedůvěřivosti. Obsah listu se shodoval s informacemi, které získal pan Jensen. Naslouchal a chápavě pokyvoval hlavou.

Pak vyslechl Aliciny kritické poznámky, pár minut si

pomeditoval, načež prohlásil, že všecko souhlasí. Toho se

právě bál. Po strašných zážitcích zrodila se ve mně

opodstatněná nedůvěra a tu nedůvěru teď bude třeba

vykořenit. On sám se mi vůbec nediví, naopak, byl by

překvapen, kdybych o těchto věcech hovořila s kýmkoliv,

upřímně schvaluje mou dosavadní rezervovanost, ale nyní by

si už přál se se mnou domluvit. Zdálo se mu, že to bude

prosté, ale svůj názor změnil ve chvíli, kdy mu hlásili, že

jsem se pokoušela srazit pařížského představitele Interpolu

ze schodů a veřejně jsem mu spílala do lysých kňourů. Snad

tedy má přítelkyně zná nějaký způsob, jak mě ubezpečit, že

ten někdo, koho za mnou pošlou, si zaslouží mou důvěru.

Lysého kňoura si musela Alice vyhledat ve slovníku,

neboť tato dánská slova neznala. Požádala pana Jensena, aby

chvíli počkal, a zatelefonovala do Varšavy.

“Kdo to byl ten lysý kňour,” zeptala se se zájmem hned

na začátku hovoru, když jsme se navzájem přesvědčily, že

jsme to my, a ne nastrčené falzifikáty.

Na druhém konci drátu zaslechla něco jako vzteklé

zavrčení.

“Další tupý gangster,” zaskřípěla jsem. “Malý, s velkou

lebkou, holohlavý. Po tváři růžový, ta lebka se mu leskla a z

uší mu trčely chlupy! A blondýn! Mám po krk blondýnů!”

“A proč jsi ho srazila ze schodů?” zeptala se a

ponechávala stranou otázku, jak jsem věděla, že je to

blondýn, když měl hlavu jako koleno.

“A co, měla jsem ho snad přivítat s orchestrem? Nespadl,

bohužel. Chytil ho nějaký trouba, který šel za ním!”

“Ale to byl představitel Interpolu!”

Na mém konci se ozval uštěpačný smích.

“Nevěř na duchy. Vydával se za něho, jako všichni. Přilezl za mnou hned potom, co mě chtěli oddělat v

Palmirách! Ale vybouchlo jim to.”

Dopis, který byl poslán úměrně tomu dříve, neobsahoval nejnovější zprávy. Alice žádala o podrobnosti. Dověděla se,

že mi ukládali o život, že jsem unikla smrti díky své

roztržitosti, že mě pronásledoval vousatý nařvanec s velkou růžovou lebkou, že mě lstivě vylákal do budovy hlavní správy Bezpečnosti, kde se podařilo zmíněnému břicháči vetřít se do důvěry některých představitelů Bezpečnosti, že jsem ho zneuctila různými slovy, z nichž mu přeložili pouze část, nato jsem s úskokem zmizela a sedím zabarikádovaná doma. Nevěřím nikomu a na žádný lep neskočím. “Tak dobrá,” řekla , aniž se pustila do rozboru mých názorů. “Inspektora Jensena znáš?”

“Znám, a co má být?”

“Jemu věříš?”

“Ne.”

“Blázníš?”

“Ne. Já tam nejsem. Kráva na louce se mění, inspektor

Jensen se změnit mohl.”

“Ale jsem tady já. Mně věříš?”

“Tobě ano,” odpověděla jsem bez váhání.

“Tak já ti říkám…”

“Jseš pitomá,” skočila jsem jí do řeči. “Co z toho, že tobě

věřím. Jak mohu vědět, že jsi to ty?”

Alici to na moment uzemnilo.

“Snad se mnou mluvíš, ne?” zvolala s hrůzou.

“No a? Copak tě vidím? Hlas se dá změnit. Nebo ti drží u

hlavy nabitou bouchačku, ty je neznáš, ale říkám ti, jsou

schopni všeho.”

Alice se přesvědčila, že případ je vážnější, než se zdálo.

Chvíli podumala.

“Dobrá,” řekla rázně. “Slibuji ti, že to tady na místě ověřím. S chlapíkem, který se na mne odvolá, budeš mluvit.

Souhlasíš?”

“Předtím mi musí dokázat, že přichází od tebe,” odpověděla jsem s neúprosnou tvrdošíjností. “V pořádku. Dokáže.”

Odložila sluchátko a upadla do zamyšlení. Pan Jensen

trpělivě čekal.

Bylo jí známo jak jeho postavení, tak i druh jeho práce,

ale měla ve zvyku do písmene dodržovat dané sliby. S bystrostí sobě vlastní pochopila příčiny i následky mých obsedantních představ, které, jak se přesvědčila, ovládly mou mysl. Uvažovala krátce, ale věcně.

Dohodla s panem Jensenem, že muže, který bude

prověřen se mnou jednat, přivede k ní nazítří. Dovolí, aby si ho Alice jeden den prověřila, a potom ona řekne přímo jemu, jak na mne. Pan Jensen odešel a oba dva zahájili čilé jednání. Pan Jensen vedl několik telefonických rozhovorů, použil krátkovlnné vysílačky, odeslal a dostal několik telegramů, najezdil se hodně a rychle autem, navštívil letiště a příštího dne přišel představit toho vyslance. Alice si mezitím sypala na hlavu popel před několika lidmi, kterým byla už celé věky dlužna návštěvu a které skandálně zanedbávala, taky odbyla několik telefonických rozhovorů a dostala se tak vysoko, že výš už zbyl jenom král, a spokojena s výsledky, zkoumavě hleděla na muže, kterého jí představil pan inspektor Jensen.

Muž vypadal sympaticky a překvapivě inteligentně, nebyl to blondýn, nebyl plešatý, ani neměl velkou růžovou lebku. Prohlédla si jeho osobní průkazy a požádala ho, aby počkal do příštího dne. Čas do příštího dne strávila neméně pracovitě, její účty za mezistátní hovory horentně vzrostly a nakonec se její svědomí uklidnilo. Požádala sympatického muže o rozhovor mezi čtyřma očima. “Než s ní začnete jednat, musíte říct slova “teploučký masečko”, prohlásila energicky. “Nevím, jestli to svedete.” Hovořila s ním francouzsky, ale krycí heslo řekla polsky.

Procitly v ní obavy, jestli to ten cizinec nezašmodrchá.

“Slyšel jsem v životě různá hesla, ale toto je určitě nejpodivnější,” řekl pán polsky, se zábleskem pobavení v očích, “a právě proto se dobře pamatuje,” dodal a galantně se

uklonil.

“Proč hned neřeknete, že umíte polsky!” zvolala vyčítavě. “Kdy tam jedete?” “Já jsem tam již delší dobu,” odpověděl muž. “Týden bydlím ve Varšavě, sem jsem zajel schválně, abych se s vámi

setkal.”

“A už jste s ní mluvil?”

“Ne, měl jsem jiné povinnosti…”

Zarazil se, pohlédl na Alici, na tváři se mu objevil výraz

ošklivosti, pak jakoby lítosti, nakonec si povzdechl a dodal:

“Celá ta historie je pro vaši přítelkyni opravdu nesmírně

trapná…”

Pak nastoupil do letadla a odletěl do Paříže, i tam ještě odbyl několik rozhovorů, tentokrát už z vlastní iniciativy,

použil jiného letadla a odstartoval na Východ.

Stav mého ducha a mysli, jaký jsem nastínila Alici v

telefonickém rozhovoru, byl výslednicí událostí řítících se s ďábelským tempem. K incidentům s lysým kňourem došlo bezprostředně po mém návratu z Palmir. Do Bielan jsem se ještě vzpamatovávala z hrůzy a překvapení, od Bielan se mě postupně zmocňovala zuřivost. Tvrdošíjnost, s jakou mi komplikovali život, přemíra úskoků, lží a podvodů mě vehnaly do stavu, v němž se na prvé místo dostala touha vraždit.

Lysý kňour, přesně takový, jak jsem ho vylíčila telefonem, vyskočil z auta, v němž čekal před mým domem, vyběhl za mnou po schodech a dotěrně se dožadoval

rozhovoru se mnou. Jediné zvuky, jaké jsem byla schopna ze

sebe vypravit, bylo skřípání zubů a vzteklé huhlání. Za lysým kňourem běžel nějaký chlapík a chytil ho do náruče, když jsem ho se zdušeným výkřikem: “Marš! Merde!” od sebe odstrčila v druhém patře. Můj projev sice nebyl

gramaticky správný, ale zato srozumitelný pro individuum,

které mě oslovovalo mademoiselle. V třetím patře jsem se zastavila a vyrazila ještě několik výkřiků podobného obsahu, pak jsem vpálila do bytu a zabouchla dveře. Za hodinu jsem je musela otevřít, jelikož přišli dva uniformovaní orgáni. Přinesli mi plukovníkovo písemné předvolání. Pouhé pomyšlení na plukovníka mě naplňovalo bezmeznou trpkostí, vyrazila jsem tedy z domu, orgáni mi sotva stačili, zajela jsem na hlavní správu, abych pronesla na plukovníkovu adresu několik námitek, a hned u vchodu jsem se srazila s tím lysým kňourem, zapomněla jsem na plukovníka a rozpoutala jsem ďábelskou scénu hned v přízemní hale. Několika různými jazyky jsem odmítla veškeré rozhovory, vyslovila jsem frapantní pochybnosti o

IQ naší drahé rodné milice, vystavila jsem se nebezpečí žaloby pro urážku veřejného činitele, nakydala jsem bláto na

fousatého tlouštíka s kebulí jako degenerované vejce,

částečně jsem se vyzuřila a zmlkla jsem. Než se kdokoliv z účastníků představení stačil vzpamatovat z ohromení,

prohlásila jsem důstojně, že musím na reterát, a pod touto záminkou jsem úskočně uprchla. Nasupená, roztrpčená, odhodlaná jim čelit stůj co stůj, třeba už jen natruc, nadmutá podezíravostí až po dírky v nose, vrátila jsem se oklikou domů. Nemohla jsem si vzpomenout, zda jsem zavřela dveře, když jsem dostala záchvat zuřivosti. Zapojila jsem v jaguáru poplašné zařízení, vytáhla jsem z přihrádky pružinový nůž a po špičkách jsem vystoupila po schodech. Kdybych byla nechala dveře otevřené, mohli si na mne počkat v bytě. Nahoru jsem se dostala bez překážek, veletiše jsem zastrčila klíč do zámku, otočila jím tak, jako bych lupičské řemeslo provozovala od narození, potichounku, polehounku jsem stiskla kliku a při otvírání dveří jsem se přikrčila za zárubeň. Nic se nedělo. Dřepla jsem si a nahlédla do předsíně, kam jsem strčila hlavu ve výši kolen. Nezaregistrovala jsem nic podezřelého, pročež jsem vstala a vstoupila do bytu již normálně. Pro všecky případy jsem zavřela dveře stejně tiše, poněvadž jsem v prvé řadě zamýšlela vykonat gruntovní prohlídku celého kvartýru a teprve pak si dovolit dělat hluk. Došla jsem ke dveřím pokoje a zůstala stát. Ďábel si balil svůj největší kufr.

Dlouhou dobu jsem stála a mlčky ho pozorovala, než se konečně pro něco obrátil, a jeho oči padli na mne. Ten až neuvěřitelně se ovládající člověk sebou trhl, ztuhl a chvíli vypadal, jako by spatřil ducha. Nepřekvapilo mě to, věděla jsem stoprocentně, že v Palmirách na mne nalíčili past a že on o ní věděl. Fakticky, dospěla jsem do stavu, kdy už mě nepřekvapovalo nic. “Vidím, že se konečně stěhuješ,” řekla jsem se zdvořilým zájmem.

“Přála sis to, ne?” odpověděl klidně a už se zase ovládal. “Překvapuje mě a dojímá ta ochota, s jakou plníš má přání,” prohlásila jsem.

Podle plánu jsem prohlédla byt, nahlédla do dětského pokoje, otevřela skříň, ujistila se, že kromě nás dvou tam není nikdo, a zavřela jsem dveře a zajistila je řetízkem. “Dovolíš, abych si část věcí ještě nechal tady?” řekl Ďábel chladně. “Těžko pobrat všecko najednou. Přihlásím se o ně za pár dní.” “Dělej, jak chceš, hlavně ať už jsi venku,” odpověděla jsem chladně. Bylo mi úplně jedno, co udělá s věcmi, věci koneckonců nekoušou. Čekala jsem napjatě, kdy mi konečně odevzdá svůj klíč a zmizí mi z očí. Jeho přítomnost mne nepopsatelně dráždila, cítila jsem ji jako ustavičnou hrozbu, jako smrtelné nebezpečí visící nad mou hlavou. K ničemu už mě nepotřeboval, naopak, teď jsem byla přímo nebezpečná. Stykem s Madeleine se také on zamíchal do aféry, takže teď už bylo v jeho vlastním zájmu odstranit mě z tohoto slzavého údolí. Taky na něho jsem toho hromadu věděla. Najednou jsem si děsivě přesně ujasnila, jak by mi bylo ve společnosti šéfa, kdybych mu při přechodném pominutí smyslů tajemství vyzradila.

Strašlivá, neúprosná bezohlednost všech těch lidí, jeho nevyjímaje, mne ohromila. Nalila jsem si čaj, sedla si do křesla, nůž položila na dosah ruky a rozhodla jsem se

zachránit si život. S tím riskováním jsem to kapánek

přehnala. Úloha vějičky, jak se ukázalo, byla příliš

nebezpečná a snad jsem do ní nedorostla.

“Ty Rodopy nechte klidně plavat,” řekla jsem nečekaně.

“Já jsem lhala.”

Kdybych s ohlušivým hřmením vychrlila z tlamy pekelný

oheň, víc by jím to neotřáslo. Jaktěživ jsem ho neviděla v

takovém stavu. Vyskočil od kufru, který zavíral, stál, s tváří

nepopsatelně zbledlou, a nespouštěl ze mne oči plné hrůzy,

zděšení, zaskočení a nenávisti. Nechápala jsem, co se děje.

Mohl být pochopitelně překvapen, ale proč do toho stupně?

“Děláš si ze mne blázny?” zeptal se přiškrceným hlasem.

Vykročil ke mně a já jsem najednou měla pocit, že mě za

chvíli uškrtí. S kovovým cvaknutím se otevřel pružinový nůž

v mé ruce. Ďábel vrostl do země.

“Nepřibližuj se ke mně,” řekla jsem bez ohledu na smysl

slov, která říkám. Cítila jsem, jak mi rudá mlha kalí oči.

“Radím ti, drž se dál, sám vidíš, že ti radím dobře.”

V tom okamžiku zazvonil telefon. Nepohnuli jsme se, on

ani já. Telefon vyzváněl jako zběsilý. První se vzpamatoval Ďábel. “Blázen,” řekl a pokrčil rameny. Obrátil se a zvedl

sluchátko.

“Pro tebe,” řekl po chvíli.

“Chachá,” odpověděla jsem výsměšně, rozhodnuta

neopustit bezpečnou pevnost, jakou představoval ušák v

koutě a nůž.

“Přestaň se chovat jako blbec, volá tě plukovník Jedlina.”

Pokrčila jsem rameny.

“Řekni mu, že k tomu nepůjdu, ani kdyby zvonil duch

svatý.”

S jízlivým pohrdáním jsem naslouchala, jak Ďábel přesvědčuje toho, kdo mluvil, že má stupidní tvrdohlavost znemožňuje navázat se mnou spojení. Druhá strana

neustupovala.

“Říká, že se chce jenom přesvědčit, jestli žiješ,” řekl

zuřivě a znovu mi podával sluchátko.

Došla mi trpělivost.

“Nech mě být!” zařvala jsem strašně. “Co je mu po tom,

jestli žiju. Ať se jde vycpat.”

“Nedá se nic dělat,” řekl Ďábel do sluchátka. “Slyšel

jste? Prosím. Na shledanou!”

Nepohlédl na mne a vrátil se k zavírání svého kufru.

Chvíli vládlo ticho.

“S těmi Rodopami to má být vtip?” zeptal se, utahoval

řemeny a dál se vyhýbal mému pohledu. “Lžeš, jako

obyčejně.”

“Lžu,” přisvědčila jsem.

Konečně na mne pohlédl.

“Lžeš,” opakoval. “Teď lžeš. Už zase. Chceš vyvolat

zmatky. Nechápu proč.”

“Abych ti ukázala, jak příjemně se žije v nejistotě. Tuto

politiku jsi pěstoval celá léta. Ať ji dnes pocítíš na sobě.”

“Chceš se mi mstít?”

Dovolila jsem si předvést nevinný úžas. “A co to má společného s pomstou? Jestli jsem zalhala o těch Rodopách, jednám jako blázen já, ne ty. Jak to spolu

souvisí?”

Neodpověděl, přemýšlel a přitom mě pozoroval. Bylo na něm vidět jakési zoufalé napětí. Podařilo se mi vyvolat v něm nejistotu. “Chceš říct, že pravdu mluvíš teď, předtím že jsi lhala? Neopakovala jsi to, co on říkal?” “A ty sis myslil, že jsem dočista padlá na hlavu? Jasně že ne. Nezalhala jsem potud, že opravdu uvedl šifry označující souřadnice a že bez té mapy se tam nikdo nedostane. Všecko ostatní jsem si na fleku vybásnila. Pro mne za mne, můžete si prohledat Rodopy kámen po kameni, kozí bobky najdete určitě.” “Proč jsi to udělala,” zeptal se tiše a říkala jsem si v duchu, že jsem ho snad nikdy v životě neviděla tak zničeného. “Ty dobře víš, proč,” řekla jsem chladně. “Zásadním omylem tvého života bylo přesvědčení, že jsem se beznadějně zmagořila.”

“Nechápu, co myslíš.”

“Co na tom? Není žádný zákon, že musíš všemu

rozumět.” Seděla jsem schoulena v křesle, v ruce otevřený pružinový nůž, přemýšlela jsem, jestli budu muset celý zbytek života strávit v této pozici. Do hloubi duše rozčilený Ďábel přemýšlel jedině o tom, jak ze mne dostat pravdu. Určitě by použil pistole, nebýt toho, že o ni přišel při změně pracoviště. Nůž v mé ruce ho nesváděl k bližším stykům.

V sedm večer to konečně vzdal, nechal kufr kufrem a beze slova opustil byt. Vstala jsem z křesla, zastrčila za ním řetízek a přísahala si, že ho zpátky nepustím.

V osm zazvonil telefon. Byla jsem na rozpacích, ale

uznala jsem, že na vraždy po telefonu nevěřím, a zvedla jsem

sluchátko.

“Dvacet čtyři osmnáct,” řekl plukovník podrážděným

hlasem. “Pro pět ran, co to vyvádíte?”

“Děkuji vám za ochranu,” odpověděla jsem jízlivě.

“Normální člověk by už určitě byl po smrti. Už vám

nenaletím. Víckrát ne!”

“Nechápu, o čem to mluvíte. Přestaňte konečně s tím stihomamem. Ihned za mnou přijeďte. Je tady muž z

Interpolu.”

“Kdo, zas už ten lysý kňour?”

Plukovník jako by se zarazil.

“No, musíte-li ho bezpodmínečně tak nazývat… Měla jste tady být v sedm. Hodinu na vás čekáme!” “V Palmirách jste na mne taky čekal?” zeptala jsem se zlověstně.

“V jakých Palmirách?”

“Na hřbitově. Místečko k pohledání! Proč jste mi poručil jet do Palmir? Zač mě máte? Za blbečka? Teď je večer, ale já kliďánko počkám. Do zítřka do rána mi sem nikdo nepáchne. A zítra, to si pište, rozpoutám peklo na celé město. Budu informovat vaše kolegy a nadřízené, budu informovat kontrašpionáž, požárníky, rozhlas a tisk, mně už nikdo potají krkem nezakroutí. Zahynu-li, pak s velkým kraválem.”

Plukovník se rozžhavil do bílého žáru!

“Zbláznila jste se? Kdo vám chce zakroutit krkem?

Moment, klid,” najednou si něco uvědomil. “Co máte s těmi

Palmirami? Oč jde?”

“To vy víte nejlíp,” řekla jsem jedovatě.

“V pořádku. Dejme tomu, že to vím, ale chci to slyšet od

vás. Děsně rád poslouchám o něčem, co jsem sám provedl.

Tak jak to bylo?”

“Normálka, telefonovala vaše sekretářka. Řekla, že budete mluvit vy, a taky jo! Poručil jste mi, abych za hodinu přijela do Palmir, že tam zrovinka někoho zatýkáte a že s

bandou je amen.”

“Řekl jsem heslo?”

“Ne, a teď chápu proč. Máte v úmyslu ten telefon

zapřít?”

“To tedy mám, čestné slovo,” přitakal plukovník.

“Nevycházejte na krok z domu. Za pár minut zazvoním.”

Během těch pár minut, které se protáhly na půlhodinku,

jsem se utvrdila v názoru, že po telefonu mi neublíží. Nic mi

nehrozí a telefonem se můžeme bavit do roztrhání těla. “Rád bych věděl, co všecko jste stačila napáchat mezi návštěvou u mne a dnešním ránem,” řekl plukovník dopáleně. “Ten telefonní hovor jste skutečně měla, ale nebyla to má sekretářka ani já. Jak to, že ještě žijete?” “Jedině díky tomu, že mi došel benzín,” vysvětlila jsem mu a prýštilo ze mne jedovaté uspokojení. “A taky proto, že mám dobrý čich. Měli užít něčeho jiného a ne toho svinstva jako v Kodani. A umřít jsem měla proto, že jste uvěřili v

Rodopy.”

“V jaké Rodopy, k čertu! Co vás to popadlo s těmi

Rodopami?”

V plukovníkově podráždění bylo něco, co mi velelo zamyslet se a zrevidovat názory. Přijmu-li za prokázaný fakt, že i on patří k bandě, že celá naše Bezpečnost je podplacená a hlavní správa se stala sídlem gangu na této straně hranic, pak už pro mne nebude bezpečným úkrytem ani matracemi vypolstrovaná izolace v blázinci ve Tworkách. Musím

změnit předpoklad. Je přece možnost, že klamou i

plukovníka.

Popsala jsem včerejší večerní rozhovor a ranní události. Vysvětlila jsem, že role volavky mi moc nesedí a že jsem znovu změnila zprávu o uložení pokladu. Pak jsem dodala: “V nejhorším případě můžu uvěřit, že vy mi o život

neukládáte. Ale vidíte sám, že vás vodí za nos. Ta lysá opice

je taky nastrčená, já to cítím. Nehnu se odtud, nic neřeknu a vy si dělejte, co chcete.”

Plukovník na mne nenaléhal. Souhlasil s mým

dobrovolným domácím vězením. Hodně pozdě večer zatelefonovala Alice. Bylo mi jasné, že do akce proti mně už zatáhli i ji, ale nijak mě to nevzrušilo, věřila jsem nezvratně, že na Alici jsou krátcí. Jediný člověk, který nevěří ničemu a nikomu, dokud sám všecko neprověří a nenabude žulové jistoty.

Ďábel se na noc nevrátil. Měla jsem klid a v pevnosti

jsem se mohla bránit pár dní.

Ráno mě probudilo cloumání řetězem. Šla jsem do předsíně a odmítla jsem mu vstup do bytu. Pohrozil, že zavolá Bezpečnost, což jsem v tu ránu akceptovala, a pak

jsem mu po dlouhém vyjednávání podala skulinou mezi

dveřmi holící strojek. A znovu mi zmizel z očí. Uvažovala jsem, co mám vlastně podniknout. Má klíče.

Bála jsem se, že přijde, když nebudu doma, a nalíčí na mne další past. Docházely mi cigarety a čaj. Na výsledky plukovníkových opatření jsem čekala s nejistotou a neklidem v duši. Neviděla jsem žádné východisko z té pitomé situace, a celkem vzato, k šílenství jsem měla blíž než kdykoli v životě. Cigarety a potraviny mi příštího dne přivezla k zbláznění rozčilená Jana, kterou jsem zalarmovala telefonicky. “Sedí tam nějaký lump,” řekla. “Prohlížel si mě.”

“Kde sedí?”

“O patro výš, v tvé prádelně. Vystrčil hlavu a hleděl na mne, když jsem tady stála za dveřmi. Poslyš, to není nic pro mne. Já mám nervy nadranc, nic z toho nechápu, a vůbec skoncuj už s tou hrůzou.” “Strašně ráda, jenomže nevím jak.”

“Budu se bát odtud odejít.”

“Tak nechoď, já se taky bojím.”

“Ale já musím …”

Nakonec pro ni přišel manžel, kterého jsem do bytu nepustila. Nepustila jsem ani výběrčího za elektřinu, který bez odporu souhlasil zapsat si stav elektroměru za dveřmi, jak jsem mu to nahlásila. Nepustila jsem ani posluhovačku, ani nějakého chlapíka, který se vydával za montéra od telefonů a tvrdošíjně trval na tom, abych ho pustila do bytu.

Jedenáctkrát jsem odmítla opustit byt na telefonické naléhání

různých lidí a přitom dvakrát na můj dotaz po heslu nastalo

na druhé straně ticho. Konečně pozítří se objevil Ďábel.

“Rád bych si odnesl svůj kufr,” řekl chladně.

“Měl sis ho vzít hned,” odpověděla jsem vztekle.

“Ale nevzal jsem si ho! Snad budeš tak laskavá a vydáš

mi ho teď.”

“Mohu ti ho spustit po šňůře z balkónu.”

“Dělat tyátr pro celou ulici? Neblbni. Nemusím tam vejít,

podej mi ho dveřmi.”

“Dveřmi neprojde.”

“Projde, není tlustý. Můžeš se o to alespoň pokusit, ne?”

V nepochopitelném návalu bezmyšlenkovitosti jsem mu to zbaštila. Šla jsem do pokoje pro kufr a nechala jsem

pootevřené dveře. Netrvalo to ani pět vteřin, ale když jsem ho stěží přivlekla, nebyl za dveřmi Ďábel. Nějaký neznámý mizera se snažil přeštípnout řetízek nůžkami na stříhání ocele a zároveň držel nohu tak, že jsem nemohla dveře přirazit. Kufr sám mi vypadl z rukou. Jediné nářadí, jaké bylo po ruce, byla jedna z těch zatraceně těžkých věcí, které mé děti užívaly při posilování. Pokud vím, říká se tomu činka. Ležela na lavičce v předsíni u samých dveří.

Bez rozmýšlení jsem ji popadla a vší silou jsem praštila

tu dosažitelnou část chlapíka. Naštípnutý řetízek praskl a činka mu padla na nohu. Strašně zařval, bezděčně vytrhl nohu ze škvíry mezi dveřmi, kopnutím jsem za ním vyhodila kleště a přirazila zámek. Duchapřítomně jsem pootočila zásuvku a nechala ji v poloze, která v zámku něco zablokovala a neumožňovala odemknout dveře zvenčí.

Chvíli jsem slyšela neúčinné šťourání v zámku. Usedla jsem na lavičku a pomalu se ochlazovala. Ďábel dosáhl vrcholu drzosti. Po několika minutách telefonoval z budky, přešel celou událost naprostým mlčením a žádal svůj kufr. Měla jsem chuť hodit mu ho na hlavu, ale přemohla jsem se ze strachu, aby mu zničení kufru neposkytlo záminku k dalším zákrokům. Mohl by proti mně veřejně vystoupit a eventuální svědkové vyhození kufru z třetího patra budou na jeho straně. Našla jsem klubko prádelní šňůry, přivázala jsem ji na ucho a bez zvláštní námahy jsem kufr spustila z balkónu a do další konverzace jsem se již nepouštěla. Prasklý řetízek jsem spojila tlustým drátem, nalezeným v starém haraburdí. Bylo to pofidérní zajištění a proto jsem připravovala další bezpečnostní opatření. V kredenci jsem si našla paličku na maso na hodně dlouhé rukojeti a na ovázání tváře jsem si připravila pruh gázy vycpaný chomáčkem vaty. Napadlo mě, že kdyby mě znovu nějakým úskokem přiměli pootevřít dveře, mohli by mě tím narkotikem uspat. Měla jsem nejasný pocit, že chomáčkem vaty bude ta látka pronikat pomaleji.

Když jsem spouštěla kufr z balkónu, rozhlédla jsem se po ulici a uviděla jsem naproti našemu domu, na trochu zpustlém trávníku, stát rozkuchanou sirénku. Nějaký chlapík pod ní ležel a něco opravoval. Druhý chlapík seděl vedle na trávě a s mučednickým výrazem tváře mu podával vercajk.

Má artistická produkce je vytrhla z práce. Oba s živým

zájmem přihlíželi spouštění kufru, prohlédli si Ďábla dole a mě nahoře a pak se vrátili ke své fušce. Mít granát, určitě bych ho na ně hodila. Když jsem si opatřila nejrůznější zbraně, útočné i obranné, cítila jsem se trochu bezpečnější, ale přitom tři dny otravně prožité v domácím vězení a v nečinném očekávání mě zahnaly na samou hranici šílenství. Blížil se okamžik, kdy se náboj v mém nitru musel nějak vybít. Se skutečným ulehčením jsem uvítala další telefon.

“Dvacet čtyři osmnáct,” řekl nějaký chlapík. “Paní Chmielewská, plukovník vás bezpodmínečně žádá, abyste přišla. Přijel nový představitel Interpolu. Plukovník vám vzkazuje, že je pravý. Teď jsou v městě, ale za hodinu vás budou čekat v Grandhotelu.” “Vedle jako jedle,” odpověděla jsem nevrle.

“Prosím?”

“Vedle jako jedle. Můžou čekat do soudného dne. Říkala

jsem, že se odtud nehnu.” Po desíti minutách zazvonil znovu.

“Dvacet čtyři osmnáct. Plukovník říká, že by tedy přišli k

vám.”

“Chtějí-li se se mnou bavit na schodech, prosím, do bytu

nikoho nepustím.”

“Tak přijeďte vy. Dostanete eskortu.” “Jděte do háje i s eskortou.” Ve stavu krajního vyčerpání jsem čekala na zprávu od Alice. Byla jsem rozhodnuta nevěřit nikomu, dokud nebudu mít důkazy, že ten někdo přichází od ní. Zuřivost ve mně bublala jako láva v činné sopce. Za půl hodiny někdo zazvonil u dveří. Vzala jsem do ruky paličku na maso, odhodlána praštit ho skulinou při prvém podezřelém pohybu, a ofačovala jsem si tvář gázou s chomáčem vaty. Fakt, že jsem od Alice neměla konkrétní znamení, utvrzoval mě v přesvědčení, že gang vynakládá nadlidské úsilí, aby mě vlákal do léčky. Třeba si myslí, že nastává poslední chvíle, a už jdou naostro.

Za dveřmi stál člověk zcela neznámý.

“Co chcete?” zeptala jsem se huhňavě, protože chomáč

vaty docela solidně tlumil můj hlas.

“Od plukovníka Jedliny,” řekl a zvláštně se na mne

podíval. “Dvacet čtyři osmnáct. Mám vás doprovodit.”

“Najděte si jinou společnost. Jestli se tady na schodech

postaví pluk vojáků v plné polní, tak možná vyjdu, jinak ne.

A to ještě s nimi musí být Cyrankiewicz, protože jedině toho

bezpečně znám podle tváře. Hurá na Rodopy! Ahoj!”

Přirazila jsem dveře, než stačil odpovědět. Po několika

minutách znovu začalo handrkování telefonem. Chtěli po

mně, abych si vybrala jednu ze dvou možností. Buďto přijde

plukovník ke mně, nebo já k plukovníkovi. Návštěvu v bytě

jsem absolutně odmítla. Ten nešťastný klamaný plukovník si

přece s sebou nevezme celý svůj personál. Přijede – nic

zlého netuše – v doprovodu dvou tří gangsterů a oni

odrovnají jeho i mne. Z dvojího zla je lepší jet k němu, ale

zanic do Grandhotelu. Nakonec se ozval plukovník sám:

“Já všechno chápu, ale nemůže to trvat věčně,” řekl smířlivě. “Nechcete prý nás pustit k sobě, nechcete přijít do toho Grandhotelu, tak co nám, k čertu, navrhujete?”

“Násilím se taky nedám odvléct,” doplnila jsem ho.

“Máte jistotu, že je to ten pravý?”

“Oba jsou praví!”

Došla mi trpělivost. Už je toho dost. “Mohu riskovat příjezd k vám, ale jedině na hlavní správu, a to po předchozím telefonu od vás. Už jednou se za vás vydávali. Teď zatelefonuju sama. Předpokládám, že telefonní seznam nebyl zfalšován před dvěma lety v předtuše aktuálních událostí, a číslo už znám. Ale oznamuji vám, že každého, kdo se pokusí přiblížit se ke mně na ulici, majznu bez výstrahy po hlavě. Abyste mi to pak nevyčítali.”

“Klidně ho majzněte. Za čtvrt hodiny jsem na hlavní

správě, zazvoňte a přijeďte. Ale už bez legrace, opravdu to

moc spěchá!”

Počkala jsem čtvrt hodiny a zatelefonovala na

Bezpečnost. Centrála mě beze všeho spojila. Chvíli to

vyzvánělo a pak se ozval trochu udýchaný plukovníkův hlas.

“Kvůli vám mi prasknou plíce, běžel jsem po schodech!

Máte v plánu pro mne ještě další spartakiádu?”

“To se uvidí. Pokusím se přijet.”

“Před vaším domem jsou dva moji lidé. Ty nemusíte

mlátit. Mají ostatně rozkaz příliš se nepřibližovat. Čekám.”

Bylo už tma. Na schodišti svítilo světlo. Poprvé po třech

dnech zajetí jsem opatrně opustila dům, v jedné ruce

pružinový nůž, v druhé paličku na maso. Zamknout dveře v

plné polní bylo pro mne dost obtížné, ale přece jen se mi to

povedlo. Sešla jsem dolů. Přemýšlela jsem, jak vypnu

poplašné zařízení a nepustím přitom z rukou nůž a paličku,

ke všemu mi ještě vadila kabelka pověšená přes ruku.

Přendala jsem zbraň do levé ruky, pravou jsem sáhla pod

zadní blatník a pochopitelně jsem se klíčkem dotkla

karosérie. Na krátkou chvíli se rozpoutal šílený jekot, sama

jsem se ho zděsila, už bez obav jsem nahmatala vypínač a

vypnula. Vytí ustalo. Rozhlédla jsem se kolem sebe. Na

druhé straně ulice si mě s mimořádným zájmem prohlíželi dva muži, slabě viditelní ve světle lucerny vedle opravené sirénky. Pro jistotu jsem na ně pohlédla nepřátelsky, nasedla jsem, položila si paličku přes kolena a odstartovala. O tři vteřiny později vyjela za mnou sirénka. Pokrčila jsem za sebe rameny a lehce přidala plyn. Hleděla jsem do zrcátka a čekala, že se vzdálenost mezi mnou a jimi rapidně zvětší. Ale kdepak. Z neznámých důvodů se sirénka držela v závěsu za mnou.

Ten jev mi byl nepochopitelný a tak jsem si

zkontrolovala ruční brzdu, není-li náhodou utažená. Znovu

jsem mrkla do zrcátka a vtom jsem koutkem oka zahlédla, že

těsně přede mnou něco padlo na vozovku. Nestačila jsem nic udělat, přejela jsem to! Auto mírně nadskočilo. Myšlenka, že je to člověk, způsobila, že jsem byla celá bez sebe. Jaktěživ jsem nepřejela člověka! Kdysi jsem přejela slepici a už tenkrát jsem se strašně vynervovala. Teď jsem přestala jednat podle rozumu, všechno jsem dělala reflexně. V pěti metrech jsem zabrzdila a zastavila smykem na štorc uprostřed stoupající ulice. Nechala jsem vůz běžet na jedničku, ale vůbec jsem nevěděla, kdy jsem ji stačila zařadit. Vytáhla jsem klíček a vyskočila z auta a v letu jsem popadla paličku, která se mi skutálela s kolen, a vrhla jsem se k tomu čemusi přejetému. Klopýtla jsem, upadla na kolena a ještě jsem do toho praštila paličkou! Kdyby to opravdu byl člověk, byla bych se určitě zabila! Ale nebyl to člověk. Byl to ranec z hadrů, s pečlivě omotanou deskou uvnitř. Ve světle lucerny to bylo patrné na první pohled.

Pocítila jsem, že na mne jdou mdloby, a vůbec mi bylo nějak divně a nedobře. Nebyla jsem s to hnout se z místa a zhrouceně jsem klečela nad tou příšernou věcí. Vedle mě se kdoví odkud vynořil nějaký muž, popadl mě pod paží a zvedal mě.

“Honem!” sykl mi do ucha.

Chvíli jsem se nechala táhnout k jaguárovi, ještě pořád ochromená, omráčená, bezmála v šoku. Najednou mi došlo, co vidím. Za volantem jaguáru někdo seděl. Chlapík, který mě vlekl pod paží, začal mi páčit klíček ze zaťatých prstů. Ze sirénky, která se zastavila před balíkem cárů, vyskočili ti dva.

Neúnosná, ochromující slabost ze mne najednou spadla a

změnila se v záchvat šílenství. Jediným pohybem jsem mu

vyškubla svou ruku.

“Marš! Svině!” zaječela jsem příšerným hlasem a vší silou jsem ho praštila paličkou. Chlapík se pokusil o únik, ale něco jsem zasáhla, až to žuchlo. Nevěděla jsem, co, a nezajímalo mě to. Jako rozběsněná Harpyje jsem vyrazila k tomu za volantem. Ten potrefený nemínil přerušit styky se mnou, čapl mě zezadu za límeček žaketu. Límeček mu zůstal v ruce, v tom okamžiku byla bych schopna roztrhat na cáry ocelové pancéřové pláty, a ne nějaký normální textil. S rozmachem jsem bincla paličkou toho v autě, ale ten, zrovna schoulený, vypadl ven a já jsem se trefila do sedadla. Žuchlo to ještě víc. Dva muži ze sirénky zasáhli do akce. Jeden se začal rvát s tím zasaženým a druhý se pokoušel zabránit mi nasednout.

“Marš!” zařvala jsem znovu a rozpřáhla se na něho paličkou. Bleskově mi zmizel z očí. Nedbala jsem, neleží-li něco pod koly, se soptícím vulkánem v duši, s řevem motoru jsem vyrazila vzhůru. V zrcátku jsem za sebou viděla zmatek, který se však brzy uklidnil, a chvilku po mně odstartovala sirénka. To mě namíchlo. S řvoucím klaksonem a rozsvícenými dálkovými světly jsem se přiřítila na Puawskou jako čtyři apokalyptičtí jezdci v jedné osobě. S ohlušivým zaúpěním pneumatik jsem zabrzdila na příjezdu před hlavní správu. Z budovy vyrazilo několik znepokojených lidí v uniformách. V patách za mnou dorazila na příjezd ta zatracená sirénka. Bez přemýšlení o tom, co dělám, s pěnou na rtech, nabita neukojenou touhou po vraždě, s paličkou na maso zvednutou nad hlavu, vyrazila jsem z jaguára a přiřítila se k strašidelnému vozu. “Marš!” vřeštěla jsem barbarsky, protože mě nic jiného nenapadlo.

Nevím, co by se dělo dál, a nevím, jaké škody bych napáchala tím nevinným domácím nářadím nebýt toho, že než jsem k nim dorazila, sirénka vyrazila zpátečkou znovu na ulici. Ještě chvíli mě to nutkalo stíhat ji jaguárem, určitě taky zpátečkou, ale za tím účelem jsem se musela vrátit k autu. Cestou jsem zaregistrovala, že mě obklopuje něco jako kordón milice, a zpomalila jsem krok. Nechala jsem klesnout ruku se zbraní, ale ještě pořád jsem nebyla schopna říci něco

normálního.

“Ráčíte k panu plukovníkovi, občanko?” zeptal se velice

vlídně jeden milicionář.

Podezíravě jsem se na něho podívala a přikývla.

“Promiňte, prosím,” řekl druhý s nesmělým úžasem.

“Proč jste odtud vyhnala naše auto?”

Znovu jsem našla hlas. “Jaké vaše auto?”

“Tu sirénku … Oni se teď bojí sem zajet.”

“Dost halucinací!” zavrčela jsem vztekle a ohlédla se k vjezdu, nestojí-li tam náhodou ta zlomyslná příšera. Nebylo

tam nic.

Vytáhla jsem kabelku, zamkla jaguára a vykročila k plukovníkovi v doprovodu jednoho milicionáře. Vypadala jsem nádherně. Rozcuchaná, s utrženým límečkem, s rukávem bůhsuď kdy odpáraným, s punčochou rozedranou na koleně, s paličkou na maso v ruce a s šíleným svitem v očích. Kromě plukovníka seděl v místnosti muž, jehož tvář mi připadala známá. Vrostla jsem do země hned ve dveřích, vykašlala jsem se na etiketu, slušnost a veškeré společenské formy.

“Toho rošťáka znám,” řekla jsem s ledovou nenávistí a ukázala jsem na něho paličkou jako na obžalovaného. “Kdo

si myslíte, že to je?”

Oba na mne pohlédli zrakem plným úžasu. Určitě zapomněli mluvit, protože plukovník beze slova obrátil tázavý pohled na můj doprovod. “Hlásím, že nic nechápu,” vyhrkl milicionář. “Zdá se, že občanka zbila naše lidi. Poručík už jde.”

Ustoupila jsem o krok a nechala projít dalšího chlapíka.

Měl rozseknutý ret a utíral si kapesníkem krev, ale přes tuto újmu na zdraví vypadala jeho tvář celkem pobaveně. “Co se děje?” zeptal se plukovník. “Co to znamená?” “Kuchyňské nářadí v rukou ženy změní se v strašlivou zbraň,” zarecitoval pobitý a vystrouhl mi zdvořilou poklonu. “Nemusel jste nás tam posílat, plukovníku, zbytečně jsme ztratili den. Ta paní by tím kyjem rozprášila celý batalion.

Čestně, polekal jsem se jako nikdy v životě, když ta paní

odstartovala na nás tady na parkovišti.”

“Prosil jsem vás, abyste naše lidi ušetřila,” řekl plukovník vyčítavě a v očích mu to vesele zablýsklo. “Mluvte trochu srozumitelněji a postupně. Proč paní

Chmielewska tak vypadá?”

“Došlo k pokusu o únos. Dva lidé hodili do jízdní dráhy

překážku. Pak se snažili strčit tu paní do jaguára a odjet, se svým řidičem za volantem. Co je s klíčky?” obrátil se pak na

mne.

“Snažil se mi je vyškubnout z ruky,” odpověděla jsem mstivě. “Vedle jako jedle.” “Taky jsem měl ten dojem. Byla dost tma. Jeli jsme v závěsu za vámi s vyskočili na pomoc, ale než jsme doběhli, už jste je zahnala na útěk. Nepodařilo se vám je zabít jenom proto, že vzali nohy na ramena, sotva nás uviděli. Chtěl jsem vám pomoci nasednout a podívat se, jestli se vám nic nestalo, ale rozpřáhla jste se na mne tou palicí, a tak jsem si to odpustil. Nesnažili jsme se je zadržet, nebyl čas, museli

jsme vás stíhat. Víte, že jste nás málem dostala pod tramvaj?”

Prohlížela jsem si vyprávějícího nedůvěřivě.

“Žvaní,” řekla jsem rázně. “Je to blázen. Pronásledoval

mě v sirénce, a předtím se pokoušel zabránit mi nasednout.

Vyprošuji si ty pitomé triky. Kolik jste těch sirének měli na

trati? Každých pět metrů jednu?”

“Smím to říct?” zeptal se nejistě poručík a tázavě hleděl

na plukovníka. Plukovník kývl.

“Mluvte, jinak se nám to děvče neuklidní. Musíme jí to vysvětlit.”

“Ta sirénka má namontovaný motor z jaguára,” řekl poručík s povzdechem. “Je to tajemství, nesmíte o tom s nikým mluvit. Spojku, rychlostní skříň a ještě jiné věci. Ze sirénky má vlastně jen tu karosérii.” “Šasi?!” zeptala jsem se s bezděčným zájmem.

“Z volkswagenu.”

“A nerozsype se to?”

“Ne, drží to. Je to dobře svařované.”

“No dobře, ukončete už to školení,” přerušil nás

plukovník. “Co si přejete, kávu, čaj, vodu?”

“Napiju se sama rovnou z kohoutku. Vidíte? Dobře jsem

udělala, že jsem raději seděla doma. Jen si nemyslete, že já

už tak hned něčemu uvěřím. Kdo, podle vašeho názoru, je

tenhleten?”

“Podle mého názoru je to můj spolupracovník už …

majore, kolik let?”

“Čtrnáct,” řekl major s odzbrojujícím úsměvem a v tu chvíli jsem si vzpomněla, odkud ho znám. Účastnil se konference, kterou jsem měla v této budově před třemi lety, a dokonce mi uděloval vzácné rady, jak pašovat. “Ach, promiňte,” řekla jsem trochu zkroušeně a konečně jsem se rozhodla usednout. “Dobrá, dám si studenou vodu a horkou kávu, ale všichni musí pít totéž.”

“Aspoň tu vodu byste nám mohla odpustit,” žádal

plukovník a já jsem najednou pocítila v ovzduší rozhodný

obrat k lepšímu. Svět jako by se stal normálním. Pořád jsem tomu nechtěla uvěřit. Mstivě, s hněvem, ale stále opatrně a s jistými zábranami jsem vyprávěla o příhodách posledních tří dnů. Prozradila jsem Ďáblovu účast ve spiknutí. Něco se stalo, něco se ve mně změnilo, přestal to být muž, kterého jsem kdysi považovala za někoho blízkého. Jinýma očima jsem hleděla na náš vzájemný vztah v posledních letech. Všechna má nejhorší podezření byla oprávněná, podváděl mě už dávno, ale teď mě už podvedl definitivně, brutálně, bezohledně, cynicky, podvedl mne ve chvíli, kdy jsem v něm viděla svou poslední oporu, poslední šanci, když jsem se k němu vrátila jako do jediného bezpečného azylu. Snažil se zneužít mé hloupé důvěřivosti a já jsem najednou pochopila, že ten muž byl již dávno mým zapřisáhlým nepřítelem.

Referovala jsem o faktech, citovala slova a zdržela se

komentářů. Plukovník naslouchal mlčky, zamyšleně, už bez

veselosti v očích a pak pohlédl na poručíka.

“Volkswagen přijel do dvora v šestnáct nula osm,”

zabručel poručík. “Seděli v něm dva lidé. Do chvíle, než

paní Chmielewská odešla, neodjeli.”

Plukovník udělal nějaké gesto bradou a poručíka to

vyneslo z pokoje.

Sekretářka, o níž netuším, kde se tam v tuto hodinu vzala,

přinesla kávu pro všecky a vodu pro mne. Vodu jsem vypila,

ale šálek kávy jsem si ostentativně vyměnila s majorem,

když jsem počkala, až do ní nasype cukr a zamíchá. Div

jsem mu jej neuškubla od úst. Nedůvěra se ve mně pevně

zakořenila a rozkošatila.

Na plukovníkově stolku se ozval zvonek. Stiskl tlačítko.

“Přijeli,” řekl psací stůl tlumeným hlasem.

“Ať jdou dál,” řekl plukovník a pak se obrátil na mne.

“Jsou to představitelé Interpolu. Ručím vám za ně. Jste už

schopna s nimi mluvit, nebo se ještě pokusíte nějak jim

ublížit?”

“Nevím,” řekla jsem zachmuřeně. “Uvidíme.”

Do místnosti vešli dva muži. Oba jsem znala. První, to

byl rozzářený, růžové světlo vydávající lysý kňour, druhý

byl ten chlapík, který mi doléval benzín u rozcestníku do Palmir.

Nedělala jsem žádná prudká gesta. Pomalu jsem vstala ze židle a přistoupila ke křeslu v koutě u zdi. Chtěla jsem mít krytá záda. Usedla jsem na opěradlo. V levé ruce se s cvaknutím otevřel pružinový nůž, v pravé jsem držela paličku na maso. “Ráda s nimi vyměním pár slov, proč ne?” řekla jsem chladně plukovníkovi. “Ale odejdu odtud jedině s eskortou ozbrojené milice. Ten plešatý už mi leze krkem, a toho druhého jsem přistihla u Palmir. Naléval mi benzín. A vy

chcete, abych jim uvěřila? Za fakt, že žiju, vděčím svému

mlčení. Budu mlčet i dál.”

“Pro pět ran!” zvolal plukovník a otřel si pot s čela.

Podíval se zoufale na oba muže a přešel na francouzštinu.

“Pánové, nemám na ni vliv. Ta dáma prožila věci, které

vysvětlují její nezvyklý stav, ale já nevidím východisko.

Snad lékař, neurolog …”

“Okamžik, možná, že já to východisko najdu,” řekl tiše

muž od Palmir polsky.

Usmál se, podíval se na mne a najednou, pod vlivem toho

pohledu, jsem si jasně uvědomila, jak vypadám. Dobrodružství, nebezpečí, osobní drama, všecko musí ustoupit nezvratným zákonům života. Žijí prý na světě ženy, v jejichž přítomnosti si muži prudce uvědomují, že jsou muži. A docela určitě existují muži, v jejichž přítomnosti se žena cítí především ženou. Na rozdíly pohlaví nic neplatí.

Pocítila jsem palčivou potřebu podívat se na sebe do

zrcadla a absolutní nemožnost tuto potřebu ukojit mi děsně

kazila náladu, beztoho ne nejlepší. Nabroušená, roztrpčená,

vzteklá, revoltující proti světu, zachmuřeně jsem si ho

prohlížela a čekala, s čím přijde.

“Na světě jistě žije někdo, komu můžete věřit?” zeptal se

klidně a přátelsky.

“Dva kousky by se našly,” odpověděla jsem sžíravě.

“Přesně vzato všeho všudy dva kousky. Ráda bych věděla,

od koho z nich máte doporučení.”

Muž na mne pozorně hleděl.

“Teploučký masečko,” řekl pomalu. “Do stejné vody

člověk dvakrát nevleze.”

Dlouhou, nekonečně dlouhou chvíli vládlo ticho.

Nevěřila jsem vlastnímu sluchu. Velice zvolna, obtížně, přes

tlustou skořápku hrůzy a strachu pronikal ke mně smysl jeho

slov. Pocítila jsem, jak se v mém nitru rozpouští jakýsi

nesmírně veliký tvrdý kámen, jak ze mne spadá celé to strašlivé napětí, v němž jsem setrvávala takovou dobu, jak se mi derou do očí slzy bezmezné úlevy a jak se mi dojetím začíná nedostávat dechu. Palička na maso i pružinový nůž mi vypadly z rukou. Zalapala jsem po dechu, zalkla se jím a

klesla na klopy tomu zázračnému muži a rozplakala jsem se slzami štěstí. Muž mě trpělivě držel v náručí a já jsem mu vzlykala do vesty a křečovitě mačkala klopy saka a zároveň zoufale přemýšlela, že teď snad budu muset sedět na obličeji, k ničemu jinému ta má rozmazaná huba nebude dobrá.

Posmrkávala jsem do jeho kapesníčku a neskrývala jsem, jak jsem šťastná. “Jakým zázrakem,” řekla jsem, “jakým zázrakem jste je

našel?”

“Vašeho přítele znám dávno, a náhodou je to i můj přítel. A s vaší přítelkyní jsem se před několika dny setkal v Kodani. Pokud vím, ověřovala si mou totožnost s děsivou důkladností.” Usmál se srdečně, upřímně a při pohledu na mne taktně nedával najevo, jak jsem ošklivá. Lysý kňour nás přátelsky a se zájmem pozoroval, i když bylo vidět, že nechápe. Plukovník a major neskrývali svůj živý zájem. Svět změnil svou pochmurnou tvář a rozsvítil se všemi barvami duhy. Stěží jsem se odtrhla od nejnádhernějšího muže všech dob.

“Zrcátko!” požádala jsem úpěnlivě. “Snad na hlavní správě máte, k sakru, nějaké zrcátko!” “Sám nevím, čím máte začít,” řekl asi po čtvrt hodině lysý kňour a rozpačitě si uhlazoval světlé chmýříčko kolem růžové kebulky. “Snad byste nám měla prostě vylíčit všechny události od okamžiku, kdy jste nám v Kodani

zmizela z očí.”

Růžová nálada, která ve mně tak najednou rozkvetla,

způsobila, že všechny minulé, strašlivé zážitky se změnily v

bezstarostnou legraci. Pásek malého magnetofonu se bez

hlesu odvíjel. Muži čas od času přerušovali mé vyprávění otázkami a žádali upřesnění technických detailů. Velín v brazilské rezidenci jsem musela namalovat i se světelnou mapou. Léta studií mi zase přišla vhod. “Ale docela vážně, umíte plavat nebo ne?” zajímal se plukovník.

“Ani nápad! Ale mám vodu ráda a věřte mi, že nakonec jsem se tu jachtu naučila docela slušně ovládat!”

“O tom víme své,” řekl lysý kňour a radostně mrkl jedním okem. Atmosféra bezstarostného štěstí se zmocnila všech. Nejkouzelnější muž světa se najednou zasmál: “To, co vás pronásledovalo u španělského pobřeží, byly naše dělové čluny,” vysvětlil. “Také my jsme měli své zprávy, jenomže trochu opožděné. Čekali na vás, ale pak už si nebyli jisti, jste-li to vy nebo nějaká pašerácká loď. Plula jste bez světel.” Na okamžik mě to ochromilo, když jsem si uvědomila, jak jsem byla blízká tomu střílet do nich nejen z kulometů, ale dokonce z děla. Přiznala jsem se k tomu a vyvolala tím výbuch veselí. Pak jsem vyprávěla dál. Přesný popis kobky v Chaumontu a metoda, jakou jsem si zvolila, abych se dostala na svobodu, způsobily, že se na všech tvářích objevilo něco jako ohromení. Dodala jsem jim zprávy o šifře i o té podivné číslované mapě. Mých posluchačů se zmocňovalo stále větší vzrušení. Plešoun hořel křiklavou červení. “V Chaumontu!” zvolal rozčileně. “V Chaumontu! Před pěti lety byl pronajat soukromníkovi. Nic tomu nenasvědčovalo, žádné nitky tam nevedly. Nikdo z nás to nemohl tušit!”

Honem vytáhl z ploché aktovky velkou obálku a vysypal

na stůl hromádku nejrůznějších snímků. Z prvního na mne pohlédla kojenecky nevinná tvářička rozcuchaného, na druhém byla neznámá budova mezi palmami, na třetím ušlechtile vypadající pán s prošedivělými skráněmi, týž, který německy vyslovil pochybnost, zda bylo možné splést si mne s Madeleine.

Na jednom z dalších snímků, v plném slunečním svitu, kolébala se na vlnách krásná jachta Stella di mare. Zahleděla jsem se na ni déle a k svému zděšení jsem si uvědomila, že se v mém lehkomyslném srdci začíná probouzet stesk po šumění vody protínané přídí, po bezmezném prostoru nebe a oceánu, po mírném houpání dlouhých atlantských vln …

Proboha, ještě pořád ti toho bylo málo?

“Šéf tam není,” řekla jsem dotčeně, když jsem všecko

prohlédla a odložila známé stranou.

Kromě šéfa jsem tam nenašla ani hezkou mužnou tvář s očima jako pablesky na skalách v Grotta Azzurra. Trochu se mi ulevilo a přešla jsem to mlčením. Vůbec nic jsem proti němu neměla a koneckonců nebyla to jeho vina, že já jsem zatížená na blondýna v roli muže svého života. Ať si ho chytají beze mne.

Muži se vrhli na odložené fotky jako supi na mršinu.

Byla jsem překvapena rozsahem mezer v jejich dosavadních vědomostech. Netušila jsem, že tak rozvětvený gang se dovedl tak maskovat. Organizační talenty šéfa přesahovaly

lidské chápání.

“A vy nám to říkáte až teď!” vykřikl lysý kňour s hrůzou.

“Proč jste s námi nechtěla jednat v Paříži?”

“Musela jsem rychle zmizet. Šli po mně před dánským

velvyslanectvím.”

“Před dánským velvyslanectvím?” zamyslil se plešatý.

“Ano, ano, byl tam náš člověk, poznal vás. Viděl vás tam

vstoupit. Měl vaši fotografii.”

“Vážně?” užasla jsem zdvořile a téma jsem dál

nerozvíjela.

Vytáhla jsem kalendářík Domu knihy. Sdělila jsem jim

všecka jména, adresy a krycí jména, která jsem si zapsala už

v Brazílii. Podle předpokladu jsem je nebetyčně obšťastnila.

Lysý zářil vlastním světlem, oko pána od Palmir zářilo

vzrušením, plukovník neskrýval ulehčení.

“Myslím, že teď už to rychle skoncujete,” řekl se

zájmem.

“Do týdne,” řekl pán od Palmir, “všechno nasvědčuje tomu, že opravdu neměli tušení, co všecko víte. Udeříme-li nyní najednou na všech stranách … Důležité je, že nedostanou zpátky své peníze. Předpokládali jsme, že je někam ukryli, a obávali jsme se, že se jim podaří je vyzvednout. Jsou ve velice svízelné situaci.”

Plešatý svědomitě sbíral fotky, pásky a dokumenty a ubezpečoval se, zda jsem řekla všechno a zda nic víc nevím. Gestem mě zadržel před prozrazením poslední informace. “Ne,” řekl, “v této chvíli to není důležité. Poklad ať odpočívá v pokoji. O údaje týkající se skrýše vás požádáme nakonec, po likvidaci gangu. Máme ještě jeden problém, ale vidím, že o tom nevíte ani vy. Celá severní Afrika je pro nás záhadou, bojíme se trochu, že odtamtud to začne znovu. Kéž se nám podaří tomu zabránit.” “No, u nás to skončilo,” řekl ulehčeně major. “Ostatní záleží na vás, pánové. Hodně úspěchů.” Pohlédla jsem na něho a nálada mi trochu poklesla. “To všecko je hezké,” řekla jsem a obrátila se na plukovníka. “Ale také já si něco zasloužím. Mám ráda jasné situace. Tak docela soukromě bych se chtěla dozvědět, jak je to s Madeleine?”

Muž od Palmir na mne bystře pohlédl.

“Madeleine?”

“Ta žena zajímá paní Joannu ze soukromých důvodů,”

začal plukovník s mírnými rozpaky.

“Vím,” přerušil ho muž z Palmir.

Na okamžik zavládlo ticho. Co věděl? Hleděli jeden na

druhého a na všech bylo vidět rozpačitost. Zhluboka jsem si

povzdechla.

“Nerozčilujte se,” utěšovala jsem plukovníka, “mne už nic nepřekvapí. Ne poprvé v životě nechává mě někdo plavat

pro jinou osobu ženského pohlaví, jenomže tentokrát to

dopadlo zvlášť nechutně a já bych chtěla vědět, na čem

jsem.”

Muži ještě váhali.

“Myslím, že už brzy vám budu moci o té věci sdělit víc,”

řekl konečně pán od Palmir. “Otázka několika dnů.

Promiňte, prosím, že Interpol má přednost.”

“Dobrá. A co vy?” zeptala jsem se neodbytně

plukovníka.

Povzdechl ještě nešťastněji než já a stiskl tlačítko.

“Vrátil se už Karel?” zeptal se psacího stolu.

“Vrátil se před chvílí. Čeká.” odpověděl mu psací stůl

chraptivě.

“Ať sem přijde.”

Přišel poručík, jemuž se poštěstilo vyhnout se styku s

mou paličkou. Pohlédl na mne, pak na plukovníka.

“Jen mluvte, mluvte,” zabručel plukovník nevrle. “Já už

jsem ve věku, že mám právo se občas mýlit.”

“Všecko souhlasí,” řekl poručík, který vypadal značně

ušle. “Zjistili jsme časté styky se stejnou ženou, platinovou blondýnou, černookou, mladou, hezkou. Jezdí šedým Opelem Rekordem, státní poznávací značku máme zapsanou, francouzskou. Věděli jsme o ní již řadu měsíců, ale před několika měsíci se o ni ještě nikdo nezajímal. Myslím nikdo od nás. Bydlí v Bristolu, ve čtvrtek šestnáct nula čtyři přepojovala centrála místní hovor, německy, z vašeho telefonu. Co jste, u všech čertů, tehdy dělala?” “Určitě jsem seděla ve vaně,” odpověděla jsem, “když se pouští voda, není nic slyšet.”

“Aha. Oznámili jí, že jste se dala přemluvit a že údaje jsou zapsány. Ráno v pátek v šest čtyřicet dvě krátké schůzky, rozhovor ve volkswagenu. V devět odjel opel do Palmir. Vrátil se asi ve třináct. Další setkání téhož dne v devatenáct třicet tři. Zúčastnili se ho francouzský státní příslušník ubytovaný v Grandhotelu, jistý Gaston Lemiel, který v sobotu ráno odcestoval letadlem do Paříže. K poslední schůzce došlo dnes ve čtrnáct deset. Zadrželi jsme dva muže, jeden z nich, když byl opilý, vypravoval, že dostal 500 dolarů za únos “kočky”, druhý se přiznal, že byl v Palmirách, chtěl prý se nadýchat čerstvého vzduchu. Říkám to stručně, neměl bych referovat obšírněji? Volkswagen

vyjel z vrat deset minut po našem odjezdu a zmizel

neznámým směrem. Zahájili jsme po něm pátrání.” “Na můj vkus jste to vzal až příliš hopem,” řekla jsem s nelibostí. “Ničemu z toho nerozumím. Mám dojem že jsem měla pravdu, on s ní spolupracoval, všecko jí hlásil a

souhlasil s mým odstraněním z tohoto světa. Kromě toho si

najali na pomoc naše chuligány. Je to tak?”

“Je,” odpověděl odhodlaně plukovník. “Čert nám to byl dlužen. Zatraceně nepříjemná historie. Mohu vás jenom poprosit za odpuštění a gratulovat vám, že jste dost brzy

spiknutí prohlédla.”

Ušklíbla jsem se s nelibostí ještě daleko větší. “Upřímně řečeno, už před třemi roky jsem zjistila, že něco nehraje, ale namlouvala jsem si, že se mýlím. No, nechme toho. Říkáte, že volkswagen odjel deset minut po nás? Měl klíče od bytu, takže já teď mám doma časovanou bombu nebo jed v čaji. Nevím, co dělat.” “Doufám, že přeháníte, ale budiž. Přesvědčíme se. Poručík s vámi pojede a podívá se po té bombě a – pro všecky případy – si kupte nový čaj. A vůbec, budete ještě mít malou osobní ochranu až do doby, než to definitivně uzavřeme. A neužívejte té paličky tak ukvapeně!” Pozdě v noci jsem opustila hlavní správu v početné společnosti. Muži z Interpolu odcházeli zároveň se mnou. Nejraději bych se byla přilepila jako pijavice na toho z Palmir, protože jedině jeho přítomnost mi vracela naději a dávno nepoznaný klid. Z druhé strany mi přikazoval můj okouzlující vzhled, abych mu zmizela z očí co nejdřív. Mé problémy vyřešil on sám tím, že si se mnou sjednal schůzku za pár dní.

“Hodně jsem o vás slyšel,” řekl a záhadně se usmál. “Musíte mi odpustit, ale myslil jsem, že vaši reklamu hodně zveličili. Jak se ukazuje, opak je pravdou, spíše vás

nedocenili. Dovolte, abych vám složil výrazy uznání a obdivu.”

Nevěděla jsem přesně, co tím míní básník říci, ale bylo mi nějak už všechno fuk. Sám fakt, že existuje, a naděje na příští setkání mi dovolovaly hledět s důvěrou do budoucnosti. Poručík strašně zíval, když dělal v mém bytě důkladnou prohlídku, pak odpřísáhl, že tam bomba není.

Poprvé po nekonečně dlouhých měsících jsem se ukládala k spánku jako řadový občan Polské lidové republiky. Po čtyřech dnech mi telefonicky sdělili, že moji známí už

jsou v chládku, zámek v Chaumontu že byl zkonfiskován a znovu se stal majetkem státu. Šéf bohužel upláchl a nadále

se těší ze svobody, je pochybné, že by jeho potěšení bylo bez mráčku, poněvadž mu policie šlape na paty a pro změnu si se mnou vyměnil úlohu štvané laně. Pro všecky případy jsem

kategoricky odmítla odjet do Francie.

Ďábel zmizel z mého obzoru. Přesvědčila jsem se, co mi v bytě chybí, a v mé duši rozkvetla jistota, že ho víckrát v životě neuvidím. Z pocitů, které jsem zakoušela, drala se na první místo překvapující úleva. Den po telefonické zprávě pozval mě k sobě plukovník. “Mám pro vás dvě zprávy,” řekl a odmlčel se. Vypadal nějak nesvůj a snad ani nevěděl, jak do toho. “Tak vyklopte napřed tu horší,” navrhla jsem mu. “Hlavu na to, že jedna je horší a druhá lepší, tak už to chodí.

Nesnáším, když nade mnou něco takového visí, na každou

zkoušku jsem se vždycky hlásila první.”

“Máte určitě pravdu,” povzdechl si dost pochmurně. “Ta horší je horší i pro mne. Člověk má své zkušenosti, ale pokaždé ho něco překvapí. Myslil jsem, že jste si to vycucala z prstu, že máte nějaké své tento … víte, jako ženy. Ale ukazuje se, že váš odhad byl přesný.” “Co udělal?” zeptala jsem se, ač jsem neměla pochybnosti, o co tady jde.

“Odjel na západ. Odletěl večerním letadlem do Paříže, téhož dne, kdy jsme tady spolu hovořili. Řeknu vám upřímně, že tohle jsem nevzal v úvahu. Dal jsem hledat auto i jeho po celém Polsku. Auto prodal už před několika dny, jenomže s ním jezdil až do poslední chvíle, s čímž kupující souhlasil vzhledem k senzačně nízké ceně. A hraniční přechody jsem začal kontrolovat až včera. Pas měl, žádné výhrady na pasovce nebyly. Byl to od něho nesmysl!” “Že odjel, to chápu,” přerušila jsem ho překvapeně, “ale ta senzačně nízká cena? Byl by to první případ v jeho životě, že prodal něco lacino. Neuvěřitelné!” Plukovník pokrčil podrážděně rameny. “A nač by mu byly peníze? Těch pár tisícovek víc či míň,” zarazil se, jako kdyby se kousl do jazyka, pak pokračoval: “Nechápu, proč to udělal. Nic mu nehrozilo! Nespáchal žádný zločin ve smyslu zákona, nanejvýš by se mu mohlo přišít prozrazení úředního tajemství, ale i to spíše mně nežli jemu. Vystupoval jako soukromá osoba. Nezabil vás. Promiňte.” “Maličkost. Klidně mu to odpusťte, dělal, co mohl.” “Eventuálně by mu bylo možno klást za vinu účast v útoku na vás v Palmirách, ale za prvé, k útoku nakonec nedošlo a za druhé, kromě výpovědi těch dvou zadržených nemáme žádný důkaz. Snadno by se z toho vysekal. A vůbec to není naše věc. Nač tam, k sakru, jezdil? Jiná věc je, že odjel legálně, s platným pasem, že se vždycky může vrátit.” “Buďte klidný, nevrátí se,” řekla jsem zamyšleně. “Třeba se stalo něco, o čem nevíme. Věřte, já ho znám. Neexistuje na světě žena, pro kterou by byl ochoten cokoliv obětovat, a život v žádném případě ne. On tam nejel kvůli ní. Muselo tady být něco …”

Plukovník na mne zvláštně pohlédl.

“Aha, vím, co myslíte. Že si dělám iluze a hloupé naděje.

Je příjemnější přijít o manžela kvůli nějakým velkým věcem,

než jen tak všedně, jednoduše, banálně. Tak si to myslíte,

ne?”

“No … vím já? Ne tak docela. Víte, ona odjela dřív. Neměli jsme důvody ji zadržet, ale oni už ji tam chytli.

Nesetkali se. Snad máte pravdu.”

Podivná plukovníkova opatrnost a zdrženlivost byla pro

mne nepochopitelná, ale teď už to nemělo význam

“Pro mne za mne,” řekla jsem, “ať si dělá, co chce, mne může být ukradený. A ta druhá zpráva?”

“Ta je opravdu lepší. Mají tu mapu, o které jste se

zmiňovala, a chytili stopu vašeho ctitele.”

“Šéfa!” “No, snad šéfa. Sledují ho v Bagdádu, každou chvíli ho zatknou. A protože vy nechcete jet do Francie, ptají se, jestli

mohou počítat s rozhovorem s vámi zítra, kolem poledne. Zkrátka a dobře, srdečně vás zvou, abyste sem přišla zítra na

dvanáctou hodinu.”

“Pane plukovníku, co je s vámi?” zeptala jsem se s

mírným údivem. “Kdo by měl být více otrávený, vy nebo já?

Mně přece vytřeli zrak.”

“Eh, dejte mi pokoj,” vztekal se plukovník kdoví proč.

“Já jsem se dal opít rohlíkem. Tak přijďte zítra, teď už

nemám čas!”

Když jsem příštího dne přijela k hlavní správě, uviděla

jsem na parkovišti černé BMW 2000 a ze záhadných důvodů

hned se mi spravila nálada. Než jsem vstoupila k plukovníkovi, podívala jsem se na sebe do zrcadla.

Muž z Palmir se hluboce uklonil. Lysý kňour tam nebyl, čili přijel sám. Předložil mi dost velkou fotografii.

“Je to ta mapa?” “Je.”

Dojatě jsem si prohlížela známou mapu, nesmyslně

počíslovanou, bez ohledu na všeobecně přijatý systém.

Dojatě jsem pohlédla na muže od Palmir. Na krátký okamžik

se vedle něho zjevil přízrak šéfa, bledý, rozmazaný, ale už ne

nebezpečný.

“Chcete nám to říct?”

“Dáváte přednost francouzskému textu nebo polskému

překladu?”

“Kdybyste byla tak laskavá, slovo od slova, jak to řekl.”

Zavřela jsem oči, uviděla zakouřený pokoj, hlavu

umírajícího muže spočívající na mé sítěnce a řekla jsem:

“Všechno je uloženo sto čtyřicet osm od sedmi, tisíc dvě stě

dva od b jako Bernard, dva a půl metru od středu, vchody

zakryté explozí. Spojení obchodník rybami Diego pa dri …”

Otevřela jsem oči a dodala jsem”

“Hned z kraje vám sděluju, že nemám ponětí, co

znamená to pa dri. Nikam mi to nezapadá. Není vyloučeno,

že to slovo nevyslovil do konce.”

“Že si to tak pamatujete,” zamručel plukovník, který se

zájmem naslouchal.

Muž z Palmir se na mne díval, jako by prožil otřes. “Co jste to řekla? Spojení obchodník rybama …

Nebesa!” Podivila jsem se.

“Co na tom? On to opravdu řekl, v posledním okamžiku.

Myslila jsem, že je to možná nějaký komplic jménem Diego,

který společně s ním nesl balíky do hor.”

“Kdepak,” řekl muž z Palmir a netajil radostné vzrušení.

“To je jistý Diego Padrillho, skutečně obchodník jediná

spojka s lidmi gangu v severní Africe. To je přesně to, co

nám chybělo. Omlouvám se vám, ale musím okamžitě dál

hlásit tu neocenitelnou zprávu. Promiňte, za čtvrt hodiny

jsem zpátky.”

Plukovník i já jsme hleděli za ním, a pak jsme se podívali

navzájem na sebe.

“Upřímně se vám přiznám,” řekl, “že se hrozně divím, že žijete. Méně důležité zprávy přiváděli lidi do hrobu. Vždyť nakonec ten gang rozbili jenom díky vám. Seděla jste na soudku s prachem. Teprve teď chápu, kde se ve vás vzal ten stihomam. Opravdu, být na jejich místě já, sám bych vás zavraždil!”

“Děkuji za uznání,” řekla jsem s mírnou vděčností.

Plukovník dál vrtěl hlavou.

“Když tak přemýšlím, víte, koneckonců člověk má

nějaké ty své zkušenosti v téhle práci. Fakt je, že náhody

hrají větší úlohu, než se všeobecně připouští. Celý ten

galimatyáš, jaký jste způsobila …”

“Prosím?”

“Co? Aha, promiňte, do kterého jste spadla. Celý ten galimatyáš, povídám, musela zavinit nějaká náhoda, s kterou žádná strana nepočítala. Co to doopravdy způsobilo?” “Má paruka,” řekla jsem nejistě. “Ne. Přemýšlel jsem o tom. Ten člověk byl přece zastřelen. Měli to v plánu? Je ten jejich šéf blázen, maniak, šílenec? Dal odstranit jediného člověka, který znal způsob, jak získat celé jeho jmění? Jak se to stalo?” Poněkud tupě jsem hleděla na plukovníka. Před očima se mi zjevila šílená tvář a divoký pohled člověka, který střílel do lampy v zakouřené herně. Fakticky. Dopadlo to pro ně nějak hloupě. Úvahy o té náhodě nám vyplnily čas až do návratu muže z Palmir, kterého jsem uvítala zvědavou otázkou. Muž z Palmir mávl rukou.

“Byla to skutečně hloupá náhoda,” souhlasil. “Střílel nějaký docela bezvýznamný člověk, který s tím neměl vůbec nic společného. Hazardér, narkoman, nepříčetný hysterik, který tehdy večer prohrál, co měl. Policie ho pochopitelně zadržela. Zhroutil se, plakal, říkal různé nesmysly, přísahal, že ještě okamžik, a byl by všecko vyhrál zpátky. Jednal v šoku. V těchto kruzích se může přihodit cokoliv.” “Neuvěřitelné,” řekla jsem trochu otřesena. “Faktem zůstává, že i šéf je patologický typ,” pokračoval. “Organizační talent tohoto muže je impozantní, ale jeho podstatou je, promiňte, byla, jakási nezodpovědná touha riskovat. Byl v tom směru nenormální. Po několikerých úspěších uvěřil ve svou všemohoucnost a neomylnost. Zmocňuje se mě hrůza při myšlence, že vás v těch sklepeních mohl držet celá léta.”

“Taky na mě padá hrůza,” zabručela jsem.

“Proč mluvíte v minulém čase?” zeptal se plukovník.

“Mám nové zprávy. Zadrželi ho dnes v šest ráno.

Zastřelil policistu a tak máme jistotu, že z toho lehce nevyvázne. Takže třeba se přece jen dáte přemluvit a uděláte

si ten výlet.”

Naklonil se nad fotografií mapy a studoval ji a srovnával s ciframi, které jsem uvedla.

“To území trochu znám. Těžko přístupné. Budeme muset užít helikoptéry. Může to být zajímavé. Měla byste chuť se

tam podívat?”

Má utýraná duše zřejmě už poněkud okřála a něco se v ní

hnulo.

“Sama nevím … Snad přece … Třeba bych při té příležitosti odskočila do Kodaně a zbavila Alici svých věcí?

Musím se omluvit bývalému šéfovi …”

“Rozmyslete si to,” řekl povzbudivě plukovník. “Pasové oddělení jsme informovali, můžete kdykoliv odjet.” “Vidím, že se mě chcete stůj co stůj zbavit,” řekla jsem podezíravě. “Vlastně se vám ani nedivím. Ještě nevím.

Rozmyslím si to.”

“Vřele vám to doporučuji,” opakoval důrazně plukovník.

“Ale teď nechci být nezdvořilý, ani vás nechci vyhazovat,

ale mám pocit, že máte ještě něco projednat s paní Joannou,

a tak …” Muž od Palmir vstal.

“Máte pravdu, nebudeme vás olupovat o čas. Upřímně děkuji, doufám, paní Joanno, že mě doprovodíte?” Pitomá otázka, jasně že jsem ho chtěla doprovodit. Dívala jsem se na něho jako na svatý obrázek a čím dál víc jsem se utvrzovala v přesvědčení, že v jeho společnosti se vypravím bez protestů nejenom hledat diamanty v Pyrenejích, ale třeba až na konec světa bez jakéhokoli racionálního zdůvodnění. Od nekonečných věků nikdo mě nenaplňoval takovým pocitem bezpečí a takovou důvěrou jako tenhle docela neznámý muž.

Bez rozmýšlení jsem přijala pozvání do hotelu, kde bydlil. Bylo jasně vidět, že ne všechno bylo řečeno, že ještě něco zbylo, něco, co se týká už jenom mne … Mlčky jsem pozorovala, jak si připravuje mikroskopický magnetofon s páskem, tenkým jako zploštělá nitka. Sedl se vedle a podíval se na mne.

“Hodně jsem o vás slyšel,” řekl. “Opakuji to již podruhé. Mám pocit, že už vás dost dobře znám. A snad se nemýlím,

domnívám-li se, že máte ráda pravdu.”

“Mám ráda pravdu,” odpověděla jsem a už jsem věděla, co bude následovat. “Určitě mám pravdu daleko raději, než vy si dovedete představit. Mám ráda i tu nejhorší pravdu.” Muž přikývl a sáhl pro cigaretu. “Právě proto si myslím, že byste to měla slyšet. Snad je to brutální a má úloha v tom je rozhodně nevděčná, velice nevděčná. Z jistých důvodů bych si přál, aby na mém místě byl kdokoliv jiný, jenomže to dopadlo tak, že zrovna já vás znám a zrovna já jsem o vás slyšel. Nedá se nic dělat.

Rozhodl jsem se, že podstoupím riziko.”

V hlavě jsem měla dál jasno. Hleděla jsem na štíhlou tvář muže, tvář s nepravidelnými rysy, s tmavýma, živýma očima a s okouzlujícím úsměvem. Překvapeně jsem si pomyslila, že

ten muž má duši. Duši! Ten podivný prvek, který jsem již

dávno přestala u muže hledat.

“Okamžik,” řekla jsem rychle, “jaké pro to máte

důvody?”

Muž se na mě díval, já jsem se dívala na něho a už za

chvíli jsem si byla jista, že znám odpověď na svou otázku.

“V tom případě jsem plným právem to riziko podstoupil.

Mám radost, že jste zrovna taková.”

Přesněji vzato, já jsem taková nebyla, ale to něco ve mně, ale nevyváděla jsem ho z omylu. Doufala jsem, že se mu budu zdát taková ještě nějakou dobu a že si hned nepovšimne, že ve skutečnosti jsem daleko horší. Čím déle,

tím lépe.

“V tom případě poslouchám,” řekla jsem odhodlaně. “Ten aparát,” řekl a ukázal na magnetofonek, “byl namontován v autu Madeleine. Zapojoval se automaticky při otevření pravých dveří, při současném tlaku na řidičovo sedadlo. Vycházeli jsme z předpokladu, že spolujezdec nenastupuje levými dveřmi a řidič sám se sebou patrně nemluví. Neměli jsme s vámi žádné spojení a snažili jsme se něco dovědět nebo získat nějaké důkazy touto cestou. Samozřejmě jsou tu nahrány pouze úryvky. Madeleine přijela do Polska hned po vašem útěku jachtou a okamžitě navázala spojení s vaším… přítelem.” “Nevím jistě, je-li to správné slovo,” podotkla jsem trochu kriticky.

“Ani já to nevím jistě. Mluvila německy, během svého pobytu se tady naučila trochu po polsky a jejím úkolem bylo získávat zprávy o vás. Jak sama dobře víte, žádné zprávy

nebyly. Byla odvolána, když vás objevili ve Francii, ale

Polsko hned neopustila. Prodloužila tady svůj pobyt a

dokonce dostala od šéfa důtku.”

“Kdo to vlastně byl?” přerušila jsem ho. “Jeho láska?”

“Jistě taky. Ale v prvé řadě to byla jediná žena v gangu,

zařizující věci, které nemohl provádět muž. Přijela sem

znovu po vašem útěku z Chaumontu a zůstala tady až do

konce. Věřila pevně, že její krása bude dost silným trumfem,

ale ukázalo se, že se mýlila. Ty pásky se vztahují na poslední

období. Chcete si to poslechnout?”

“Chci.”

Udělal něco s tím malým magnetofonkem. Uslyšela jsem tiché cvaknutí a hned potom hlas přerývaný tichým

bzukotem. “Co se stalo?”

Byl to ženský hlas a mluvil německy.

“Dostal jsem zprávu.”

To byl Ďáblův hlas. Taky německy.

“Jakou zprávu, mluv.”

Chvíle ticha, zvuk motoru byl silnější.

“Co dostanu?”

“Nech toho! Dostaneš všecko najednou. Napřed ji

musíme najít.”

“Už jsme ji našli. Co dostanu teď hned za zprávu, kde

je?” Chvíle ticha. “Co chceš?”

Opět chvíle ticha.

“Deset tisíc. Zítra chci mít doklad o zaplacení.”

Chvíli nebylo nic rozumět, protože zvuk motoru přehlušoval slova. Pak se znova ozval Ďáblův hlas. “Chci ty peníze vidět.”

“Dobrá, zítra dostaneš doklad. Která banka?”

“Crédit Lyonnais.”

“Dobrá. Mluv.”

“Pozítří ráno před hranice v Kielbaskowě… béžovým

jaguárem via Berlín.”

“Je to jisté? jak to víš?”

“Před půl hodinou mi telefonovala z Nancy.” Hukot motoru znovu zesílil a hlasy byly nezřetelné. Z útržku hovoru se dalo usoudit, že se hovořilo o otázce příjezdu do Kielbaskowa. Vypadalo to, že se rozhodli odjet

jejím autem.

Mlčky jsem pozorovala, jak muž z Palmir vyměňoval pásek. Zmítaly mnou smíšené pocity. Hrůza i satisfakce, politování i hnus, vášnivá nenávist, roztrpčení a bezmezná

úleva.

Znovu cvaknutí, zvuk motoru a útržky rozhovoru.

“Nedodržela jsi podmínky,” v Ďáblově hlase se ozýval

urážlivý chlad.

“Oč ti jde?” otrávený Madeleinin hlas. “Dostal jsi

peníze? Dostal. Co ještě chceš?”

“Stříleli… při takové rychlosti jistá smrt…”

Zase rušení nějakými jinými zvuky.

“Nebuď jak malý…” to byla Madeleine. “Mluvme

otevřeně, ona musí zemřít!”

“O tom nechci vědět.”

Toho bylo trochu moc.

“Prodal mě za deset tisíc?” vykřikla jsem. “Čeho?

Zlotých?”

Muž od Palmir sebou trhl a vypjal magnetofon.

“Ne,” řekl klidně. “Za půl miliónu dolarů.”

Vystřízlivěla jsem. Hlavou mi prolétla potrhlá myšlenka, že to není nejhorší cena a že je to vlastně ode mne podraz, že jsem zůstala naživu. Zapálila jsem si cigaretu a požádala ho gestem, aby pokračoval.

Šumělo to, praskalo a bylo špatně slyšet. Ale podařilo se mi porozumět útržkům hádky o výši odměny. Nadšeně a triumfálně jí sděloval zprávu o Rodopách. Patnáct metrů dolů, které jsem si vymyslila, zatajil, prohlásil, že všecko ostatní řekne na místě. Dověděla jsem se, jak jsem měla zemřít v Palmirách, a udělalo se mi dost šoufl, když jsem před očima uviděla hořící vůz a sebe uvnitř. Vyslechla jsem si jakousi scénu, jejíž vlastní obsah jsem nepochopila, protože se mluvilo o podvodu, a nemohla jsem pochopit, jestli se ona cítí podvedena soukromě nebo služebně. Muž z Palmir vypjal magnetofon. Dlouho jsme mlčeli. Soustřeďovala jsem myšlenky a přemáhala city. “Soudil jsem, že byste to měla vědět,” řekl tiše. “Soudil jste správně,” odpověděla jsem, “něco takového jsem vlastně mohla očekávat. Povznášející pocit, že jsem ho přece jen včas odhalila. A na čem to ztroskotalo?” “Na těch deseti tisících předtím vyplacených na konto. Zbytek měl být zaplacen až po vyzvednutí pokladu. To přirozeně padlo. Vaše smrt, to byl Madeleinin nápad, šéf spíše pomýšlel na to vás uvěznit až do chvíle, kdy se přesvědčí, že jste řekla pravdu. Ve chvíli, kdy jsem vám naléval benzín, byl už v Rodopách. Během jediného dne pochopil situaci, protože jste náhodou trefila přímo na střed křižovatky dvou silnic. Bezvýznamných, ale přece jen silnic.”

“Uhodla jsem, že jsem se netrefila,” vyznala jsem

melancholicky a rukou jsem ukázala na magnetofon a pásky.

“Plukovník o tom ví?”

“Ví, ale snad…”

“Maličkost,” přerušila jsem ho. “Chápu, proč byl tak rozzlobený a proč mě tak přemlouval k odjezdu. Mám se rozptýlit po té ráně a zlomené srdce uzdravit pohledem na

diamanty.”

“Nezdá se mi, že by diamanty byly nejlepším lékem pro

vaše srdce.”

“Ani mně se to nezdá. Ale podívat se na ně můžu. Mám

radost, že jste mi to navrhl.”

Zaváhala jsem, ale pak jsem mu řekla, co si myslím: “Hroznou dobu se mi zdálo, že mě s tím člověkem něco pojí. Poznala jsem ho trochu a musela jsem se smířit s tím, že v něm nebylo místo na lidské city. Strašným otřesem by se teď pro mne stala myšlenka, že by se ty city v něm najednou probudily a že by byl málem ochoten spáchat

zločin z lásky k jiné ženě. Soudila jsem, že je to nemožné. A ukázalo se, že jsem měla pravdu. Ta nešťastná Madeleine je další podvedenou pitomou ženskou, vůbec jí to nemám za zlé, naopak, téměř je mi jí líto. Místo toho cítím uspokojení, které sice nesvědčí v můj prospěch, ale zato mi dělá dobře.” A zároveň, když jsem to říkala, uvažovala jsem o tom, že teď už přece nejde o to, jestli mi zlomil srdce! kromě toho jsem to všecko věděla už tři roky. Říkala mi to má duše, říkal mi to rozum a jediné, co tomu nesměle odporovalo, to byla hloupá naděje, vlastní každé ženě. Jak je dobře, že to na mne padlo právě teď, najednou, hned po té příšerné historii, která tak neobyčejně oddělovala všechny předcházející léta života od těch následujících, která teprve mají přijít. Minulost scípla a čert ji vem! Do stejné vody člověk dvakrát nevleze. Slyšela jsem, že říká: “… tak co, rozhodla jste se? Asi tak za týden uspořádáme výpravu pro poklad. Rád počkám dva tři dny a odjedeme spolu… Promiňte, třeba v této situaci vám nevyhovuje žádná společnost?”

“Mám pocit, že se mi nálada mění k lepšímu,” řekla jsem

po chvíli, “stávám se kapánek společenštější. Plukovník má

asi pravdu, nějaké zdraví neškodné rozptýlení by mi píchlo.

A nebudu překážet já vám?”

314

“To je pokrytectví vás nehodné,” odpověděl živě. “Nevyzvednu to přece sám. Zato mám právo na dovolenou a

zrovna se vám chystám prozradit, že jsem koupil konfiskovanou jachtu Stella di Mare. Trochu se poškodila o

skály, ale ne moc, a už se opravuje. Napadlo mě, že byste možná uvítala plavbu bez spěchu, k libovolně zvolenému

cíli.”

Před mým duševním zrakem se otevřel sluncem prozářený prostor vody a nebe. V uších mi zazněl rajský šumot vody brázděné přídí. Stěny, podlaha a strop pokoje v hotelu Evropa se náhle zdematerializovaly a na jejich místě

se objevila kolem dokola zasklená kormidelní kabina, paluba

mírně se houpající na dlouhých atlantských vlnách, nekonečné, bezmezné nebe, na němž svítí jižní kříž… Než jsem se stačila vzpamatovat a zastavit, uslyšela jsem svůj vlastní hlas, který se ptá s živou, radostnou nadějí:

“A opravdu tam dokážete najít a zapojit toho kormidelního robota?” 315 Z polského originálu Cale zdanie nieboszczyka, vydaného nakladatelstvím Czytelnik

roku 1972 ve Varšavě, přeložil Jaroslav Simonides

Písmo: Times New Roman symbol: 179 Kresba na obálce Karel Vaca Vydal jako svou 3935. publikaci

Československý spisovatel v Praze roku 1976 Odpovědný redaktor Jaroslav Šanda

Výtvarný redaktor Zdenek Seydl Technický redaktor Václav Oulík Vytiskl Tisk, knižní výroba, n.p., Brno Stran 326 – vydání první 22-00476 Edice Spirála 316