Dobrodružství s vánočním pudinkem

The Adventure of the Christmas Pudding

1

„Velice lituji,“ řekl pan Hercule Poirot.

Byl přerušen. Ne hrubě; bylo to spíš vlídné, diplomatické a vemlouvavé, než odporující přerušení.

„Prosím vás, pane Poirote, neodmítejte bez rozmyšlení. Je to ve vážném státním zájmu. Vaši spolupráci ocení nejvyšší místa.“

Hercule Poirot mávl rukou. „Jste velmi laskav, ale opravdu vám nemohu vyhovět. V této roční době…“

Pan Jesmond ho přerušil podruhé.

„Vánoce,“ řekl vemlouvavě, „tradiční vánoce na anglickém venkově.“

Hercule Poirot se otřásl. Pomyšlení na anglický venkov v této roční době mu nepřipadalo lákavé.

„Staré zlaté tradiční vánoce!“ řekl pan Jesmond s důrazem.

„Já nejsem Angličan,“ řekl Hercule Poirot. „Vánoce v mé vlasti, to je pro děti. Nový rok, ten se u nás slaví!“

„Jenže,“ řekl pan Jesmond, „v Anglii jsou vánoce úplná instituce a ujišťuji vás, že v Kings Lacey je uvidíte v plné kráse. Je to kouzelné staré sídlo, vážně. Jedno křídlo dokonce pochází ze čtrnáctého století.“

Hercule Poirot znovu mávl rukou. Představa anglického sídla ze čtrnáctého století ho naplnila hrůzou. Příliš často trpěl v historických sídlech Anglie. Rozhlédl se spokojeně po svém pohodlném moderním bytě s ústředním topením a nejnovějším patentním těsněním proti jakémukoli průvanu.

„V zimě,“ řekl pevně, „neopouštím nikdy Londýn.“

„Domnívám se, že jste docela nepostihl, pane Poirot, o jak důležitou věc jde.“ Pan Jesmond se podíval na svého společníka a potom zpátky na Poirota.

Poirotův druhý návštěvník zatím neřekl víc než zdvořilé a formální „Dobrý den“. Seděl a díval se na své vyleštěné boty s výrazem krajní sklíčenosti na kávově zbarveném obličeji. Byl to mladík ne víc než třiadvacetiletý a cítil se zřejmě velmi bídně.

„Ano, ano,“ řekl Hercule Poirot, „samozřejmě, že je to vážná věc. To je mi jasné. Jeho Jasnost má mou upřímnou sympatii.“

„Je to krajně delikátní záležitost,“ řekl pan Jesmond.

Hercule Poirot obrátil pohled od mladého muže k jeho staršímu společníkovi. Kdyby chtěl někdo charakterizovat pana Jesmonda jedním slovem, bylo by to slovo diskrétnost. Všechno na panu Jesmondovi bylo diskrétní. Jeho dokonale padnoucí, ale nenápadný oblek, jeho laskavý kultivovaný hlas, který se jen zřídka pozvedl nad příjemnou jednotvárnost, jeho světle hnědé vlasy trochu řídnoucí na spáncích, jeho bledý vážný obličej. Herculovi Poirotovi se zdálo, že svého času znal ne jednoho, ale tucet pánů Jesmondů, a že všichni dříve či později užili téže fráze: krajně delikátní záležitost.

„Policie,“ řekl Hercule Poirot, „dokáže být velmi diskrétní.“

Pan Jesmond zavrtěl rozhodně hlavou.

„Policie ne,“ řekl. „Abychom dostali zpět… to, co chceme dostat zpět, muselo by dojít k soudnímu projednání a my víme tak málo určitého. Máme podezření, ale nevíme nic určitého.“

„Cítím s vámi,“ řekl Hercule Poirot znovu.

Jestliže si myslel, že jeho soucit něco znamená pro jeho návštěvníky, byl na omylu. Nestáli o sympatii, stáli o konkrétní pomoc. Pan Jesmond začal znovu líčit radovánky anglických vánoc.

„Víte,“ řekl, „tyhle pravé starodávné vánoce jsou už na vymření. Dneska je lidé slaví po hotelích. Ale k anglickým vánocům patří, aby se sešla celá rodina, aby děti dostávaly dárky do punčochy, vánoční stromek, krocan a pudink a prskavky. Sněhulák pod oknem…“

V zájmu přesnosti Hercule Poirot zasáhl.

„Aby člověk mohl postavit sněhuláka, musí mít sníh,“ poznamenal přísně. „A člověk nemůže mít sníh na objednávku ani o anglických vánocích.“

„Náhodou jsem právě dneska mluvil s jedním známým z meteorologického ústavu,“ řekl pan Jesmond „a ten říkal, že je velmi pravděpodobné, že letos o vánocích sníh bude.“

Ale to právě neměl říkat. Hercule Poirot se otřásl ještě víc.

„Sníh na venkově,“ řekl. „To je ještě horší. Velké studené kamenné sídlo.“

„Kdepak,“ řekl pan Jesmond. „Za posledních deset let se všechno hrozně změnilo. Ústřední topení na naftu.“

„V Kings Lacey mají ústřední topení na naftu?“ zeptal se Poirot. Poprvé se zdálo, že zakolísal.

Pan Jesmond se chopil příležitosti. „Samozřejmě,“ řekl, „a dokonalý vodovod s teplou vodou. Radiátory v každé ložnici. Drahý pane Poirote, ujišťuji vás, že King Lacey v zimě je pohodlí samo. Možná, že se vám tam bude zdát dokonce příliš teplo.“

„To je velmi nepravděpodobné,“ řekl Hercule Poirot.

Jako zkušený diplomat začal pan Jesmond z jiného konce.

„Jistě chápete, v jaké jsme hrozné situaci,“ řekl důvěrně.

Hercule Poirot přikývl. Skutečně, ta záležitost nebyla zrovna šťastná. Mladý následník, jediný syn vládce bohatého a důležitého domorodého státu, přijel před několika týdny do Anglie. Jeho země prošla obdobím neklidu a nespokojenosti. Veřejné mínění tam bylo sice loajální k otci, jehož způsob života zůstal tvrdošíjně domorodý, avšak chovalo jisté pochybnosti ohledně prince. Jeho pošetilosti byly evropské a jako takové budily nesouhlas.

Nicméně nedávno bylo ohlášeno jeho zasnoubení. Měl si vzít svoji sestřenici, mladou dívku, která sice studovala v Cambridge, ale přesto si dávala pozor, aby ve své vlastni neuplatňovala západní vliv. Svatební den byl již stanoven a mladý princ podnikl cestu do Anglie a vezl s sebou několik slavných šperků svého rodu. Chtěl je dát vhodně zmodernizovat u Cartiera. Mezi nimi byl velmi slavný rubín, který klenotník vyňal z nehezkého starého náhrdelníku a nově ho zasadil. Až potud bylo všechno v pořádku a pak přišel malér. Od mladíka, který měl tolik peněz a tolik chutí do života, nikdo nečekal, že se dopustí pár pošetilostí pikantního rázu. V tom by mu byl nikdo nebránil. O mladých princích se předpokládá, že se baví takovým způsobem. Kdyby princ vzal svoji okamžitou přítelkyni na procházku po Bond Street a věnoval jí smaragdový náramek nebo briliantovou sponu z vděčnosti za potěšení, které mu poskytla, bylo by se to považovalo za naprosto přirozené a vhodné vzhledem k těm cadillacům, jež otec vždycky dával tanečnicím, které se mu zalíbily.

Ale princ byl mnohem méně diskrétní. Zájem dámy mu lichotil, a tak jí ukázal ten nově zasazený rubín a nakonec byl tak nemoudrý, že vyhověl její žádosti, aby si směla vzít – na jediný večer!

Výsledek byl prostý a smutný. Dáma se vzdálila od večeře a šla si přepudrovat nos. Čas plynul. Dáma se nevracela. Dáma opustila budovu jiným vchodem a zmizela ve vesmíru. Závažné a nepříjemné přitom bylo, že nově zasazený rubín zmizel s ní.

Tato fakta nebylo možno uveřejnit bez nanejvýš pochmurných následků. Rubín byl víc než pouhý rubín. Byla to velice významná historická památka a zmizela za takových okolností, že každé nevhodné zveřejnění by mohlo mít za následek velmi vážné politické události.

Pan Jesmond nebyl zrovna člověk, který by podával tato fakta jednoduše. Oděl je do bohatství slov. Hercule Poirot nevěděl, kdo vlastně pan Jesmond je. Během své kariéry poznal mnoho pánů Jesmondů. Nedalo se říci, jestli je ve spojení s ministerstvem vnitra nebo zahraničí nebo s některou diskrétnější složkou veřejné služby. Vystupoval v zájmu Britského společenství. Rubín se musí najít.

Pan Jesmond jemně trval na tom, že ho má najít pan Poirot.

„Snad ano,“ připustil Hercule Poirot. „Ale když vy mi můžete říct tak málo. Náznak – podezření, to není moc.“

„Ale jděte, monsieur Poirot, přece to není nad vaše síly.“

„Nemusím mít vždycky úspěch.“

Ale to byla jen předstíraná skromnost. Z Poirotova tónu bylo dostatečně jasné, že přijmout úkol pro něho znamená totéž jako ho splnit.

„Jeho výsost je velmi mladá,“ řekl pan Jesmond. „Bylo by smutné, kdyby si zkazil celý život kvůli mladické nerozvážnosti!“

Poirot se laskavě podíval na skleslého mladíka. „Když je člověk mladý, má právo na pošetilosti,“ řekl povzbudivě, „a u obyčejného mladého muže to celkem nic neznamená. Dobrý papá to zaplatí, a rodinný právní poradce pomůže věci urovnat, mladý muž má o zkušenost víc a všechno dobře skončí. Ve vašem postavení je to skutečně horší. Vaše blížící se svatba…“

„To je to. To je právě to.“ Byla to první slova, které mladý muž pronesl. „Víte, ona je velmi, velmi vážná. Bere život velmi vážně. Odnesla si z Cambridge mnoho vážných plánů: Že by se v naší zemi mělo dbát na vzdělání. Že by měly být školy. Že by mělo být vůbec mnoho věcí. Všechny ve znamení pokroku, abyste mi rozuměl, ve znamení demokracie. Říká se, že to nebude takové, jako to bylo za vlády mého otce. Samozřejmě věděla, že v Londýně něco zažiji, ale ne, že to bude skandál. Ne! A právě o ten skandál jde. Abyste mi rozuměl, ten rubín je velmi, velmi cenný. Má dlouhou minulost, celou historii. Mnoho krve, mnoho smrtí.“

„Mnoho smrtí,“ řekl Hercule Poirot zamyšleně. Obrátil se k panu Jesmondovi. „Ale k něčemu takovému,“ řekl, „snad nedojde?“

Pan Jesmond vydal zvláštní zvuk, asi jako slepice, která se rozhodla snést vejce a pak si to rozmyslela.

„Ne, samozřejmě, že ne,“ řekl trochu upjatě. „Jsem si jist, že nic takového nepřichází v úvahu.“

„Jist si něčím takovým nemůžete být nikdy,“ řekl Hercule Poirot. „Ať má rubín kdo chce, mohou tu být ještě jiní, kteří by ho chtěli mít taky a kteří by se nezastavili před nějakou maličkostí, pane.“

„Já si opravdu myslím,“ řekl pan Jesmond ještě upjatěji, „že se nemusíme zabývat úvahami tohoto druhu. Naprosto zbytečné.“

„Já,“ řekl Hercule Poirot a najednou se začal tvářit jako cizinec, kterému je třeba mnoho odpustit. „Já beru v úvahu všechny možnosti, jako politici.“

Pan Jesmond se na něho podíval nedůvěřivě. Pak se vzchopil a řekl: „Znamená to, pane Poirote, že přijímáte? Že pojedete do Kings Lacey?“

„Jenže tam nebudu moci přijet jen tak,“ řekl Hercule Poirot.

Pan Jesmond se s převahou usmál.

„To se, myslím, dá zařídit velmi snadno,“ řekl. „Mohu vám zaručit, že to bude vypadat zcela přirozeně. Určitě se vám u Laceyových bude líbit. Ohromně příjemní lidé.“

„A nelakoval jste mě s tím ústředním topením?“

„Ne, jistě ne.“ Pan Jesmond dotčeně vzdychl. „Ujišťuji vás, že tam najdete veškeré pohodlí.“

„Tout confort moderne,“ mumlal Poirot pro sebe. „Eh bien,“ řekl, „přijímám.“

2

Teplota v podlouhlém obývacím pokoji v Kings Lacey byla docela příjemná – čtyřiadvacet stupňů – když Hercule Poirot seděl a povídal si s paní Laceyovou u jednoho z velkých arkýřových oken. Paní Laceyová vyšívala. Nedělala petit point, ani květy na hedvábí. Místo toho se zřejmě zabývala prozaickým úkolem látání utěrek. Při šití mluvila jemným zamyšleným hlasem, který se Poirotovi zdál velmi půvabný.

„Doufám, že se vám bude mezi námi o vánocích líbit, pane Poirote. Budeme jenom v rodinném kruhu. Moje vnučka a vnuk a jeho kamarád a moje praneteř Bridget a Diana, to je sestřenice, a David Welwyn, starý přítel. Prostě rodina. Ale Edwina Morecombová říkala, že právě to byste chtěl prožít. Staromódní vánoce. Nic nemůže být staromódnějšího než my. Můj manžel, víte, žije jen minulostí. Má rád všechno právě tak, jak to bylo, když mu bylo dvanáct let a jezdil sem na prázdniny.“ Usmála se. „Všechny ty staré zvyky, vánoční stromeček a punčochy za oknem a ústřicová polévka a krocan, dva krocani, jeden vařený a jeden pečený – a vánoční pudink s prstýnkem a mládeneckým knoflíkem a tím vším uvnitř. Šestipence už do něho dávat nemůžeme, protože už nejsou stříbrné. Ale všechny ty tradiční zákusky, elveské švestky, karlovarské švestky a mandle a rozinky a kandované ovoce a zázvor. Pane bože, já mluvím jako lahůdkářksý katalog od Fortnuma a Masona.“

„Podporujete u mne tvoření žaludečních šťáv, madame.“

„Myslím, že do zítřka do večeře budeme mít všichni zkažené žaludky,“ řekla paní Laceyová. „Dneska už není člověk zvyklý tolik jíst, viďte?“

Byla přerušena hlasitým smíchem a křikem venku za oknem. Podívala se ven.

„Copak to tam zase dělají? Asi si na něco hrají. Pořád mám strach, jestli ty děti tady o vánocích nemají dlouhou chvíli. Ale oni vám ne, spíš naopak. Můj syn a dcera a jejich přátelé berou vánoce trochu blazeovaně. Říkají, že je to všechno nesmysl a zbytečná práce a že je lepší jít někam do hotelu a zatancovat si. Ale mladší generaci se to zřejmě zdá všechno strašně přitažlivé. A mimoto,“ dodala paní Laceyová prakticky, „školáci jsou vždycky hladoví, ne? V těch školách je snad musí trápit hladem. A konečně to je známá věc, že dítě v tomhle věku jí za tři silné chlapy.“

Poirot se usmál a řekl: „Od vás i od vašeho manžela je opravdu velmi milé, že jste mě takhle přijali do rodiny.“

„Ale nás to oba těší,“ řekla paní Laceyová. „A kdyby se vám Horace zdál trochu příkrý,“ pokračovala, „nevšímejte si toho. Víte, on už je takový.“

Ve skutečnosti její manžel plukovník Lacey řekl: „Nechápu, proč tu musíme mít stádo zatracených cizinců zrovna o vánocích. Copak jsme ho nemohli pozvat na jindy? Já cizince nesnáším! No dobře, dobře, Edwina Morecombová tě o to žádala. Ale co je nám do toho. Proč si ho nepozve na vánoce sama?“

„Protože jak dobře víš,“ řekla paní Laceyová, „Edwina slaví vánoce vždycky v hotelu Claridge.“

Její manžel se na ni pozorně zadíval a řekl: „Ty máš něco za lubem, viď, Em?“

„Něco za lubem?“ řekla Em a jasně modré oči se jí rozšířily. „Ovšem, že ne. Proč bych měla mít něco za lubem?“

Starý plukovník Lacey se zasmál hlubokým hřmotným smíchem. „Bylo by ti to podobné,“ řekl. „Když se tváříš nejnevinněji, máš vždycky něco za lubem.“

To všechno prošlo paní Laceyové hlavou než pokračovala: „Edwina myslela, že byste nám možná mohl pomoci… Já samozřejmě nevím, jak. Ale prý jste jejím přátelům velmi pomohl v případě… podobném jako náš. Já – no snad víte o čem mluvím?“

Poirot se na ni povzbudivě podíval. Paní Laceyová se blížila k sedmdesátce, ale byla přímá jako pravítko, měla sněhobílé vlasy, růžové tváře, modré oči, legrační nos a odhodlanou bradu.

„Jestli pro vás mohu cokoli udělat, bude to pro mne jenom potěšení,“ řekl Poirot. „Je to, jestli tomu správně rozumím, ne zrovna šťastná záležitost zamilované dívky.“

Paní Laceyová přikývla. „Ano. Vypadá to zvláštně, že bych měla – no, mluvit o tom zrovna s vámi. Přece jenom jste neznámý člověk…“

„A cizinec,“ řekl Poirot chápavě.

„Ano,“ řekla paní Laceyová. „Ale možná, že právě proto je to lehčí. V každém případě si Edwina zřejmě myslí, že byste mohl vědět něco, jak bych to řekla, něco užitečného o tom mládenci Desmondu Lee-Wortleyovi.“

Pan Poirot se chvíli obdivoval vynalézavosti pana Jesmonda a snadnosti, s jakou použil lady Morecombové k dosažení svých cílů.

„Ten mladý muž, myslím, nemá moc dobrou pověst?“ začal opatrně.

„To tedy nemá! Velmi špatnou! Ale pokud jde o Sarah, není nám to moc platné. To není nikdy nic platné říkat děvčatům, že muži mají špatnou pověst. Ono – ono je to spíš povzbuzuje.“

„To máte pravdu,“ řekl Poirot.

„Když jsem byla mladá,“ pokračovala paní Laceyová, „(bože to je už dávno,) varovali nás vždycky před jistými mladými muži. A samozřejmě jsme o ně měly tím větší zájem. A když se dalo zařídit, abychom s nimi mohly tancovat mělo být s nimi o samotě v tmavém skleníku…“ zasmála se. „Proto nechci nechat Horace udělat, co by si přál.“

„A co vás tedy vlastně trápí?“ zeptal se Poirot.

„Náš syn padl ve válce,“ řekla paní Laceyová. „Naše snacha zemřela, když se Sarah narodila, takže Sarah byla stále u nás a my jsme ji vychovali. Možná, že jsme ji nevychovávali správně – nevím. Ale vždycky jsme si mysleli, že bychom jí měli nechat co nejvíce volnosti.“

„To je, myslím, správné,“ řekl Poirot. „Člověk nemůže jít proti duchu doby.“

„Ne,“ řekla paní Laceyová, „to jsem právě myslela. A samozřejmě, dnešní děvčata takové věci dělají.“

Poirot se na ni tázavě podíval.

„Myslím, že se to říká asi tak,“ řekla paní Laceyová, „že se Sarah dostala do takové… říkají tomu parta z bistra. Nestojí o to chodit na plesy a být uvedena do společnosti a o nic takového. Místo toho má dvě nehostinné místnosti v Chelsea dole u řeky a nosí takové ty komické šaty, co teď mládež nosí, a černé punčochy – nebo světle zelené. Velice tlusté punčochy. Vždycky si myslím, že to musí štípat. A chodí s neumytými a neučesanými vlasy.“

„Ca, c’est tout á fait naturelle,“ řekl Poirot. „Je to zrovna móda. Z toho vyroste.“

„Já vím,“ řekla paní Laceyová. „To by mi zrovna nědělalo starosti. Jenže, víte, on ji velmi zaujal tenhle Desmond Lee-Wortley, a on má opravdu velmi ošklivou pověst. Nechá se víceméně vydržovat bohatými děvčaty. Všechna po něm úplně blázní. Už se skoro oženil s Hopeovic děvčetem, ale její rodina ji dala pod soudní poručenství nebo něco takového. A samozřejmě to je to, co chce Horace udělat. Říká, že to musí udělat pro její záchranu. Ale já si nemyslím, že je to dobrý nápad, pane Poirote. Dopadne to tak, že spolu utečou do Skotska nebo do Irska nebo do Argentiny nebo někam a dají se oddat nebo spolu budou žít jen tak. A ačkoli to může vypadat jako pohrdání soudem nebo něco takého – není to nakonec opravdu žádné řešení, že? Zvlášť, když přijde dítě. Lepší je povolit a nechat je, aby se vzali. A pak, myslím, skoro vždycky dojde po roce nebo po dvou k rozvodu. A pak se holka vrátí domů a obvykle po roce nebo podvou si vezme někoho milého a nudného a usadí se. Ale mně připadá zvlášť smutné, když tu je dítě, protože to nikdy není to, být vychováván nevlastním otcem. Ne, myslím, že je mnohem lepší dělat to tak, jak se to dělalo za mých mladých let. Myslím, že první muž, do kterého se člověk zamiloval, byl vždycky nějak nežádoucí. Vzpomínám si, že jsem měla strašnou vášeň pro mladé muže – jak on se jenom jmenoval? To je divné, já si vůbec nemohu vzpomenout, jak se jmenoval křestním jménem. Tibbit, to bylo jeho příjmení. Mladý Tibbit. Samozřejmě, můj otec mu víceméně zakázal přístup do domu, ale on si to zařídil, aby byl zván na stejné plesy, a tam jsme spolu tancovali. Někdy jsme dokonce utekli a seděli spolu venku a příležitostně pořádali přátelé pikniky, na které jsme oba chodili. Samozřejmě, bylo to všechno nesmírně vzrušující a zakázané a člověka to nesmírně bavilo. Ale nešlo to tak… rozumíte, tak daleko jako u těch dnešních děvčat. A tak za nějakou dobu pan Tibbit vyblednul. A víte, že když jsem ho uviděla po čtyřech letech, že jsem byla překvapená, co jsem na něm vlatně viděla? Byl to takový hloupý mladý muž. Povrchní, rozumíte? O ničem se s ním nedalo mluvit.“

„Každý si myslí, že doba jeho mladosti byla ta nejkrásnější,“ řekl Poirot trochu přemoudřele.

„Já ví,“ řekla paní Laceyová. „Je to nudné, že? Já vás nechci nudit. Ale ať je to jak chce, nechci, aby se ten drahoušek Sarah vdala za Desmonda Lee-Wortleyho. Ona a David Welwyn, který je tu taky, byli vždycky přátelé a měli se tak rádi a my jsme doufali, Horace a já, že se vezmou, až vyrostou. Ale samozřejmě, jí se teď zdá hloupý, protože je zcela zaujatá Desmondem.“

„Já tomu docela nerozumím, madame,“ řekl Poirot. „Vy ho teď máte tady v domě, toho Desmond Lee-Wortleyho?“

„To jsem udělala já,“ řekla paní Laceyová. „Horace by jí byl jen zakazoval se s ním stýkat a tak. Samozřejmě, za Horacových časů by byl otec nebo poručník navštívil toho mladíka doma s jezdeckým bičíkem. Horace chtěl zakázat tomu chlapíkovi přístup do domu a děvčeti chtěl zakázat se s ním vidět. Řekla jsem mu, že je to naprosto nesprávný postoj. Ne, řekla jsem. Pozvi ho k nám. Ať s námi stráví vánoce v rodinném prostředí. Samozřejmě, manžel prohlásil, že jsem se zbláznila. Ale já jsem řekla, na každý pád, drahoušku, zkusme to. Nech ji, ať ho vidí v našem prostředí a v našem domě, a my k němu budeme velice milí a velice pozorní a možná, že se jí pak bude zdát méně zajímavý.“

„Myslím, že jak se říká, něco na tom je, madam,“ řekl Poirot. „Myslím, že vaše hledisko je velice moudré. Moudřejší než hledisko vašeho manžela.“

„Doufám, že je,“ řekla paní Laceyová pochybovačně. „Nezdá se mi, že by to zatím moc účinkovalo. Ale samozřejmě, on je tu teprve několik dnů.“ Náhle se jí objevily důlky na vrásčité tváři. „Musím se vám s něčím svěřit, pane Poirote. Já si sama nemohu pomoci, mně se líbí. Ne doopravdy vědomě; ale cítím, že má šarm. Já dobře vím, co na něm Sarah vidí. Ale já jsem dost stará ženská a mám dost zkušeností, abych věděla, že absolutně k ničemu není. I když se v jeho společnosti bavím. Přesto si myslím,“ dodala paní Laceyová trochu zamyšleně, „že má nějaké dobré vlastnosti. Ptal se, jestli by s sebou mohl přisvést svou sestru, víte. Je po operaci. Říkal, že by pro ni bylo smutné trávit vánoce v nemocnici, a ptal se, jestli by to nebylo příliš obtížné, kdyby ji vzal s sebou. Říkal, že jí bude nosit nahoru jídlo a všechno. Tak vidíte, já si myslím, že to bylo od něho opravdu hezké, nemyslíte, pane Poirote?“

„Svědčí to o ohleduplnosti,“ řekl Poirot zamyšleně, „která jako by zapadala do jeho charakteristiky.“

„To bych ani neřekla. Můžete mít rodinné city a současně chtít ulovit bohatou mladou dívku. Sarah bude velmi bohatá – víte? Nejenom z toho, co my jí zanecháme – a to samozřejmě nebude příliš mnoho, protože většina přejde i s domem na Colina, mého vnuka. Ale její matka byla velice bohatá a Sarah zdědí všechny její peníze, až jí bude jednadvacet. Teď je jí teprve dvacet. Ne, já si myslím, že to bylo od Desmonda hezké, že myslel na svou sestru. A nepředstíral, že by byla něco úžasného nebo tak. Je to prý stenografka, pracuje jako sekretářka v Londýně. A dodržuje slovo a nosí nahoru podnosy s jídlem. Ne vždycky, samozřejmě, ale opravdu často. Tak si myslím, že přece jen má nějaké dobré vlastnosti. Ale ať je to jak chce,“ řekla paní Laceyová s velkou rozhodností, „nechci, aby si ho Sarah vzala.“

„Ze všeho, co jsem slyšel a co bylo řečeno,“ řekl Poirot, „byla by to opravdu pohroma.“

„Myslíte, že by bylo možné, abyste nám nějakým způsobem pomohl?“ zeptala se paní Laceyová.

„Myslím, že je to možné, ano,“ řekl Hercule Poirot, „ale nerad bych sliboval příliš mnoho. Protože takoví pánové Desmond Lee-Wortleyové dnešního světa jsou chytří, madam. Ale nezoufejte. Snad se něco dá udělat. V každém případě vynaložím všechno úsilí už z vděčnosti za vaši laskavost, že jste mě pozvali na oslavu vánoc.“ Rozhlédl se kolem sebe. „A ono to nemůže být snadné v dnešní době oslavovat vánoce jak náleží.“

„Ne, to skutečně není,“ paní Laceyová vzdychla. Naklonila se dopředu. „Víte, pane Poirote, o čem já opravdu sním – co bych hrozně ráda měla?“

„Jen mi to řekněte, madam.“

„Já prostě toužím mít malou moderní chatu. Ne, nemyslím přesně chatu, ale malý moderní pohodlný domek někde tady v parku a mít tam úplně moderní kuchyň a žádné dlouhé chodby. Všechno pohodlně po ruce.“

„To je velice praktický nápad, madam.“

„Ale ne pro mne,“ řekla paní Laceyová. „Manžel tohle místo zbožňuje. Miluje život tady. Jemu to nepřipadá ani trochu nepohodlné, jemu nevadí, že nic není po ruce, a on by nenáviděl, skutečně nenáviděl žít v malém moderním domku v parku.“

„Tak vy se obětujete jeho přání?“

Paní Laceyová se stáhla. „Já to nepokládám za oběť, pane Poirote,“ řekla. „Brala jsem si manžela s přáním udělat ho šťastným. On mi byl dobrým manželem a já jsem byla všechny ty roky šťastná a proto chci dát štěstí také jemu.“

„Takže souhlasíte s tím žít tady,“ řekl Poirot.

„Ono to zase není tak nepohodlné,“ řekla paní Laceyová.

„Ne, ne,“ řekl Poirot rychle. „Naopak, je to velice pohodlné. Vaše ústřední topení a koupelny s teplou vodou jsou perfektní.“

„Stálo nás to spoustu peněz, než jsme udělali život tady v domě pohodlným,“ řekla paní Laceyová. „Podařilo se nám prodat nějakou půdu. Vhodnou pro lepší využití, myslím, že se tomu tak říká. Naštěstí tam z domu není vidět, je to na druhé straně parku. Takový opravdu ošklivý pozemek bez vyhlídky, ale dostali jsme za to velmi pěknou cenu. Takže jsme mohli udělat všechny adaptace, jak bylo potřeba.“

„Ale jak je to se služebnictvem, madam?“

„Ach, to je mnohem méně složité, než si myslíte. Samozřejmě, člověk nemůže očekávat, že mu bude někdo sloužit a starat se o něho jako to bylo dřív. Přicházejí sem různí lidé z vesnice. Dvě ženy ráno, jiné dvě uvařit oběd a umýt nádobí a jiné zase večer. Je tu spousta lidí, kteří by sem chtěli chodit a pracovat několik hodin denně. Ovšem o vánocích máme veliké štěstí. Paní Rossová je tak hodná, že přichází každé vánoce. Je to báječná kuchařka, opravdu prvotřídní. Před deseti lety šla na odpočinek, ale přichází nám pomoci při každé mimořádné příležitosti. A pak je tu náš milý Peverell.“

„Váš sluha?“

„Ano. Je už v penzi a bydlí v malém domku blízko brány, ale je tak oddaný a trvá na tom, trávit s námi vánoce. Vlastně, já se bojím, pane Poirote, protože on už je tak starý a třaslavý, že jednou něco těžkého ponese a upustí to. Jsou to opravdová muka dívat se na něho. A taky už nemá srdce docela v pořádku a já mám strach, že dělá příliš mnoho. Ale hrozně bych se ho dotkla, kdybych mu nedovolila, aby přišel. Bručí a ohrnuje nos, když vidí, v jakém stavu je naše stříbro, ale stačí, když je tu tři dny, a je zase všechno nádherné. Ano. Je to milý a oddaný přítel.“ Usmála se na Poirota. „Jak vidíte děláme všichni všechno pro šťastné vánoce. Bílé vánoce, dokonce,“ dodala, když se podívala z okna. „Vidíte? Začíná sněžit. Ach, tady přicházejí děti. Musím vám je ukázat, pane Poirote.“

Poirot byl představen s patřičnou obřadností. Napřed Colinovi a Michaelovi, vnukovi a jeho kamarádovi ze školy, dvěma hezkým a způsobným patnáctiletým chlapcům. Jeden byl tmavý a druhý světlý. Pak jejich sestřenici Bridget, tmavovlasé dívce asi tak stejného stáří, se kterou všechno jen hrálo.

„A tohle je moje vnučka Sarah,“ řekla paní Laceyová.

Poirot se podíval se zájmem na Sarah. Byla to přitažlivá dívka se zrzavou hřívou. Zdálo se mu, že se chová nervózně a trochu vzdorovitě, ale bylo vidět, že má babičku ráda.

„A toto je pan Lee-Wortley.“

Pan Lee-Wortley měl na sobě rybářský svetr a úzké světlé džínsy; jeho vlasy byly poněkud dlouhé a dalo se pochybovat, jestli se ráno holil. Úplným jeho opakem byl mladý muž představený jako David Welwyn, který byl solidní a tichý a měl milý úsměv a byl zřejmě oddaný mýdlu a vodě. Byl tam ještě další člen společnosti, hezká dost vášnivě vypadající dívka, která byla představena jako Diana Middeltonová.

Podával se čaj. Důkladné jídlo se skládalo z vdolečků, koláčků, obložených chlebíčků a ze tří druhů pečiva. Mladší členové společnosti se dali s chutí do jídla. Plukovník Lacey přišel poslední a poznamenal neosobním hlasem:

„Čaj? Ach ano, čaj.“

Převzal šálek čaje z rukou své ženy, vzal si dva vdolečky, vrhl nevraživý pohled na Desmonda Lee-Wortleyho a sedl si od něho jak nejdále mohl. Byl to silný muž s tlustým obočím a červeným ošlehaným obličejem. Vypadal spíše jako sedlák než jako venkovský šlechtic.

„Začíná sněžit,“ řekl. „Vypadá to, že budeme mít bílé vánoce.“

Po čaji se společnost rozešla.

„Myslím, že si půjdou hrát na ten svůj magnetofon,“ řekla paní Laceyová Poirotovi. Dívala se shovívavě za svým synovcem, když odcházel z pokoje. Říkala to tónem, jako když někdo říká: dětičky si jdou hrát se svými cínovými vojáčky.

„Jsou hrozně techničtí,“ řekla, „a cítí se proto velmi důležití.“

Chlapci a Bridget se však rozhodli jít se podívat k jezeru, jestli je už na něm takový led, že by se dalo bruslit.

„Myslím, že už jsme mohli bruslit dneska ráno,“ řekl Colin. „Ale starý Hodgkins řekl, že ne. On je vždycky tak děsně opatrný.“

„Pojď na procházku, Davide,“ řekla Diana Middletonová měkce.

David malou chvíli zaváhal s očima na rusé hlavě Sarah. Stála u Desmonda Lee-Wortleyho, ruku na jeho paži, a vzhlížela mu do obličeje.

„Dobře,“ řekl David Welwyn, „půjdeme.“

Diana strčila rychle ruku pod jeho paži a odešli dveřmi ven do zahrady. Sarah řekla:

„Nepůjdeme taky, Desmonde? Tady uvnitř je hrozná otrava.“

„Kdo by chodil pěšky?“ řekl Desmond. „Vytáhneme auťák. Zajedeme si k Flekatému kanci na nějaký drink.“

Sarah chvíli zaváhala, než řekla:

„Pojeďme do Market Ledbury k Bílému jelenu. Je to mnohem zábavnější.“

Ale za nic na světě by byla Sarah neřekla, že má instinktivní odpor jet s Desmondem do místní hospody. Nepatřilo to jaksi ke zvykům v Kings Lacey. Ženy z Kings Lacey nikdy nechodily do výčepu k Flekatému kanci. Měla takový nejasný pocit, že jít tam by znamenalo shodit starého plukovníka Laceyho a jeho ženu. A proč ne? byl by určitě namítl Desmond Lee-Wortley. V tom okamžiku podráždění Sarah cítila, že dobře ví proč ne! Člověk nemá shazovat takové staré drahoušky jako je dědeček a zlatá stará Em, když to není nutné. Byli hrozně milí, opravdu, že ji nechali žít jejím vlastním životem, i když nechápali ani trochu, proč chce žít v Chelsea tak, jak žije, ale přijali to. Bylo to, samozřejmě, zásluhou Em. Dědeček by z toho udělal brajgl.

Sarah si nedělala žádné iluze o postoji svého dědečka. To nebyla jeho práce, že byl Desmond pozván do Kings Lacey. To udělala Em. Em byla odjakživa zlato.

Když Desmond odešel pro vůz, strčila Sarah ještě jednou hlavu do obývacího pokoje.

„Zajedeme si do Market Ledbury,“ řekla. „Dáme si tam u Bílého jelena skleničku.“

V jejím hlase byl slabý odstín vzdoru, ale vypadalo to, jako by si toho paní Laceyová nevšimla.

„Jistě, děvenko,“ řekla. „To bude jistě velmi hezké. Jak vidím, David a Diana šli na procházku. Já jsem tak ráda. Opravdu si myslím, že to byl ode mne dobrý nápad pozvat sem Dianu. Je to smutné ovdovět tak mladá – v dvaadvaceti – ale já doufám, že se zase brzo vdá.“

Sarah se na ni ostře podívala. „Co máš za lubem, Em?“

„Já mám takový plán,“ řekla paní Laceyová jásavě. „Myslím si, že by byla právě tak pro Davida. Samozřejmě, já vím, že byl strašně zamilovaný do tebe, ale ty o něho nestojíš a já uznávám, že není tvůj typ. Ale nechci, aby byl nešťastný, a myslím, že Diana se k němu opravdu hodí.“

„Ty jsi ale dohazovačka Em,“ řekla Sarah.

„Já vím,“ řekla paní Laceyová. „Staré ženské vždycky jsou. Myslím, že se Dianě docela líbí. Ty si nemyslíš, že by se pro něho hodila?“

„Neřekla bych,“ odpověděla Sarah. „Myslím, že Diana je příliš – příliš prudká, příliš vážná. Myslela bych, že by to pro Davida byla strašná otrava mít ji za ženu.“

„Dobře, uvidíme,“ řekla paní Laceyová. „Ale ty o něho nestojíš, že, drahoušku?“

„Ne, opravdu ne,“ řekla Sarah velice rychle. A dodala v rychlém sledu: „Ale tobě se Desmond líbí, že Em?“

„Myslím, že je opravdu velmi milý,“ řekla paní Laceyová.

„Dědeček ho nemá rád,“ řekla Sarah.

„No, to jsi od něho mohla očekávat, ne?“ řekla paní Laceyová rozvážně, „ale řekla bych, že se dá přemluvit, až si na tu myšlenku zvykne. Nesmíš na něho spěchat, Sarah. Staří lidé mění své názory velmi pomalu a tvůj dědeček je opravdu tvrdohlavý.“

„Mně je jedno, co si dědeček myslí nebo co říká,“ řekla Sarah. „Vezmu si Desmonda kdy budu chtít.“

„Já vím, děvče, já vím. Ale snaž se být věcná. Víš, že ti dědeček může připravit spoustu nepříjemností. Nejsi ještě plnoletá. Za rok si můžeš dělat, co chceš. A já očekávám, že Horace se s tím smíří mnohem dřív.“

„Ale ty jsi na mé straně, že babičko?“ řekla Sarah. Ovinula jí paži okolo krku a dala jí vřelou pusu.

„Chci, abys byla šťastná,“ řekla paní Laceyová. „Ach ten tvůj mládenec už přijel s vozem. Řeknu ti, mně se líbí tyhle úzké kalhoty, co dnes mladí muži nosí. Vypadají tak pěkně – jenom, samozřejmě, dělají trochu vyboulená kolena.“

Ano, pomyslela si Sarah, Desmond má vyboulená kolena, nikdy dříve si toho nevšimla…

„Tak běž, děvenko, a užij si to,“ řekla paní Laceyová.

Dívala se za ní, jak jde k vozu, potom si vzpomněla na svého zahraničního hosta a odešla do knihovny. Když nahlédla dovnitř, viděla, že si Hercule Poirot příjemně zdříml. Usmála se a odešla přes halu do kuchyně na poradu s paní Rossovou.

„Tak pojď, krásko,“ řekl Desmond. „Rodinka se rozčiluje, že chceš jít do hospody? Jsou sto let za opicema, co?“

„Samozřejmě, že se nerozčilují,“ řekla Sarah ostře a nastoupila do vozu.

„Co je to za nápad mít tu toho cizího chlápka? Je to detektiv, že? Co je tu k pátrání?“

„Ach, on tu není jako detektiv,“ řekla Sarah. „Edwina Morecombeová, moje druhá babička, nás prosila, abychom ho pozvali. Myslím, že už je léta na odpočinku.“

„Vypadá jako stará drožkářská kobyla,“ řekl Desmond.

„Myslím, že chtěl vidět, jak se slaví staré anglické vánoce,“ řekla Sarah neurčitě.

Desmond se pohrdavě zasmál. „Je to všechno spousta pitomostí,“ řekl. „Jak to dokážeš vydržet, to teda nevím.“

Sarah pohodila červenými vlasy nazad a útočně vysunula bradu.

„Mně se to líbí,“ řekla vzdorovitě.

„Ale neříkej, bejby. Pojď se na to zítra ráno vykašlat. Pojedeme do Scarborough nebo někam.“

„To skutečně nemůžu.“

„Proč ne?“

„Bylo by jim to líto.“

„Blbost! Já přece vím, že se ti nemůžou líbit tyhle dětské sentimentální pitomosti.“

„Dobře, možná že ne, ale…“ Sarah se zarazila. Uvědomila si s pocitem viny, že se moc těší na oslavu vánoc. Měla ráda vánoce, ale styděla se to Desmondovi přiznat. Na chvíli si přála, aby byl Desmond na vánoce do Kings Lacey nepřijel. Vlastně si přála, aby byl Desmond vůbec nikdy nepřijel. Bylo mnohem zábavnější vídat Desmonda v Londýně než tady doma.

Mezitím se chlapci a Bridget vraceli od jezera a stále ještě diskutovali se vší vážností o problémech bruslení. Vločky sněhu padaly na zem a při pohledu na oblohu se dalo předpokládat, že to nebude trvat dlouho a začne hustá vánice.

„Vypadá to, že bude celou noc sněžit,“ řekl Colin. „Sázím se, že na Boží hod ráno budeme mít hezkých pár stop sněhu.“

To byly potěšující vyhlídky.

„Pojďte si udělat sněhuláka,“ řekl Michael.

„Pane bože,“ řekl Colin, „já jsem nedělal sněhuláka už – no už asi od svých čtyř let.“

„Nevěřím, že je to tak jednoduché ho udělat,“ řekla Bridget. „To člověk musí vědět jak na to.“

„Mohli bychom udělat sochu pana Poirota,“ řekl Colin. „Dát mu velký černý knír. Jeden je na půdě v krabici s maškarama.“

„Víte, já si nedovedu představit,“ řekl Michaela rozvážně, „jak pan Poirot mohl někdy být detektivem. Nechápu, jak se mohl za někoho převlékat.“

„Já vím,“ řekla Bridget. „A člověk si ho neumí představit, jak běhá s lupou a hledá stopy nebo otisky bot.“

„Já mám nápad,“ řekl Colin. „Připravíme pro něho překvapení!“

„Jak to myslíš – překvapení?“ zeptala se Bridget.

„Prostě – naaranžujeme pro něho vraždu.“

„To je senzace,“ řekla Bridget. „Myslíš mrtvolu ve sněhu – takového něco?“

„Ano. Bude se cítit jako doma.“

Bridget se zahihňala.

„Já nevím. Není to moc?“

„Když bude sněžit,“ řekl Colin, „budeme mít bezvadnou scénu. Mrtvola a otisky bot – musíme to pořádně promyslet a šlohnout dědečkovi jednu dýku a udělat nějakou krev.“

Zastavili se a zapomněli na hustě padající sníh a dostali se do vzrušené diskuse.

„Ve staré učebně je krabice barev. Můžeme nějakou krev namíchat – snad karmínovou.“

„Myslím, že karmínová je trochu moc do růžova,“ řekla Bridget. „Měla by být trošku hnědší.“

„A kdo bude dělat mrtvolu?“ zeptal se Michael.

„Já budu mrtvola,“ řekla Bridget rychle.

„Tak podívej,“ řekl Colin, „já jsem si to vymyslel.“

„Ne, ne,“ řekla Bridget rychle, „musím to být já. Musí to být žena. Je to mnohem víc vzrušující. Krásná žena, ležící bez života ve sněhu.“

„Krásná žena! Ha, ha,“ řekl Michael posměšně.

„A taky mám černé vlasy,“ řekla Bridget.

„Co to s tím má co dělat?“

„No, bude se to dobře vyjímat na sněhu a vezmu si to červené pyžamo.“

„Když budeš mít červené pyžamo, nebudou vidět krvavé skvrny,“ řekl Michael věcně.

„Ale bude na sněhu vypadat efektně,“ řekla Bridget, „a je na něm bílé lemování, víte, a krvavé skvrny mohou být na tom. To bude senzace. Myslíte, že na to opravdu naletí?“

„Určitě, když to dobře uděláme,“ řekl Michael. „Na sněhu budou tvoje stopy a ještě stopy jiné osoby, které půjdou k mrtvole a budou se od ní vracet – mužské, samozřejmě. Nebude je chtít zničit, takže nepozná, že nejsi opravdu mrtvá. Myslíte si…“ Michael se zarazil, protože ho něco napadlo. Ostatní se na něho podívali. „Myslíte, že ho to neurazí?“

„Určitě ne,“ řekla Bridget s naprostým optimismem. „Jistě pochopí, že jsme mu chtěli udělat radost. Něco jako vánoční dárek.“

„Myslím, že se to nehodí zrovna na Boží hod,“ řekl Colin přemýšlivě. „Myslím, že by se to dědečkovi moc nelíbilo.“

„Tak na Štěpána,“ řekla Bridget.

„Na Štěpána by to sedlo,“ řekl Michael.

„A taky na to budeme mít víc času,“ pokračovala Bridget. „Konečně máme spoustu věcí k zařizování. Pojďte, podíváme se, co potřebujeme.“

Rozběhli se do domu.

3

Večer měli všichni co dělat. Přinesli spoustu cesmíny a jmelí a do obývacího pokoje postavili vánoční stromek. Všichni pomáhali při zdobení, zastrkovali větvičky cesmíny za obrazy a věšeli jmelí na vhodná místa v hale.

„Neměl jsem ponětí, že se ještě něco tak archaického dělá,“ mručel Desmond k Sarah a ušklíbal se.

„Vždycky to děláme,“ řekla Sarah vzdorovitě.

„To je důvod!“

„Neotravuj, Desmonde. Já si myslím, že je to zábavné.“

„Sarah, zlatíčko, to přece není možné!“

„No dobře, ne – ne docela – ale svým způsobem ano.“

„Komu nevadí, že chumelí, a kdo půjde na půlnoční mši?“ zeptala se paní Laceyová dvacet minut před dvanáctou.

„Já tedy ne,“ řekl Desmond. „Pojď Sarah.“

S rukou okolo jejích ramen ji odvedl do knihovny a šel ke gramofonu.

„Jsou jisté hranice, drahoušku,“ řekl Desmond. „Půlnoční mše!“

„Ano,“ řekla Sarah. „Ach, ano.“

Se spoustou smíchu při oblékání kabátů a s velikým dupotem většina ostatních odešla. Oba chlapci, Bridget, David a Diana se vydali chumelenicí na desetiminutovou procházku do kostela. Jejich smích pomalu zanikal, jak se vzdalovali.

„Půlnoční mše!“ řekl plukovník Lacey pofrkávaje. „Nikdy jsem v mládí nechodil na půlnoční mši. Na mou duši! Katolická pověra! Ach, promiňte, pane Poirote.“

Poirot mávl rukou. „To je v pořádku. Mně to nevadí.“

„Řekl bych, že ranní bohoslužby jsou dost dobré pro každého,“ řekl plukovník. „Prosté nedělní ranní bohoslužby. Slyš jak pějí andělé a všecky ty staré vánoční písně. A pak zpátky k vánočnímu obědu. Tak to má být že, Em?“

„Ano,“ řekla paní Laceyová. „To děláme my. Ale mládež baví půlnoční mše. A je to opravdu hezké, že na ni chtěli jít.“

„Sarah a ten chlapík nechtěli.“

„Myslím, můj milý, že se tentokrát mýlíš,“ řekla paní Laceyová. „Víš, Sarah chtěla jít, ale nechtěla to říci.“

„To teda nechápu, proč se tolik stará o to, jaké má ten chlapík názory.“

„Je ještě mladá,“ řekla paní Laceyová mírumilovně. „Vy už jdete spát, pane Poirote? Dobrou noc. Doufám, že se dobře vyspíte.“

„A vy, madame? Vy ještě nepůjdete spát?“

„Ještě ne,“ řekla paní Laceyová. „Musím naplnit punčochy, víte. Já vím, že už jsou prakticky všichni velcí, ale oni mají rádi punčochy s dárky. Dávají se do nich takové hlouposti! Hloupé maličkosti. Ale je to legrace.“

„Vy si dáváte opravdu hodně práce, abyste udělala o vánocích celý dům šťastným,“ řekl Poirot. „Obdivuji vás.“

Pozvedl její ruku se starodávnou galantností ke svým rtům.

„Hm,“ zabručel plukovník Lacey, když Poirot odešel. „Je to trochu přemrštěný chlapík. Ale dovede tě ocenit.“

Paní Laceyová k němu vzhlédla. „Všiml sis, Horaci, že stojím pod jmelím?“ zeptala se upejpavě jako devatenáctiletá dívenka.

Hercule Poirot vstoupil do své ložnice. Byla to velká místnost dobře vybavená radiátory ústředního topení. Když přišel k velké posteli se čtyřmi sloupy a nebesy, uviděl ležet na polštáři obálku. Byla na něm třaslavou rukou napsána zpráva velkými písmeny:

NEJESTE ŠVESTKOVÍ PUDINK. NĚKDO KDO TO SVÁMI DOBŘE MYSLI.

Hercule Poirot na to zíral. Obočí se mu zvedlo. „Záhadné,“ zamumlal, „a velmi neočekávané.“

4

Vánoční oběd byl ve dvě hodiny odpoledne a byl skutečně sváteční. Ohromná polena vesele praskala v otevřeném krbu a nad jejich praskáním se vznášel babylón mnoha jazyků, mluvících jeden přes druhý. Ústřicová polévka byla snědena, dva ohromní krocani byli přineseni a odneseni, už jenom jako nepatrné zbytky. A teď přišel ten veliký okamžik, vánoční pudink se objevil ve vší slávě! Starý Peverell, kterému se chvěly ruce i nohy pod tíhou osmdesáti let, nedovolil nikomu jinému, aby ho přinesl. Paní Laceyová seděla a ze strachu nervozně svírala ruce. Docela jistě cítila, že jedny vánoce Peverell padne mrtvý. Ale jestliže měla na vybranou nechat ho buď padnout mrtvého nebo ho tak urazit, že by byl raději mrtvý než živý, volila raději přece prvou alternativu. Na stříbrném podnose spočíval vánoční pudink v celé své kráse. Byl velký jako fotbalový míč, byla v něm zastrčena větvička cesmíny jako triumfální vlajka a okolo ní šlehaly nádherné modré a červené plameny. Veliká sláva a volání „Ach“ a „Hurá“.

Jednu věc paní Laceyová přece jen udělala: požádala Peverella, aby postavil pudink přímo před ni, aby ho mohla rozdělovat sama a aby ho Peverell nemusel podávat kolem stolu. Vydechla úlevou, když stál konečně před ní. Rychle rozdělovala talířky kolem stolu. Plameny ještě olizovaly porce.

„Přejte si něco, pane Poirote,“ křičela Bridget. „Přejte si něco, než plamínky zhasnou. Rychle, babičko, rychle!“

Paní Laceyová se zaklonila v křesle s pocitem zadostiučinění. Operace pudink měla úspěch. Před každým stála porce, ze které šlehaly plamínky. Na chvíli bylo kolem stolu ticho. Každý si něco usilovně přál.

Nikdo si nevšiml trochu podivného výrazu na tváři pana Poirota, když prohlížel porci pudinku na svém talíři. „Nejezte švestkový pudink.“ Pro všechno na světě, co mělo to tajemné varování znamenat? Přece na jeho porci pudinku nemůže být nic odlišného od kterékoliv porce! S povzdechem si připustil, že neví, na čem je – a Hercule Poirot si nikdy rád nepřipouštěl, že neví na čem je – a uchopil lžíci a vidličku.

„Karamel, pane Poirote?“

Poirot si s požitkem nabral karamel.

„To jste mi zase štípli moji nejlepší brandy, co?“ řekl plukovník v dobré náladě z druhého konce stolu. Paní Laceyová na něho mrkla.

„Paní Rossová trvá na tom, že musí mít tu nejlepší brandy,“ řekla. „Říká, že je to něco úplně jiného.“

„Dobře, dobře,“ řekl plukovník Lacey. „Vánoce jsou jenom jednou v roce a paní Rossová je velkolepá žena. Velkolepá žena velká kuchařka.“

„To teda je,“ řekl Colin. „To je senza švestkový pudink.“ Naplnil si s uznáním pusu.

Jemně až pichlavě nabíral Hercule Poirot ze své porce. Snědl jednu lžičku. Bylo to delikátní! Snědl druhou. Něco slabě zazvonilo o jeho talíř. Zkoumal to vidličkou. Bridget, která seděla po jeho levici, mu přišla na pomoc.

„Vy jste něco dostal, pane Poirote,“ řekla. „To jsem zvědavá, co to je.“

Poirot vykutal malý stříbrný předmět z nánosu, který ho obaloval.

„Oh,“ řekla Bridget, „to je knoflík starého mládence! Pan Poirot dostal knoflík starého mládence!“

Hercule Poirot ponořil malý stříbrný knoflík do misky s vodou na omývání prstů, která stála vedle jeho talíře, a omyl ho do čista od nalepeného pudinku.

„Je velmi hezký,“ poznamenal.

„To znamená, že zůstanete starým mládencem, pane Poirote,“ vysvětloval Colin ochotně.

„To se dalo čekat,“ řekl Poirot vážně. „Jsem starým mládencem už dlouhá léta a je velmi nepravděpodobné, že bych snad tento stav změnil.“

„Jenom neházejte flintu do žita,“ řekl Michael. „Tuhle jsem četl v novinách, že si někdo v devadesáti pěti letech vzal dívku, které bylo dvadvacet.“

„To je velké povzbuzení,“ řekl Hercule Poirot.

Plukovník Lacey vydal podivný zvuk. Obličej mu zrudl a rukou se chytil za ústa.

„Zatraceně, Emmelino,“ zařval, „proč, pro všechno na světě, jste zapekli do pudinku sklo?“

„Sklo?“ vykřikla paní Laceyová užasle.

Plukovník Lacey vydoloval doličný předmět z úst. „Mohl jsem si vylomit zub,“ vrčel. „Anebo tu zatracenou věc spolknout a dostat zápal slepého střeva.“

Ponořil kousek skla do misky s vodou, očistil a pozvedl.

„Pánbůh s námi,“ vykřikl. „Červený kámen z nějaké bižuterní brože.“ Ukazoval ho kolem.

„Dovolíte?“

Pan Poirot se velmi obratně natáhl přes svou sousedku, vzal kámen z plukovníkovy ruky a pozorně si ho prohlížel. Jak pán domu řekl, byl to velký červený kámen barvy rubínu. Světlo se lámalo na jeho hranách, když jím otáčel. Kdesi u stolu někdo rychle odsunul židli a zase ji přitáhl zpátky.

„Páni!“ zvolal Michael. „Kdyby to tak bylo pravé!“

„Možná, že je to pravé,“ řekla Bridget s nadějí.

„Nebuď osel, Bridget. Rubín takové velikosti by stál tisíce a tisíce liber. Že, pane Poirote?“

„To by tedy stál,“ řekl Poirot.

„Ale čemu já nerozumím,“ řekla paní Laceyová, „je, jak se to mohlo dostat do pudinku.“

„Já,“ řekl Colin, zaměstnaný svým posledním soustem. „Já jsem dostal prase! To není fér.“

Bridget okamžitě přesedlala. „Colin dostal pra-se! Colin dostal pra-se! Colin je hladové, žravé čuně!“

„Já jsem dostala prsten“ řekla Diana jasným vysokým hlasem.

„To je dobře, Diano. Vdáš se nejdřív z nás všech.“

„Já jsem dostala náprstek,“ naříkala Bridget.

„Z Bridget bude stará panna,“ skandovali oba chlapci. „Z Bridget bude stará panna!“

„Kdo dostal peníze?“ zeptal se David. „Je tam někde v pudinku pravý zlatý šilink. Vím to. Paní Rossová mi to řekla.“

„Myslím, že já jsem ten šťastný,“ řekl Desmond Lee-Wortley.

Soused ob židli od plukovníka Laceyoho slyšel jak mručí: „To je ti podobné.“

„Já jsem také dostal prsten,“ řekl David. Podíval se přes stůl na Dianu. „To je náhoda, že?“

Všichni se smáli. Nikdo si nevšiml, že pan Poirot nenápadně, jako by myslel na něco jiného, strčil červený kámen do kapsy.

Po pudinku následoval biskupský chlebíček a vánoční pečivo. Starší členové společnosti si šli odpočinout před podvečerní oslavou, než se bude rozsvěcet vánoční stromeček. Hercule Poirot si však nešel odpočinout. Místo toho se vypravil do ohromné starobylé kuchyně.

„Je dovoleno,“ zeptal se a rozhlížel se přitom usměvavě kolem, „abych pogratuloval kuchařce za báječné jídlo, které jsem právě snědl?“

Okamžik bylo ticho, pak se objevila paní Rossová a důstojně ho uvítala. Byla to velká žena, dobře stavěná, s vznešeností divadelní vévodkyně. Dvě hubené šedovlasé ženy myly vedle v umývárně nádobí a dívka s vlasy jako konopí se pohybovala sem a tam mezi umývárnou a kuchyní. Ale to byli zřejmě jen myrmidoni. Královnou na území kuchyně byla paní Rossová.

„Jsem ráda, že vám chutnalo, pane,“ řekla milostivě.

„Chutnalo!“ zvolal Hercule Poirot.

Přemrštěným gestem cizince zvedl svou vlastní ruku ke rtům, políbil ji a polibek poslal ke stropu. „Ale vždyť vy jste génius, paní Rossová! Génius! Nikdy jsem nejedl tak výborná jídla. Ta ústřicová polévka –“ výmluvně zamlaskal. „– a ta nádivka. Kaštanová nádivka v krocanovi, to je v mé zkušenosti něco jedinečného.“

„Je to zvláštní, že to říkáte, pane,“ řekla paní Rossová milostivě. „Mám úplně speciální recept na tu nádivku. Dostala jsem ho od jednoho rakouského kuchaře, s kterým jsem mnoho let pracovala. Ale to ostatní,“ dodala, „je dobrá jednoduchá anglická kuchyně.“

„A je snad něco lepšího?“ zeptal se Hercule Poirot.

„Je to od vás milé, že to říkáte, pane. Samozřejmě, vy jako cizinec dáváte možná přednost kontinentálnímu způsobu. Ne, že bych neuměla připravit kontinentální jídla.“

„Jsem si jist, paní Rossová, že vy umíte pripravit cokoliv! Ale musím vám říci, že anglická kuchyně – dobrá anglická kuchyně, ne taková, jakou dostanete v druhořadých hotelech a restauracích – je gurmány z kontinentu velmi oceňována, a myslím, že se nemýlím, když říkám, že začátkem osmnáctého století byla do Londýna vyslána zvláštní expedice, která poslala zpátky do Francie zprávu o kouzelných anglických pudincích. My nic takového ve Francii nemáme, psalo se ve zprávě. A stojí to opravdu za to udělat si výlet do Londýna jen proto, abyste ochutnali všechny ty různé a vynikající anglické pudinky. A nad všemi pudinky,“ pokračoval Poirot, který už s plnými plachtami plul na vlnách svého chvalozpěvu, „je vánoční švestkový pudink, takový, jako jsme jedli dnes. To byl doma dělaný pudink, že? nebyl kupovaný?“

„Samozřejmě, pane. Sama jsem ho dělala podle vlastního receptu, tak jak jsme ho dělávali každý rok. Když jsem sem přišla, paní Laceyová řekla, že objedná pudink z londýnského obchodu, aby mi ušetřila práci. To ne, madam, řekla jsem jí, je to od vás velmi laskavé, ale žádný pudink koupený v obchodě se nevyrovná doma dělanému vánočnímu pudinku. A to ještě,“ řekla paní Rossová, rozehřívající se pro své téma jako pravá umělkyně, „tentokrát jsem ho udělala příliš narychlo. Dobrý vánoční pudink se má udělat několik týdnů předem a má se nechat uležet. Čím déle, samozřejmě v rozumných mezích, tím lepší. Vzpomínám si, že když jsem byla dítě a chodili jsme každou neděli do kostela, čekali jsme vždycky na kolektu, která začínala slovy Povstaň Pane, prosíme tebe, protože to byl pro nás signál, že v tom týdnu se musí udělal pudink. A tak to také vždycky bylo. Kolekta byla v neděli a v tom týdnu potom dělala maminka určitě vánoční pudink. A tak to taky mělo být letos tady. Ale dopadlo to tak, že se pudink dělal teprve před třemi dny, den předtím, než jste přijel, pane. Ale přesto jsem dodržela staré zvyky. Každý z domu musel přijít do kuchyně a chviličku míchat a přitom si něco přát. To je starý zvyk, pane a já jsem na to vždycky držela.“

„Velmi zajímavé,“ řekl Hercule Poirot. „Velmi zajímavé. A to skutečně každý přišel sem do kuchyně?“

„Ano, pane. Mladí pánové, slečna Bridget a ten pán z Londýna, který tady je, a jeho sestra a pan David a slečna Diana – paní Middletonová jsem chtěla říci. Všichni si zamíchali, všichni.“

„Kolik pudinků jste dělala? Jenom tenhle jeden?“

„Ne, pane, dělala jsem čtyři. Dva velké a dva menší. Ten druhý velký jsem chtěla podávat na Nový rok a ty menší byly pro plukovníka a paní Laceyovou, až tu budou sami a nebude tu celá rodina.“

„Jistě, jistě,“ řekl Poirot.

„Abych řekla pravdu, pane,“ řekla paní Rossová, „to nebyl ten správný pudink, který jste měli dnes k obědu.“

„To nebyl ten správný pudink?“ zamračil se Poirot. „Jak to?“

„Víte, pane, my máme velkou vánoční formu. Porcelánovou formu, která má na víku vzorek cesmíny a jmelí, a v té vždycky vaříme vánoční pudink. Ale stala se taková nepříjemná nehoda. Dnes ráno, když ji Annie sundávala z přihrádky ve spižírně, uklouzla a upustila ji a ona se rozbila. Tak jsem to, samozřejmě nemohla podávat, že? Mohly by v tom být střepy. A tak jsem musela vzít ten druhý – ten na Nový rok, který byl v obyčejné míse. Je pěkně kulatá, ale není tak dekorativní jako ta vánoční forma. Kde seženeme jinou takovou formu, to opravdu nevím. Dnes už se nedělají věci v takových rozměrech. Všechno jsou to samé titěrnosti. Prosím vás, dneska ani nekoupíte pánev na snídani, kam by se vám vešlo normálních osm nebo deset vajec a šunka. Už to není jako to bývalo.“

„Není, opravdu není,“ řekl Poirot. „Ale pro dnešek to neplatí. Dnešní Boží hod byl právě takový jako ty staré Boží hody, neníliž pravda?“

Paní Rossová vzdychla. „Jsem ráda, že to říkáte, pane, ale samozřejmě nemám už takovou pomoc, na jakou jsem byla zvyklá. Vyškolenou pomoc, myslím. Ta dnešní děvčata –“ nepatrně snížila hlas „– myslí to velmi dobře a jsou velmi ochotná, ale schází jim praxe, jestli rozumíte, co tím chci říci.“

„Časy se mění,“ řekl Hercule Poirot. „Také to někdy shledávám smutným.“

„Tenhle dům, pane,“ řekla paní Rossová, „je pro paní a pro plukovníka příliš veliký. Paní to ví. Žít jenom v jednom křídle, jako to dělají oni, to není k ničemu. Tady to oživne, aby se tak řeklo, jenom o vánocích, když se sejde celá rodina.“

„To je, domnívám se, poprvé, co je tady pan Lee-Wortley a jeho sestra, že?“

„Ano, pane.“ Tón slabé rezervovanosti se vloudil do hlasu paní Rossové. „Jistě je to velmi slušný pán – ale myslím, že je to přece jen trochu divný přítel pro slečnu Sarah, alespoň jak my si myslíme. Ale v Londýně se jistě žije jinak! Je to smutné, že jeho sestra je taková chudinka. Je po operaci. Vypadalo to, že je úplně v pořádku ten první den, co tu byla, ale ještě ten den, když jsme skončili s mícháním pudinku, udělalo se jí špatně a od té doby je v posteli. Myslím, že vstala moc brzo po operaci. Ti dnešní doktoři; vystrnadí vás z nemocnice dřív, než můžete pořádně stát na nohou. To žena jednoho mého synovce…“ a paní Rossová se pustila do dlouhého nadšeného vyprávění o tom, jak léčili v nemocnicích její příbuzné, a srovnávala to nepříznivě s péčí, která se na nemocné štědře vynakládala za starých časů.

Poirot s ní jak náleželo souhlasil. „Zbývá,“ řekl, „poděkovat vám za vybraný a hojný pokrm. Dovolíte, abych dal výraz svému uznání?“ Zbrusu nová pětilibrovka přešla z jeho ruky do ruky paní Rossové a paní Rossová řekla ledabyle:

„To opravdu nemuselo být, pane.“

„Trvám na tom, trvám na tom.“

„To je od vás opravdu velice laskavé.“ Paní Rossová přijala bankovku jako něco, co si plně zasloužila. „A přeji vám, pane, veselé vánoce a šťastný Nový rok.“

5

Konec Božího hodu byl jako konec většiny Božích hodů. Rozsvítili stromeček a k čaji se podávalo výborné vánoční pečivo, které bylo přijímáno se souhlasem, ale požíváno jenom střídmě. Večeře byla studená.

Poirot i jeho hostitel a hostitelka odešli brzo spát.

„Dobrou noc, pane Poirote,“ řekla paní Laceyová. „Doufám, že se vám to líbilo.“

„Byl to překrásný den, madam, překrásný.“

„Vypadáte velmi zamyšleně,“ řekla paní Laceyová.

„Uvažuji o tom anglickém pudinku.“

„Připadal vám snad trochu těžký?“ zeptala se paní Laceyová jemně.

„Ne, ne, nemluvím z gastronomického hlediska. Uvažuji o jeho významu.“

„Je to, samozřejmě, tradice,“ řekla paní Laceyová. „Tak dobrou noc, pane Poirote, a ať se vám příliš nezdá o vánočním pudinku a jmelí.“

„Ano,“ mumlal Poirot, když se svlékal. „Je to opravdu problém, ten vánoční švestkový pudink. Je tu něco, čemu vůbec nerozumím.“ Utrápeně pokýval hlavou. „No, uvidíme.“

Když udělal jisté přípravy, vlezl Poirot do postele, ale neusnul.

Asi o dvě hodiny později byla jeho trpělivost odměněna. Dveře jeho ložnice se velmi tiše otevřely. V duchu se zasmál. Bylo to právě ta, jak si myslel, že to bude. Vrátil se nyní v mysli letmo k šálku kávy, který mu tak uctivě podal Desmond Lee-Wortley. O chvilku později, když se Desmond k němu obrátil zády, položil Poirot šálek na několik okamžiků zpátky na stůl. Pak ho zdánlivě zase zvedl a Desmond měl zadostiučinění, jestli to bylo zadostiučinění, že ho viděl vypít kávu do poslední kapky. Slabý úsměv pozvedl Poirotův knír, když uvažoval o tom, že to není on, ale někdo jiný, kdo dnes v noci spí pěkně tvrdým spánkem. „Ten milý mladý David,“ pomyslel si Poirot, „je takový ustaraný a nešťastný. Udělá mu to jenom dobře, když se pořádně vyspí. A teď uvidíme, co se bude dít.“

Ležel úplně tiše, oddechoval pravidelně, tu a tam s náznakem, ale velmi jemným náznakem zachrápání.

Někdo přistoupil k posteli a naklonil se nad ním. Potom, uspokojen, se ten někdo obrátil a přistoupil k toaletnímu stolku. Ve slabém světle baterky začal návštěvník prohlížet Poirotovy věci, které ležely na stolku. Prsty prohledaly náprsní tašku, jemně vytáhly zásuvky u toaletního stolku a pak obrátily pozornost ke kapsám Poirotova obleku. Nakonec se návštěvník přiblížil k posteli a velice opatrně strčil ruku pod polštář. Když ji vytáhl, zůstal stát na okamžik nebo dva, jako by byl nejistý, co udělá dál. Obešel místnost, díval se do váziček, vešel do sousedící koupelny a za chvíli se vrátil. Pak se znechuceným slabým vzdechem vyšel z místnosti.

„Ha,“ řekl si Poirot pod vousy. „Zklamal ses. Ano, ano, velké zklamání. Představoval sis, že Hercule Poirot něco schoval zrovna tam, kde ty bys to mohl najít!“ Potom se otočil na druhou stranu a mírumilovně usnul.

Příští ráno ho probudilo naléhavé ale tiché klepání na dveře.

„Qui est lá? Vstupte, vstupte.“

Dveře se otevřely. Na prahu stál Colin, byl červený v obličeji a sotva popadal dech. Za ním vykukoval Michael.

„Pane Poirote, pane Poirote!“

„Co je?“ Poirot se posadil v posteli. „To už je snídaně? Ale ne. To jsi ty, Coline? Co se stalo?“

Colin byl na okamžik neschopen slova. Vypadalo to, že je pod vlivem nějakého silného vzrušení. Ve skutečnosti to byla noční čepička Hercula Poirota, která na okamžik ochromila jeho schopnost řeči.

„Myslím – pane Poirote, můžete nám nějak pomoci? Stalo se něco opravdu hrozného.“

„Něco se stalo? Ale co?“

„Je to – je to Bridget. Je tam venku ve sněhu. Myslím – nehýbá se a nemluví a – bude lepší, když se na to půjdete podívat sám. Mám hrozný strach – možná, že je mrtvá.“

„Cože?“ Poirot odhodil pokrývku s postele. „Mademoiselle Bridget – mrtvá!“

„Myslím – myslím, že ji někdo zabil. Je tam – je tam krev a – prosím vás, pojďte už!“

„Ale samozřejmě. Ale samozřejmě. Okamžitě jdu.“ Poirot vklouzl rychle do bot a přes pyžamo si přehodil kožich.

„Už jdu,“ řekl. „Hned jdu. Vzbudili jste ostatní?“

„Ne. Zatím jsem to neřekl nikomu jinému než vám. Myslel jsem, že to tak bude lepší. Dědeček a babička ještě nejsou vzhůru. Dole prostírají k snídani, ale já jsem Peverellovi nic neřekl. Ona – Bridget – ona je na druhé straně domu blízko terasy a okna knihovny.“

„Aha. Veď mne. Půjdu za tebou.“

Colin se otočil, aby nebylo vidět, že se spokojeně šklebí, a sestupoval po schodech dolů. Vyšli ven postranními dveřmi. Bylo jasné ráno a slunce nebylo ještě vysoko nad obzorem. Už nesněžilo, ale zřejmě sněžilo hustě celou noc a všude kolem byl neporušený koberec tlustého sněhu. Svět vypadal velice čistý a bílý a krásný.

„Tam!“ řekl Colin bez dechu. „Je – je – tamhle!“ Ukázal dramatickým gestem.

Scéna byla skutečně dramatická. Ve vzdálenosti několika metrů ležela ve sněhu Bridget. Měla na sobě červené pyžamo a přes ramena měla bílý vlněný přehoz. Bílý vlněný přehoz měl rudé skvrny. Hlavu měla odvrácenou na stranu a zahalenou do spousty rozprostřených černých vlasů. Jednu paži měla pod tělem, druhá byla natažená, prsty sevřené a uprostřed rudé skvrny trčela rukojeť velkého zahnutého kurdského nože, který minulého večera ukazoval plukovník Lacey svým hostům.

„Mon Dieu,“vykřikl pan Poirot. „Je to jako na divadle!“

Michael vydal slabý dušený zvuk. Colin to rychle zachraňoval.

„Já vím,“ řekl. „Ono to – ono to opravdu tak vypadá, že? Vidíte ty stopy – předpokládám, že je nesmíme zničit?“

„Ach ano, ty stopy. Ne, musíme být opatrní, abychom je nezničili.“

„To jsem si právě myslel,“ řekl Colin. „A proto jsem také nechtěl, aby se k ní někdo přiblížil dřív, než vás seženeme. Myslel jsem si, že vy si budete vědět rady.“

„Ale stejně,“ řekl Hercule Poirot rychle, „nejdřív se musíme podívat, jestli je ještě naživu. Je to tak?“

„Ano – ano – jistě,“ řekl Michael trochu nerozhodně, „ale víte – my jsme mysleli – totiž – nechtěli jsme –.“

„Vy jste ale byli rozvážní! Jistě jste četli hodně detektivek. Je velmi důležité, aby se nikdo ničeho nedotkl a aby byla mrtvola nechána tak, jak je. Ale my zatím nemáme žádnou jistotu, že je to opravdu mrtvola, že? Konec konců, taková rozvaha je sice obdivuhodná, ale normální lidskost je na prvním místě. Nejdřív musíme myslet na doktora a pak teprve na policii. Mám pravdu?“

„Jistě, ano. Samozřejmě,“ řekl Colin a trochu se stáhl.

„My jsme jenom mysleli – totiž – mysleli jsme, že bude nejlepší, když nejdřív zavoláme vás, než cokoli podnikneme,“ řekl Michael spěšně.

„Vy oba zůstaňte tady,“ řekl Poirot. „Já se přiblížím z druhé strany, abych nezničil tyhle stopy. Takové nádherné stopy, že – báječně čisté? Stopy muže a dívky, které jdou spolu k místu, kde ona leží. A pak se ty mužské stopy vracejí, ale dívčí – ne.“

„To musí být stopy vraha,“ řekl Colin se zatajeným dechem.

„Výborně,“ řekl Poirot. „Stopy vraha. Dlouhé úzké stopy velmi neobvyklého typu střevíce. Velmi zajímavé. Myslím, že se lehko identifikují. Ano, tyto stopy budou velmi důležité.“

V tom okamžiku vyšel z domu Desmond Lee-Wortley se Sarah a připojil se k nim.

„Co to tu, proboha, všichni děláte?“ zeptal se trochu divadelně. „Viděl jsem vás oknem z ložnice. Co se děje? Pane bože, co to je? Vypadá to jako…“

„Právě,“ řekl Hercule Poirot. „Vypadá to jako vražda, že?“

Sarah prudce vydechla a vrhla rychlý podezíravý pohled na oba chlapce.

„Chcete říci, že někdo zabil to děvče – jak se jmenuje – Bridget?“ řekl Desmond. „Kdo by ji pro všechno na světě zabíjel? To je neuvěřitelné.“

„Je mnoho věcí, které jsou neuvěřitelné,“ řekl Poirot a dodal: „Zůstaňte tady, prosím, všichni.“

Opatrným kruhem se přiblížil k Bridget a na okamžik se naklonil nad jejím tělem. Colin a Michael se třásli zadržovaným smíchem. Sarah se k nim připojila a zamumlala: „Co to vy dva máte za lubem?“

„Bridget je báječná,“ zašeptal Colin. „Není senza? Ani se nehne.“

„Nikdy jsem neviděl nic tak mrtvého jako je Bridget,“ zašeptal Michael.

Hercule Poirot se napřímil.

„To je hrozná věc,“ řekl. V jeho hlase se objevil tón, který tam dříve nebyl.

Michael a Colin se odvrátili, protože se už smíchy nemohli udržet. Michael řekl přidušeným hlasem:

„Co máme dělat?“

„Dá se udělat jen jedno,“ řekl Poirot. „Musíme poslat pro policii. Zatelefonuje někdo z vás, nebo to mám udělat já sám?“

„Myslím,“ řekl Colin, „myslím – co říkáš, Michaeli?“

„Ano,“ řekl Michael, „měli bychom toho už nechat.“ Vystoupil dopředu. Zezačátku bylo vidět, že je trochu nejistý. „Je mi to opravdu líto,“ řekl, „doufám, že se nebudete moc zlobit. To – to byl takový vánoční žert a tak, víte. Mysleli jsme – my jsme vám chtěli nadělit vraždu.“

„Vy jste mi chtěli nadělit vraždu? Tak tohle – tohle tedy –“

„Takové překvapení,“ vysvětloval Colin, „aby – abyste se cítil jako doma, víte?“

„Aha,“ řekl Hercule Poirot. „Rozumím. Vystřelili jste si ze mne jako na apríla, je to tak? Ale dnes není prvního dubna, ale dvacátého šestého prosince.“

„Možná, že jsme to neměli dělat,“ řekl Colin, „ale, ale – nezlobíte se na nás moc, že ne, pane Poirote? Pojď, Bridget,“ zvolal, „vstávej. Vždyť už musíš být napůl zmrzlá.“

Ale postava ve sněhu se ani nepohnula.

„To je divné,“ řekl Hercule Poirot. „Vypadá to, že tě neslyší.“ Podíval se zamyšleně na chlapce. „Říkáte, že je to žert? Jste si tím jisti, že je to žert?“

„No, ano.“ Colin se necítil ve své kůži. „My – my jsme to nemysleli zle.“

„Ale proč tedy mademoiselle Bridget nevstane?“

„To nechápu,“ řekl Colin.

„Tak pojď, Bridget,“ řekla Sarah netrpělivě. „Nelež tam a přestaň dělat hlouposti!“

„Nám je to opravdu líto, pane Poirot,“ řekl Colin s obavou. „Nezlobte se na nás.“

„Nemusíte se omlouvat,“ řekl Poirot takovým zvláštním tónem.

„Co tím myslíte?“ Colin na něho vytřeštil oči. Znovu se obrátil. „Bridget! Bridget! Co se děje? Proč nevstane? Proč tam pořád leží?“

Poirot kývl na Desmonda. „Vy, pane Lee-Wortley. Pojďte sem –.“

Desmond se k němu připojil.

„Zkuste jí tep,“ řekl Poirot.

Desmond Lee-Wortley se sehnul. Vzal ji za ruku – za zápěstí.

„Necítím žádný puls…“ vytřeštil oči na Poirota. „Má ztuhlou ruku. Panebože, ona je opravdu mrtvá!“

Poirot přikývl. „Ano, je mrtvá,“ řekl. „Někdo obrátil komedii v tragédii.“

„Jak to – někdo?“

„Jsou tu stopy, které přicházejí a zase se vracejí. Stopy, které mají nápadnou podobu se stopami, které jste právě udělal vy, pane Lee-Wortley, když jste šel z pěšiny sem.“

Desmond Lee-Wortley se prudce obrátil.

„Cože? – Vy mě obviňujete? Mne? Vy jste se zbláznil! Pro všechno na svtě, proč bych to děvče zabíjel?“

„Proč? Nevím – podívejte se…“

Sehnul se a velmi jemně otevřel ztuhlé prsty dívčiny sevřené ruky.

Desmond vykřikl. Zíral vyjeveně dolů. Na dlani mrtvé dívky bylo něco, co vypadal jako velký rubín.

„To je ta zatracená věc z pudinku!“ křičel.

„Opravdu?“ řekl Poirot. „Jste si tím jist?“

„Samozřejmě, že jsem si jist.“

Desmond se rychle sehnul a sebral Bridget rudý kámen z ruky.

„To jste neměl dělat,“ řekl Poirot vyčítavě. „Ničím se nemá pohnout.“

„Já jsem se těla nedotkl. Ale tahle věc – mohla by se ztratit a je to důkaz. Teď je hlavní věc sehnat policii jak možno nejdříve. Jdu telefonovat.“

Prudce se obrátil a utíkal zpátky k domu. Sarah přistopila rychle k Poirotovi.

„Já tomu nerozumím,“ zašeptala. Obličej měla smrtelně bledý. „Já tomu nerozumím.“ Chytila Poirota za ruku. „Co jste myslel tím – těmi stopami?“

„Podívejte se sama, mademoiselle.“

Stopy, které vedly k mrtvole a zase zpátky, byly tytéž, jako stopy, které doprovázely Poirota k dívčinu tělu a zpět.

„Vy si myslíte – že to byl Desmond? Nesmysl!“

V čistém vzduchu bylo najednou slyšet zvuk jedoucího auta. Všichni se prudce obrátili. Viděli zcela jasně auto, které se řítilo cestou k bráně a Sarah poznala, co to bylo za auto.

„To je Desmond,“ řekla. „Je to Desmondův vůz. Asi – asi jede pro policii, místo aby telefonoval.“

Diana Middletonová vyběhla z domu a přidala se k nim.

„Co se stalo?“ křičela a sotva popadala dech. „Desmond právě přiběhl do domu. Říkal něco, že je Bridget zabitý, a pak se vrhl k telefonu, ale ten byl hluchý. Nemohl dostat spojeí. Říkal, že někdo musel přestřihnout dráty. Říkal, že nemůže udělat nic jiného než vzít vůz a jet pro policii. Proč pro policii…?“

Poirot udělal gesto.

„Bridget?“ Diana na něho vytřeštila oči. „Ale – ale není to nějaký žert nebo něco takového? Slyšela jsem něco – něco včera večer. Myslím, že na vás chtěli udělat nějakou boudu, pane Poirote.“

„Ano,“ řekl Poirot, „to chtěli – chtěli na mne udělat boudu. Ale teď pojďme do domu, všichni. Zbytečně bychom tu na smrt promrzli a není tu nic, co bychom mohli udělat, než se pan Lee-Wortley vrátí s policií.“

„Ale to přece nemůžeme,“ řekl Colin, „my tu přece nemůžeme nechat Bridget samotnou.“

„Nic pro ni nemůžeš udělat, když tu zůstaneš,“ řekl Poirot jemně. „Pojďte, je to smutná, velmi smutná tragédie, ale není tu nic, čím bychom mademoiselle Bridget mohli pomoci. Půjdeme dovnitř a zahřejeme se šálkem čaje nebo kávy.“

Poslušně ho následovali do domu. Peverell chtěl právě udeřit na gong. Jestli si myslel, že je tu něco výjimečného, když se většina hostů potuluje venku a Poirot vystupuje v pyžamu a kožichu, nedal to na sobě znát. Peverell byl i ve svém vysokém stáří perfektní sluha. Nevšímal si ničeho, pokud nebyl vyzván, aby si toho všiml. Šli do jídelny a posadili se. Když měli všichni před sebou šálek kávy a usrkovali z něho, Poirot promluvil.

„Musím vám zopakovat,“ řekl, „malou historii. Nemohu vám říci všechny podrobnosti, ne. Ale řeknu vám to v hlavních rysech. Týká se to mladého prince, který přijel do této země. Přivezl s sebou slavný šperk, který chtěl dát předělat pro mladou dámu, se kterou se měl oženit, ale naneštěstí se před tím spřátelil s jinou a velmi hezkou mladou dámou. Ta hezká mladá dáma se o tohoto muže přiliš nezajímala, ale zajímala se o ten šperk – tolik, že jednoho dne zmizela i s tím historickým dědictvím, které náleželo jeho rodu po generace. A tak se ten ubohý mladý muž dostal do nesnází, že ano. Celkem vzato, nemohl si dovolit skandál. Nemohl jít na policii. Tak přišel ke mně, k Herculovi Poirotovi. Najděte pro mne, řekl, můj historický rubín. Eh bien, ta mladá dáma má přítele a ten přítel podniká různé velmi problematické transakce. Byl zapleten do vyděračské aféry a zabýval se prodejem šperků za hranicemi. Vždycky byl velmi chytrý. Byl podezírán, to ano, ale nic se mu nedokázalo. A já jsem se dověděl, že tento velmi chytrý muž má trávit vánoce tady v tomto domě. Bylo důležité, aby ta hezká mladá dáma, když získala šperk, zmizela z oběhu, aby na ni nikdo nemohl dělat nátlak a aby jí nikdo nemohl klást otázky. A proto se to zařídilo tak, že přišla sem do Kings Lacey, údajně jako sestra toho chytrého muže –.“

„Ne, ne! Ne sem. Ne když jsem tady já!“

„Ale je to tak,“ řekl Poirot. „Tak jsem si také zařídil, že jsem dostal pozvání na vánoce do Kings Lacey. Ta mladá dáma byla prý právě propuštěna z nemocnice. Bylo jí docela dobře, když přijela. Ale pak přišla zpráva, že přijedu také já, detektiv – velmi známý detektiv. A ona z toho dostala vítr, jak vy říkáte. Ukryla rubín na první místo, kam ji napadlo, a pak dostala velmi rychle recidivu a uchýlila se znovu do postele. Nechtěla, abych ji viděl, protože očekávala, že budu mít její fotografii a že ji poznám. Musela to pro ni být otrava, jistě, ale musela zůstat ve svém pokoji a její bratr jí přinášel jídlo.“

„A rubín?“ naléhal Michael.

„Myslím,“ řekl Poirot, „že když padla první zmínka o mém příjezdu, byla ta mladá dáma s ostatními v kuchyni, kde se všichni smáli a povídali si a míchali vánoční pudinky. Vánoční pudinky se dávaly do mís a mladá dáma ukryla rubín tak, že ho zastrčila dovnitř jedné mísy s pudinkem. Ne do té, kterou jsme měli mít na Boží hod. Ach ne, věděla, že na ten je jiná forma. Strčila ho do té mísy, do té, která se měla jíst až na Nový rok. A do té doby by byla zmizela a ten pudink by byl zmizel s ní. Ale podívejme se, jak zasáhla náhoda! Ráno na Boží hod došlo k nehodě. Vánoční pudink ve vzorované formě spadl na kamennou podlahu a forma se roztříštila na kousky. Co se dalo dělat? Paní Rossová vzala jiný pudink a poslala ho na stůl.“

„Panebože,“ řekl Colin, „vy si tedy myslíte, že když dědeček jedl ten vánoční pudink, že málem spolkl pravý rubín?“

„Právě tak,“ řekl Poirot, „a dovedete si představit, jak to muselo rozrušit pana Desmonda Lee-Wortleyho, když to viděl? Eb bien, co se stalo potom? Rubín koloval z ruky do ruky. Prohlédl jsem si ho a pak jsem ho zastrčil do kapsy. Nedbale, jako by mě nezajímal. Ale jedna osoba přece jen zpozorovala, co jsem udělal. Když jsem ležel v posteli, prohledala ta osoba můj pokoj. Prohledala mne. Rubín nenašla. Proč?“

„Protože,“ řekl Michaela bez dechu, „protože vy jste ho dal Bridget. Tak to tedy bylo. A proto taky – ale já tomu stejně nerozumím – totiž – co se vlastně stalo?“

Poirot se na něho usmál.

„Pojďte teď do knihovny,“ řekl, „a podívejte se z okna a já vám ukážu něco, co by tu záhado mohlo vysvětlit.“

Zvedl se a ostatní ho následovali.

„Podívejte se ještě jednou,“ řekl Poirot, „na místo činu.“

Ukázal ven z okna. Ze rtů přítomných se vydral vzdech. Na sněhu neleželo žádné tělo, nikde nezůstala ani stopa po tragédii mimo spoustu rozšlapaného sněhu.

„Přece to všechno nebyl sen, že ne?“ řekl Colin slabě. „Já – někdo ji odnesl?“

„Ach,“ řekl Poirot. „Vidíte? Záhada zmizelé zavražděné.“ Sehnul hlavu a v jeho očích jemně zasvitlo.

„Panebože,“ vykřikl Michael. „Pane Poirote – vy jste – vy jste nás celou tu dobu tahal za nos!“

Poirotovi zasvitlo v očích ještě víc.

„Máte pravdu, drahé děti, udělal jsem si taky legraci. Věděl jsem o vašem žertíku, víte, a tak jsem si udělal svůj vlastní protižertík. Ah, voliá mademoiselle Bridget! Doufám, že se vám nic nestalo když jste ležela v tom sněhu? Nikdy bych si neodpustil, kdybyste chytla rýmu.“

Bridget právě vstoupila do pokoje. Měla na sobě silnou sukni a vlněný svetr. Smála se.

„Poslal jsem vám do pokoje bylinkový čaj,“ řekl Poirot vážně. „Vypila jste ho?“

„Jeden doušek byl až dost!“ řekla Bridget. „Jsem úplně v pořádku. Udělala jsem to dobře, pane Poirote? Panebože, mám ruku úplně ztuhlou od té dlahy, kterou jste mi na ni přivázal.“

„Byla jste báječná, děťátko,“ řekl Poirot. „Báječná. Ale všichni ostatní ještě tápou v mlhách. Včera večer jsem šel za mademoiselle Bridget. Řekl jsem jí, že vím o tom jejich spiknutí, a požádal jsem ji, jestli by nesehrála také něco pro mne. Udělala to velmi chytře. Udělala stopy párem bot pana Lee-Wortleyho.“

Sarah řekla ostrým tónem:

„Ale co to má všechno za význam, pane Poirote? Co to má za význam poslat Desmonda pro policii? Budou zuřit, až zjistí, že to nebylo nic jiného než komedie.“

Poirot zavrtěl jemně hlavou.

„Mne ale ani na okamžik nenapadlo, mademoiselle, že by pan Lee-Wortley jel pro policii,“ řekl. „Vražda je něco, do čeho si pan Lee-Wortley určitě nepřeje být zamíchán. Ztratil nervy. Viděl pro sebe jedinou šanci – zmocnit se rubínu. Sebral ho, předstíral, že telefon není v pořádku a ujel autem pod záminkou, že jede pro policii. Myslím, že ho tak hned neuvidíme. Má, pokud vím, vlastní cesty, jak se dostat z Anglie. Má přece vlastní letadlo, že, mademoiselle?“

Sarah přikývla. „Ano,“ řekla. „Mysleli jsme si, že –.“ Umlkla.

„Chtěl, abyste s ním uprchla letadlem, že? Eh bien, to je výborný způsob jak propašovat drahokam ze země. Když uprchnete s dívkou a veřejnost se o tom doví, pak nejste podezírán, že byste chtěl zároveň propašovat ze země drahokam. Ano, vy byste pro něho byla výborná kamufláž.“

„Nevěřím tomu,“ řekla Sarah. „Nevěřím z toho ani jedinému slovu!“

„Tak se zeptejte jeho sestry,“ řekl Poirot a jemně ukázal hlavou přes rameno. Sarah prudce otočila hlavu.

Na prahu stála platinová blondýna. Měla na sobě kožich a zlostně se mračila. Byla zřejmě v zuřivé náladě.

„Houby sestra!“ řekla s úsečným nepříjemným smíchem. „To není žádný můj bratr, ta svině! Tak on upláchnul, co, a nechal mě v tom! Ta celá věc byl jeho nápad! On mě do toho zatáhl! Říkal, že to budou snadno vydělaný prachy. Nikdy prý by mě nemohli žalovat, protože by z toho byl skandál. A já prý mohu vždycky vyhrožovat tím, že řeknu, že Ali mi ten historický drahokam dal. Já a Des jsme se měli o ten balík rozdělit v Paříži – a teď ta svině utekla sama beze mne. Nejradši bych ho zabila!“ Najednou se zarazila. „Čím dřív odtud vypadnu – můžete mi zavolat taxi?“

„Vůz na vás čeká před hlavním vchodem a zaveze vás na nádraží, mademoiselle,“ řekl Poirot.

„Vy myslíte na všechno, že?“

„Na většinu věcí,“ řekl Poirot klidně.

Ale Poirot sám tak snadno neunikl. Když doprovodil falešnou slečnu Lee-Wortleyovou do čekajícího auta, vrátil se do jídelny, kde na něho čekal Colin.

Jeho chlapecký obličej byl zamračený.

„Poslyšte, pane Poirote, co je s tím rubínem? Chcete říci, že jste ho s ním nechal upláchnout?“

Poirotův obličej se zachmuřil. Popotahoval se za knír. Vypadal, jako by se necítil ve své kůži.

„Dostanu ho zpátky,“ řekl slabě. „Jsou ještě jiné cesty. Já ještě –.“

„To mě podržte!“ řekl Michael. „Nechat tu svini pláchnout s rubínem!“

Bridget byla chytřejší.

„Vždyť on si z nás zase utahuje,“ křičela. „Že mám pravdu, pane Poirote?“

„Uděláme vrcholný kouzelnický trik, mademoiselle? Sáhněte mi do levé kapsy.“

Bridget tam strčila ruku. Vytáhla ji s vítězným výkřikem a vysoko podržela veliký rubín, který se blýskal v celé své nádheře.

„Abyste rozuměli,“ vysvětloval Poirot, „ten, který jste měla ukrytý v ruce, byla skleněná napodobenina. Přivezl jsem ji z Londýna pro případ, že by se mi podařilo drahokam zaměnit. Rozumíte? Nechtěli jsme dělat skandál. Monsieur Desmond se pokusí prodat ten rubín v Paříži nebo v Belgii nebo kdekoliv, kde má svoje konexe, a přitom se přijde na to, že ten kámen není pravý. Co může být lepšího? Všechno skončí šťastně. Skandál je zažehnán, můj princ dostane zpátky svůj rubín, vrátí se do své země a uzavře střízlivé, a doufejme že šťastné manželství. Všechno dopadne dobře.“

„Pro mne ne,“ zašeptala Sarah.

Řekla to tak tiše, že ji nikdo neslyšel, jen Poirot. Potřásl jemně hlavou.

„Mýlíte se, když to říkáte, mademoiselle Sarah. Vy jste získala zkušenost. Každá zkušenost má svou cenu. A já vám prorokuji, že před vámi leží šťastná budoucnost.“

„To říkáte vy,“ řekla Sarah.

„Ale poslyšte, pane Poirote,“ Colin se zamračil. „Jak jste mohl vědět, co pro vás připravujeme?“

„To je moje zaměstnání vědět věci,“ řekl Hercule Poirot. Kroutil si knír.

„Ano, ale já nechápu jak jste to mohl dokázat. Někdo to píchnul – přišel někdo a řekl vám to?“

„Ne, ne. Tak jsem se to nedověděl.“

„Tak jak? Řeknete nám jak?“

Všichni říkali sborem: „Ano, řekněte nám jak.“

„Ale ne,“ Poirot protestoval. „Raději ne. Když vám řeknu, jak jsem to vydedukoval, bude vám to připadat jako nic. To je jako kdyby kouzelník ukazoval, jak dělá své triky.“

„Řekněte nám to, pane Poirote! Tak řekněte!“

„Vy tedy mermomocí chcete, abych před vámi odhalil i to poslední tajemství?“

„Ano, řekněte nám to.“

„Myslím, že bych neměl. Budete moc zklamaní.“

„To nevadí, pane Poirote, řekněte to. Jak jste na to přišel?“

„Tuhle po čaji jsem seděl v knihovně u okna a odpočíval jsem. Trochu jsem v klubovce usnul, a když jsem se probudil, právě jste debatovali o svých plánech pod oknem a to okno bylo trochu pootevřené.“

„To je všechno?“ zvolal Colin znechuceně.

„Takhle jednoduché!“

„Jednoduché, že?“ řekl Poirot a usmál se. „Vidíte, že jste zklamaní!“

„No dobře,“ řekl Michael, „aspoň teď víme všechno.“

„Všechno?“ zamumlal Hercule Poirot. „Já nevím všechno. Já, jehož zaměstnáním je vědět věci.“

Vyšel ven do haly vrtěl hlavou. Už o dvacáté vytáhl z kapsy ušmudlaný kousek papíru.

NEJESTE ŠVESTKOVÍ PUDINK. NĚKDO KDO TO SVÁMY DOBŘE MYSLI.

Hercule Poirot zadumaně potřásl hlavou. On, který dokáže vysvětlil všechno, nedokáže vysvětlit tohle. Jak ponižující! Kdo to psal? Proč to bylo napsáno? Dokud na to nepřijde, nebude mít chvilku klidu. Náhle si uvědomil, že uslyšel nějaký zvláštní vzdech a probral se z úvah. Rychle se podíval dolů. Na podlaze klečelo stvoření s hlavou jako konopí v květované zástěře a zaměstnávalo se smetákem a lopatkou. To stvoření zíralo na papír v jeho ruce vykulenýma očima.

„Ach, pane,“ řekl ten zjev. „Pane, prosím vás, pane!“

„Kdopak vy jste, mon enfant?“ zeptal se Poirot srdečně.

„Annie Batesová, prosím, pane. Jsem tady k ruce paní Rossové. Já jsem nechtěla, pane – já jsem to tak nemyslela – nechtěla jsem udělat něco, co bych neměla. Myslela jsem to dobře, pane. Udělala jsem to pro vaše dobro.“

Na Poirota sestoupilo osvícení. Ukázal jí na ušmudlaný kus papíru.

„To jste psala vy, Annie?“

„Já jsem to nemyslela zle, pane. Opravdu ne.“

„Samozřejmě, že ne, Annie.“ Usmál se na ni. „Ale řekněte mi o tom něco. Proč jste to psala?“

„No, byli to ti dva, pane. Pan Lee-Wortley a jeho sestra. Ne, že by to byla jeho sestra, to vím jistě. Nikdo z nás to nevěřil! A ona nebyla ani trochu nemocná. Všichni jsme to poznali. Mysleli jsme – všichni jsme si mysleli, že se děje něco divného. Řeknu vám to přímo, pane. Byla jsem v její koupelně a vyměňovala jsem čisté ručníky a poslouchala jsem za dveřmi. On byl u ní v pokoji a mluvili spolu. Slyšela jsem všechno, co říkali, úplně zřetelně. Ten detektiv, řekl on, ten chlápek Poirot, co se přišel. Musíme s ním něco udělat. Musíme ho dostat z cesty jak možno nejdřív. A potom ztišil hlas a řekl jí takovým ošklivým zlověstným tónem: Kam jsi to dala? A ona mu odpověděla: Do pudinku. Ach pan, mně se tak rozbušilo srdce, že jsem myslela, že se mi zastaví. Myslela jsem si, že vás chtějí otrávit vánočním pudinkem. Nevěděla jsem, co mám dělat! Paní Rossová by mě byla stejně neposlouchala. A tak jsem dostala ten nápad, že vám napíši varovný dopis. A tak jsem to udělala a položila jsem vám ho na polštář, abyste ho našel, až půjdete spát.“ Annii došel dech.

Poirot si ji několik minut vážně prohlížel.

„Myslím, Annie, že chodíte na moc špatné filmy,“ řekl nakonec, „nebo vás kazí televize? Ale hlavní věc je, že máte dobré srdce a určitou vynalézavost. Až se vrátím do Londýna, pošlu vám dárek.“

„Děkuji vám, pane. Moc vám děkuji, pane.“

„Copak byste tak chtěla, Annie?“

„Může to být cokoli, pane? Cokoli, co bych chtěla?“

„V mezích zdravého rozumu,“ řekl Hercule Poirot opatrně, „ano.“

„Mohla bych dostat kosmetickou skříňku? Opravdovou, takovou senzační kosmetickou skříňku, takovou, jako měla sestra pan Lee-Wortleyho, co nebyla jeho sestra?“

„Ano,“ řekl Poirot, „ano, myslím že to mohu zařídit.“

„To je zajímavé,“ uvažoval. „Nedávno jsem byl v muzeu podívat se na nějaké starožitnosti z Babylónu nebo odkud, na věci tisíce let staré – a mezi těmi věcmi byla také kosmetická skříňka. Srdce žen se nezměnilo.“

„Promiňte, co jste říkal, pane?“ řekla Annie.

„To nic,“ řekl Poirot, „jen jsem přemýšlel nahlas. Dostanete svou skříňku na krásu, děťátko.“

„Děkuji vám, pane. Děkuji vám opravdu moc, pane.“

Annie odběhla celá vzrušená. Poirot se za ní díval a pokyvoval spokojeně hlavou.

„Tak,“ řekl si. „A teď – půjdu. Není tu už nic, co bych mohl udělat.“

Okolo jeho ramen se z ničeho nic ovinuly dvě paže.

„Nepostavil byste se pod jmelí?“ řekla Bridget.

Herculovi Poirotovi se to líbilo. Velmi se mu to líbilo. Říkal si, že zažil opravdu krásné vánoce.

Záhada španělské truhly

1

Do své malé kanceláře přišel Hercule Poirot na minutu přesně – jako vždy. Jeho zdatná sekretářka slečna Lemonová už tam byla a čekala na příkazy pro dnešní den.

Při prvním pohledu měl člověk dojem, že slečna Lemonová je samý pravý úhel – což možná vyhovuje a lahodí Poirotově slabosti pro symetrii.

Jenže Poirotova záliba v geometrické přesnosti nešla tak daleko, aby ji požadoval i od žen. Naopak, v tom ohledu měl velice staromódní gusto. Jako pravý Evropan si zpozdile liboval v oblých tvarech – ba dokonce si potrpěl na rozkošnicky svůdné křivky. Měl rád, když žena byla opravdu žena. Kyprá jak dobře nakynuté těstíčko a s tvářemi jak růže. V jeho životě kdysi existovala jistá ruská hraběnka, ale to už bylo dávno, moc dávno. Hřích mládí.

Slečnu Lemonovou nikdy nepovažoval za ženu. Byla pro něho něco jako živý stroj – perfektně fungující nástroj. Její výkonnost působila až děsivě. Bylo jí osmačtyřicet a naštěstí jí naprosto chyběla fantazie.

„Dobré jitro, slečno Lemonová.“

„Dobré jitro, monsieur Poirot.“

Poirot se usadil a slečna Lemonová před něho položila úhledně a dokonale roztříděnou ranní poštu. Potom si sedla a připravila si poznámkový blok a tužku.

To ráno však obvyklý průběh denní práce doznal malé změny. Poirot si do kanceláře přinesl ranní noviny a se zájmem do nich zabloudil očima. Velké a výrazné titulky mu nemohly uniknout: ZÁHADA ŠPANĚLSKÉ TRUHLY. POSLEDNÍ ZPRÁVY O PŘÍPADU.

„Doufám, že už jste četla dnešní noviny, slečno Lemonová?“

„Četla, monsieur Poirot. Ty zprávy ze Ženevy nejsou příliš povzbuzující.“

Poirot odbyl zprávy ze Ženevy pohrdavým mávnutím ruky.

„Hm, španělská truhla,“ zabručel zamyšleně. „Můžete mi říct, co to přesně je – taková španělská truhla, slečno Lemonová?“

„Podle mne… to je truhla, vyrobená původně ve Španělsku.“

„Hm, to se dá celkem předpokládat. Nějaké odborné informace byste mi poskytnout nemohla?“

„Pocházejí většinou z alžbětinského období, aspoň mám dojem. Jsou pořádně velké a zvenčí zdobené spoustou mosazného kování. Když je taková truhla dobře udržovaná a kování se pravidelně cídí, vypadá moc pěkně. Sestra si v aukci taky jednu koupila. Dává do ní ložní prádlo. Je to velmi pěkná truhla.“

„Rád věřím, že v domech všech vašich sester je nábytek vzorně udržován,“ řekl Poirot a galantně se uklonil.

Na to mu slečna Lemonová posmutněle odpověděla, že dneska, jak se zdá, se všechno služebnictvo řídí podle zásady, že práce nemá nohy jako zajíc. Poirot se zatvářil trochu rozpačitě, ale usoudil, že bude lepší nepátrat po skrytém smyslu té záhadné anglické věty o nohou a o zajíci.

Znova se zahloubal do novin a vrýval si do paměti jména: major Rich, pan Clayton s chotí, námořní kapitán McLaren a pan Spence, též s chotí. Pouhá jména, která mu nic neříkala, a přesto všechna náležela lidským bytostem, zmítaným láskou, nenávistí, strachem. Odehrálo se tu drama, v němž on, Hercule Poirot, neměl žádnou roli. A jak by byl o nějakou tu roličku stál – právě v něm. Šest lidí na večírku v místnosti, kde trůní u zdi velká španělská truhla, šest lidí – pět z nich konverzuje, láduje se studenou večeří, přehrává si gramofonové desky a tancuje, a šestý zatím leží mrtvý ve španělské truhle…

Och, pomyslel si Poirot, tohle by věru bylo něco pro mého drahého přítele Hastingse! Tady by jeho romantická fantazie mohla jaksepatří rozepnout křídla. Ten by pane kolem toho nažvanil nesmyslů! Och, ce cher Hastings,1 dneska, v téhle chvíli mi opravdu chybí… Místo něho –“

S povzdechem se podíval na slečnu Lemonovou. Slečna Lemonová neomylně pochopila, že Poirot není v náladě na diktování dopisů, a proto si otevřela psací stroj a čekala na příhodnou chvilku, kdy si bude moci vyřídit pár drobnějších restů. Nějaké hrůzostrašné španělské truhly s mrtvolami uvnitř ji naprosto nezajímaly.

Poirot si povzdechl a zahleděl se na tvář na fotografii. Reprodukce fotografií v novinách nikdy za moc nestojí a tahle byla obzvlášť rozmazaná – jaká to ale byla tvář! Paní Claytonová, manželka zavražděného…

Náhle ho něco napadlo a hodil noviny před slečnu Lemonovou.

„Jen se podívejte,“ požádal ji. „Podívejte se prosím na tu tvář.“

Slečna Lemonová se na fotografii podívala poslušně a bez jakéhokoli vzrušení.

„Co si o ní myslíte, slečno Lemonová? To je paní Claytonová.“

Slečna Lemonová zvedla noviny, bezmyšlenkovitě pohlédla na obrázek a poznamenala:

„Trochu mi připomíná manželku ředitele naší banky, když jsme ještě bydleli v Croydon Heathu.“

„To je zajímavé,“ řekl Poirot. „Buďte tak hodná a vyprávějte mi, co se stalo té manželce ředitele vaší banky.“

„Víte, není to zrovna moc utěšená historie, monsieur Poirot.“

„To jsem si mohl hned myslet. No, jen povídejte.“

„Nejdřív kolovala spousta všelijakých řečí – o paní Adamsové a nějakém mladém malíři. Potom se pan Adams zastřelil. Jenže paní Adamsová si toho výtvarníčka nechtěla vzít a on kvůli tomu snědl nějaký jed – celkem hladce ho z toho ale dostali, a paní Adamsová se nakonec vdala za nějakého mladého advokáta. Mám dojem, že i pak následovaly jakési další maléry, jenže to my jsme se už z Croydon Heathu odstěhovali, a tak se mi toho o tom moc nedoneslo.“

„Byla to krásná žena?“.

„Tedy, víte – krásná, to bych ani neřekla – spíš půvabná –“

„Rozumím. Co to ale proboha je – to něco, co v sobě tyhle ženské mají – ty svůdnice a pokušitelky tohohle světa? Všechny ty Heleny Trojské a Kleopatry?“

Slečna Lemonová pohotově vsunula do stroje arch papíru.

„Věřte mi, že o tomhle jsem nikdy nepřemýšlela, monsieur Poirot. Připadá mi to všechno strašně hloupé. Kdyby se lidi starali o svou práci a nezatěžovali se takovými věcmi, udělali by mnohem líp.“

Když slečna Lemonová vyjádřila svůj názor na lidské slabosti a vášně, zvedla prsty nad klapky psacího stroje a netrpělivě čekala, kdy se konečně bude moci dát do psaní.

„To si o tom myslíte vy,“ řekl Poirot. „A v tomhle momentě si přejete, abyste se vy sama mohla starat jen o svou práci. Jenomže vaše práce, slečno Lemonová – to není jen zaznamenávání mých dopisů, zakládání mých lejster, vyřizování mých telefonních hovorů a přepisování těch dopisů na stroji. To všechno vykonáváte obdivuhodně. Já ale nemám co do činění jen s lejstry, ale taky s lidmi – živými lidmi. A v tom taky potřebuju pomoc.“

„Jistě, monsieur Poirot,“ odpověděla slečna Lemonová trpělivě. „Co byste rád, abych pro vás udělala?“

„Zajímá mě tenhle případ. Byl bych rád, kdybyste důkladně pročetla, co o něm stojí ve všech ranních novinách, a navíc zprávy, které se objeví ve večernících. Připravte mi výtah všech podstatných fakt.“

„Prosím, monsieur Poirot.“

Poirot se odebral do svého salónku s posmutnělým úsměvem ve tváři.

„To je opravdu ironie,“ řekl si v duchu, „že mi mého starého přítele Hastingse musela nahradit právě slečna Lemonová. Dvě rozdílnější nátury aby člověk pohledal. Ce cher Hastings – jak ten by si na tom zgustnul! Běhal by jak s keserem, vykládal by o tom, o každém detailu by si vymyslel tu nejromantičtější teorii a každému slovu vyčtenému z novin by věřil jak Písmu svatému. Ale tahle chudinka slečna Lemonová, ta si na té práci, kterou jsem ji pověřil, vůbec nezgustne!“

Slečna Lemonová přišla ve chvíli, kdy už na ni čekal, a přinesla s sebou papír s textem naťukaným na stroji.

„Tady je ta informace, kterou jste si přál, monsieur Poirot. Radši se ale na ni moc nespoléhejte. Skoro každé noviny píší něco jiného. Těžko se zaručit za tahle fakta víc než na šedesát procent.“

„To je podle všeho ještě dost vysoký odhad,“ zamručel Poirot. „Děkuju, že jste si s tím dala práci, slečno Lemonová.“

Fakta byla sice senzační, ale dostatečně jasná. Major Charles Rich, dobře situovaný starý mládenec, uspořádal ve svém bytě večírek pro několik přátel. Pozvány byly dva manželské páry – Claytonovi a Spenceovi a námořní kapitán McLaren. McLaren byl starý a dobrý přítel jak majora Riche, tak Claytonových, mladší manželský pár – Spenceovi – se s ostatními znal teprve dost krátce. Arnold Clayton pracoval na ministerstvu financí. Jeremy Spence byl státní zaměstnanec, žádná významná osobnost. Majoru Richovi bylo osmačtyřicet, Arnoldu Claytonovi pětapadesát, McLarenovi šestačtyřicet a Spenceovi sedmatřicet let. O paní Claytonové zprávy uváděly, zeje „o několik let mladší než manžel“. Jeden z pozvaných, pan Clayton, se na večírek nemohl dostavit. Na poslední chvíli byl v naléhavé obchodní záležitosti odvolán do Skotska a odjel údajně z nádraží King’s Cross vlakem v 8.15.

Večírek měl zcela konvenční průběh – jak takové večírky obvykle vypadají. Všichni se – aspoň navenek – náramně dobře bavili. Nebyla to ani žádná bláznivá parta, ani sešlost ochmelků. Rozpustili to asi ve tři čtvrtě na dvanáct. Všichni čtyři hosté odjeli společně jediným taxíkem. První vystoupil McLaren před svým klubem a manželé Spenceovi pak vysadili Margheritu Claytónovou v Cardigan Gardens nedaleko Sloane Street a sami jeli domů do svého domku v Chelsea.

Hrůzostrašný objev udělal až druhý den ráno William Burgess, což byl sluha majora Riche. V domě nebydlel. Přišel brzo ráno, aby uklidil v salónu ještě dřív, než ponese majoru Richovi ranní čaj. Když Burgess začal uklízet, všiml si velké skvrny na světlém koberci, na němž stála španělská truhla. Vypadalo to, jako by z truhly něco vyteklo, a komorník hned zvedl víko a podíval se dovnitř. Vyděsil se k smrti, když tam spatřil mrtvolu pana Claytona s bodnou ranou na krku.

V prvním šoku Burgess vyběhl z domu na ulici a sehnal nejbližšího strážníka.

Tak vypadala holá fakta případu. K dispozici však byly další podrobnosti. Policie okamžitě uvědomila o celé věci paní Claytonovou, kterou ta strašná zvěst „nadobro zdrtila“. Naposled viděla manžela krátce po šesté hodině večer. Vrátil se domů velice rozmrzelý, poněvadž ho nečekaně povolali do Skotska v neodkladné obchodní záležitosti. Šlo o nějaký pozemkový majetek, který mu tam patřil. Naléhal na manželku, aby na večírek šla sama. Potom se ještě pan Clayton stavil v klubu, kam chodil i kapitán McLaren, vypil s přítelem skleničku a řekl mu, že nemůže odjezd odložit. Pak se podíval na hodinky a řekl, že snad mu cestou na nádraží King’s Cross zbude ještě chvilka, aby se zastavil u majora Riche a osobně se mu omluvil. Pokoušel prý se mu už volat, ale s telefonem něco nebylo v pořádku.

Podle toho, co uvedl William Burgess, přišel pan Clayton k majorovi do bytu asi pět minut před osmou. Major Rich nebyl doma, ale každým okamžikem se už měl vrátit, a proto Burgess panu Claytonovi navrhl, aby šel dál a na pana majora počkal. Clayton řekl, že na čekání už nemá čas, ale že na okamžik přece jen zajde a napíše majorovi krátký dopis. Vysvětlil komorníkovi, že pospíchá na nádraží King’s Cross na vlak. Komorník ho uvedl do salónu a sám se vrátil do kuchyně, kde chystal na večírek zapékané sýrové chlebíčky. Kdy se jeho pán vrátil, to komorník neslyšel, ale asi za deset minut nakoukl major Rich do kuchyně a přikázal Burgessovi, aby ještě skočil pro turecké cigarety, poněvadž ty prý paní Spenceová kouří nejraději. Komorník došel pro cigarety a zanesl je pánovi do salónu. Pana Claytona tam neviděl, ale myslel si, že host už odešel, aby stihl vlak.

Major Rich celou věc vylíčil stručně a prostě. Když se vrátil domů, pan Clayton u něho v bytě nebyl a major vůbec nevěděl, že se u něho před chvílí stavoval. Žádný dopis nikde nenašel a o tom, že Clayton musel odjet do Skotska, se dověděl, teprve když přišla paní Claytonová a další hosté.

Večerníky přinesly ještě dva dodatečné údaje. Ve stavu hluboké deprese opustila paní Claytonová svůj byt v Cardigan Gardens a ubytovala se u přátel.

Druhou zprávu noviny obdržely těsně před uzávěrkou. Z vraždy Arnolda Claytona byl obviněn major Charles Rich a byla na něho uvalena vazba.

„Vida, vida,“ řekl Poirot a podíval se na slečnu Lemonovou. „To se dalo čekat, že majora Riche zatknou; případ je to ale pozoruhodný. Ano, mimořádně pozoruhodný! Nezdá se vám?“

„Já bych řekla, že se takové věci dějí dnes a denně, monsieur Poirot“ prohlásila slečna Lemonová bez zájmu.

„Och, jistěže! Dějí se dnes a denně. Nebo skoro dnes a denně. Jenomže zpravidla na nich není nic záhadného – ať jsou jakkoli bolestné.“

„Opravdu, je to krajně nepříjemná záležitost.“

„Když někoho usmrtí bodnou ranou, a navíc ho ještě nacpou do španělské truhly – je to věru krajně nepříjemné, v tom s vámi plně souhlasím. Když ale říkám, že jde o pozoruhodný případ, myslím tím spíš na pozoruhodné chování majora Riche.“

Slečna Lemonová prohlásila mírně znechuceně:

„V novinách taky naznačovali, že major Rich a paní Claytonová si byli velice blízcí… Je to samozřejmě pouhá domněnka, nikoli prokázaný fakt, a tak jsem to do toho přehledu radši ani nenapsala.“

„To od vás bylo velice korektní. Takový závěr přece přímo bije do očí. Nic víc už mi asi povědět nemůžete, co?“

Slečna Lemonová se zatvářila zcela vygumovaně. Poirot si vzdychl a zastesklo se mu po bezedné a barvité fantazii jeho přítele Hastingse. Probírat takovýhle případ se slečnou Lemonovou byl nevděčný a svízelný úkol.

„Uvažujte chvilku o tom majoru Richovi. Dejme tomu, že je zamilovaný do paní Claytonové. Chce se zbavit jejího manžela – to bychom snad taky mohli připustit, ačkoli nač ten spěch, pokud ovšem i paní Claytonová miluje jeho a mají spolu poměr… Nebo snad pan Clayton odmítá své ženě povolit rozvod? O tomhle všem ale vlastně ani nechci mluvit. Major Rich je voják ve výslužbě a říkává se, že vojáci se nevyznačují obzvláštní inteligencí. Ale tout de méme, je to vůbec možné, že by ten major Rich byl tak naprostý idiot?“

Slečna Lemonová mlčela. Pokládala otázku za čistě řečnickou.

„Tak co,“ zeptal se Poirot, „co si o tom všem myslíte?“

„Co já si myslím?“ řekla slečna Lemonová vylekaně.

„Mais oui 2– vy!“

Slečna Lemonová napřela na ten zapeklitý problém veškerou svou duševní kapacitu. Pokud to nepatřilo k jejím povinnostem, nespatřovala v přemýšlení nic obzvlášť zábavného. Pro případné volné chvíle měla v hlavě obdivuhodně a perfektně uspořádanou kartotéku různých hloupůstek, k nimž se uchylovala jako ke své jediné duševní rekreaci.

„No, víte, já –“ prohlásila a opět se odmlčela.

„Povězte mi jen to, co se stalo – co si myslíte, že se ten večer stalo. Pan Clayton sedí v salóně a píše ten krátký dopis. Vtom se vrací major Rich – a co bylo pak?“

„Uvidí tam pana Claytona. Já – no, no asi se spolu pohádali. Major Rich ho bodl. A pak, když vidí, co natropil, tak – tak strčí tu mrtvolu do truhly. Já – já myslím, koneckonců už přece každou chvíli mohli přijít ti hosté!“

„Hm, máte pravdu. Přicházejí hosté. Mrtvola je v té truhle. Večírek se odbude a skončí. Hosté se rozejdou. A pak –“

„A pak, no já myslím – pak si jde major Rich lehnout a – aha! Nojó!“

„Nno,“ řekl Poirot. „Tak to vidíte. Zavraždíte člověka. Mrtvolu schováte do truhly. A pak – pak si jdete klidně lehnout a vůbec si neděláte těžkou hlavu s tím, že váš komorník na ten zločin ráno přijde.“

„No – no přece bylo možné, že se třeba komorník do truhly vůbec ani nepodívá.“

„Ani když je pod ní na koberci obrovská louže krve?“

„Možná že major Rich vůbec nevěděl, že tam ta krev je.“

„Nebylo to od něho trochu, trochu lehkomyslné, že se o tom nešel ani přesvědčit?“

„No… já bych řekla, že z toho byl nejspíš celý pryč,“ prohlásila slečna Lemonová.

Poirot zoufale rozhodil rukama.

Slečna Lemonová využila příležitosti a vypospíchala z místnosti.

2

Poirot měl vlastně v té době jiné starosti než zabývat se záhadou španělské truhly. Jedna velká petrolejářská společnost mu nedávno svěřila delikátní úkol: měl zjistit, zda se jeden z jejích pohlavárů nenamočil do jisté pochybné transakce. Byl to přísně tajný, důležitý a mimořádně výnosný úkol, navíc tak zamotaný, že zcela absorboval Poirotovu pozornost, a měl tu neocenitelnou přednost, že nevyžadoval žádnou větší fyzickou námahu. Bylo to cynicky rafinované a netekla pří tom žádná krev. Prostě zločin na nejvyšší úrovni.

Záhada španělské truhly byla napínavá a vzrušující, což jsou atributy, které – jak Poirot nejednou vštěpoval Hastingsovi – lidé mnohdy přeceňují, a právě Hastings se tohoto prohřešku často dopouštěl. Ce cher Hastings dostával kvůli tomu od Poirota často co proto, ale teď se najednou mistr choval zrovna tak – ne-li hůř: fascinovaly ho krásné ženy, zločiny motivované vášní, žárlivostí, nenávistí a všemi ostatními ryze romantickými důvody k vraždě! Prahl po tom, aby se dověděl, jak to všechno bylo. Chtěl vědět, co je zač major Rich a jeho komorník Burgess, jaká je vlastně Margherita Claytonová (ačkoli si myslel, že tohle celkem ví) a co byl zač zavražděný Arnold Clayton; zastával totiž názor, že v případě, kde jde o vraždu, má charakter oběti prvořadý význam, zajímal ho dokonce i McLaren, ten kapitán a věrný starý přítel, ba i manželé Spenceovi, ačkoli ti se s celou společností znali teprve krátce.

A přitom nevěděl, jak to zařídit, aby si jeho zvědavost přišla na své.

Ještě ten den se nad tím znova zamyslel.

Proč ho vlastně celá tahle záležitost začala tak zajímat? Když o tom uvažoval, usoudil, že nejspíš proto, že celá věc – jak se jevila ve světle oznámených faktů – byla víceméně nemožná! Ano, bylo v tom něco tak trochu euklidovského.

Dalo se jakžtakž připustit, že se ti dva muži mezi sebou pohádali. Podle všeho kvůli ženě. A ve vzteku jeden toho druhého zabil. Ano, takhle se to stalo – ačkoli mnohem přijatelnější by bylo, kdyby manžel zavraždil milence. Přesto však – milenec zavraždil manžela, probodl ho dýkou (?) – což je dost kuriózní a nezvyklá zbraň. Kdoví – možná že matka majora Riche byla Italka. Musí tu být přece nějaký důvod k tomu, proč si za smrtící zbraň vybral právě dýku. Krátce a dobře, tu dýku člověk musí přijmout (jedny noviny dokonce použily slova stiletto!3). Byla prostě po ruce a vrah jí neváhal použít. Mrtvolu ukryl do truhly. To se zdálo rozumné a nic jiného vlastně ani nemohl dělat. Neměl ten zločin předem naplánovaný, a jelikož se komorník mohl každým okamžikem vrátit a co nevidět se měli dostavit čtyři hosté, byla to patrně jeho jediná šance.

Večírek skončí, hosté odjedou, komorník už z bytu také odešel – a major Rich si jde lehnout!

Aby to člověk pochopil, musel by majora Riche vidět a přesvědčit se, je-li to muž schopný něco takového udělat.

Co když byl ale tak zdeptaný hrůzou z toho, co provedl, a nervovým napětím toho dlouhého večírku, kdy se musel chtě nechtě tvářit zcela normálně, že si vzal nějaký prášek na spaní nebo na uklidnění, po kterém usnul jako dřevo a vzbudil se ráno až mnohem později, než zpravidla vstával? Možné to je. Nebo snad jde o případ – vděčný pro psychologa –, v němž podvědomý pocit viny dohnal majora Riche k tomu, že si bezděčně přál, aby zločin byl objeven? K posouzení téhle možnosti by člověk nejdřív musel majora Riche vidět. Všechno to pořád vázne na tom –

Vtom zazvonil telefon. Poirot ho nechal nějaký čas vyzvánět, než si vzpomněl, že slečna Lemonová, když mu předložila k podpisu dopisy, odešla už před chvílí domů a že také jeho sluha George je pravděpodobně někde mimo dům.

Zvedl sluchátko.

„Mohla bych mluvit s monsieur Poirotem?

„Prosím, u telefonu.“

„No to je báječné!“ Poirot až trochu zamrkal, když uslyšel ten vrkající a okouzlující ženský hlas. „Tady Abbie Chattertonová.“

„Och – lady Chattertonová! Čím vám mohu být k službám?“

„Tím, že rovnou teď a co nejrychleji přijedete na úplně děsný koktajl, který zrovna pořádám. O ten koktají ale ani tak nejde – de facto jde o něco úplně jiného. Potřebuji vás. Je to prostě životně důležité. Prosím, prosím, prosím – nesmíte mi to odmítnout! Neříkejte mi, že zrovna teď přijít nemůžete.“

Poirot neměl v úmyslu nic takového říct. Na lordu Chattertonovi – kromě toho, že byl královský pair a příležitostně pronesl ve sněmovně lordů neobyčejně vyčerpávající (posluchače) řeč – nebylo naprosto nic originálního či zajímavého. Lady Chattertonová však patřila k nejtřpytivějším perlám společnosti, kterou Poirot označoval jakožto le grand monde.4 Byla inteligentní, krásná a originální a měla v sobě tolik překypující vitality, že by s její pomocí dokázala vystřelit raketu na Měsíc.

Řekla ještě jednou:

„Já vás potřebuji. Jen si parádně nakruťte ten svůj nádherný knír a přijďte!“

Tak rychlé to ale přece jenom nebylo. Poirot se nejdřív musel jaksepatří hodit do gala. Knír si nakroutil až nakonec a teprve pak se vydal na koktají.

Vchod do rozkošného domu lady Chattertonové v Cheriton Street byl pohostinně otevřen a z místností se ozýval řev, jako by se v zoologické zahradě všecky šelmy pokusily o vzpouru. Lady Chattertonová byla sice právě v zajetí dvou velvyslanců, jednoho fotbalového internacionála a jednoho amerického kazatele, ale těch všech se hladce zbavila jako mávnutím kouzelného proutku a vzápětí se octla Poirotovi po boku.

„To je bánečné, že jste přišel, monsieur Poirot! Ne, to hnusné martini nepijte! Pro vás mám něco speciálního – něco jako šerbet, jaký pijí maročtí šejkové. Mám ho nahoře u sebe v pokoji.“

Vykročila vzhůru po schodišti a Poirot ji následoval. Na okamžik zůstala stát a řekla přes rameno:

„Ty lidi jsem neposlala domů jedině proto, že je bezpodmínečně nutné, aby se nikdo nedověděl, že se tu děje něco mimořádného, a služebnictvo má slíbenou královskou odměnu, když se odtud nic nevynese. Jistě chápete, že člověk zrovna moc nestojí o to, aby mu dům oblehli novináři. A ta chuděra malá si toho už zkusila dost.“

Na odpočívadle v prvním poschodí se lady Chattertonová nezastavila a svižně vystoupila ještě o patro výš.

Hercule Poirot z toho byl trochu zmatený a sotva lapal po dechu, jak pospíchal za ní.

Teprve tam se lady Chattertonová zastavila, rychle se podívala přes zábradlí dolů, otevřela dveře a zároveň zvolala:

„Sehnala jsem ho, Margherito! A vedu ti ho! Tady ho máš!“

Triumfálně poodstoupila stranou, aby Poirot mohl vstoupit, a stručně je oba představila:

„Toje Margherita Claytonová. Má blízká a drahá přítelkyně. Že pro ni něco uděláte? A tohle je, Margherito, ten skvělý Hercule Poirot. Udělá všechno, oč ho požádáš – nemám pravdu, monsieur Poirot?“

Na odpověď nečekala, ta jí asi připadala samozřejmá (lady Chattertonová nebyla nadarmo krasavice, kterou všichni celý život rozmazlovali), vyrazila ze dveří a rozběhla se dolů po schodech. Ze schodiště ještě prostořece zavolala: „Já se musím vrátit mezi ty nemožné šašky…“

Žena, která seděla v křesle u okna, vstala a vykročila Poirotovi vstříc. Byl by ji poznal, i kdyby před ním lady Chattertonová neřekla její jméno. Ano, to bylo to široké, nezvykle široké čelo, tmavé vlasy, vznášející se nad ním jako křídla, i ty šedé oči daleko od sebe. Na sobě měla matně černé přiléhavé šaty se zapínáním až ke krku, v nichž obzvlášť dobře vynikala její pěkná postava a magnóliově bílá pleť. Tvář měla spíš zajímavou než krásnou – tvář se zvláštními proporcemi, jaké lze někdy spatřit na obrazech italských primitivů. Měla v sobě jakousi středověkou prostotu – jakousi podivnou nevinnost, která – napadlo Poirota – může být pustošivější než cynická neřestnost. V hlase měla jakousi až dětskou bezelstnost.

„Abbie tvrdí, že mi pomůžete…“

Hleděla na něho vážně a zvědavě.

Poirot stál chvíli bez hnutí a pátravě na ni zíral. V jeho pohledu však nebylo nic, zač by se musel slušně vychovaný člověk stydět. Byl to spíš vlídný, ale pronikavý pohled – jakým si slavný lékař měří nového pacienta.

„A jste si jistá, madame,“ řekl posléze, „že je to v mých silách?“

Nepatrně se začervenala.

„Jak to myslíte?“

„Co ode mne vlastně chcete, abych pro vás udělal, madame?“

„Och –“ zatvářila se překvapeně. „Já – já jsem myslela, že víte, kdo jsem.“

„To vím. Váš manžel byl zavražděn – někdo ho bodl do krku. Policie zatkla majora Riche a obvinila ho z vraždy.“

Zčervenala ještě víc.

„Major Rich mého manžela nezabil.“

Poirot na ni otázku přímo vystřelil:

„Proč ne?“

Vytřeštěně na něho civěla. „Jak – jak jste to říkal?“

„Vyvedl jsem vás z míry – poněvadž jsem se nezeptal tak, jak se vyptávají všichni – policie i advokáti… ‚Proč major Rich zabil Arnolda Claytona?‘ Já se ale ptám opačně. Ptám se vás – jak víte tak jistě, že ho major Rich nezabil, madame?“

„No – no proto,“ na okamžik se odmlčela – „protože majora Riche dobře znám.“

„Majora Riche dobře znáte,“ opakoval Poirot bezbarvým hlasem.

Vzápětí se ostře zeptal:

„Jak dobře ho znáte?“

Nedokázal odhadnout, zda pochopila, jak to myslí. V duchu si řekl: tahle žena je buď strašně prostoduchá, nebo strašně mazaná… A ještě ho napadlo: kolik lidí už asi Margherita Claytonová dohnala k tomu, aby si položili tuhle otázku?…

„Jak dobře?“ Rozpačitě na něho hleděla. „Pět – ne, počkejte – skoro šest let.“

„Hm… takhle jsem to vlastně nemyslel… Budete muset přistoupit na to, že vás budu obtěžovat nepříjemnými otázkami, madame. Možná že mi budete odpovídat pravdivě, možná že mi budete lhát. Pro ženy je velice důležité občas si zalhat. Ženy se musí hájit a taková lež může být docela dobrá zbraň. Třem lidem ale, madame, by měla žena říkat pravdu: svému zpovědníkovi, svému kadeřníkovi a svému soukromému detektivovi – pokud mu věří. Věříte mi, madame?“

Margherita Claytonová zhluboka vdechla.

„Ano,“ řekla. „Věřím vám.“ A dodala: „Musím.“

„Pak je vše v pořádku. Oč mě žádáte – abych zjistil, kdo zavraždil vašeho manžela?“

„No… no ano.“

„To hlavní to ale není, že? Chcete vlastně, abych majora Riche očistil z podezření, které na něho padlo, že ano?“

Rychle a vděčně přikývla.

„Jenom to?“

Bylo mu jasné, že tu otázku položil zbytečně. Margherita Claytonová byla žena, která dokáže jít v určité chvíli vždy jen za jedinou věcí.

„A teď ta nepříjemná otázka na kůži,“ řekl. „Vy jste byli milenci – myslím vy a major Rich?“

„Jako – jako… Jestli jsme spolu měli poměr? Ne, to ne.“

„On ale do vás byl zamilovaný?“

„Ano, byl.“

„A vy jste milovala jeho?“

„Snad… ano.“

„Jistá si tím ale nejste?“

„Jsem – teď už jsem.“

„Ach tak! Manžela jste tedy nemilovala?“

„Ne.“

„Odpovídáte mi obdivuhodně prostě. Většina žen by mi chtěla široce a dlouze vysvětlovat, jaké přesně byly jejich city. Jak dlouho jste byla vdaná?“

„Jedenáct let.“

„Mohla byste mi povědět něco o svém manželovi – jaký byl… a vůbec?“

Zamračila se.

„To je těžké. Já vlastně ani dobře nevím, jaký Arnold byl. Velice tichý – velice rezervovaný, člověk o něm nikdy nevěděl, co si myslí. Chytrý byl, to se ví – všichni o něm říkali, jaký je báječný – to jako ve své práci… On – jak vám to mám říct – nikdy do sebe nedal nahlédnout…“

„Měl vás rád?“

„Och… jistě. Musel mě mít rád. Jinak by mu byli tolik nevadili –“ pojednou se zarazila.

„Jiní muži? Chtěla jste to říct, že? Žárlil na vás?“

Po chvilce řekla:

„Musel žárlit.“ A jako by cítila, že věta si žádá vysvětlení, ještě dodala: „Někdy nepromluvil jediné slovo za celé dny…“

Poirot zamyšleně přikývl.

„Něco takhle krutého a násilného – jako vás potkalo teď – setkala jste se už někdy v životě s něčím takovým?“

„Krutého…?“ Zamračila se a pak se začervenala. „To – to myslíte toho nešťastného mladíka, co se zastřelil?“

„Ano, toho,“ řekl Poirot. „Přesně to jsem měl na mysli.“

„Vůbec mě nenapadlo, že by to mohl brát tak tragicky… Bylo mi ho líto – zdál se takový nesmělý – tak osamělý. Musel to být strašný neurotik, aspoň myslím. A k tomu ještě ti dva Italové – ten souboj… To bylo prostě směšné! Naštěstí při něm nikdo nebyl zabit, chválabohu… Upřímně řečeno, byli mi lhostejní oba dva! Nikdy jsem ani nepředstírala, že bych o některého stála.“

„Rád věřím. Vy jste tam prostě jen byla. A tam, kde jste, začne se hned něco dít. To už jsem v životě párkrát viděl. Právě to, že se tváříte lhostejně, dohání muže k šílenství. O majora Riche jste ale stála. Takže musíme udělat, co bude v našich silách…“

Hezkou chvíli mlčel.

Seděla nehybně, tvářila se vážně a pozorovala ho.

„Rád bych teď přešel od zmínek o osobách, které ovšem jsou často velice závažné, k holým faktům. Vím jen to, co psali v novinách. Podle faktů, které přinesly, měly jen dvě osoby příležitost zabít vašeho manžela, jen dva lidé ho mohli zabít – major Rich a sluha majora Riche.“

Umíněně opakovala:

„Vím, že ho Charles nezabil.“

„Pak to tedy musel udělat ten komorník. Je to tak?“

Řekla váhavě:

„Rozumím, jak to myslíte…“

„Máte ale o tom pochyby?“

„Prostě – prostě mi to připadá fantastické!“

„Ta možnost tu přesto je. Váš manžel do bytu zcela nepochybně přišel: byl tam přece nalezen mrtvý. Jestliže komorník mluvil pravdu, pak ho zabil major Rich. Co když ale komorník lhal? Potom ho zabil on sám a ukryl mrtvolu do truhly dřív, než se jeho pán vrátil. Z jeho hlediska mu to mohlo připadat jako báječný způsob, jak se mrtvoly zbavit. Stačilo, aby prostě ráno ‚zpozoroval kaluž krve‘ a mrtvolu ‚objevil‘. Podezření samozřejmě padne na Riche.“

„Proč by ale měl Arnolda zabít?“

„Proč? Nemohlo pochopitelně jít o nějaký zjevný motiv – to by tu věc musela vyšetřovat policie. Kdoví, jestli váš manžel o komorníkovi nevěděl něco, co by ho tak či onak kompromitovalo, a nechtěl o tom majora Riche informoval Říkal vám někdy váš manžel něco o tom Burgessovi?“

Zavrtěla hlavou.

„Máte dojem, že by vám to pověděl – kdyby o něco takového šlo?“

Zamračila se.

„Těžko říct. Možná že ne. Arnold se mnou o lidech nikdy moc nemluvil. Nebyl – on nebyl zrovna moc hovorný člověk.“

„Hm, patřil k lidem, kteří si své názory nechávají pro sebe… Dobrá – a teď mi povězte, co si o Burgessovi myslíte vy.“

„Víte, on je z těch, které člověk ani moc nevnímá. Sluha je docela dobrý. Co se od něho čeká, to zvládne, ale žádná extratřída to není.“

„Jak je starý?“

„Řekla bych, že je mu tak sedmatřicet, možná osmatřicet. Za války dělal důstojnického sluhu, ale jako řadový voják nikdy nesloužil.“

„Jak dlouho byl u majora Riche?“

„Moc dlouho ne. Pokud vím, asi tak půldruhého roku.“

„Nevšimla jste si nikdy, že by se třeba k vašemu manželovi choval nějak divně?“

„Tak často jsme tam zas nechodili. Vůbec ne – ničeho takového jsem si nevšimla.“

„Teď mi, prosím, povězte, jak celý ten večer probíhal. Na kolik hodin jste byli pozváni?“

„Nějak mezi čtvrt na devět a půl devátou.“

„A jaký večírek to vlastně měl být?“

„Podávaly se koktajly a taky studená večeře – jídlo bylo většinou moc dobré. Foie gras5 a zapékané chlebíčky. A také uzený losos. Někdy se také podávalo horké rizoto – Charles na ně má speciální recept, který mu kdosi dal na Blízkém východě – to ale bývalo spíš v zimě. Pak jsme většinou pouštěli hudbu – Charles má báječný stereofonní gramofon. Můj manžel a Jock McLaren byli velcí milovníci klasické hudby. Také jsme si pouštěli taneční muziku – Spenceovi totiž moc rádi tančí. Takhle to tam vypadalo vždycky – klidný večer mezi přáteli. Charles je výtečný hostitel.“

„A tenhle poslední večírek probíhal stejně jako ty dřívější? Nepozorovala jste nic neobvyklého – nic mimořádného?“

„Mimořádného?“ Na okamžik svraštila brvy. „Když jste to teď řekl – ne, už jsem to spolkla. Bylo tam něco…“ Znova zavrtěla hlavou. ,.Ne. Když vám mám odpovědět na otázku, musím říct, že tam ten večer vůbec nic neobvyklého nebylo. Dobře jsme se bavili, všichni vypadali tak spokojeně a šťastně…“ Celá se otřásla. „Když si ale pomyslím, že tam celou tu dobu –“

Poirot rychle zvedl ruku.

„Na to teď nemyslete. A co ta záležitost, kvůli které měl váš manžel odcestovat do Skotska – co všechno o tom víte?“

„Moc ne. Došlo tam k nějakému sporu při prodeji části pozemku, která manželovi patřila. Zdálo se, že ta koupě už je hotová věc, ale pak se ukázalo, že je v tom nějaký háček.“

„Co vám o tom přesně váš manžel řekl?“

„Přišel do pokoje s telegramem v ruce. Pokud si vzpomínám, tak mi řekl: ‚Hrozná otrava. Musím jet nočním vlakem do Edinburghu a hned zítra ráno zajít za Johnstonem… Je to k vzteku, zrovna když jsem si myslel, že už se to všechno hladce odbylo.‘ Potom se zeptal: ‚Mám zatelefonovat Jockovi a poprosit ho, aby se tu pro tebe zastavil?‘ Řekla jsem mu: ‚Ale to je nesmysl, zavolám si taxíka,‘ a on ještě řekl, že buď Jock, nebo Spenceovi mě jistě odvezou domů. Ptala jsem se ho, jestli chce, abych mu něco zabalila na cestu, ale řekl, že si hodí do kufříku jen pár věcí a před odjezdem na nádraží se staví v klubu, kde si něco malého sní. Pak odešel – a to jsem ho viděla naposled.“

Při posledních slovech se jí trochu zlomil hlas.

Poirot na ni hleděl velice přísně.

„Ukázal vám ten telegram?“

„Neukázal.“

„Škoda.“

„Proč myslíte?“

Na tu otázku jí neodpověděl. Místo toho řekl rázně: „Teď už ale musíme začít jednat. Znáte právní zástupce majora Riche?“

Jmenovala mu je a Poirot si zaznamenal jejich adresu.

„Nemohla byste mi pro ně napsat stručná doporučení? Chtěl bych si jejich prostřednictvím sjednat návštěvu u majora Riche.“

„Ale – po výslechu na něho uvalili týdenní vyšetřovací vazbu.“

„Přirozeně. To se tak dělá. A nemohla byste mi také napsat pár slov pro toho námořního kapitána – no, toho McLarena a pro své přátele – manžele Spenceovy? Chci je všechny navštívit a záleží mi na tom, aby mi rovnou neukázali, kde nechal tesař díru.“

Když se zvedla od psacího stolu, Poirot řekl:

„A ještě něco. Udělám si samozřejmě vlastní názor, ale také bych chtěl znát váš – co si myslíte o McLarenovi a manželech Spenceových?“

„Jock patří k našim nejstarším přátelům. Já se s ním znám už od dětství. Působí tak trochu, jako by byl věčně nenaložený, ale ve skutečnosti je hrozně milý – pořád stejný a pořád stejně spolehlivý. Není moc veselý a příliš zábavný také ne, ale člověk v něm najde oporu – Arnold i já jsme na něho ve všem hodně dali.“

„Nepochybuju, že je do vás taky zamilovaný, ne?“ Poirotovi se trochu zablýsklo v očích.

„To víte, že je,“ řekla Margherita šťastně. „On byl do mne zamilovaný odjakživa – teď už se ale z toho stal spíš jen takový zvyk.“

„A co ti manželé Spenceovi?“

„Zábavní lidé a výborní společníci. Linda Spenceová je doopravdy velice chytré děvče. Arnold si s ní vždycky moc rád popovídal. A navíc má i šarm a je přitažlivá.“

„Jste přítelkyně?“

„Linda a já? No – svým způsobem. Že bych ji měla nějak zvlášť ráda, to ne. Je trošku moc zlomyslná.“

„A co její manžel?“

„Och, Jeremy je roztomilý. Má moc rád hudbu. A také se moc dobře vyzná v malířství. Chodíváme spolu často na vernisáže a na výstavy…“

„To stačí, o tom se přesvědčím sám.“ Uchopil ji za ruku: „Doufám, že nebudete litovat, že jste mě požádala o pomoc, madame.“

„A proč bych toho měla litovat?“ Oči se jí překvapeně rozšířily.

„No – jeden nikdy neví,“ řekl Poirot záhadně.

„A já – já vlastně taky nevím,“ říkal si v duchu, když šel dolů po schodech. Koktajl stále ještě nerušené pokračoval, ale Poirot si dal pozor, aby se s nikým nezapovídal a šťastně se dostal na ulici.

„Ne,“ opakoval znova, „já taky nevím.“

Myslel v té chvíli na Margheritu Claytonovou.

Ta její až dětinská bezelstnost, ta upřímnost a nevinnost – opravdu byla taková? Nebo tím jenom maskovala něco jiného? Takovéhle ženy dobře znal středověk – a názory historiků se na ně dodnes liší. Přišla mu na mysl skotská královna – Marie Stuartovna. Jestlipak věděla tehdy tu noc v Kirk o’Fields o zločinu, který má být spáchán? Anebo byla naprosto nevinná? Opravdu jí konspirátoři nic neřekli?

Nebo spíš patřila k těm dětinsky naivním ženám, které si dokážou říct „Já nic nevím“ a uvěřit tomu? Kouzlo Margherity Claytonové pocítil sám na sobě. Přesto si nebyl tak docela jistý, jaká vlastně je…

Takové ženy, i když jsou nevinné, mohou se stát příčinou zločinu.

Takové ženy mohou být pravými pachatelkami zločinu – skutku se nedopustí, ale dají k němu popud a vymyslí plán.

Vlastní rukou nedrží nůž nikdy –

A pokud jde o Margheritu Claytonovou – ne – opravdu nevěděl…

3

Právní zástupci majora Riche dali Herculu Poirotovi na srozuměnou, že mu nehodlají být příliš nápomocni. Ostatně to od nich ani nečekal.

Neřekli samozřejmě nic, ale naznačili mu, že z hlediska jejich klienta by bylo nejžádoucnější. aby paní Claytonová nevyvíjela žádnou aktivitu v jeho prospěch.

Poirot je navštívil jen proto, aby zachoval dekorum „korektnosti“. Měl na ministerstvu vnitra a na kriminálce dostatečné konexe, aby si povolení k návštěvě zatčeného vymohl sám.

Inspektora Millera, který byl vyšetřováním Claytonová případu pověřen, nemohl však Poirot počítat mezi své příznivce. V tomto případě se k němu sice nechoval vyloženě nepřátelsky, zato se značným opovržením.

„Nehodlám s tím starým popletou dlouho ztrácet čas,“ řekl svému podřízenému seržantovi, ještě než k němu byl Poirot uveden. ,,Co se ale dá dělat, musím se aspoň slušně tvářit.“

„Tentokrát budete muset opravdu tahat králíky z cylindru, jestli v té záležitosti nechcete sklidit fiasko, monsieur Poirot,“ poznamenal rozjařeně. „Toho chlapa nemohl zabít nikdo jiný než ten Rich.“

„Kromě komorníka.“

„Och, tím komorníkem si klidně poslužte! Myslím jako… možností. Velkou trefu s ním ale neuděláte. Nemá žádný motiv.“

„To nemůžete nikdy tak jistě vědět. Pokud jde o motivy, člověk nikdy neví, čeho se může dočkat.“

„Vždyť toho Claytona dohromady ani neznal. Rejstřík má úplně čistý, v minulosti nemá žádný škraloup. A na nějakého pomatence taky nevypadá. Nevím, co ještě chcete!“

„Chci mít jistotu, že major Rich tu vraždu nespáchal.“

„To jako – abyste udělal dámě radost, co?“ Inspektor Miller se jízlivě zašklebil. „Nepopletla vám náhodou tak trochu hlavu? Ženská je to ale pěkná, co? Cherchez la femme,6 která se chce pomstít. Ta kdyby měla příležitost, dejte na mne, oddělala by ho klidně sama.“

„Co to říkáte? Ne!“

„To byste koukal: kdysi jsem podobnou ženskou znal. Sprovodila ze světa dva manžely a těma svýma nevinnýma modrýma očima přitom ani nemrkla. Navíc se pokaždé tvářila, že jí to může srdce urvat. Porota jí šla na ruku, snažili se ji osvobodit, ale nedalo se nic dělat – důkazy byly proti ní.“

„Téhle diskuse radši necháme, vážený příteli. Spíš bych se vás osmělil zeptat na pár spolehlivých detailů kolem faktů případu. Noviny tisknou všelicos, jenže to není vždycky pravda!“

„To víte, musí mít taky nějakou radost ze života. A co vlastně chcete vědět?“

„Časový údaj – kdy nastala smrt, ale pokud možno přesně.“

„Přesně se to zjistit vůbec nedá – doktor totiž viděl mrtvolu až druhý den ráno. Přibližný odhad zní, že smrt nastala třináct až deset hodin před ohledáním. Což znamená mezi sedmou a desátou večer… Měl přeseknutou jugulárku – tedy krční žílu… Musel zemřít v několika vteřinách.“

„A co zbraň?“

„Něco jako italské stiletto – docela malá dýka – ostrá jak břitva. Předtím ji nikdy nikdo neviděl a taky nikdo neví, kde se tam vzala. Ale dovíme se to – nakonec se to dovíme… Chce to jen čas a dostatek trpělivosti.“

„Není tedy možné, že ji tam vrah někde při hádce popadl?“

„Ne. Komorník tvrdí, že nic takového v bytě nebylo.“

„Taky by mě zajímal ten telegram,“ řekl Poirot. „Telegram, kvůli kterému měl Arnold Clayton odjet do Skotska… Opravdu takový telegram dostal?“

„Nedostal. A také tam nedošlo k žádným potížím ani komplikacím. Ten prodej toho pozemku, nebo co to vlastně bylo, proběhl úplně hladce.“

„Kdo mu pak ale ten telegram poslal – předpokládám-li, že vůbec nějaký telegram existoval?“

„Musel existovat… Ne proto, že bychom tak bezvýhradně věřili paní Claytonové. Clayton ale sám řekl komorníkovi, že ho telegraficky odvolali do Skotska. A totéž řekl i kapitánovi McLarehovi.“

„V kolik hodin se s McLarenem sešel?“

„Něco malého spolu snědli v klubu – v Centrálním armádním klubu – a to bylo asi ve čtvrt na osm. Clayton si pak vzal taxík a odjel do Richova bytu. Přijel tam těsně před osmou. No a pak –“ Miller rozpřáhl ruce.

„Jestlipak si někdo všiml, že by se major Rich ten večer choval nějak divně? Myslím v čemkoli.“

„Co vám mám povídat, znáte přece lidi. Jak se něco stane, každý hned tvrdí, že si všiml bůhví čeho, a přitom bych se vsadil, že viděl starou belu. Paní Spenceová například říká, že byl celý večer nějak distrait.7 Odpovídal prý na otázky jak duchem nepřítomný. Jako kdyby mu prý něco leželo v hlavě. To bych tedy prosil – když měl v truhle mrtvolu! To dá námahu – vymyslet, jak se jí zbavit.“

„A proč se jí tedy nezbavil?“

„Jo, to já nevím. Možná že mu povolily nervy. Bylo to ale šílenství – nechat ji tam do příštího dne. Nejlepší příležitost odstranit ji měl hned tu noc. V domě není žádný noční hlídač, nic takového. Mohl si předjet autem – napěchovat mrtvolu do kufru – je dost velký, aby se tam vešla –, odjet s ní někam na venkov a tam ji někde ukrýt. Samozřejmě, mohl ho někdo vidět, jak tu mrtvolu do auta nakládá, ale jednak jsou ty byty v postranní ulici, jednak je tam ještě dvůr, kterým se dá s vozem projet. Tak někdy ve tři ráno – dejme tomu – mohl právem předpokládat, že mu to vyjde. Jenže co on udělal? Šel si lehnout, ráno si pěkně přispal a probudil se až ve chvíli, když už v bytě byla policie.“

„Šel si lehnout a klidně se vyspat jako kterýkoli nevinný člověk.“

„No, když myslíte – prosím. Vy tomu opravdu věříte?“

„Na to vám nemohu odpovědět teď. Nejdřív musím toho člověka vidět.“

„Myslíte, že stačí podívat se na člověka, abyste poznal, jestli je nevinný? Tak snadné to není.“

„To vím, že to není snadné – a nechci tvrdit, že já to dokážu. Chci se ale přesvědčit o tom, jestli ten člověk je opravdu takový hlupák. Zatím se podle všeho zdá, že je to hotový idiot.“

4

Poirot měl v úmyslu zajít zprvu za všemi ostatními a teprve pak navštívit majora Riche.

Nejdřív se vydal za kapitánem McLarenem.

McLaren byl vysoký, snědý a nepříliš hovorný muž. Tvář měl mužně drsnou, ale docela příjemnou. Byl dost ostýchavý a nebylo snadné přimět ho k tomu, aby se rozpovídal. Poirot ale byl vytrvalý.

McLaren držel v ruce Margheritin dopis, který si právě přečetl, a zdráhavě řekl:

„Dobrá, jestli Margherita chce, abych vám řekl všechno, co vím, jsem vám samozřejmě k službám. Nevím ale, co je tu vlastně ještě k povídání. Všechno už jste slyšel. Pokud si to ovšem Margherita přeje – vždycky jsem splnil každé její přání – od chvíle, kdy jí bylo šestnáct. Jí se nedá nic odepřít, to snad víte.“

„Vím,“ řekl Poirot a hned pokračoval: „Nejdřív bych chtěl, abyste mi zcela upřímně odpověděl na jednu otázku: myslíte, že je major Rich vinen?“

„Ano, myslím si to. Chce-li si Margherita myslet, že je nevinný, nebudu jí to ovšem říkat, ale prostě si neumím představit, jak jinak by se to mohlo všechno stát. Ten chlap sakra musí být vinen!“

„Byly mezi ním a panem Claytonem někdy nějaké spory nebo hádky?“

„Nikdy ne. A žádné. Arnold a Charles byli nejlepší přátelé. To je právě na celé té věci tak mimořádné.“

„Možná to přátelství majora Riche s paní Claytonovou –“

McLaren ho nenechal domluvit.

„Pchá! To jsou všechno jen řeči! Nevěřte novinám – já vím, že na to dělají všelijaké zlomyslné narážky… Pomluvy, od začátku až do konce! Paní Claytonová a Rich byli dobří přátelé, ale nic víc! Margherita má moře přátel. Já jsem jeden z nich – a hezkou řádku let. Přitom mezi námi není nic, co bychom museli před kýmkoli skrývat. S Charlesem a Margheritou to bylo totéž.“

„Vy si tedy myslíte, že spolu neměli poměr?“

„Určitě NE!“ McLaren se opravdu rozhněval. „Nesmíte věřit všemu, co vám ta káča Spenceová nakuká. Neví, co mluví.“

„Třeba si ale pan Clayton myslel, že jeho žena s majorem Richem něco má?“

„Dejte na mne, když vám říkám, že si nic takového nemyslel! O tom bych musel něco vědět. Byli jsme s Arnoldem důvěrní přátelé.“

„Jaký to byl vůbec člověk? Musel jste ho znát lip než kdo jiný.“

„No, víte, Arnold byl především velice tichý. Byl ale chytrý – myslím, že zcela mimořádně. Takový ten prvotřídní finančnický mozek, znáte to. Na ministerstvu financí zastával vysoké postavení.“

„Ano, to už jsem slyšel.“

„Hodně četl. Taky sbíral známky a měl neobyčejně rád hudbu. Netancoval a do společnosti zrovna moc nechodil.“

„Myslíte, že to bylo šťastné manželství?“

Kapitán McLaren si dal s odpovědí na čas. Zdálo se, že o tom uvažuje.

„Víte, to se dá hrozně těžko říct… Řekl bych ale, že spolu byli šťastni. Měl ji rád, i když to nedával nijak bouřlivě najevo. A že ona měla ráda jeho, to vím zcela jistě. Rozejít se spolu nechtěli, jestli snad máte na mysli tohle. Nanejvýš se dá říct, že neměli moc společných zájmů.“

Poirot přikývl. To bylo asi tak všechno, co se mohl dovědět. Řekl: „A teď mi povězte o tom posledním večeru. Večeřel jste s panem Claytonem v klubu. Co vám říkal?“

„Říkal, že musí odjet do Skotska. Zdálo se, že z toho nemá velkou radost. A mimochodem – my jsme spolu nevečeřeli. Na to mu nezbýval čas. Jen nějaké chlebíčky a drink. To myslím – jako on. Já jsem si objednal jen drink. Měl jsem přece hned pak jít na studenou večeři, na to nezapomínejte.“

„Zmínil se pan Clayton před vámi o nějakém telegramu?“

„Zmínil.“

„Ale neukázal vám ho?“

„To ne.“

„Řekl, že se chce ještě zastavit u majora Riche?“

„Výslovně ne. Řekl vlastně, že už mu na to asi nezbude čas, a prohlásil: ‚Margherita nebo ty mě musíte omluvit.‘ A potom mi ještě řekl: ‚Dohlídni, prosím tě, aby se Margherita dostala v pořádku domů, ano?‘ No, a pak šel. Všechno se to odbylo velice hladce a jako obvykle.“

„Neměl sebemenší podezření, že by ten telegram mohl být podvržený?“

„A on byl podvržený?“ McLaren se zatvářil užasle.

„Zřejmě ano.“

„To je ale hrozně divné…“ McLaren se na okamžik propadl do jakési letargie, ale pojednou se vzpamatoval a řekl:

„Vážně, to je opravdu divné. Co tím kdo mohl sledovat? Komu mohlo záležet na tom, aby odcestoval do Skotska?“

„Ovšem – to je otázka, kterou je třeba zodpovědět.“

Hercule Poirot se zvedl a nechal námořního důstojníka, aby si nad tím dál lámal hlavu sám.

5

Manželé Spenceovi bydleli v malém domku v Chelsea. Linda Spenceová přivítala Poirota neobyčejně srdečně.

„Povězte mi všechno, co víte o Margheritě! Ale všechno!“ řekla. „Kde je?“

„To bohužel nesmím říct, madame.“

„Ta se ale uměla zdekovat! V takovýchhle věcech se Margherita vyzná. Bude ale muset svědčit u soudu, a tak si ji stejně předvolají, co říkáte? Z toho přece nevykličkuje, že ne?“

Poirot ji se zájmem pozoroval. Chtě nechtě musel připustit, že podle módních měřítek je docela přitažlivá (a v módě zrovna bylo vypadat jako podvyživené vyžle ze sirotčince). Nebyl to ale typ, který by se jemu líbil. Umělecky rozčechrané vlasy se jí čepejřily kolem hlavy, bystré oči si ho měřily z poněkud mastné tváře zbavené mejkapu – kromě rtů, nalíčených svítivě třešňovou rtěnkou. Na sobě měla značně nadměrný bledě žlutý svetr, který jí plandal skoro ke kolenům, a úzké obepínavé dlouhé černé kalhoty.

„A co vy? Jaké role jste se v tom všem ujal?“ zeptala se paní Spenceová. „Chcete z toho nějak dostat toho jejího přítelíčka, že je to tak? Tomu říkám dělat si iluze!“

„Vy si tedy myslíte, že je vinen?“

„No ovšem. Kdo jiný?“

To kdybych tak věděl, pomyslel si Poirot. Odparíroval však otázku tím, že se sám zeptal na něco jiného:

„Jak major Rich toho… no, osudného večera vypadal? Jako jindy? Nebo snad ne jako jindy?“

Linda Spenceová zauvažovala, div jí oči nevylezly z důlků.

„Kdepak, to vůbec nebyl on. Byl úplně jiný.“

„Jak jiný?“

„To se snad rozumí – kdybyste vy zrovna někoho chladnokrevně probodl –“

„V té chvíli jste ale přece nevěděla, že právě někoho chladnokrevně probodl, nebo snad ano?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Z čeho jste tedy usoudila, že je jiný? A jak jiný?“

„Prostě, byl – distrait. Já – já ani nevím. Když jsem se nad tím ale později zamyslela, uvědomila jsem si, že na něm rozhodně něco nezvyklého bylo.“

Poirot si povzdechl.

„Kdo se dostavil nejdřív?“

„My, Jim – tedy můj manžel – a já. Potom přišel Jock. Margherita až poslední.“

„Kdo se první zmínil o tom, že pan Clayton odcestoval do Skotska?“

„To jsem se dověděla, teprve když přišla Margherita. Řekla Charlesovi: ‚Arnold se strašně omlouvá, ale musel odjet nočním vlakem do Edinburghu.‘ Charles jí odpověděl: ‚Hm, to mě mrzí.‘ A Jock k tomu ještě dodal: ‚Promiň, já myslel, že to už víš.‘ A pak jsme si připili.“

„Major Rich se ani dřív, ani později nezmínil, že se ten večer s panem Claytonem viděl? Neříkal nic o tom, že se u něho pan Clayton cestou na nádraží stavil?“

„Ne, to jsem od něho neslyšela.“

„S tím telegramem to ale bylo zvláštní, nezdá se vám?“ zeptal se Poirot.

„Co na tom bylo zvláštního?“

„Byl totiž podvržený. V Edinburghu nikdo o žádném telegramu nic neví.“

„Aha – tak takhle je to! Mně to hned připadalo nějaké divné.“

„Vy byste ten telegram mohla nějak vysvětlit?“

„Vždyť to přímo bije do očí.“

„Jak to přesně myslíte?“

„Ale, ale – milý pane,“ řekla Linda. „Jen se netvařte tak nevinně. Neznámý mystifikátor odvolá manžela do horoucích pekel, aby nepřekážel! Pro tuhle noc je vzduch spolehlivě čistý.“

„Myslíte, že major Rich a paní Claytonová měli v úmyslu strávit tu noc spolu?“

„O takových věcech jste už snad někdy slyšel, ne?“ Linda se zatvářila pobaveně.

„A telegram mu poslal jeden z nich, tak to myslíte, ne?“

„Mě by to nepřekvapilo.“

„Vy si tedy myslíte, že major Rich a paní Claytonová spolu měli poměr?“

„No, dejme tomu, že by mě to taky nepřekvapilo. Zaručeně to ale nevím.“

„Měl pan Clayton nějaké podezření?“

„Víte, on Arnold byl prazvláštní člověk. Celý jako pod pokličkou, jestli víte, jak to myslím. Já osobně věřím, že to věděl. Byl ale z těch, kteří na sobě nikdy nedají nic znát. Všichni si o něm mysleli, že je to takový suchý patron, který na sobě nechá dříví štípat. Mně ale něco říká, že pod tou škraboškou byl úplně jiný. Divné je, že by mě mnohem míň překvapilo, kdyby Arnold probodl Charlese – než takhle, jak se to stalo. Nemohu se zbavit dojmu, že Arnold byl de facto chorobně žárlivý.“

„Zajímavé.“

„Ačkoli vůbec nejpravděpodobnější by bylo, kdyby byl zavraždil Margheritu. Něco jako Othello – rozumíte mi? Muži jsou totiž po Margheritě celí žhaví, jestli to nevíte.“

„No, vypadá docela dobře.“ Poirot svůj obdiv záměrně nepřeháněl.

„Nejen to. Ona má v sobě navíc nějaké kouzlo. Dokáže mužské připravit o rozum – že začnou šílet – a potom se otočí a překvapeně se na ně podívá s takovými těmi kukadly dokořán, že z toho ti chlapi úplně vypění.“

„Une femme fatale.“8

„Ano, ve Francii se tomu tak myslím říká.“

„Vyji znáte dobře?“

„Milý pane, Margherita patří k mým nejlepším přítelkyním, ale nevěřím jí ani za mák!“

„Ach tak,“ řekl Poirot a převedl hovor na námořního kapitána McLarena.

„Jock? Ale to je miláček, spolehlivý a věrný. Ten se pro roli domácího přítele přímo narodil. S Arnoldem byl opravdu důvěrný přítel. Řekla bych, že Arnold k němu byl otevřenější než ke komukoli jinému. A Margherita si z něho samozřejmě udělala poslušného psíčka. Zhlíží se v ní už řadu let.“

„A pan Clayton na něho taky žárlil?“

„Jestli žárlil na Jocka? Co vás to napadlo! Margherita má Jocka doopravdy ráda, ale vždycky to pro ni byl jen a jen přítel, nic jiného. A vlastně ani nevím, že by nějaká jiná žena… Proč – to nevím. Měly by se dámy stydět. Takový hodný člověk.“

Poirot rychle přešel k úvahám o komorníkovi. Linda Spenceová si však jen vzpomněla, že míchá výtečné citrónové koktajly; jinak o Burgessovi nevěděla zhola nic a zdálo se, že mu nikdy nevěnovala větší pozornost.

Rychle jí ale došlo, kam Poirot míří.

„Vy si nejspíš myslíte, že Burgess mohl Arnolda zabít stejně dobře jako Charles, že? Mně to ale připadá krajně nepravděpodobné – absolutně nepravděpodobné.“

„Tahle poznámka se mne nepříjemně dotýká, madame. Mně zas totiž připadá absolutně nepravděpodobné (vy mi asi nedáte za pravdu, já vím) ne že by major Rich nemohl Arnolda Claytona zabít – ale že by ho zabil právě tímhle způsobem.“

„To myslíte tu italskou dýku? Stiletto? Pravda, to se k němu rozhodně nehodí. Daleko pravděpodobnější by byl nějaký tupý předmět. Nebo snad že by ho radši uškrtil?“

Poirot si povzdechl.

„To jsme zas zpátky u toho Othella. Hm, Othello… víte, že jste mě tím přivedla na jednu takovou myšlenku…“

„Vážně? A co –“ V zámku zarachotil klíč a někdo otevřel dveře. „Och, to je Jeremy. Chcete si s ním taky pohovořit?“

Jeremy Spence byl příjemný muž jako ze škatulky, mohlo mu být něco přes třicet a choval se téměř přehnaně rezervovaně. Paní Spenceová oznámila, že se musí jít podívat do kuchyně, jestli se jí něco nepálí v kastrolku, a nechala oba muže o samotě.

Jeremy Spence zcela postrádal otevřenost, která u jeho ženy byla tak půvabná a zajímavá. Zřejmě mu nebylo ani dost málo po chuti, že je do celého případu zapleten, a dával si záležet, aby toho Poirotovi řekl co nejméně. S Claytonovými se znali už dost dlouho, majora Riche však znali mnohem míň. Jemu ale připadal jako docela milý člověk. Pokud si vzpomíná, Rich ten večer vypadal naprosto normálně. Vždycky měl dojem, že Clayton a Rich jsou spolu velice zadobře. Pro něho je to prostě úplně nevysvětlitelné.

Během celého hovoru Jeremy Spence bez rozpaků naznačoval, že by už viděl Poirota nejradši za dveřmi. Choval se sice zdvořile, ale rozhodně to nepřeháněl.

„Mrzí mě, že vás musím takhle obtěžovat,“ řekl Poirot. „Vidím, že z mých otázek nemáte velkou radost.“

„Abyste rozuměl – policie tady kvůli tomu seděla hezkých pár hodin. Mám takový pocit, že už toho bylo až dost. Pověděli jsme jim všechno, co jsme viděli a věděli. Teď bych na to rád zapomněl.“

„To mi nemusíte říkat. Je to krajně nepříjemné, když člověka začnou kvůli takové věci tahat. Když se ho vyptávají nejen, co viděl, nebo co ví, ale dokonce i na to, co si o tom myslí.“

„Nejlepší je nemyslet si nic.“

„To snad ani není možné, nebo je? Myslíte si například, že do toho byla zaangažovaná i paní Claytonová? Že plánovala smrt svého manžela společně s Richem?“

„Ale proboha – to ne!“ Spence vypadal šokované a vyděšeně. „Netušil jsem, že by tohle mohlo někoho vůbec napadnout.“

„Vaše žena vám podobnou možnost nenaznačila?“

„Och, Linda! Znáte přece ženské – jedna by druhou utopila na lžíci vody. A na Margheritu jsou ženské zvlášť jak hejno vos – prostě jí závidí, že je tak hezká. Ale vážně, ta teorie, že Rich s Margheritou plánovali vraždu – to mi připadá nesmyslné!“

„No, už se takové věci taky staly. Vemte si například jenom tu zbraň. Takovou zbraň by spíš mohla vlastnit žena než muž.“

„Chcete říct, že policie zjistila, že zbraň patřila jí? Tomu nevěřím! Myslím si –“

„Nevím nic,“ řekl Poirot zcela pravdivě a co nejrychleji se odporoučel.

Ze Spenceovy užaslé tváře neomylně usoudil, že se ten pán bude mít věru nad čím zamyslet.

6

„Nezlobte se, že to říkám, monsieur Poirot, ale nechápu, jak byste mi mohl v čemkoli prospět.“

Poirot neřekl nic. Zamyšleně hleděl na člověka, který byl obviněn z toho, že zavraždil svého přítele Arnolda Claytona.

Hleděl na jeho energickou bradu a úzkou, protáhlou hlavu. Major byl štíhlý, opálený muž atletické postavy, samý sval, samá šlacha. Tak trochu něčím připomínal chrta. Jeho tvář neprozrazovala nic a návštěvníka uvítal ostentativně nesrdečně.

„Je mi jasné, že vás ke mně paní Claytonová poslala s těmi nejlepšími úmysly. Upřímně řečeno, nemyslím si však, že to od ní bylo příliš moudré. A to jak z jejího, tak z mého hlediska.“

„Myslíte?“

Major Rich se nervózně podíval přes rameno. Vězeňský dozorce stál od nich v předpisové vzdálenosti. Rich ztišil hlas:

„Pro tohle směšné obvinění se musí najít nějaký motiv. Pokusí se prokázat, že mezi paní Claytonovou a mnou bylo jakési spojení, domluva nebo tak. Samozřejmě to není pravda – vím, že vám to už paní Claytonová řekla. My dva jsme přátelé, nic víc. Nezdá se vám, že by bylo moudřejší, aby v můj prospěch nic nepodnikala?“

Hercule Poirot dotaz ignoroval. Místo odpovědi se chytil jediného slova.

„Řekl jste, že jde o směšné obvinění. Jenže ono vůbec není směšné, to snad víte.“

„Já jsem Arnolda Claytona nezabil.“

„Tak raději říkejte – falešné obvinění. Říkejte, že obvinění není pravdivé. Ale směšné rozhodně není. Naopak, zdá se velice pravděpodobné. To musíte sám dobře vědět.“

„Mně prostě připadá absurdní, víc vám říct nemohu.“

„Tyhle řeči vám moc nepomohou. My musíme vymyslet něco přesvědčivějšího.“

„Mám své právní zástupce. Vyrozuměli mě, že mě bude obhajovat vynikající advokát. Z toho důvodu musím protestovat proti tomu, že říkáte my.“

Poirot se nečekaně usmál.

„Ach tak,“ řekl a dal si záležet, aby to znělo hodně neanglicky, „vy mě tedy vyháníte jak veš z kožichu. No prosím. Já tedy jdu. Chtěl jsem vás jen vidět. A už jsem vás viděl. O vaší kariéře jsem se informoval už předem. Ve vojenské škole v Sandhurstu jste to dotáhl daleko. Poslali vás na vojenskou akademii. A pořád jste šel dál a výš, od úspěchu k úspěchu. Dnes jsem si o vás udělal vlastní úsudek. Vy věru nejste hloupý člověk.“

„A co má tohle všechno s tím případem co dělat?“

„Moc. Moc! Je vyloučené, aby člověk vašich schopností spáchal vraždu tak, jak byla spáchána tahle vražda. Dobrá. Jste tedy nevinen. A teď mi povězte něco o svém sluhovi – o Burgessovi.“

„O Burgessovi?“

„Ovšem. Pokud jste Claytona nezabil vy, musel ho zabít Burgess. K tomuhle závěru to nevyhnutelně vede. Proč ale? Nějaké proč tu být musí. Jste jediný, kdo zná Burgesse dost dobře, aby to mohl aspoň přibližně uhodnout. Proč, pane majore, proč?“

„Nemám ponětí. Nic mě prostě nenapadá. Ostatně, přesně takhle jsem uvažoval už já taky. Ano, Burgess tu příležitost měl – kromě mne byl jediný, kdo ji měl. Háček je v tom, že se tomu prostě nedá věřit. Burgess vážně není z těch, o nichž bych připustil, že jsou s to vůbec někoho zabít.“

„A co si myslí vaši právní poradci?“

Major Rich se vztekle ušklíbl.

„Moji právní poradci ztrácejí zbytečně čas tím, že se mne vyptávají – a dokonce se mi to snaží vsugerovat –, zda jsem vlastně celý život netrpěl přechodnými stavy ztráty paměti, při nichž sám nevím, co dělám.“

„To vás teda lituju,“ řekl Poirot. „Kdoví, možná že zjistíme, že těmi výpadky v paměti trpívá Burgess. Tomu aspoň říkám nápad. Teď ale k té zbrani. Ukázali vám ji a zeptali se, jestli je vaše, že ano?“

„Ta zbraň není moje. Nikdy dřív jsem ji neviděl.“

„Vaše není, to jistě ne. Jste si ale naprosto jistý, že jste ji nikdy dřív neviděl?“

„To tedy jsem.“ Major Rich jako by nepatrně zaváhal. „Je to vlastně jen taková dekorativní hračka – no ano – takové věci lidé mívají doma – člověk někam přijde a vidí je tam…“

„Třeba u nějaké dámy v salónu, že? Třeba v salónu u paní Claytónové, že?!“

„To tedy ne! To určitě NE!“

Poslední slovo major zvolal nahlas a dozorce se po nich podíval.

„Tr? s bien. Tak tedy určitě ne – a křičet na mě nemusíte. Ale někdy a někde jste už něco hodně podobného viděl, že? Nemám pravdu?“

„Ani bych neřekl… možná… někde ve starožitnictví.“

„Ach tak – to asi.“ Poirot vstal. „No a já už půjdu.“

7

„A teď se vydám za Burgessem,“ řekl Hercule Poirot. „Ano, konečně si vezmu na paškál Burgesse.“

O lidech, kteří byli v případě nějak zapleteni, věděl už leccos; někteří mu to pověděli sami, o některých se to dověděl od těch druhých. Nikdo mu ale neposkytl žádnou kloudnou informaci o Burgessovi. Žádné vodítko, žádnou narážku – nic o tom, co je to vlastně za člověka.

Když Burgesse uviděl, hned mu bylo jasné proč.

Komorník na něho čekal v bytě majora Riche. Na to, že za ním Poirot přijde, ho předem telefonicky upozornil kapitán McLaren.

„Já jsem Hercule Poirot.“

„Já vím, pane, už na vás čekám.“

Burgess mu zdvořile podržel otevřené dveře a Poirot vstoupil. Malá čtvercová hala, po levé ruce otevřené dveře do salónu. Burgess pověsil na věšák Poirotův klobouk a kabát a přišel do salónu za ním.

„Aha,“ řekl Poirot a rozhlédl se kolem dokola. „Tak tady se to teda stalo?“

„Ano, prosím.“

Klidný chlapík, ten Burgess, je ale nějaký bledý, nevypadá zdravě. Hranatá ramena a s lokty neví, co počít. Hluchý, neznělý hlas s jakýmsi venkovským přízvukem, který Poirot neznal. Asi odněkud z východního pobřeží. Značně nervózní, aspoň tak vypadá – jinak ale na něm nic zvlášť nápadného není. Těžko si ho představit při jakékoli aktivitě. Lze ale vůbec předpokládat pasivního vraha?

Měl takové ty světle modré roztěkané oči, které málo všímaví lidé často považují za typické pro darebáky. Jenomže opravdový lhář se člověku dokáže dívat do očí neuhýbavě a drze.

„Jak to teď s tímhle bytem vypadá?“ zeptal se Poirot. „Starám se o něj dál. Pan major zařídil, abych dostával plat, a mám udržovat byt v pořádku, dokud – dokud –“ Komorníkovy oči rozpačitě těkaly sem tam. „Já vím, dokud –“ přikývl Poirot.

A dodal naprosto věcně: „Je skoro jisté, že major Rich přijde před soud. Případ se bude podle všeho projednávat nejdéle do tří měsíců.“

Burgess potřásl hlavou, ale nikoli na znamení nesouhlasu, prostě mu z toho ze všeho šla hlava kolem.

„Mně připadá, jako by to nebylo ani možné,“ řekl.

„Co? Že by major Rich mohl někoho zavraždit?“

„Celá ta věc. Ta truhla –“ Zabloudil očima na druhou stranu pokoje.

„Ach tak – to je ta neblaze proslavená truhla?“ Byl to obrovský kus nábytku z velice tmavého leštěného dřeva, s mosazným kováním, velkou mosaznou petlicí a starodávným zámkem.

„Nádherný kousek.“ Poirot přešel přes salón a zastavil se u truhly.

Stála u zdi hned vedle okna a vedle moderní skříňky na ukládání gramofonových desek. Na druhé straně byly maličko pootevřené dveře, částečně zakryté velkým paravánem z omalované kůže.

„Ty vedou do ložnice pana majora,“ řekl Burgess.

Poirot přikývl. Zatoulal se očima na protější stranu salónu. Stály tam dva stereofonní reproduktory, každý na zvláštním nízkém stolku, a připojovací šňůry ležely za nimi jak svinutí hádci. Také tam stálo několik lenošek a velký stůl. Na zdech visely reprodukce japonských obrazů. Docela pěkný salónek, pohodlný, ale rozhodně ne přepychový.

Poirot se vrátil očima k Williamu Burgessovi.

„Musel to pro vás být strašný šok, když jste to objevil,“ řekl laskavě.

„To prosím ano. Nikdy na to nezapomenu.“ Komorník se náhle velice rozpovídal, vyřinul se z něj hotový vodopád slov. Měl možná pocit, že když tu historii bude vyprávět hodně často, podaří se mu ji nakonec vymazat z paměti.

„Uklízel jsem po ránu celý tenhle pokoj. Sklenice od večera a všechno ostatní. Když jsem se sehnul – chtěl jsem sebrat z podlahy nějaké rozsypané olivy –, tak jsem to najednou uviděl – takovou rezavě hnědou skvrnu na koberci. Ne, ten koberec už tady není, přijeli si pro něj z čistírny. Policie to dovolila, už ho k ničemu nepotřebovali. Co proboha tohle může být? pomyslel jsem si. A v duchu, jen tak z legrace si říkám: ‚Tohle by teda vážně mohla být krev. Odkud se to tu ale vzalo? Co tady kdo rozlil?‘ A pak jsem uviděl, že to je z té truhly – vyteklo to tady zezdola, tam, co je ta prasklina. Pořád jsem si ještě nic nemyslel a povídám si: ‚Hrome, co jen tohle –’ No a tak jsem zvednul to víko, zrovinka takhle,“ (komorník popisovanou akci názorně předvedl) „a vidím to – mrtvý chlap a ležel na boku s koleny pod bradou, jako když spí. A ten hrozný nůž, jaké se v Anglii vůbec nedělají, ta dýka nebo co – mu trčí z krku. Na ten pohled nezapomenu! Nikdy – do smrti ne! A jak jsem se vyděsil – to jsem přece nemohl čekat, pochopte to…“

Zhluboka si vydechl.

„Nechal jsem víko zas zaklapnout a vyběhl jsem z bytu a rovnou na ulici. Rozhlížel jsem se po strážníkovi – no naštěstí jsem ho našel, hned tady za rohem.“

Poirot ho zamyšleně pozoroval. Jestliže hrál Burgess „divadýlko“, hrál je vynikajícím způsobem. Začal se však obávat, že nejde o divadýlko, ale že všechno doopravdy tak bylo.

„Nenapadlo vás, že byste měl nejdřív vzbudit majora Riche?“ zeptal se.

„To mi nějak vůbec nepřišlo do hlavy. Asi z toho šoku. Já – já – chtěl jsem být pryč odtud –“ polkl, „a – a sehnat nějakou pomoc.“

Poirot přikývl.

„Uvědomil jste si, že ten mrtvý je pan Clayton?“ zeptal se.

„To bych přece měl, že? Víte ale, v tu chvíli mi to vůbec nedošlo. Samozřejmě, hned jak jsem se vrátil se strážníkem, řekl jsem mu: ‚Ale proboha, vždyť to je pan Clayton!‘ A on se zeptal: Jaký pan Clayton?‘ Povídám mu: ‚Ten, co tu byl včera večer.‘“

„No ano,“ řekl Poirot, „včera večer… Pamatujete se přesně, kdy sem pan Clayton přišel?“

„Úplně přesně ne, ale řekl bych, že to bylo nějak kolem tři čtvrtě na osm…“

„Znal jste ho dobře?“

„Během toho půldruhého roku, co jsem tu zaměstnaný, k nám chodíval s paní Claytónovou dost často.“

„Připadal vám stejný jako jindy?“

„Docela jo. Trochu byl udýchaný, ale to jsem myslel, že je od toho, jak spěchal. Chtěl ještě stihnout vlak, aspoň to říkal.“

„Měl s sebou doufám nějaké zavazadlo, když hodlal odjet do Skotska, ne?“

„Neměl. Nejspíš ho nechal v taxíku před domem.“

„Byl zklamaný, že majora Riche nezastihl doma?“

„Nedal to na sobě znát. Řekl jenom, že napíše dopis. Šel rovnou sem do pokoje a k psacímu stolu a já jsem se vrátil do kuchyně. Připravoval jsem vejce s ančovičkami a trochu jsem se s tím zpozdil. Kuchyň je až na konci chodby a není tam skoro nic slyšet. Proto jsem ho neslyšel, když odcházel, ani pána, když přišel domů – to mě ale vůbec nepřekvapilo.“

„A co dál?“

„Pan major mě zavolal. Stál zrovna tady mezi dveřmi. Řekl mi, že zapomněl koupit turecké cigarety pro paní Spenceovou, abych je ještě rychle zaskočil obstarat. No a tak jsem to zařídil. Přinesl jsem ty cigarety a položil je tady na stůl. To se ví, myslel jsem, že pan Clayton mezitím odešel, aby stihl vlak.“

„A když jste byl v kuchyni, ještě než se major Rich vrátil – v té době nepřišel do bytu nikdo?“

„Ne – nikdo.“

„Víte to jistě?“

„No ovšem. Jak by se sem dostal? Musel by přece zazvonit.“

Poirot potřásl hlavou. Jak by se sem dostal? Manželé Spenceovi, McLaren i paní Claytonová, to už věděl, uvedli přesně, co kterou minutu dělali. McLaren byl v klubu se svými známými, ke Spenceovým zašli nějací přátelé na skleničku těsně předtím, než manželé odešli z domu, a Margherita Claytonová v těch minutách telefonovala s přítelkyní. O nikom z nich vlastně Poirot ani vážně neuvažoval. Kdyby chtěl kdokoli z nich Arnolda Claytona zabít, mohl si k tomu najít lepší příležitost než ho sledovat do bytu, kde byl přítomen komorník a kam se měl každým okamžikem vrátit hostitel. Ne, pořád ještě – i v téhle chvíli – měl naději, že se odněkud vynoří nějaký ten záhadný cizinec! Někdo, kdo přišel z Claytonovy zdánlivě zachovalé minulosti, kdo ho poznal na ulici a šel za ním až sem. Tady se na něho vrhl s tím stilettem, namačkal mrtvolu do truhly a vytratil se. Romantický mord, který nemá nic společného s rozumem či pravděpodobností! Ve stylu kalendářových historických povídek – a k té španělské truhle by se to přesně hodilo.

Poirot se vrátil přes pokoj k truhle a zvedl víko. Šlo to snadno a zcela nehlučně.

Burgess řekl zastřeným hlasem: „Je čistě vydrhnutá, to už jsem všechno zařídil.“

Poirot se sklonil nad truhlu. Maličko vykřikl a sehnul se ještě níž. Osahával tam něco prsty.

„Tyhle díry – tady vzadu a na straně – ty vypadají, jako když je tam někdo vyvrtal teprve nedávno. Sáhněte si.“

„Díry?“ Komorník se sehnul, aby se na ně podíval. „To vám teda nepovím. Vůbec jsem si nikdy nevšiml, že tam jsou.“

„Nejsou zrovna moc nápadné. Ale jsou tu. A nevíte, k čemu by mohly sloužit?“

„To vážně nevím. Možná že je to od nějakých brouků – červotočů třeba, co já vím. Těch, co rozežírají dřevo.“

„Od brouků?“ řekl Poirot. „To se mi nezdá.“

Vrátil se na druhou stranu pokoje.

„Když jste sem přinesl ty cigarety, nevšiml jste si, jestli v tomhle pokoji něco nevypadalo jinak než obvykle? Myslím cokoli. Nebyly nějak posunuté židle nebo stůl – víte, co myslím?“

„To je zvláštní, že to říkáte… Když jste se teď o tom zmínil, vybavilo se mi, že… ano. Ten paraván – co je tamhle, aby sem od dveří z ložnice netáhlo – ten byl postrčeny kousek doleva.“

„Takhle asi?“ Poirot učinil rychlý pohyb.

„Trošku víc… Ano, tak.“

Paraván už předtím zakrýval asi polovinu truhly. Tak, jak stál teď, ji ale zakrýval celou.

„Co jste si myslel – proč byl postrčeny?“

„Nemyslel jsem si nic.“

(Slečna Lemonová v pánském vydání!)

Burgess ještě rozpačitě dodal:

„Ledaže se snad dá jít lip do ložnice – kdyby si tam třeba dámy chtěly odložit… nebo tak.“

„Leda to. Mohlo to mít ale ještě jiný důvod.“ Burgess se na Poirota tázavě podíval. „Ten paraván teď zakrývá truhlu a zároveň zakrývá i koberec pod ní. Jestliže major Rich pana Claytona probodl, krev by samozřejmě začala skoro hned téct těmi trhlinami na dně truhly ven. Někdo by si toho mohl všimnout – tak jako jste si toho ráno všiml vy. Proto byl ten paraván postrčen.“

„Na to bych nikdy nepřišel.“

„Jaké tu je osvětlení? Přímé světlo nebo rozptýlené?“

„Já vám to předvedu.“

Komorník rychle zatáhl záclony a rozsvítil dvě lampy.

Zalily pokoj intimním tlumeným světlem, při kterém by se nedalo ani dobře číst. Poirot se podíval na lustr na stropě.

„Ten nesvítil. Používáme ho jen zřídka.“

Poirot se rozhlédl po intimním přítmí kolem sebe.

Komorník řekl:

„Pochybuju, že byste nějaké krvavé skvrny uviděl, na to je světlo příliš tlumené.“

„Nejspíš máte pravdu. Ale proč byl ten paraván postrčený?“

Burgess se otřásl.

„To je hrůza, když si pomyslím, že takový slušný pán jako pan major Rich mohl něco takového udělat.“

„Nepochybujete tedy, že to udělal on? Ale proč to udělal – proč, Burgessi?“

„Hm, bojoval přece ve válce, to snad víte, ne? Co když ho tam třeba ranili do hlavy? Tyhle věci prý se někdy začnou projevovat třeba až po letech. Lidi se najednou začnou divně chovat a vůbec nevědí, co dělají. A vždycky se prý sápou zrovna na toho, kdo je jim nejblíž a koho mají ze všech nejradši. Myslíte, že to nemohl být tenhle případ?“

Poirot na něho jen zíral. Pak si povzdychl a otočil se.

„Ne, takhle to nebylo,“ řekl.

Zatvářil se jako spiklenec a nenápadně strčil Burgessovi do ruky bankovku.

„Děkuju pěkně, ale opravdu jste si nemusel dělat –“

„Vždyť jste mi pomohl,“ řekl Poirot. „Pomohl jste mi tím, že jste mi ukázal tenhle pokoj. Tím, že jste mi ukázal, co je v něm. Tím, že jste mi pověděl, co se zde ten večer dělo. Nemožné není nikdy nemožné. To si pamatujte. Řekl jsem, že tu byly jen dvě možnosti – a to jsem se mýlil. Je zde ještě třetí možnost.“ Znova se rozhlédl po celé místnosti a štítivě se otřásl. „Roztáhněte zas ty záclony a pusťte sem světlo a vzduch. Tenhle pokoj to potřebuje. A taky potřebuje vygruntovat. Bude to trvat hezky dlouho, než z něj vyčistíte to, co jej poskvrnilo – vzpomínka na zavilou, dlouho živenou a skrývanou nenávist.“

Burgess stál s otevřenou pusou, když Poirotovi podával klobouk a kabát. Vypadal úplně zmateně. Poirot, který si liboval v pythických výrocích, vyšel mezitím ráznými kroky na ulici.

8

Jakmile Poirot přišel domů, zatelefonoval inspektoru Millerovi.

„Co se stalo s tím Claytonovým kufříkem? Jeho žena mi řekla, že si do něho dával nějaké věci na cestu.“

„Zůstal v klubu. Nechal ho u vrátného. Potom na něj nejspíš zapomněl a odešel bez něho.“

„Co v něm bylo?“

„Běžné věci. Pyžamo, čistá košile, toaletní potřeby.“

„Všechno, jak má být.“

„A co jste čekal, že v něm bude?“

Poirot otázku ignoroval a řekl:

„Ještě pokud jde o to stiletto. Měli byste najít posluhovačku, která chodí uklízet do domu k paní Spenceové. A zeptat se jí, jestli tam někdy něco takového neviděla.“

„U paní Spenceové?“ Miller hvízdl. „To jako jste se zaměřil tímhle směrem? Spenceovým jsme ale to stiletto ukazovali. Tvrdili, zeje vidí poprvé.“

„Zeptejte se jich znova.“

„Vy myslíte –“

„A dejte mi vědět, co vám řeknou –“

„Jestli si myslíte, že jste kdoví nač nepřišel…“

„Přečtěte si Othella, Millere. Porozmýšlejte nad postavami v Othellovi. Na jednu z nich jsme nevzpomněli.“

A zavěsil. Hned nato vytočil číslo lady Chattertonové. Bylo však obsazeno. Za chvilku to zkusil znova. Pořád obsazeno. Zavolal na svého sluhu Georgea a přikázal mu, aby vytáčel číslo tak dlouho, dokud se někdo neozve. Dobře věděl, že lady Chattertonová dokáže protelefonovat celé hodiny.

Posadil se do křesla, šetrně si zul lakýrky, protáhl si prsty na nohou a zvrátil se na opěradlo.

„Už jsem starý,“ uvažoval Hercule Poirot. „Hned jsem unavený…“ Potom se přece jen rozveselil. „Ale mozkové buňky – ty mi pořád ještě slouží. Trochu pomalu – ale slouží… Othello, no ovšem. Kdo to byl, kdo mi to vlastně řekl? Ach ano, paní Spenceová. Ten kufřík… ten paraván… ten mrtvý, který tam leží, jako když spí. Mazaná vražda. Rozmyšlená, předem naplánovaná… řekl bych, že spáchaná s opravdovým potěšením…“

George mu oznámil, že má na telefonu lady Chattertonovou.

„Haló! Tady Hercule Poirot, madame. Mohl bych mluvit s vaším hostem?“

„Jistěže! A co vy, monsieur Poirot, už jste něco geniálního vypátral?“

..Zatím ne,“ řekl Poirot. „Už to ale možná nebude dlouho trvat.“

Za okamžik uslyšel Margheritin klidný, vyrovnaný hlas. „Madame, když jsem se vás ptal, jestli jste si nevšimla, zda ten večer nebylo v místnosti s něčím hnuto, zamračila jste se, jako byste si na něco vzpomínala, ale pak vám to nějak uniklo. Nestál snad náhodou ten večer paraván jinak?“

„Paraván? No ovšem! Jindy býval dál od dveří.“

„Vy jste ten večer tančila?“

„Ano, chvíli.“

„S kým nejvíc?“

„S Jeremym Spencem. Je skvělý tanečník. Charles tancuje taky dobře, ale žádná extra třída není. S ním tancovala Linda a sem tam jsme si partnery prohodily. Jock McLaren netančí. Vyndával gramofonové desky, třídil je a ty vybrané pak přehrával.“

„A potom jste poslouchali vážnou hudbu?“

„Ano.“

Následovala pauza. Posléze Margherita řekla:

„Proč se na to na všechno vyptáváte, monsieur Poirot? Máte už – je – nějaká naděje?“

„Poslyšte, madame, víte vy, jaké city vyvoláváte v lidech, kteří se s vámi setkávají?“

V jejím hlase bylo znát mírné překvapení:

„Já – snad to vím.“

„Obávám se, že nevíte. Že o tom nemáte ani tušení… A že je to vaše životní tragédie. Ta tragédie se ale bohužel obrací proti jiným – ne proti vám.

Dneska se přede mnou někdo zmínil o Othellovi. Vás jsem se zeptal, jestli byl váš manžel žárlivý, a vy jste řekla, že podle všeho ano. Řekla jste to ale jen tak, nezávazně, jako by se nic nedělo. Řekla jste to tak, jak by to řekla Desdemona, která si vůbec neuvědomuje nebezpečí. Ta taky žárlivost rozeznala, ale nechápala ji, poněvadž ona sama žádnou zkušenost se žárlivostí neměla, nemohla mít. Nebyla si nejspíš vůbec vědoma, co dokáže napáchat vzbouřená a silná vášeň. Milovala manžela s romantickým žárem a ctila ho jako hrdinu, milovala svého přítele Cassia – zcela nevinně, jako blízkého druha a společníka… Právě proto, že sama byla vůči vášni imunní, doháněla muže k šílenství… Je vám to srozumitelné, jak to vykládám, madame?“

Následovala pauza – a pak se konečně Margheritin hlas ozval. Nevzrušený, příjemný, trochu zmatený:

„Já – já opravdu nechápu, co tím chcete říct..“

Poirot si povzdechl a řekl velice věcně:

„Přijdu vás dnes večer navštívit.“

9

Inspektora Millera nebylo snadné o něčem přesvědčit. Jenže Poirota zas nebylo snadné se zbavit, dokud nedosáhl svého. Inspektor Miller nespokojeně brumlal, ale nakonec přece jen kapituloval.

„– vůbec ale – co vlastně s tím má společného lady Chattertonová –“

„Máte pravdu, nic. Poskytla azyl své přítelkyni – jenom to.“

„A jak jste to věděl o těch Spenceových?“

„Že to stiletto je od nich? To jsem jen tak hádal. Napadlo mě to, když jsem slyšel něco, co řekl Jeremy Spence. Vyslovil jsem před ním domněnku, že to stiletto patřilo Margheritě Claytonové. A on dal najevo, že ví zcela bezpečně, že ne.“ Odmlčel se. „Co Spenceovi říkali?“ zeptal se s jistou zvědavostí.

„Připustili, že se velice podobá jedné takové malé dýce – spíš hračce – kterou kdysi měli. Před několika týdny ji prý ale někam založili a úplně na ni zapomněli. Mám za to, že ji Rich sebral, když u nich byl.“

„Ten pan Jeremy Spence se ale umí pojistit,“ řekl Hercule Poirot. Sám pro sebe si zabručel: „Před několika týdny… No ovšem, plánovat se to začalo už hezky dávno.“

„Ehm – co se zas děje?“

„Jsme na místě,“ řekl Poirot. Taxík zastavil v Cheriton Street před domem lady Chattertonové. Poirot zaplatil.

Margherita Claytonová na ně čekala v pokoji v poschodí. Když spatřila Millera, tvář jí zledovatěla.

„Nevěděla jsem –“

„Nevěděla jste, kterého přítele mám na mysli, když jsem říkal, že jednoho přivedu s sebou?“

„Pan inspektor Miller není můj přítel.“

„Velice to záleží na tom, jestli si přejete, aby bylo učiněno zadost spravedlnosti nebo ne, paní Claytonová. Váš manžel byl zavražděn –“

„A my si teď musíme promluvit o tom, kdo ho zabil,“ řekl Poirot rychle. „Co kdybychom se na to posadili, madame?“

Margherita se pomalu svezla do křesla s vysokým opěradlem. Hleděla oběma mužům do tváře.

„Teď bych vás prosil,“ obrátil se Poirot na oba posluchače, „abyste měli trpělivost a vyslechli mě. Myslím, že už vím, co se odehrálo toho osudného večera v bytě majora Riche… Všichni jsme vycházeli z chybného předpokladu – z předpokladu, že pouze dvě osoby měly příležitost ukrýt mrtvolu do truhly – to jest buď major Rich, nebo William Burgess. To ale byl náš omyl – v bytě ten večer byla ještě třetí osoba, která měla stejně dobrou příležitost to udělat.“

„A kdo proboha?“ otázal se Miller skepticky. „Ten strejc, co obsluhuje výtah?“

„Ne, ten ne. Ale Arnold Clayton.“

„Ten že ukryl svou vlastní mrtvolu? Nepřeskočilo vám?“

„Přirozeně nikoli mrtvolu – ale své tělo, myslím živé tělo. Krátce a dobře, schoval se do truhly sám. Něco takového se už v historii stalo mockrát. Mrtvá nevěsta ve Snítce jmelí. Jachimo strojící úklady Imogenině cti v Cymbelinovi a další a další. To mě napadlo hned, jak jsem uviděl, že do truhly někdo zcela nedávno vyvrtal díry. Proč? Byly udělané tak, aby v truhle bylo dost vzduchu k dýchání. Proč byl ten večer paraván odstrčen z místa, kde obvykle stával? Proto, aby truhlu zakrýval očím lidí, kteří v tom pokoji byli. Aby schovaný muž mohl co chvíli zvednout víko, trochu se protáhnout z té strnulé pozice a lip slyšet, co se tam kolem děje.“

„Proč ale?“ zeptala se Margherita s očima vytřeštěnýma úžasem. „Proč by se měl Arnold schovávat do truhly?“

„Na to se mne ptáte vy, madame? Váš manžel byl žárlivý muž. A navíc nesdílný, málomluvný člověk, ‚Jako pod pokličkou‘, jak ho charakterizovala vaše přítelkyně paní Spenceová. Žárlil stále víc. Vy jste ho přímo mučila! Jste Richovou milenkou nebo ne? To nevěděl. Musel se to ale dovědět! Proto tedy – ten telegram ze Skotska, telegram, který nikdy nebyl poslán a který nikdy nikdo neviděl! Hodí si do kufříku pár nejnutnějších věcí a jako z udělání ho pak zapomene v klubu. Do bytu přijde v době, kdy ví – to si nejspíš nějak zjistil –, že major nebude doma. Komorníkovi řekne, že napíše dopis. Jakmile zůstane o samotě, vyvrtá v truhle díry, postrčí ten paraván a do truhly si vleze. Tu noc se chce dovědět pravdu. Možná že tam jeho žena zůstane déle než ostatní, možná že odejde, ale potom se znova vrátí. Tu noc se zoufalý muž, zžíraný žárlivostí, doví pravdu…“

„Přece nechcete tvrdit, že se probodl sám?“ Millerův hlas byl plný pochyb. „Nesmysl!“

„Ovšemže ne – probodl ho někdo jiný. Někdo, kdo věděl, že v té truhle je. To se ví, že to byla vražda. Dokonale naplánovaná, dlouho chystaná vražda. Zamyslete se nad ostatními postavami v Othellovi. Na Jaga jsme si měli vzpomenout – právě na něho. Poťouchlé a postupné infikování Claytonovy mysli; narážky, různá podezření. Poctivec Jago, ten spolehlivý přítel, člověk, jemuž lze kdykoli věřit! Arnold Clayton mu věřil. Dovolil mu, aby si pohrával s jeho žárlivostí, aby ji rozjitřil do horečnaté extáze. Byl to vůbec Arnoldův vlastní nápad – ten plán schovat se do truhly? Sám si možná myslel, že ano – podle všeho si to opravdu myslel! A tak jde opona vzhůru – opona nad jevištěm tragédie. Stiletto, ukradené v tichosti už před několika týdny, je připraveno. Večírek má obvyklý průběh. Intimní osvětlení, gramofon hraje, dvě dvojice tančí, nadpočetný muž postává u skříňky s gramofonovými deskami – vedle španělské truhly a paravánu, který ji zakrývá. Vklouzne za paraván, zvedne víko a bodne… Pravda, je to dost odvážné, ale vcelku jednoduché!“

„Clayton by ale přece musel vykřiknout!“

„Jestliže byl omámen, tak ne,“ řekl Poirot. „Podle komorníka tam mrtvola ležela, ‚jako když spí‘. Clayton spal, poněvadž byl omámený, a tu drogu – nebo prášek nebo co to bylo – mu mohl dát jen jediný člověk – muž, který s ním v klubu pil.“

„Jock?“ Margherita zapištěla jak překvapené dítě. „Jock? Ten starý dobrák? Ale ne… Vždyť já znám Jocka celý život! Proč by proboha Jock…“

Poirot se k ní otočil.

„Proč spolu ti dva Italové bojovali v souboji? Proč se zastřelil ten mladík? Jock McLaren je člověk, který se nedokáže příliš prosadit. Možná že už byl ochoten rezignovat a zůstat vám i vašemu manželovi pouhým věrným přítelem, jenže vtom se ještě zamíchá do hry major Rich. To už je trochu moc i na něho. Nenávist a touha ho doženou k tomu, že naplánuje vraždu, která je málem dokonalá – de facto dvojnásobnou vraždu, poněvadž je skoro jisté, že z ní bude usvědčen major Rich. A až se zbaví jak Riche, tak vašeho manžela, potom – aspoň si to myslí – by u vás konečně mohl mít šanci on. A možná, že vy byste mu svou přízeň opravdu věnovala… nemám pravdu, madame?“

Oči měla vytřeštěné hrůzou, hleděla na něho jako hypnotizovaná…

Vydechla téměř mimovolně:

„Možná… já nevím.

Inspektor Miller náhle projevil svou autoritu:

„No, to je sice všechno moc pěkné, Poirote, jenomže je to jen teorie, nic víc. Chybí sebemenší důkaz. A nejspíš na tom není ani slovo pravdy.“

„Mýlíte se. Je to pravda. Od začátku do konce.“

„Není na to ale žádný důkaz. Nic, na základě čeho bychom mohli jednat.“

„To jste na omylu. Myslím, že se ten McLaren přizná sám, až mu tohle všechno povíte. Přesněji řečeno, až mu vysvětlíte, že Margherita Claytonová už ví…“

Poirot chvilku mlčel a pak řekl:

„Poněvadž jakmile bude vědět tohle, pochopí, že prohrál na celé čáře… Tu dokonalou vraždu spáchal nadarmo.“

The Uder Dog

Zatím nepřeloženo

Černý vzadu

Hercule Poirot večeřel se svým přítelem Henrym Bonningtonem v restauraci Šlechetná snaha na King’s Road v Chelsea.

Panu Bonningtonovi se to u Šlechetné snahy zamlouvalo. Líbila se mu poklidná atmosféra podniku a chutnala mu tamější jednoduchá a ryze anglická kuchyně; neměl v oblibě všelijaké ty kulinářské patlanice. Rád konverzoval s lidmi, kteří tam s ním večeřeli, na stejném místě, kde kdysi sedával Augustus John, a upozorňoval je najména proslavených malířů, zapsaná v knize hostů. Pan Bonnington sám příliš kumštýřsky založenou náturou neoplýval, ale umělecká činnost jiných lidí ho naplňovala jistou pýchou.

Sympatická číšnice Molly uvítala pana Bonningtona jako starého přítele. Zakládala si na tom, že si neomylně pamatuje, co má který ze stálých návštěvníků rád a co nerad.

„Dobrý večer, pane,“ řekla, jakmile oba muži usedli k rohovému stolu. „Dneska máte štěstí, je tam krocan s kaštanovou nádivkou a na toho vy si potrpíte, viďte? A pořád máme ten báječný stiltonský sýr! Budete si přát nejprve polévku nebo rybu?“

Pan Bonnington ten problém zvážil. Výstražným hlasem řekl Poirotovi, který právě studoval jídelní lístek:

„Ne abyste si dnes zase objednal ty vaše francouzské hors d’oeuvres9. Musíte si dát nějaké poctivé a dobře připravené anglické jídlo!“

„Vážený příteli,“ Hercule Poirot rozpřáhl ruce, „nic lepšího si ani nepřeji! Svěřuji se v tomto ohledu bezvýhradně do vašich rukou!“

„Och – chjoch – ehm – hm,“ odpověděl pan Bonnington a plně se soustředil na zvládnutí toho komplikovaného problému.

Jakmile byla tato závažná otázka – stejně jako volba vína-uspokojivě vyřešena a Molly odspěchala, pan Bonnington se s povzdechem zvrátil na opěradlo židle a rozložil si ubrousek.

„Skvělé děvče – ta číšnice,“ řekl hlasem znalce. „Bývala to hotová krasavice – tu malovalo malířů! A navíc ví, co je to dobré jídlo, což je myslím ještě důležitější. Ženy zpravidla mívají k jídlu velice kuriózní vztah. Nejedná žena, když si někam vyjde s pánečkem, do kterého je zakoukaná, si ani nevšimne, co vlastně jí. Objedná si prostě to první, co uvidí.“

Hercule Poirot potřásl hlavou.

„C’est terrible.“10

„Muži jsou naštěstí z jiného těsta!“ řekl pan Bonnington samolibě.

„Vždycky?“ V Poirotových očích se mihl záblesk.

„No, když jsou hodně mladí, tak snad ne,“ připustil pan Bonnington. „Vždyť je znáte, ty dnešní hejsky! Dneska jsou ti cucáci všichni stejní: žádná kuráž – žádná výdrž. Já si o nich myslím, že jsou k ničemu, a oni,“ dodal s přísnou objektivitou, „si zas myslí totéž o mně. Možná že mají pravdu! Když ale člověk slyší, jak dneska někteří ti cafouři mluví, má dojem, že nikdo, komu je přes šedesát, už tu nemá co pohledávat. Chovají se tak, že se člověk diví, že většina z nich ještě nesprovodila své starší příbuzné ze světa.“

„Kdo ví, jestli to nedělají,“ řekl Hercule Poirot.

„Vy teda myslíte na pěkné věci, Poirote, jen co je pravda. To vaše detektivní působení vás připravilo o všechny ideály.“

Hercule Poirot se usmál.

„Tout de m? me,“11 řekl. „Mohlo by být zajímavé sestavit seznam lidí, kterým bylo přes šedesát a kteří zemřeli nějakou nešťastnou náhodou. Ujišťuju vás, že by se vám začaly honit hlavou lecjaké prapodivné myšlenky.“

„S vámi je ta potíž, že jste začal sám zločiny vyhledávat, místo abyste čekal, až zločiny přijdou k vám.“

„Omlouvám se,“ řekl Poirot. „To já mluvím jen tak, páté přes deváté, jak vy Angličané říkáte. Povězte mi, vážený příteli, radši něco o sobě. Jak se vám vůbec daří? Co vy si o tom dnešním světě myslíte?“

„Že je to cvokárna!“ řekl pan Bonnington. „To je to pravé slovo pro dnešní svět. Hotová cvokárna ve všem všudy. Všude jen samé pěkné řeči. A ty pěkné řeči pomáhají tu cvokárnu maskovat. Jako hodně kořeněná omáčka, která má zakrýt skutečnost, že ryba pod ní už mírně páchne. Jenže já chci porci čerstvého platýze – a ne, aby mi na ni nějaký cvok kaňhal nějakou cvokařskou omáčku.“

Přesně v té chvíli mu číšnice Molly kýženou porci naservírovala a pan Bonnington pochvalně zamručel.

„Ty víš, co já mám rád, zlatíčko,“ řekl.

„Vždyť jste taky náš štamgast, ne? To by bylo pěkné, abych nevěděla, co rád jíte!“

Hercule Poirot se dívky zeptal:

„Chcete říct, že si lidé objednávají pořád jedno a totéž? Nepotrpí si také občas na změnu?“

„Pánové ne. Dámy milují pestrost – pánové si ale dávají vždycky totéž.“

„Neříkal jsem vám to?“ hřímal Bonnington. „Ženy mívají k jídlu naprosto kuriózní vztah!“

Rozhlédl se po restauraci.

„Svět je stejně k popukání. Vidíte tamhle toho prapodivného vousatého dědu, co sedí v rohu? Molly vám potvrdí, že sem chodí každé úterý a každý čtvrtek večer. Prvně sem zavítal skoro před deseti lety – figuruje tu už jako jakýsi podnikový maskot. A přesto tady nikdo neví, jak se ten děda jmenuje, kde bydlí a z čeho je živ. Nepřipadá vám to zvláštní, když se nad tím člověk zamyslí?“

Když jim číšnice přinesla dvě porce krocana, pan Bonnington řekl:

„Koukám, že ten starý metuzalém sem pořád ještě chodí!“

„Máte pravdu. Každý úterek a každý čtvrtek – to je jeho žůrfix. Představte si ale, že minulý týden přišel z ničeho nic v pondělí! Já z toho byla úplně vyjevená! Měla jsem pocit, že nevím, který je den, že je určitě úterek, a já si to nějak spletla. On pak ale příští večer přišel taky – takže v to pondělí tady vlastně byl jen jako nádavkem, jestli se to tak dá říct.“

„Zajímavé vybočení ze zajetých kolejí,“ zabručel Poirot. „Rád bych věděl, jaký k tomu mohl mít důvod?“

„No… jestli se na to ptáte mne, já myslím, že ho něco vyvedlo z míry nebo měl nějaké starosti.“

„Z čeho tak soudíte? Z toho, jak se choval?“

„Ne – z toho, jak se choval, ani ne. Choval se totiž stejně klidně jako vždycky. Nikdy toho moc nenamluví, ten tak řekne nanejvýš ‚dobrý večer‘, když přijde, a ‚dobrou noc‘, když odchází. Ne – spíš z toho, co si objednal.“

„Z toho, co si objednal?“

„Vy se mi asi budete smát, pánové,“ začervenala se Molly,. „ale když k nám nějaký host chodí deset let, personál už musí vědět, co má rád a co ne. Nikdy si nepotrpěl na hovězí nebo na borůvky a nikdy si nedal bílou polévku – ale to pondělí večer si najednou objednal hustou rajskou polévku, biftek, zadělávané ledvinky a borůvkový koláč! Dělalo to na mě dojem, že vůbec nevnímá, co si objednává!“

„Poslyšte,“ řekl Hercule Poirot, „to mi připadá mimořádně zajímavé!“

Molly se zatvářila potěšené a nechala je o samotě.

„No tak, Poirote,“ zasmál se potměšile Henry Bonnington, „teď bych rád slyšel pár těch vašich dedukcí. A prvotřídních, jak máte ve zvyku.“

„Radši bych nejdřív slyšel, co si o tom myslíte vy.“

„Chcete, abych vám dělal Watsona, co? Prosím – ten děda byl u doktora a doktor mu naordinoval jinou dietu.“

„Pěkně hustou rajskou polévku, biftek, zadělávané ledvinky a borůvkový koláč? Rád bych viděl doktora, který by mu poradil takovouhle dietu.“

„To jste na omylu, Poirote. Doktoři jsou s to doporučit člověku cokoli.“

„Jiné vysvětlení vás nenapadá?“

Henry Bonnington řekl:

„No – tak tedy vážně. Zdá se mi, že je tu jediné možné vysvětlení. Náš neznámý přítel jednal pod vlivem nějakého silného vzrušení nebo emoce. Byl z toho tak vyšinutý, že si opravdu vůbec neuvědomoval, co si objednává a co jí.“

Na okamžik se odmlčel a pak řekl:

„Ted je na vás, abyste mi pověděl, že víte přesně, co ho tak vyvedlo z míry. Neřeknete mi náhodou, že se zrovna rozhodoval, jestli má spáchat vraždu?“

Sám se tomu nápadu zasmál.

Poirot se však nezasmál.

Později se přiznal, že už v té chvíli pocítil vážné znepokojení. Prohlašuje, že už tehdy mohl mít aspoň tušení o tom, co se pravděpodobně stalo.

Jeho přátelé ho ujišťují, že je to naprosto fantastické tvrzení.

Asi po třech týdnech se Hercule Poirot a pan Bonnington setkali znova – tentokrát na sebe narazili v podzemní dráze.

Pozdravili se kývnutím, poněvadž se oba klátili sem tam s rukama v kožených poutkách držadel. Na Piccadilly Circus většina cestujících vystoupila a oba muži se mohli usadit až v předku vozu. Našli si tam klidné místo – nikdo z přistupujících ani vystupujících kolem nich neprocházel.

„Tady je to lepší,“ prohlásil pan Bonnington. „Lidi jsou hrozně sobecká sebranka – ani je nenapadne postoupit dál do vozu, ať jim říká kdo chce co chce.“

Hercule Poirot pokrčil rameny.

„Co byste chtěl?“ řekl. „Život je ubíjející záležitost. A hlavně nejistá!“

„To je to. Dneska jsme tady, zítra ne,“ pravil pan Bonnington s poněkud morbidním uspokojením. „Mimochodem, když tak o tom mluvíme, vzpomínáte si na toho dědouse, co jsme ho pozorovali u Šlechetné snahy? Vůbec bych se nedivil, kdybych se dověděl, že už se taky odebral na onen svět – věřme, že lepší než ten náš. V restauraci už nebyl celý týden. Molly je z toho úplně vyjevená.“

Hercule Poirot sebou škubl. V zelených očích mu zablýsklo.

„Vážně?“ zeptal se. „Vážně?“

Pan Bonnington řekl:

„Vzpomínáte si, jak jsem říkal, že byl možná u doktora a ten mu předepsal nějakou dietu? Ta dieta je ovšem nesmysl, ale vůbec bych se nedivil, kdyby byl navštívil doktora kvůli svému zdraví. To, co mu doktor řekl, pro něho mohlo znamenat pěkný šok. Což by vysvětlovalo, proč si objednával z jídelního lístku jak ve snu – ani si neuvědomoval co. Je docela možné, že ho ten šok sprovodil ze světa dřív, než kdyby k němu býval vůbec nešel. Doktoři by si měli dávat pozor na to, co člověku řeknou.“

„To oni si obvykle dávají,“ řekl Hercule Poirot.

„Já už vystupuju,“ zvolal pan Bonnington. „Tak na shledanou. Už se asi nikdy nedovíme, co to bylo za dědu – anijak se jmenoval. Tenhle svět je stejně k popukání!“

A chvatně vystoupil z vozu podzemní dráhy.

Hercule Poirot seděl, mračil se a vůbec nevypadal na to, že si myslí, že svět je tak moc k popukání.

Když přišel domů, dal jisté instrukce svému spolehlivému sluhovi Georgeovi.

Prst Hercula Poirota se zvolna sunul po seznamu jmen. Byl to seznam všech zemřelých z pečlivě vybrané oblasti Londýna.

Poirotův prst se zarazil.

„Henry Gascoigne. Šedesát devět let. S tím bych to měl zkusit nejdřív.“

Za nějakou chvíli už Hercule Poirot seděl v ordinaci doktora MacAndrewa nedaleko King’s Road. MacAndrew byl vysoký zrzavý Skot a vypadal inteligentně.

„Gascoigne?“ řekl. „Ano, máte pravdu. Takový výstřední starý podivín. Bydlel sám v jedné z těch barabizen bez domácího, které se postupně bourají, aby se získalo místo pro nové bloky moderních obytných domů. Nikdy dřív jsem u něho nebyl, ale znal jsem ho od vidění tady z okolí – i podle jména. Nejdřív si toho všimli roznášeči mléka – že něco není v pořádku. Za dveřmi se mu začaly hromadit láhve s mlékem. Sousedé nakonec upozornili policii – policisté vypáčili dveře a našli ho. Upadl ze schodů a zlámal si vaz. Měl na sobě starý župan s visícím a roztřepaným látkovým páskem – mohl si sám podtrhnout nohu, stačilo, když si ten pásek přišlápl.“

„Chápu,“ řekl Hercule Poirot. „Takže to bylo zcela jednoduché – prostě nehoda.“

„Ano, přesně.“

„Měl nějaké příbuzné?“

„Synovce. Obvykle chodíval strýčka navštívit tak jednou za měsíc. Jmenuje se Lorrimer, George Lorrimer, a je to taky doktor jako já. Bydlí ve Wimbledonu.“

„Vyvedla ho smrt starého pána z míry?“

„Že by ho vyvedla z míry – no, to se snad ani nedá říct. Myslím, že měl starého pána docela rád, ale vlastně ho ani moc dobře neznal.“

„Jak dlouho už byl pan Gascoigne mrtev, když jste ho prohlížel?“

„Aha, tady už začínáme mluvit úředně,“ povzdechl si doktor MacAndrew. „Rozhodně ne míň než osmačtyřicet hodin a ne víc než dvaasedmdesát hodin. Našli ho šestého ráno. časově se to vlastně dalo ještě upřesnit. V kapse županu měl totiž dopis – napsaný třetího a hozený do schránky ve Wimbledonu ten den odpoledne – doručit mu ho mohli někdy před půl desátou večer. Z toho plyne, že smrt nemohla nastat dřív než večer v devět dvacet – toho třetího. Což souhlasí s obsahem žaludku a stadiem zažívacího procesu. Večeřel asi dvě hodiny před smrtí. Pitval jsem ho šestého dopoledne a stav těla plně nasvědčoval tomu, že smrt nastala asi před šedesáti hodinami – čili třetího, někdy kolem desáté hodiny večer.“

„To všechno, jak se zdá, perfektně souhlasí. Ještě mi řekněte, kdy ho naposled viděli živého?“

„Viděli ho ten večer na King’s Road asi v sedm hodin – tedy ve čtvrtek třetího – a večeřel v restauraci Šlechetná snaha v půl osmé. Co vím, tak tam chodil na večeři každý čtvrtek. Mimochodem řečeno, jestli to nevíte, byl to malíř. Mimořádně špatný.“

„Žádné jiné příbuzné neměl? Jen toho synovce?“

„Ještě měl bratra – dvojče. Celá ta historie je dost zvláštní. Oba bratři se dlouhá léta neviděli. Ten druhý – Anthony Gascoigne – se oženil s nějakou velice bohatou paní a zanechal kumštu. Bratři se kvůli tomu rozhádali, a pokud je mi známo, nikdy v životě se spolu víc nesešli. Nejzvláštnější na tom ale je to, že oba zemřeli ve stejný den. Starší z dvojčat skonalo ve tři hodiny odpoledne, také toho třetího. Už jsem se kdysi setkal s podobným případem dvojčat, která zemřela ve stejný den – a přitom každé na jiném konci světa. Je to pravděpodobně jen náhoda, ale fakt je, že se to stalo.“

„Manželka toho bratra je naživu?“

„Ne, umřela před několika lety.“

„Kde ten Anthony Gascoigne bydlel?“

„Měl dům na Kingston Hillu. Podle toho, co mi říkal doktor Lorrimer, byl to také dost velký samotář.“

Hercule Poirot zamyšleně přikývl.

Skot se na něho pátravě podíval.

„Oč vám vlastně jde, monsieur Poirot?“ zeptal se nepokrytě. „Na vaše otázky jsem vám odpověděl – to byla má povinnost, když jste mi ukázal své pověření. Vůbec mi ale není jasné, kvůli čemu to všechno je.“

Poirot řekl pomalu:

„Jde o prostý případ – nehodu, která bohužel skončila smrtí, přesně tak, jak jste to řekl. Mne jenom zajímá, jestli ho z těch schodů někdo nesrazil.“

Doktor MacAndrew se zatvářil zděšeně.

„Jinými slovy – vražda! Máte pro tuhle hypotézu nějaký podklad?“

„Nemám,“ řekl Poirot, ,,je to pouhá domněnka.“

„Musí tu být ale něco –“ trval doktor na svém.

Poirot nic neřekl. MacAndrew pokračoval:

„Jestli podezíráte toho synovce – Lorrimera –, můžu vám říct rovnou a hned tady, že jste vedle jak jedle. Lorrimer hrál ve Wimbledonu bridž – od půl deváté až do půlnoci. Zjistilo se to při soudním vyšetřování.“

Poirot zabručel:

„A doufám, že si to ověřili. Policie pracuje důkladně.“

Doktor se zeptal:

„Vy snad o něm něco víte? Něco, co by mluvilo proti němu?“

„Než jste se mi o něm zmínil, neměl jsem vůbec tušení, že takový člověk existuje.“

„Podezíráte tedy někoho jiného?“

„Ale ne. Jde o něco úplně jiného. V tomhle případě hrají roli zautomatizované stereotypy tvora pojmenovaného homo sapiens. Ty jsou tu mimořádně důležité. A ten mrtvý monsieur Gascoigne mi do toho nezapadá. Je to všechno nějak jinak, rozumíte?“

„Ne, opravdu – vůbec nic nechápu.“

Hercule Poirot zabručel:

„Potíž je v tom, že je tady trochu moc omáčky na zasmrádlé rybě.“

„Jak prosím jste to ráčil –?“

Hercule Poirot se usmál.

„Brzo mě asi budete chtít dát zavřít jako nebezpečného šílence, Monsieur le Docteur. Já ale opravdu nejsem duševně chorý – jsem jen člověk, který si potrpí na řád a metodu, a proto mi dělá starosti, když narazím na fakt, který mi do toho nezapadá. Musíte mi prominout, jestli jsem zneužíval vaší ochoty příliš dlouho.“

Vstal a doktor vstal rovněž.

„Víte,“ řekl MacAndrew, „upřímně řečeno, neshledávám na smrti Henryho Gascoigna nic sebemíň podezřelého. Já říkám, že spadl – vy říkáte, že ho někdo srazil. Všechno jsou to jen – no – dohady.“

Hercule Poirot si vzdychl.

„Hm,“ řekl. „Je to prostě šikovně udělaná práce. Někdo to provedl opravdu s fortelem.“

„Vy si pořád ještě myslíte –?“

Drobný mužík rozpřáhl ruce.

„Já jsem posedlý člověk – honí se mi hlavou taková malá fixní idea – a nemám nic, oč bych ji opřel! Mimochodem, měl ten Henry Gascoigne umělý chrup?“

„Ne, měl vlastní zuby a ve výtečném stavu. V jeho věku je to vskutku úctyhodné.“

„Pečoval o ně hodně – byly bílé a pravidelně čištěné?“

„Ano, všiml jsem si jich obzvlášť dobře. Víte, jak člověk stárne, zuby obyčejně trochu zažloutnou, ale on je měl opravdu v znamenitém stavu.“ ‚

„Tedy vůbec nijak zabarvené?“

„Ne. Řekl bych, že byl nekuřák, jestli jste měl na mysli tohle.“

„No, tohle zrovna ne – to jsem jen tak vystřelil naslepo – a nejspíš z toho nic nebude! Sbohem, pane doktore – a děkuju za laskavost!“

Stiskl doktorovi ruku a odporoučel se.

„A teď se vydám za tím výstřelem naslepo!“ řekl si.

U Šlechetné snahy si sedl k stejnému stolku, u něhož předtím seděl s Bonningtonem. Obsluhovala ho jiná dívka než Molly. Molly, jak mu dívka řekla, měla volný den.

Nebylo ještě ani sedm hodin a Poirotovi se bez obtíží podařilo zapříst s dívkou konverzaci o starém panu Gascoignovi.

„Ano,“ řekla „ten sem chodíval celá dlouhá léta. Žádná z nás ale nevěděla, jak se jmenuje. Četly jsme zprávu o vyšetřování v novinách a byla tam taky jeho fotografie. ‚Hele,‘ řekla jsem Molly, ‚vždyť tohle je náš starej metuzalém‘ – víte, my jsme mu tak říkaly.“

„Večeřel tedy u vás ten den, co zemřel, že?“

„Ano, večeřel. Ve čtvrtek třetího. Chodil k nám každý čtvrtek – každé úterý a každý čtvrtek – byl přesný jako hodiny.“

„Co si objednal – na to už se asi nepamatujete, co?“

„Moment – dal si kořeněnou polévku s rýží, ano, vzpomínám si, potom hovězí sekanou – nebo to bylo skopové? Ne, tu sekanou si dal a po ní borůvkový a jablečný koláč a nakonec sýr! Víte, když si pomyslím, že pak šel domů a ještě ten večer spadl z těch schodů! Slyšela jsem, že prý to zavinil utržený pásek od županu. To je pravda, šaty měl vždycky hrozné – dávno z módy a dost hajdalácky oblečené, celé odrbané, ale přesto, i tak, měl něco do sebe, jako kdyby to byl někdo! Víte, k nám chodí nejrůznější zajímaví hosté!“

Číšnice zmlkla a odspěchala za svými povinnostmi.

Hercule Poirot jedl platýzí filé. V očích mu zablýsklo zelené světlo.

„To je zvláštní,“ řekl si v duchu, „jak i ti nejinteligentnější lidé uklouznou na detailech. To bude Bonningtona zajímat.“

Zatím ale ještě nebyl čas na to, aby si s panem Bonningtonem nenucené poklábosil.

Při jednání s obvodním koronerem nenarazil Hercule Poirot na žádné větší obtíže. Přinesl si totiž s sebou doporučení od jisté vlivné organizace.

„Zvláštní figura, ten nebožtík Gascoigne,“ prohlásil koroner. „Osamělý, výstřední děda. Zato jeho smrt, jak se zdá, vyvolala překvapivě velký zájem!“

Podíval se při těch slovech na návštěvníka s neskrývanou zvědavostí.

Hercule Poirot pečlivě volil slova. Vyznělo to dost šroubovaně:

„Kolem jeho úmrtí jsou některé okolnosti, monsieur, které činí zevrubné vyšetření velmi žádoucím.“

„A čím vám v tom mohu být nápomocen?“

„Mám za to, že je ve vaší kompetenci nařídit, aby průkazní materiály předložené u soudu byly zničeny nebo zabaveny – podle toho, co sám uznáte za vhodné. V kapse županu Henryho Gascoigna byl nalezen jistý dopis, že ano?“

„To je pravda.“

„Dopis od jeho synovce – lékaře George Lorrimera?“

„Ano, správně. Dopis byl předložen při soudním vyšetřování, poněvadž upřesňoval časový údaj o úmrtí.“

„A lékařské vyjádření ten časový údaj potvrdilo?“

„Přesně.“

„Ten dopis je stále ještě k dispozici?“

Hercule Poirot očekával odpověď téměř s úzkostí.

Když uslyšel, že dopis existuje a že se na něj může podívat, s ulehčením si oddechl.

Jakmile měl konečně dopis před sebou, začal jej důkladně studovat. Byl napsaný propisovací tužkou a poněkud křečovitým písmem.

Stálo v něm:

Milý strýčku Henry, nerad Ti to píši, ale u strýčka Anthonyho jsem nepochodil. Návrhem, Že bys ho navštívil, nebyl ani dost málo nadšen a na Tvůj vzkaz, že by bylo nejlepší nevracet se k minulosti a na všechno zapomenout, mi vůbec neodpověděl. Je ovšem skutečné vážné nemocný a těžko už vůbec soustředí myšlenky. Obávám se, že nebude dlouho žít. Měl jsem dojem, že si na Tebe stěží vzpomíná.

Je mi lito, že jsem Tě takhle zklamal, ale ujišťuji Tě, že jsem udělal vše, co bylo v mých silách.

Líbá Tě Tvůj synovec George Lonimer

Dopis byl datován 3. listopadu. Poirot se podíval na razítko na obálce – 3.11. – 16.30 hod. Zabručel: „To je přece v báječném pořádku, no ne?“

Potom se Poirot vydal na Kingston Hill. Po menších obtížích, při nichž se pocvičil v dotěrnosti a neztratil smysl pro humor, podařilo se mu vyzpovídat paní Amelii Hillovou, hospodyni a kuchařku zemřelého Anthonyho Gascoigna.

Paní Hillová byla zprvu poněkud škrobená a podezíravá, ale okouzlující šarm toho cizího džentlmena kuriózního zevnějšku by snad dokázal obměkčit i kámen. Paní Amelia Hillová zvolna roztávala.

A pojednou, jako tolik jiných žen před ní, si začala vylévat srdce a svěřovat se se svým trápením posluchači, který projevoval skutečné pochopení.

Čtrnáct let vedla panu Gascoignovi domácnost – nebyl to žádný med! To tedy ne. Leckterá jiná žena by se pod břemenem všech těch starostí prostě sesula! Chudák pán byl divný pavouk, to se tedy nedá popřít. Neuvěřitelný držgrešle – to u něho byla přímo mánie – a přitom to byl pracháč – škoda mluvit! Paní Hillová mu ale sloužila oddaně, ty jeho nemožné způsoby vždycky radši překousla a pochopitelně čekala, že na ni bude aspoň něčím pamatovat. Ale kdepak, kde nic tu nic! Zanechal jenom starý testament, v němž všechny peníze odkázal své ženě, a kdyby ta zemřela dřív než on, tedy svému bratru Henrymu. Poslední vůli napsanou před mnoha lety! To tedy od něho nebylo vůbec fér!

Hercule Poirot ji postupně odvedl od hlavního konverzačního námětu, jímž byla zklamaná hamižnost. To od něho bylo věru nespravedlivé a neuznalé! To nemůže mít nikdo paní Hillové za zlé, že se jí to dotklo a že ji to překvapilo! Ostatně – že by běžel pro šesták o půlnoci na hřbitov, to bylo o panu Gascoignovi známo. Dokonce se o nebožtíkovi tvrdilo, že odmítl pomoc i svému jedinému bratrovi. O tom všem paní Hillová pravděpodobně dobře ví.

„Tak kvůli tomu ho přišel navštívit pan doktor Lorrimer?“ zeptala se paní Hillová. „Vím, že při tom nějak šlo o jeho bratra, ale myslela jsem, že se s ním ten jeho bratr chtěl jenom usmířit. Před lety se totiž spolu pohádali.“

„Pokud jsem dobře rozuměl,“ zeptal se Poirot, „pan Gascoigne prý nabídku k usmíření rozhodně odmítl?“

„Ano, to je pravda,“ řekla paní Hillová a přikývla. „ ‚Henry?‘ zeptal se takovým strašně slabým hlasem. ‚Co má být s Henrym? Neviděl jsem ho moc let a vidět ho nechci. Henry je hrozně hádávej chlap.‘ To bylo všechno, co řekl.“

Konverzace se poté vrátila k osobním stížnostem paní Hillové a zatvrzelému postoji, který vůči ní zaujal advokát zemřelého pana Gascoigna. Poirot měl co dělat, aby unikl její výřečnosti, aniž by byl nucen rozhovor přerušit příliš příkře.

Hned po večeři se Poirot vydal do vily U vysokého jilmu na Dorset Road ve Wimbledonu, kde bydlel doktor George Lorrimer.

Doktor byl doma. Hercula Poirota uvedli do ordinace, kam za ním doktor Lorrimer zanedlouho přišel. Bylo na něm vidět, že zřejmě zrovna vstal od večeře.

„Já nejsem pacient, pane doktore,“ řekl Hercule Poirot, „a to, že jsem za vámi přišel, je možná z mé strany dost velká troufalost, ale jsem starý člověk a věřím, zeje nejlepší jednat přímo a otevřeně. Nepotrpím si na advokáty a na jejich nudné a vyhýbavé manýry.“

Jeho slova nepochybně vzbudila doktorův zájem. Byl to hladce vyholený muž, středně vysoký, vlasy měl kaštanové, ale řasy skoro bílé, což působilo, že i v očích měl jakýsi bledý, nedomrlý výraz. Choval se však velice živě a nechyběl mu smysl pro humor.

„Advokáti?“ řekl a povytáhl obočí. „Já ty chlapy přímo nenávidím! Vzbudil jste mou zvědavost, milý pane. Račte se posadit.“

Poirot si sedl, vytáhl svou oficiální navštívenku a podal ji doktorovi.

George Lorrimer zamrkal bílými řasami.

Poirot se důvěrně předklonil: „Většina mých klientů jsou ženy,“ řekl.

„No přirozeně,“ prohlásil doktor Lorrimer a čtverácky zamžikal.

„Ovšem – zcela přirozeně,“ přisvědčil Poirot. „Ženy nedůvěřují státnímu policejnímu aparátu. Dávají přednost soukromému vyšetřování. Nepřejí si, aby se jejich nesnáze rozhlásily a dostaly na veřejnost. Před několika dny za mnou přišla o radu jedna starší dáma. Byla nešťastná kvůli manželovi, s kterým se před mnoha lety rozešla ve zlém. Ten manžel byl váš strýc, zemřelý pan Gascoigne.“

Tvář Georgea Lorrimera polil sytý ruměnec.

„Můj strýc? Ale to je nesmysl! Jeho manželka umřela už dávno. Před lety.“

„Nemyslím vašeho strýce Anthonyho Gascoigna. Mám na mysli vašeho strýce Henryho Gascoigna!“

„Strýce Henryho? Ale ten přece nebyl ženatý!“

„Byl ženatý, byl,“ lhal Hercule Poirot jako když tiskne a ani se nezačervenal. „Mám to ověřené. Ta dáma s sebou dokonce přinesla jejich oddací list.“

„To je lež!“ zvolal George Lorrimer. Ve tváři byl teď fialový jako švestka. „Tomu nevěřím. Jste nestydatý lhář!“

„Je to mrzuté, co? „ řekl Poirot. „Spáchal jste vraždu pro nic za nic.“

„Vraždu?“ – Lorrimerovi přeskočil hlas. Bledé oči mu hrůzou povylezly z důlků.

„Mimochodem,“ řekl Poirot, „koukám, že jste zas jedl borůvkový koláč. To od vás není moc rozumné. Sice se říká, že borůvky mají spoustu vitamínů, ale někdy mohou být smrtelně nebezpečné. V tomhle případě si umím docela dobře představit, že pomohou nasadit oprátku na jistý krk – na váš krk, pane doktore Lorrimere!“

„Tak to vidíte, mon ami,12 dopustil jste se omylu právě ve svém základním předpokladu.“ Hercule Poirot se na svého přítele dobrácky usmíval přes stůl a na vysvětlenou třepal drobnou ručkou.

„Člověk, který je vystaven silnému duševnímu stresu, stěží v té chvíli udělá něco, co nikdy dřív nedělal. Naopak, jeho reakce si volí cestu nejmenšího odporu, člověk, kterého něco vyvede z míry, klidně může přijít k večeři v pyžamu, ale bude to jeho vlastní pyžama, ne pyžama někoho jiného.

A teď se stane, že člověk, který nemá rád bílou polévku, hovězí sekanou a borůvky, si z ničeho nic jednoho večera tohle všechno objedná! Vy říkáte, že to udělal proto, že myslel na něco jiného. Já ale tvrdím, že člověk, který má v hlavě nějakého brouka, si automaticky poručí totéž jídlo, které si obvykle a nejčastěji dával dřív.

Eh bien, jaké jiné vysvětlení by tu mohlo být? Nebyl jsem prostě s to na žádné rozumné vysvětlení přijít. A dělalo mi to starosti! Tenhle detail byl celý nějak postavený na hlavu! Nezapadal mi do toho! Potrpím si na to, aby věci měly logiku a řád, aby navzájem hrály. A to, co si pan Gascoigne objednal k večeři –, to mě znepokojovalo.

Potom jste mi řekl, že ten člověk zmizel. Nepřišel v úterý ani ve čtvrtek – vynechal poprvé po mnoha letech. To se mi líbilo ještě míň. Bezděčně mě napadla prazvláštní hypotéza. Jestliže byla správná, pak ten člověk byl mrtvý. Začal jsem se poptávat. Ukázalo se, že je mrtvý. A zemřel trochu moc hladce, řekl bych až úhledně,jak se sluší a patří. Jinými slovy: zasmrádlá ryba byla polita omáčkou!

Viděli ho na King’s Road v sedm hodin. Tady v restauraci večeřel o půl osmé – dvě hodiny předtím, než zemřel. Všechno bylo v pořádku, potvrdila to pitva i obsah žaludku, potvrdil to i nalezený dopis. To už té omáčky bylo přece jen trochu moc! Rybu nebylo vůbec vidět!

Milující synovec napsal dopis, milující synovec měl na ten čas, kdy strýc zemřel, báječné alibi. Příčina smrti byla velice prostá – pád ze schodů. Obyčejná nehoda? Obyčejná vražda? Všichni tipovali tu nehodu.

Milující synovec je zároveň jediný žijící příbuzný. Milující synovec bude dědit – aleje tu vůbec nějaké dědictví? O strýci je notoricky známo, že je chudý.

Jenomže je zde ještě bratr. A bratr se svého času oženil s bohatou ženou. Ten bratr bydlí ve velkém, procovském domě na Kingston Hillu, takže se zdá, že mu ta bohatá manželka zřejmě odkázala všechny své peníze. Všimněte si, jak to jde za sebou: bohatá manželka odkáže peníze Anthonymu, Anthony je odkáže Henrymu a Henryho peníze dědí George. Hotový řetěz.“

„Teoreticky to zní všechno moc pěkně,“ řekl pan Bonnington. „Co jste ale udělal?“

„Jakmile člověk jednou ví – pak už zpravidla dosáhne toho, čeho dosáhnout chce. Henry skonal dvě hodiny po jídle – to bylo de facto vše, co je při soudním vyšetřování zajímalo. Jenomže co když to jídlo nebyla večeře, ale oběd? Vmyslete se do situace, ve které George byl: naléhavě potřebuje peníze. Anthony Gascoigne umírá – ale z jeho smrti Georgeovi nekyne žádný prospěch. Jeho peníze zdědí Henry, a Henry Gascoigne může žít ještě dlouhá léta. Proto musí Henry umřít také – čím dřív, tím lip –, ale jeho smrt musí následovat až po smrti Anthonyho a zároveň musí George mít alibi. Henryho zvyk večeřet pravidelně dvakrát týdně v restauraci přivede Georgea na myšlenku, jak si opatřit alibi. Poněvadž je náramně opatrný, nejdřív svůj plán vyzkouší. V pondělí večer se ve zmíněné restauraci vydává za svého strýce. Všechno jde jak po másle. Všichni mu to spolknou, považují ho za jeho strýce. S výsledkem zkoušky je spokojen. Musí jenom vyčkat, až se na strýci Anthonym projeví neklamné příznaky, že co nevidět natáhne bačkory. Konečně se té chvíle dočká. Druhého listopadu odpoledne napíše strýci dopis, ale datuje jej třetího. Třetího listopadu přijede odpoledne do města, zajde strýce navštívit a začne uvádět svůj plán ve skutek. Dá mu pořádný štulec a milý strýčínek Henry hapá ze schodů. George najde dopis, který napsal, a strčí jej strýci do županu. O půl osmé už je u Šlechetné snahy – s vousy, obočím jak roští, prostě všechno jak má být. Pak ovšem není pochyb o tom, že pan Henry Gascoigne byl v půl osmé naživu. Následuje rychlé převlečení na toaletě a co nejrychlejší návrat autem do Wimbledonu a večer strávený hraním bridže. Alibi je perfektní.“

Pan Bonnington se na něho podíval.

„Co ale to razítko na dopise?“

„Och, to bylo náramně jednoduché. Razítko bylo rozmazané. Ptáte se proč? Bylo totiž pomocí lampové černi přepsáno z druhého listopadu na třetího. Toho si člověk nemohl všimnout, pokud to přímo nehledal. A kromě toho tu byl ještě ten černý vzadu.“

„Černý vzadu?“

„Znáte přece, jak se to zpívá na Tři krále: ‚Co ty černý, co tam vzadu?‘ To mi jen tak připomnělo – tady šlo spíš o černé borůvky vzadu za rty a na zubech, mám-li být přesný. Uvědomte si, že George koneckonců přece jen nebyl dost dobrý herec. Pamatujete se na toho čímana, co se načernil od hlavy až k patě, když měl hrát Othella? To je ten pravý herec, jakým člověk musí být, když chce uspět při zločinu. George vypadal jako jeho strýc, chodil jako strýc, mluvil jako strýc a měl i jeho vousy a obočí, ale zapomněl, zeje třeba také jíst jako strýc. Objednal si k jídlu to, co sám rád jí. Borůvky zabarvují zuby – a mrtvý zuby zabarvené neměl, ačkoli Henry Gascoigne ten večer u Šlechetné snahy borůvky jedl. A borůvky se nenašly ani v jeho žaludku. Dnes ráno jsem si to zjišťoval. K tomu ke všemu byl George ještě takový pitomec, že si schoval vousy a všechno ostatní, co potřeboval k maskování. Prostě – objeví se spousta dalších důkazů, jakmile je člověk začne hledat. Já jsem za Georgem zašel a… podal jsem si ho, jak říkáte vy Angličané. To ho dorazilo. Mimochodem, představte si, že ty borůvky jedl zas! Strašný gurmán – náramně si potrpěl na dobré papáníčko. Eh bien, to gurmánství ho přivede na šibenici a bude ho stát krk, jinak bych se musel moc mýlit.“

Číšnice jim přinesla každému dva řezy borůvkového a jablečného koláče.

„Pryč s tím!“ zvolal pan Bonnington. „Opatrnosti jednomu nezbývá – to napsal dokonce i nějaký básník! Přineste mi dva dietní suchary.“

Sen

Hercule Poirot ohodnotil dům a pak se rozhlédl po nejbližším okolí – obchody, naproti domu tovární objekt a dále bloky činžáků s levným nájemníkem. Znovu se zahleděl na dům jako na pozůstatek z dřívějších dob. Jen málo lidí vědělo, komu dům patří, i když jméno vlastníka náleželo jednomu z nejbohatších mužů. Benedikt Farley – výstřední boháč nerozhlašoval do světa, kde žije.

Bylo přesně půl desáté, když stiskl zvonek. Dveře se otevřely a v osvětlené hale stál elegantně vypadající komorník.

„Pan Benedikt Farley je přítomen?“ zeptal se Hercule Poirot.

Neosobní zkoumavý pohled ho přejel od hlavy k patě. „Máte vyjednanou schůzku, pane?“ zeptal se zdvořilý hlas.

„Ano.“

„Vaše jméno, pane?“

„Hercule Poirot.“

Komorník se uklonil a odebral návštěvníkovi klobouk a hůl. „Odpusťte, pane, ale ukažte mi průvodní dopis.“

Poirot vyndal z kapsy dopis a podal ho komorníkovi. Ten mu věnoval letmý pohled a s úklonou ho vrátil. Obsah dopisu zněl:

M. Hercule Poirot,

„Northway House W. I“

„Vážený pane:

Pan Benedikt Farley by rád přijal Vaší konzultaci. Hodí-li se Vám to, bude Vás očekávat zítra (v úterý) večer v 9.39 min.

P.S., prosím, vezměte dopis s sebou.

Hugo Cornworthy sekretář

Komorník řekl: „Prosím, pojďme do pracovny pana Cornworthyho, ano?“

Pracovna byla zařízena velmi prostě. Několik jednoduchých židlí a široký psací stůl, zaplněný spoustou úhledně srovnaných spisů. V rohu místnosti stál kovový pořadač. Tlumené světlo vycházelo z jediné lampy se zeleným stínidlem, stojící na stolku vedle židle a natočené tak, aby na příchozího vrhala plné světlo. Hubená postava v odřeném županu seděla v lenošce s nakloněnou hlavou s výrazným nosem podobajícím se ptačímu zobanu.

„Tak vy jste Hercule Poirot?“ zeptal se chraplavě.

„K vaším službám,“ uklonil se Poirot.

„Posaďte se, jen se posaďte,“ vybízel starý muž.

Hercule Poirot usedl do plného světla lampy.

„Jak mám vědět, že jste Hercule Poirot?“ ptal se nevěřící staroch.

Ještě jednou Poirot vyndal z kapsy dopis k nahlédnutí panu Farleymu.

„Ano, je to ten, co psal Cornworthy,“ řekl a vrátil dopis Poirotovi.

„Myslíte si, že jsem starý nedůvěřivý, co? A také, že jsem. Nevěřím nikomu. Člověk ani nemůže, když je boháčem,“ zabrumlal Farley.

„Přál jste si mé rady,“ Poirot jemně připomněl.

Starý muž přikývl. „Ano, kupuji vždy jen to nejlepší. Jdu ke zkušenému a neptám se po ceně. Jistě jste si všiml, že jsem se vás neptal na honorář. Účet mi pošlete později.

„Jenže já vám, monsieur, nerozumím.“

„Přirozeně. Nezačal jsem s vyprávěním.“ Naklonil se ještě více a vystřelil otázkou: „Co víte, pane Poirote, o snech?“

„Monsieur, pro tuto odpověď bych doporučoval Napoleonův snář, anebo nejnovější zkušenosti psychologa v Harley Street.“

Benedikt Farley odvětil vážně: „Obojí jsem zkusil,“ a po chvíli pokračoval se zvyšující se intonací hlasu: „Den po dni prožívám stejný sen. Sedím ve svém pokoji a píši u psacího stolu. Tu se podívám na hodiny a jsou přesně tři hodiny dvacet osm minut. Pochopte, vždy stejný čas. Cítím, pane Poirote, že i když tomu nechci, dojde k tomu proti mé vůli.“

Poirot ho přerušil a zeptal se: „A k čemu má dojít?“

Benedikt Farley řekl sípavě: „Ve tři dvacet osm minut otevřu zásuvku psacího stolu a vyndám revolver – nabiji ho a jdu k oknu. A pak… pak… se zastřelím,“ řekl šeptem starý muž.

Chvíli panovalo ticho než Poirot promluvil: „To je váš sen, opakující se každé noci?“

„Ano.“

„A co se děje dál?“

„Probudím se.“

Poirot zamyšleně přikývl a zeptal se: „To máte revolver stále po ruce?“

„Ze zvyku. Je to určitý způsob prevence.“

Poirot se odmlčel, ale pak se stroze zeptal: „Proč jste vlastně pro mne poslal?“

„Radil jsem se se třemi lékaři. První se vyslovil pro vhodnou dietu. Druhý, mladý z moderní školy, byl toho názoru, že se jedná o vzdálenou příhodu z dětství, zafixovanou v podvědomí, včetně té imaginární doby tři hodiny dvacet osm minut.“

„A třetí lékař?“

Farleyho klas se zachvěl zlobou. „Mladík s pošetilou teorií. Tvrdí, že můj život je nesnesitelný a proto ho chci skončit. Jenže to neodpovídá skutečnosti. Já jsem šťastný. Mám vše, co si přeji. Jen když usnu, mé štěstí se rozplyne. Pak provedu to, co chci vykonat – skončit se životem.“

Poirot se na něj se zájmem zahleděl. „A co s tím já mám podniknout, monsieur?“ Benedikt Farley se uklidnil. Ťukl prstem do stolu. „Je tady jistá možnost. Jste věhlasný – ze sta vašich případů i těch nejnemožnějších byste věděl, kdyby někdo něco podobného provedl.“

„Věděl, ale co?“

Farleyho hlas přidušeně vyhrkl: „Domnívám se, že mě chce někdo zabít.“

Hercule Poirot si odkašlal. „Dovolíte, abych se vás zeptal, koho podezříváte, že vás chce zabít?“

„Nikoho, vůbec nikoho.“

„Ta myšlenka vás napadla jen tak samovolně?“

„Chtěl jsem hlavně vědět, je-li něco takového možné.“

„Z mé praxe bych řekl, že ne. Mimochodem, podrobil jste se někdy hypnóze?“

„Nikdy. Snad si nemyslíte, že bych se podílel na takové hlouposti?“

„Pak by se dalo říci, že vaše teorie je zcela nepravděpodobná.“

„Jenže, co ten živý sen?“

„Sen je skutečně podivuhodný, ale rád bych viděl tu místnost, psací stůl i hodiny a ovšem i revolver,“ řekl Poirot.

„Dobrá, půjdeme tedy do vedlejšího pokoje,“ řekl pan Farley, ale v zápětí se opravil: „Alen ne, není tam nic k vidění. Všechno jsem vám pověděl.“

Poirot pokrčil rameny. „Jak si přejete,“ a chystal se k odchodu.

„Nechci kolem toho mnoho povyku. Svěřil jsem se vám se stavem věci, ve které vy nemůžete nic dělat. Pošlete mi účet za honorář,“ řekl Farley a dodal: „Ten dopis mi vraťte.“

Poirot vyndal z kapsy dopis a podal ho starému muži. Ten do něj náhlédl a odložil vedle sebe na psací stůl.

Poirot zamířil ke dveřím. Vším, co slyšel, byl rozčarován, navíc v podvědomí cítil, jako by se on sám dopustil jakési chyby. S rukou na klice se mu ujasnilo. On, Hercule Poirot, se zmýlil. Okamžitě se otočil a zvolal: „Tisíckrát se omlouvám za chybu, ale omylem jsem sáhl do pravé kapsy a dal vám dopis z prádelny týkající se mých nákrčníků,“ a hbitě zlovil rukou v levé kapse. „Tady je ten správný.“

Benedikt Farley po něm chňapl a zabrumlal: „Proč si k čertu nedáváte pozor?“ Poirot se vzal zpět svůj dopis a odešel. Se zakaboněným čelem si pro sebe mumlal: „Nic nedává smysl, nerozumím tomu. Já, Hercule Poirot, jsem dokonale zmaten.“

Za týden mu telefonoval doktor John Stillingfleet: „Seš to ty, Poirote, kamaráde. Tady doktor Stillingfleet.“

„Ale, copak se děje, příteli?“

„Volám z domu Benedikta Farleyho.“

„No a…“ Poirotův hlas se nedočkavě zeptal: „Co je s panem Farleym?“

„Je mrtev. Zastřelil se dnes odpoledne.“

Chvíli bylo ticho než Poirot do telefonu zahučel: „Hm… tak vida.“

„Zdá se, že tě zpráva ani moc nepřekvapila. Víš snad něco bližšího?“

„Proč si to myslíš?“

„Našli jsme u Farleyho dopis, ve kterém tě před týdnem zval na schůzku, nezastavíš se tu?“

„Přijdu okamžitě.“

O čtvrt hodiny později seděl Poirot v knihovně zadního traktu budovy s dalšími pěti osobami: inspektorem Barnettem, doktorem Stillingfleetem, paní Farleyovou, nyní vdovou a nevlastní matkou přítomné jediné dcery, Joany Farleyové a Hugem Cornworthym, osobním sekretářem zesnulého.

Doktor Stillingfleet byl vysoký štíhlý mladý muž kolem třicítky. Paní Farleyová, pěkná tmavovláska o mnoho mladší svého manžela, s pevně sevřenými rty a tmavýma očima se dovedla dobře ovládat. Joana Farleyová nezapřela rysy svého otce. Hugo Cornworthy v korektním obleku dělal dojem zkušeného mladého muže.

Poirot objasnil za pozorného zájmu přítomných důvod své návštěvy a krátce vylíčil to, co slyšel od pana Farleyho.

„A nyní bych rád věděl, jak došlo k úmrtí pana Farleyho,“ řekl Poirot.

Inspektor Barnett se ujal slova: „To odpoledne pan Farley pracoval ve svém pokoji na obchodních záležitostech. měl rovněž sjednanou schůzku se dvěma reportéry. Podle jejich výpovědi přijeli ke schůzce ve čtvrt na čtyři. Čekali v předpokoji určeném pro obchodní zákazníky. Ve tři dvacet přijel zástupce jisté firmy s naléhavou zprávou. Pan Farley ho pak šel vyprovodit ke dveřím a požádal reportéry o chvilku strpení. Vrátil se do svého pokoje a od té doby živý už nevyšel.“

„Pokračujte, prosím,“ vybídl inspektora Poirot.

„Několik minut po čtvrté hodině vyšel pan Cornworthy z vedlejší místnosti a překvapilo ho, že pánové Adams a Stoddart dosud čekají. Potřeboval podepsat nějaké akcie a pomyslel si, že bude nutné připomenout panu Farleymu čekající reportéry. Vstoupil do pracovny svého šéfa, ale neviděl ho. Až pak si všiml vyčuhující boty zpod psacího stolu, který stál před oknem. Pan Farley ležel na zemí mrtvý s revolverem vedle sebe. Pan Cornworthy vyběhl z pokoje a nařídil komorníkovi zavolat doktora Stillingfleeta a poté uvědomil též policii.“

Poirot se zeptal: „Bylo slyšet výstřel?“

„Ne. Dopravní provoz je příliš hlučný při otevřených oknech. Sotva by si toho někdo všiml.“

Poirot zamyšleně přikývl. „Jak dlouho je mrtev?“ zeptal se po chvíli.

„Při nejmenším hodinu. Lékařské ohledání pana Farleyho bylo provedeno v půl páté.“

„Jsou na revolveru otisky?“

„Ano, jeho vlastní. Měl ho v zásuvce psacího stolu, jak se vám svěřil. Paní Farleyová ho okamžitě poznala. A pak do pracovny je pouze tento jediný vchod. Dva reportéři seděli přímo proti dveřím. Nikdo nevešel dovnitř, kromě pan Cornworthyho po čtvrté hodině,“ inspektor krátce vysvětlil.

„Dá se tedy předpokládat, že pan Farley spáchal sebevraždu?“

„Ano, kromě jednoho bodu a to, že je tu dopis, který vám před tím napsal.“

Poirot se pousmál. „Chápu, kde se vyskytne Hercule Poirot, podezření z vraždy se zvýší. Ještě jeden dotaz paní Farleyové: Podrobil se někdy váš manžel hypnóze? Zajímal se snad o ni?“

„Myslím, že ne,“ a dodala: Ten stále se opakující sen každé noci ho dohnal k smrti.“

Poirot vstal. „Mohu se podívat na pokoje, v němž došlo ke tragédii?“

Doktor doprovodil Poirota do luxusně vybavené Farleyho pracovny. Poirot si všiml za psacím stolem proti oknu na koberci tmavé skvrny. Pokývl hlavou a prohodil: „To okno bylo otevřeno?“

„Ano, ale dovnitř se nemohl nikdo dostat, okno je bez římsy, ani kočka by se tudy nedostala a naproti je slepá tovární zeď.“

Stillingfleet se usmál: „Pro boháče opravdu legrační vyhlídka, jakoby do vězeňské zdi.“

„Ano,“ souhlasil Poirot. „Ta zeď hrála důležitou roli.“

„Myslíte z psychologického hlediska?“ zeptal se doktor zvědavě.

Poirot otázku nezodpověděl, ale šel k psacímu stolu a prohlédl si mechanické skládací kleště, které po zmáčknutí pera se vymrštily do úctyhodné délky. Poirot jimi zvedl ve služné vzdálenosti za jejich zády ohořelou sirku a umístil ji do koše na papír. „Skvěle vymyšleno,“ zamumlal a kleště položil na své místo na psacím stole. Pak se doktora zeptal: „Kde se obě ženy zdržovali v kritické době?“

„Paní Farleyová odpočívala ve svém pokoji a dcera malovala v podkrovním ateliéru.

„Rád bych hovořil se slečnou Farleyovou,“ řekl Poirot.

Joana Farleyová za chvíli otevřela dveře.

„Dovolíte slečno, položím vám několik otázek. Věděla jste, že váš otec měl v zásuvce psacího stolu revolver?“

„Ne.“

„Kde jste se zdržovala minulý čtvrtek večer s vaši nevlastní matkou?“

„Ve čtvrtek večer jsme byly v divadle.“

„Váš otec s vámi nebyl?“

„Otec neměl rád společnost. Bližší soužití s ním bylo nesnesitelné, člověk ho nemohl mít rád. Louisa, má nevlastní matka, o pouhých osm let starší než já, si ho vzala jen kvůli penězům, Můj snoubenec, za kterého se chci provdat, je chudý, a když se to otec dozvěděl, připravil ho i o zaměstnání. Chtěl, abych se bohatě provdala, Louise zanechal čistého čtvrt miliónu, kromě jiných majetkových výhod a mně zůstal ze všeho jen nepatrný zbytek. Pochopíte tedy, že jsem měla dobrý důvod i přání otcovy smrti.“

„Vaše výpověď je velice závažná a vidím, že jste po otci i chytrá.“

„Ano, otec byl chytrá, ale scházela mu lidskost. Přejete si ještě něco vědět?“

„Ještě dva dotazy. Ležely tyto speciální kleště vždy na jeho psacím stole?“

„Otec se nerad shýbal a proto jich používal ke zvedání předmětů.“

„Měl váš otec dobrý zrak?“

„Byl silně krátkozraký.“

„Takže číst noviny a drobné písmo mohl jedině s brýlemi,“ konstatoval Poirot.

„Ano, ovšem.“

„Děkuji, to je vše.“ Když vycházel z místnosti, Poirot zamumlal: „Jsem to ale ťulpas, měl jsem to celou dobu u nosu a poněvadž to bylo tak blízko, přehlédl jsem to.“ Pak se ještě jednou vyklonil z okna. Dole na chodníku pod oknem spatřil ležet tmavý předmět. Spokojeně pokývl hlavou a vrátil se k ostatním do knihovny.

„Pane Cornworthy,“ vyzval sekretáře, „potřebuji znát přesná fakta o dopise pana Farleyho. Kdy vám ho nadiktoval?“

„Ve středu odpoledne v pět třicet.“

„Měl jste pro jeho doručení zvláštní instrukce?“

„Jen mi nařídil, abych ho odeslal poštou, což jsem provedl. Komorník Holmes byl o vašem příchodu informován. Měl se vás zeptat na jméno a požádat o průvodní dopis k nahlédnutí.“

„Poněkud zvláštní opatrnost, nemyslíte?“

„Pan Farley byl dosti podivínský člověk,“ prohlásil Cornworthy.

„A další instrukce?“

„V ten večer mi dal volno,“ řekl Cornworthy a dodal: „Po večeři jsem šel do kina.“

„Nezmínil se vám druhý den ráno o té záležitosti?“

„Ne.“

Poirot se odmlčel než se opět zeptal: „Je vám známo, proč jsem byl uveden do vaší pracovny namísto do pokoje pana Farleyho?“

„Nikdy jsem po důvodech příkazů pana Farleyho nepátral. Někdy přijímal návštěvy ve svém pokoji a jindy v mé pracovně. O účelu jsem nepřemýšlel.“

„Dovolíte mi pohovořit si s komorníkem?“ požádal Poirot paní Farleyovou.

Holmes se okamžitě dostavil. „Jaké jste měl instrukce na pátek večer, Holmesi?“

„Pan Cornworthy mi sdělil, že v devět třicet devět uvedu pana Hercule Poirota do jeho pracovny, když předtím zkontroluji dopis od pana Farleyho.“

„Obdržel jste ještě další příkazy ve spojitosti se mnou?“

„Ne. Pan Cornworthy odešel pak do kina za deset minut devět.“

„Viděl jste ještě pana Farleyho?“

„Ano, přinesl jsem mu sklenku vlahé vody, jako každý jiný večer.“

„Kde se zdržovaly paní a slečna Farleyovy?“

„Odešly do divadla.“

„Děkuji, Holmesi.“ Komorník se uklonil a vzdálil.

„Paní Farleyová, viděl váš manžel dobře?“

„Musel nosit brýle.“

„Měl nějaké rezervní?“

„Ovšem, že měl.“

„Domnívám se, že náš případ brýlemi končí,“ prohlásil Poirot významně.

„Nechápu, pane Poirote. Ten sen přece…“. Paní Farleyová přerušila nastalé ticho.

„Ano, ten sen sehrál velice důležitou úlohu – jsou tu ale tři neméně důležitá fakta, která se v ten večer přihodila. Za prvé, proč pan Farley žádal, abych dopis přinesl s sebou, a žádal ho nazpět. Nezničil ho a byl nalezen po jeho smrti na psacím stole.“

Joana Farleyová vybuchla: „Jistě si přál, aby všechno vyšlo na veřejnost.“

„Jste chytrá, slečno,“ prohodil Poirot a pokračoval: „Za druhé, proč mi pna Farley odmítl ukázat revolver ve svém psacím stole, když ze začátku neměl námitek. Byl snad v jeho pokoji někdo, jehož jsem neměl vidět? A konečně za třetí, když pan Farley na svou žádost přijal ode mne svůj dopis, nevšiml si, ač měl brýle, že to není jeho dopis, protože do něho nahlédl. A jo je právě na tom to zajímavé.“ Poirot se pousmál a pokračoval: „Opakující se sen o sebevraždě, kterou zanedlouho spáchal, král významnou roli. V pokoji, do něhož v kritickou dobu nikdo nevstoupil, ani nevyšel ven, muselo snad dojít k sebevraždě?“

„Jistě,“ řekl doktor Stillingfleet. „Jak jinak?“

„Naopak, šlo o perfektně naplánovanou vraždu. Proč mi pan Farley v ten večer nedovolil vstoupit do svého pokoje? Protože v něm byl pravý pan Benedikt Farley. Ano, není to nesmysl, přátelé, co říkám. Proč pan Farley okamžitě nepoznal záměnu dopisů“ poněvadž měl na zdravých očích nasazeny dioptrické brýle, které mu znemožnily přečíst písmena. Není tomu tak, doktore?“

„V tomto případě ano,“ připustil doktor Stillingfleet.

„A nyní si představme okolnosti mé večerní návštěvy: Ztemnělou místnost od zeleného stínidla jediné lampy na stole a vedle v křesle sedící postavu odvrácenou z dosahu svítící lampy. Nachýlená silueta muže v odřeném starém županu a s chocholkou bílých vlasů nad čelem. O snu věděla jen paní Farleyová, právě tak i o revolveru. Dva lidé mají na svědomí tento podvod, paní Farleyová a Hugo Cornworthy – který mi poslal dopis – informoval komorníka a pak na oko odešel do kina, aby se za chvilku nepozorován vrátil do svého pokoje. Naaranžoval v místnosti tlumené osvětlení – upravil vhodně svůj zevnějšek, aby mohl předstírat Benedikta Farleyho.“ Poirot se rozhlédl po přítomných a pokračoval: „A nyní k tragickému odpoledni. Dva reportéři od tisku mohou přísahat, že nikdo nevstoupil, ani nevyšel z pracovny pana Farleyho. Cornworthy ve vedlejším pokoji počkal na obvyklou dopravní špičku, pak se vyklonil z okna a speciálními kleštěmi přidržel pře šéfovým oknem tmavý předmět. Když krátkozrakého Farleyho přilákal k oknu, v tu chvíli podivný předmět mizí. Farley se zvědavě vyklání z okna. Nákladní vozy hřmotí, čehož Cornworthy využije a na Farleyho vystřelí z revolveru. Rána je smrtelná. Holá tovární zeď naproti je jediným svědkem zločinu. Za půl hodiny pachatel s ukrytým revolverem i kleštěmi vyjde ze své pracovny a vstoupí do místnosti, kde dosud čekají reportéři. S akty v ruce vchází do Farleyho pokoje. Spěšně narafičí otisky mrtvého na revolver a mechanické kleště položí na psací stůl. Do popředí umístí dopis pro Hercule Poirota, který měl potvrdit, že jsem z vlastních rtů pana Farleyho slyšel o neobyčejném snu – a zvláštním nutkání – spáchat sebevraždu. Několik důvěřivých lidí by diskutovalo o vlivu hypnózy, ale hlavní záměr byl sledován na vyvolání dojmu, že to byla vlastní ruka pana Farleyho, která použila revolveru.“ Oči Hercule Poirota utkvěly na vdovině tváři, zsinalé strachem.

„A konečně,“ podotkl jemně, „pro spojení dvou milujících srdcí s tučným čtvrtmiliónovým nádavkem nemělo už nic stát v cestě.“

Stillingfleet s Poirotem kráčeli pod okny Farleyho domu, když se Poirot shýbl pro malý předmět – černou hadrovou atrapu kočky. „Vzpomínáš si, že Farley měl antipatii ke kočkám? Cornworthy tu atrapu držel před jeho oknem, aby ho k němu přilákal.“

„Proč ji ale nešel dolů sebrat?“ divil se Stillingfleet.

„K čemu? Aby na sebe upozornil při policejní prohlídce svého pokoje?“

„Celkem vzato, byla to spíše jeho dcera, která měla dobrý motiv zbavit se svého otce,“ prohodil zamyšleně doktor.

„Motiv a příležitost nestačí, příteli. Musí tu být ještě zločinecká nátura,“ povzdechl si Hercule Poirot.

Greenshawova kratochvíle

1

Dva muži obešli kordon ozdobných keřů a zůstali stát.

„Už jsme tu,“ řekl Raymond West. „Tady ten zázrak máte.“

Horace Bindler se uznale a zhluboka nadechl.

„To je fantastické, příteli!“ zvolal. Hlas mu z toho nečekaného estetického potěšení pisklavě přeskočil, ale vzápětí se v něm ozval spodní tón hluboké úcty. „Skoro k neuvěření! Jako z jiného světa. Vynikající ukázka dobového stylu.“

„Já myslel, že by se vám to mohlo líbit,“ řekl Raymond West samolibě.

„Líbit? Ale příteli –“ Slova nechala Horace na holičkách. Odepnul fotoaparát z řemínku a dal se do práce. „To bude pravá perla do mé sbírky,“ řekl šťastně. „Mám dojem, že to je docela zábavné pořizovat si sbírku monstrózních objektů, co říkáte? Dostal jsem ten nápad před sedmi lety jednou večer, zrovna když jsem byl ve vaně. Má poslední opravdová perla byla Campo Santo v Janově, ale vážně si myslím, že tohle ji přetrumfne. Jak se to jmenuje?“

„Nemám nejmenší tušení,“ řekl Raymond.

„Doufám, že to snad nějak pojmenovali?“

„To jistě. Fakt ale je, že tady v okolí tomu nikdo neřekne jinak než Greenshawova Kratochvíle.“

„Greenshaw byl ten pán, co to postavil?“

„Ano. Někdy kolem 1860 nebo 1870, v těch letech nějak. Banální historie muže, který se vyšvihl. Bosý kluk se domohl obrovského jmění. Místní obyvatelé se různí v názorech, proč vlastně ten dům stavěl: zda chtěl jen vystavit na odiv své bohatství, nebo zda ho postavil proto, aby udělal dojem na věřitele. Jestli měl na mysli to druhé, tak mu to zrovna moc nevyšlo. Buď udělal bankrot, nebo k tomu neměl daleko. No – a domu se začalo říkat Greenshawova Kratochvíle.“

Horace cvakl spouští fotoaparátu. „To bychom měli,“ řekl spokojeným hlasem. „Připomeňte mi, abych vám nezapomněl ukázat číslo 310 své sbírky. Mramorová krbová římsa v italském stylu – fakticky neuvěřitelná.“ Podíval se na dům a dodal: „Jenom si neumím představit, jak si ten pan Greenshaw dokázal tohle všechno vymyslet.“

„To snad není tak velká záhada,“ řekl Raymond. „Nejspíš navštívil zámky na Loiře, nezdá se vám? Podívejte se na ty věžičky. A naneštěstí asi taky cestoval po Orientu. Vliv Tadž Mahalu je naprosto jasný. Docela se mi líbí to křídlo v maurském stylu a pak ty prvky, které připomínají nějaký benátský palác,“ dodal.

„Člověk žasne, kde na to vůbec sehnal architekta, který byl ochotný splácat všechny ty nápady dohromady.“

Raymond pokrčil rameny.

„Víte, s tím asi žádné velké potíže neměl,“ řekl. „Ten architekt se tu podle všeho pěkně napakoval, odešel zajištěný nadosmrti, kdežto chudák Greenshaw pak udělal bankrot.“

„Mohli bychom se na dům podívat z druhé strany?“ zeptal se Horace. „Jestli ovšem nepřekročíme zákaz vstupu na soukromý pozemek.“

„Toho už jsme se dopustili,“ řekl Raymond, „ale doufám, že to nebude nikomu vadit.“

Zamířil k rohu budovy a Horace drobnými krůčky vykročil za ním.

„Kdo tu ale bydlí, příteli? Sirotci nebo snad nějací letňáci? Škola to být nemůže. Nejsou tu hřiště a nikde žádný zvláštní ruch. Spíš mi to připadá nějak bez života.“

„Pořád tu ještě bydlí jeden z Greenshawů,“ řekl Raymond přes rameno. „Dům byl to jediné, oč při bankrotu nepřišli. Zdědil ho syn starého Greenshawa. Byl to dost velký lakomec a bydlel tu jen v jednom křídle. Neutratil nikdy ani halíř. Nejspíš ten halíř na útratu ani neměl. Teď zde bydlí jeho dcera. Stará dáma – velmi výstřední.“

Když to Raymond říkal, sám si v duchu gratuloval k nápadu ukázat Greenshawovu Kratochvíli svému hostu jen proto, aby ho trochu pobavil. Tihle literární kritici vždycky prohlašují, že po ničem netouží tak jako po víkendu stráveném na venkově, ale kdykoli si na venkov skutečně zajedou, připadá jim to neuvěřitelně nudné. Zítra už tu budou nedělní noviny, ale pro dnešek si Raymond West gratuloval k nápadu vydat se procházkou ke Greenshawově Kratochvíli, jejíž fotografie přinese proslulé sbírce kuriozit Horace Bindlera nesporné obohacení.

Obešli roh domu a octli se na neposekaném trávníku. Z jedné strany tam byla velká umělá skalka, nad níž se skláněla nějaká žena. Jakmile ji Horace spatřil, s radostí sevřel Raymondovu paži.

„Vidíte, co má na sobě, příteli?“ zvolal, „šaty z kartounu potištěného větvičkami. Jako nějaká služka – v době, kdy ještě byly služky. Jedna z mých vůbec nejmilejších vzpomínek je, jak jsem byl jako malý kluk v domě na venkově, kde ke mně vždycky ráno přišla opravdová služka – naškrobené kartounové šaty na ní jen praštěly, a navíc měla čepeček. No vážně – nosila čepeček, můžete mi věřit. Mušelínový a s taftovými stuhami. Možná že se ale mýlím, že s těmi stuhami tam chodila panská. Skutečně tam ale byla opravdová služka a vždycky přinesla do pokoje obrovskou mosaznou konev horké vody. Že to ale dneska máme den plný překvapení!“

Žena v kartounových šatech se narovnala a otočila se k nim. V ruce držela malou motyčku. Její zevnějšek byl vskutku dost ohromující. Neučesané kadeře ocelově šedých vlasů jí v chuchvalcích splývaly na ramena a na hlavě měla naražený slaměný klobouk, který nápadně připomínal kloboučky, jaké se v Itálii nasazují na hlavy koňům. Šaty z pestře potištěného kartounu měla skoro až ke kotníkům. Z nepříliš čisté, zdravě zarudlé tváře si oba muže zkoumavě měřily zchytralé oči.

„Omlouvám se, že jsme bez svolení vstoupili na vaše pozemky, slečno Greenshawova,“ řekl Raymond West, když jí kráčel vstříc, „ale pan Bindler, který je u mne na návštěvě –“

Horace se uklonil a smekl klobouk.

,,– se velice zajímá o – ehm – historické památky a – ehm – o – o pozoruhodné budovy.“

Raymond West hovořil s nenuceností slavného spisovatele, který spoléhá na svou proslulost a ví, že si může dovolit i to, co si druzí dovolit nemohou.

Slečna Greenshawová se podívala na architektonickou fantasmagorii za svými zády.

„Tohle je opravdu pozoruhodný dům,“ prohlásila se zalíbením. „Postavil ho můj dědeček – já jsem tehdy ještě nebyla na světě, to se ví. Říká se, že jím chtěl ohromit místní obyvatele.“

„A já myslím, že se mu to povedlo, madame,“ řekl Horace Bindler.

„Pan Bindler je známý literární kritik,“ pravil Raymond West.

Slečna Greenshawová zřejmě přehnanou úctou k literárním kritikům netrpěla. Žádný dojem to na ni neudělalo.

„Já ten dům pokládám za pomník dědečkovy nápaditosti a jeho schopností,“ řekla po chvilce. „Chodívají sem za mnou všelijací blázni a hlupáci a vyptávají se, proč dům neprodám a nepřestěhuji se do nějakého komfortního bytu. Jenže co já bych v takovém bytě dělala? Tohle je můj domov a tak tu bydlím,“ řekla slečna Greenshawová. „Bydlím tu odjakživa.“ Na okamžik se v myšlenkách zatoulala do minulosti. „Byly jsme tři sestry. Laura se provdala za kaplana. Tatínek jí nemohl dát žádné věno, říkal, že duchovnímu nemá záležet na světských statcích. Umřela při porodu a dítě zemřelo taky. Nettie utekla s člověkem, který ji učil jezdit na koni. Tatínek ji pochopitelně vydědil, škrtl ji ze závěti. Ten učitel jízdy byl takový hezký chlapík, Harry Fletcher se jmenoval, ale pěkný mizera. Nemyslete si, že s ním Nettie byla šťastná. Ostatně taky nebyla dlouho živa. Měli spolu syna, který mi občas píše, jenže to už samozřejmě není žádný Greenshaw. Poslední z rodu Greenshawů jsem já.“ Narovnala ohnutá záda se značnou dávkou hrdosti a poopravila si na hlavě slaměný klobouk, nasazený v příliš extravagantním úhlu. Pak se otočila a řekla stroze:

„Copak, paní Cresswellová, co byste ráda?“

Od domu se k nim blížila postava, která ve srovnání se slečnou Greenshawovou vypadala do té míry jako její pravý protějšek, až to bylo komické. Paní Cresswellová měla nádherně upravenou hlavu; vlasy obarvené do modravě stříbřitého odstínu tvořily vysoký účes plný umně naaranžovaných kadeří a loken. Vzbuzovala dojem, jako by se učesala na maškarní ples, na který se chystá jít za francouzskou markýzu. Byla asi tak ve středních letech a na sobě měla cosi, co mělo vypadat jako šustivé černé hedvábí, ale co ve skutečnosti byla jen poněkud lesklejší umělá černá látka. Nebyla příliš vysoká, ale měla úctyhodně bujné poprsí, a když promluvila, měla nečekaně hluboký hlas. Hovořila vybraným způsobem, prozrazujícím vzdělaného člověka, a jenom to, že vždy nepatrně zaváhala před slovy začínajícími souhláskou „h“ a pak je vyslovila s přehnaným přídechem, vzbuzovalo podezření, že kdysi dávno, snad v mládí, mívala potíže s vyslovováním prožluklého anglického ,,h“ na počátku slova.

„Jdu kvůli té rybě, madame,“ řekla paní Cresswellová, „kvůli té uzené tresce. Ona tu totiž ještě není. Požádala jsem Alfreda, aby pro ni došel, jenomže ten tam odmítá jít.“

Slečna Greenshawová se poněkud nečekaně dala do hlučného smíchu.

„Co? Že tam nechce jít?“

„Alfred je strašně neochotný, madame.“

Slečna Greenshawová zvedla ke rtům dva prsty ušpiněné od hlíny, z ničeho nic hvízdla tak pronikavě, že to rvalo uši, a současně zavřeštěla:

„Alfrede! Alfrede, pojď sem!“

Na toto předvolání se vzápětí odněkud z úkrytu za rohem budovy objevil mladík s lopatou v ruce. Měl drzou, ale hezkou tvář, a jak se k nim blížil, změřil si neskrývaně nenávistným pohledem paní Cresswellovou.

„Volala jste mě, slečno?“ zeptal se.

„Ovšem, Alfrede. Slyším, že jsi odmítl dojít pro rybu. Co mi na to povíš?“

Alfred promluvil rozmrzelým hlasem:

„Dojdu pro ni, jestli ji chcete vy, slečno. Stačí jen říct.“

„Já tu rybu chci. Chci ji mít k večeři.“

„Jak si přejete, slečno. Hned pro ni dojdu.“

Podíval se drze na paní Gresswellovou, která zrudla a zašeptala:

„No prosím! Nesnesitelný chlap.“

„Teď mě napadá,“ řekla pojednou slečna Greenshawová, „že dva nečekaní návštěvníci jsou vlastně přesně to, co tady teď potřebujeme, paní Cresswellová, nezdá se vám?“

Paní Cresswellová se zatvářila zmateně.

„Promiňte, madame, ale já –“

„Nepovídejte mi, že nevíte proč,“ řekla slečna Greenshawová a přikývla. „Ten, komu kyne ze závěti prospěch, nesmí být svědkem při jejím podpisu. Že je to tak?“ obrátila se na Raymonda Westa.

„Ovšem, to je zcela správné,“ řekl Raymond.

„Natolik znám zákony, abych tohle věděla,“ řekla slečna Greenshawová. „A vy jste oba bezúhonní občané.“

Odhodila motyčku do košíku na plevel.

„Zašli byste se mnou nahoru do knihovny?“

„S radostí,“ řekl Horace úslužně.

Prošli zasklenými dveřmi a slečna Greenshawová je vedla velkým zlatožlutým salónem s vybledlými brokátovými tapetami na zdech a nábytkem potaženým povlaky proti prachu. Potom kráčeli rozlehlou halou, v níž panovalo přítmí, a nahoru po schodech do místnosti v prvním patře.

„Tohle je dědečkova knihovna,“ oznámila jim.

Horace se rozhlédl po místnosti s neobyčejným potěšením. Z jeho hlediska to byl pokoj plný neuvěřitelných kuriozit. Hlavy sfing stály i na těch kusech nábytku, kde by to člověk nejméně čekal. Spatřil jakési kolosální bronzové sousoší, představující podle všeho Pavla a Virgínii, a také obrovské bronzové hodiny zdobené klasickými motivy, které si ihned zatoužil vyfotografovat.

„Knih je tu požehnaně,“ řekla slečna Greenshawová.

Raymond si v té chvíli už knihy prohlížel. Při prvním letmém pohledu zjistil, že mezi nimi není jediná opravdu zajímavá, a všechny také vypadaly na to, že je jakživ nikdo nečetl. Samé skvostně vázané komplety klasiků, jaké se před devadesáti lety expedovávaly do knihoven zámožných džentlmenů jako vhodný doplněk bytového zařízení. Nechybělo ani několik módních románů z dávných dob. Ani na těch ale nebylo vidět, že by je někdy někdo příliš horlivě četl.

Slečna Greenshawová se přehrabovala v zásuvkách obrovitého psacího stolu. Posléze vylovila jakousi pergamenovou listinu.

„To je má závěť,“ řekla na vysvětlenou. „Člověk své peníze musí někomu odkázat – aspoň se to říká. Kdybych umřela bez poslední vůle, připadly by nejspíš synovi toho koňského řezníka. Hezký chlapík, ten Harry Fletcher, ale darebák prvního řádu. Opravdu nevím, proč by jeho syn měl tenhle dům zdědit. Ne,“ pokračovala, jako by odpovídala na nějakou nevyřčenou námitku, „už jsem se pevně rozhodla. Odkážu dům paní Cresswellové.“

„Hospodyni?“

„Ano. Už jsem jí to také vysvětlila. Napsala jsem poslední vůli, ve které jí odkazuji všechno, co mám, a proto jí také teď nebudu platit žádnou mzdu. Já tak ušetřím spoustu peněz na běžných výdajích a ona má důvod, aby se ke mně slušně chovala. Nebude mi pořád hrozit, že mi dá výpověď a že se může kdykoli sebrat a jít. Tváří se jako moc nóbl paní, hotová dáma, že? Její otec ale byl řemeslník, obyčejný instalatér, a byl rád, že se jakžtakž klepal. Ta nemá vůbec nač být nafoukaná.“

Mezi řečí slečna Greenshawová rozložila pergamen. Chopila se pera, namočila je do kalamáře a podepsala listinu plným jménem – Katherine Dorothy Greenshawová.

„Teď je to v pořádku,“ prohlásila. „Viděli jste mě, že jsem to vlastnoručně podepsala. Podepište to prosím ještě vy dva – tím okamžikem závěť nabývá zákonné platnosti.“

Podala pero Raymondu Westovi. Na okamžik zaváhal – pocítil jakýsi nečekaný odpor k tomu, oč byl požádán. Pak ale na pergamen rychle načrtl dobře známý podpis, o který ho každou ranní poštou žádalo přinejmenším šest sběratelů autogramů.

Předal pero Horacovi a ten připojil i svůj podpis – úhledným miniaturním písmem.

„A je to,“ řekla slečna Greenshawová.

Přistoupila k policím s knihami, zůstala stát a váhavě se na oba muže podívala. Potom odsunula skleněnou tabulku, jednu knihu vytáhla a složený pergamen vložila mezi stránky.

„Já mám své speciální skrýše, chápete,“ řekla.

„Tajemství lady Audleyové,“ poznamenal Raymond West, který zahlédl název knihy, když ji zastrkovala zpátky do knihovny.

Slečna Greenshawová se znova hlasitě rozesmála.

„To byl ve své době bestseller,“ prohlásila. „Ne jako ty vaše knihy…“

Z ničeho nic Raymonda přátelsky šťouchla do žeber. Raymonda neobyčejně překvapilo, že o něm slečna Greenshawová vůbec ví, že píše nějaké knihy. Přestože jeho jméno mělo v literatuře docela dobrý zvuk, stěží ho bylo možno označit za autora bestsellerů. Když přišel trochu do let, ztratily jeho knihy leccos ze své drastičnosti, ale i tak se většinou zabývaly těmi méně utěšenými stránkami života.

„Rád bych se zeptal,“ řekl Horace poněkud udýchaně, , jestli by vám nevadilo, kdybych si vyfotografoval tady tyhle hodiny?“

„Jen si poslužte,“ řekla slečna Greenshawová. „Jsou myslím z té výstavy v Paříži.“

„Vypadají na to,“ řekl Horace a zmáčkl spoušť fotoaparátu.

„V téhle místnosti se toho od dědečkovy smrti moc nezměnilo. Skoro jsme jí neužívali,“ řekla slečna Greenshawová. „Ten psací stůl je plný jeho starých deníků. Myslím, že by mohly být zajímavé. Já ale nemám dost dobré oči na to, abych je sama přečetla. Ráda bych je publikovala, ale někdo by se na ně nejdřív musel pořádně podívat a připravit je do tisku.“

„Na to si můžete někoho opatřit, kdo tu práci udělá,“ řekl Raymond West.

„Vážně? Vidíte, to je nápad. Budu o tom přemýšlet.“

Raymond West se podíval na hodinky.

„Nesmíme už dál zneužívat vaší laskavosti,“ řekl.

„Jsem ráda, že jsem vás poznala,“ řekla slečna Greenshawová líbezně. „Když jsem vás slyšela přicházet, ještě když jste byli na druhé straně domu, myslela jsem, že to jde policajt.“

„Proč policajt?“ otázal se Horace, jemuž nikdy nebylo zatěžko zeptat se na cokoli.

Slečna Greenshawová odpověděla věru nečekaně.

„Kdo chce znát čas na to tata, ať se zeptá policajta,“ zanotovala, jako když zpívá koledu a zároveň s touto ukázkou viktoriánské vtipnosti dloubla Horace do žeber a zařvala smíchy.

„Nádherné odpoledne,“ povzdechl si Horace, když se ubírali domů. „V tom domě je vlastně úplně všechno. Jediná věc, která té knihovně chybí, je nějaká pěkná mrtvola. Když si vzpomenu na ty předpotopní detektivní příběhy o vraždách v knihovně, mám dojem, že tohle je přesně ta knihovna, jakou si jejich autoři vždycky představovali.“

„Jestli si chcete podiskutovat o vraždách,“ řekl Raymond, „tak to si musíte popovídat s mou tetou Jane.“

„S vaší tetou Jane? To myslíte slečnu Marplovou?“ zeptal se Horace Bindler poněkud rozpačitě.

Okouzlující starosvětská dáma, jíž byl včera večer představen, připadala mu jako ten poslední člověk na světě, na kterého si lze vzpomenout v souvislosti s nějakou vraždou.

„No ovšem,“ řekl Raymond. „Teta je specialistka přes vraždy.“

„Ale to je velice zajímavé, příteli. Co tím vlastně chcete říct?“

„Asi tohle,“ pravil Raymond a zacitoval: „‚Někteří lidé vraždy páchají, jiní se do nich zamíchávají, a dalším se prostě vnucují.‘ Má teta Jane patří do té třetí kategorie.“

„Děláte si legraci.“

„Ani nápad. Můžete se zeptat bývalého komisaře ze Scotland Yardu, několika policejních prezidentů a jednoho či dvou přepracovaných inspektorů od kriminálky.“

Horace celý rozjařený poznamenal, že už by těch překvapení snad pro dnešek mohlo být dost. Kvečeru při čaji stručně vyprávěli Raymondově ženě Joan, její neteři Lou Oxleyové a stařičké slečně Marplové o všem, co je odpoledne potkalo, a do detailů zopakovali všechno, co jim slečna Greenshawová řekla.

„Mám takový dojem,“ řekl Horace, „že v celém tom domě, v tom prapodivném ovzduší, které tam panuje, je něco tak trochu zlověstného. Ta hospodyně, co připomíná vévodkyni – proč ne i nějaký arzén v čajové konvici, když teď ví, že její paní udělala poslední vůli v její prospěch. Co vy na to?“

„Řekni nám k tomu něco, tetičko Jane,“ ozval se Raymond. „Dojde tam k vraždě nebo ne? Co ty si o tom myslíš?“

„Já hlavně myslím,“ řekla slečna Marplová, která právě navíjela vlnu na klubíčko, a přísně si ho změřila, „že bys o takových věcech neměl žertovat, aspoň ne tak moc, Raymonde. To se ví, s tím arzénem je to možné vždycky. Je totiž velice snadno k sehnání. Nejspíš už ho tam dokonce mají v altánku – v tom prostředku, co se používá na hubení plevele.“

„To je tedy pravda, drahoušku,“ řekla Joan Westová láskyplně. „Vždyť je to úplně jasné. Přímo to bije do očí.“

„Hm, o sepsání poslední vůle si to zrovna říká,“ odpověděl Raymond, „jenže já mám takový dojem, že ta stará chuděra nemá komu co odkázat než ten nanicovatý a fantas magorický dům. A kdo by o takový dům stál?“

„Možná nějaká filmová společnost,“ řekl Horace, „nebo třeba nějaký hotel, případně nějaká instituce.“

„A mohou se spolehnout, že jej koupí za pár švestek,“ řekl Raymond, ale slečna Marplová zavrtěla hlavou.

„Víš, Raymonde, v tomhle s tebou nesouhlasím. Pokud jde o ty peníze – rozuměj mi dobře. Jejich dědeček zřejmě patřil k těm utrácivým marnotratníkům, kteří dokážou peníze snadno vydělat, ale neumějí si je udržet. Mohl se finančně zruinovat, jak říkáš, ale že by přišel na mizinu, to se mi nezdá – v tom případě by jeho syn dům nemohl zdědit. A dál: syn, jak už to tak často bývá, byl povahou pravý opak svého otce. Držgrešle. Člověk, který hamonil každý halíř. Řekla bych, že si za svůj život nejspíš našetřil úctyhodnou částku. Tuhle vlastnost po něm slečna Greenshawová podle všeho zdědila – myslím tu nechuť k utrácení peněz. Podle mého odhadu je docela pravděpodobné, že má uložené slušné peníze.“

„V tom případě ale,“ řekla Joan Westová, „teď mě to napadlo – co kdyby se Lou ucházela…“

Všichni se podívali na Lou, která seděla mlčky u krbu.

Lou byla neteř Joan Westové. Nedávno se – bez velkých skandálů, jak sama říkala – rozešla s manželem, který jí nechal na krku dvě malé děti a dával jí peníze, které taktak stačily na jejich výživu a výchovu.

„Napadlo mě,“ řekla Joan, ,,že jestli ta slečna Greenshawová opravdu stojí o někoho, kdo by pročetl ty deníky a připravil text k vydání…“

„Skvělý nápad,“ řekl Raymond.

Lou řekla tiše:

„Myslím, že bych to uměla – a že by mě to bavilo.“

„Já slečně Greenshawové napíšu a nabídnu jí to,“ řekl Raymond.

„Ráda bych věděla,“ řekla slečna Marplová zamyšleně, „co ta stará dáma chtěla říct tou poznámkou o policajtovi…“

„Och, to byl jen takový žert.“

„Připomnělo mi to,“ řekla slečna Marplová a horlivě pokývala hlavou, „opravdu mi to moc připomnělo pana Naysmitha.“

„Kdo to byl – ten pan Naysmith?“ zeptal se Raymond zvědavě.

„Jeden včelař,“ řekla slečna Marplová, „a kromě toho byl ohromně šikovný na sestavování akrostichů do nedělních novin. A taky moc rád v lidech vyvolával falešné dojmy, vzbuzoval v nich mylné představy. Jen tak pro zábavu. Někdy z toho ale bývaly různé maléry.“

Všichni se na okamžik odmlčeli a zapřemítali o panu Naysmithovi, ale poněvadž nikoho nenapadlo, co by ten pán mohl mít společného či obdobného se slečnou Greenshawovou, usoudili, že milá a zlatá tetička Jane už to začíná mít vzhledem k svému věku v hlavě trochu popletené.

2

Horace Bindler se vrátil do Londýna, aniž se mu podařilo rozmnožit sbírku fotografií o další kuriozity, a Raymond West napsal slečně Grenshawové dopis, v němž jí oznámil, že zná jistou paní Louisů Oxleyovou, která má všechny předpoklady k tomu, aby se práce spojené se zpracováním deníků mohla ujmout. Po několika málo dnech dostal odpověď, napsanou staromódním pavoučím písmem, ve které mu slečna Greenshawová sdělovala, že nabídku paní Oxleyové vítá s největší radostí, a oznamovala, kdy by ji paní Oxleyová mohla navštívit, aby se o celé věci domluvily napevno.

Lou se k ní v určený den dostavila, dohodla se s ní na velice výhodných podmínkách a hned příští den se pustila do práce.

„Jsem vám strašně vděčná,“ řekla Raymondovi. „Vyhovuje mi to po všech stránkách, přesně něco takového jsem potřebovala. Mohu odvést děti do školy, pak jít do Greenshawovy Kratochvíle a na zpáteční cestě si zas děti vyzvednout. Vždyťje to fantastické, jako kdybych si to naplánovala! Rozhodně nesmím tu starou paní zklamat.“

Hned první den, když se večer vrátila, podrobně doma vylíčila, jaké to u slečny Greenshawové bylo a co tam dělala.

„Tu hospodyni jsem sotva zahlédla,“ řekla. „V půl dvanácté přinesla do knihovny kávu a sušenky, pořád jen tak špulila pusu a pohekávala, dohromady na mě vlastně ani nepromluvila. Mám dojem, že je jí hrozně proti srsti, že mě slečna Greenshawová na tu práci přijala.“ Za okamžik Lou pokračovala: „Zdá se, že ona a ten zahradník Alfred se nenávidí k smrti. Ten mladík je z vesnice odněkud odtamtud a pořádný lenoch, to je mu vidět na očích, a hospodyně se s ním vůbec nechce bavit a on s ní. Slečna Greenshawová k tomu dost velkopansky řekla: ‚Hádky mezi zahradníkem a služebnictvem tu bývaly na denním pořádku odjakživa. Ještě když byl naživu dědeček. V zahradě tehdy pracovali tři zahradníci a jeden chlapec a v domě jsme mívali osm služek, ale nějaké ty třenice bývaly pořád.‘“

Den nato se Lou vrátila s dalšími novinkami.

„Tak si představte,“ řekla, „že mě dneska ráno slečna Greenshawová požádala, abych zatelefonovala jejímu synovci.“

„Ona má synovce?“

„Má. Je to herec a je u nějaké společnosti, která letos během letní lázeňské sezóny hostuje v Boreham on Sea. Zatelefonovala jsem mu do divadla a nechala mu tam vzkaz, že ho slečna Greenshawová prosí, jestli by k ní zítra nemohl přijít na oběd. A přitom je to dost velká legrace. Představte si, že slečna nechce, aby o tom hospodyně věděla. Řekla bych, že paní Cresswellová provedla něco, co proti ní slečnu Greenshawovou popudilo.“

„Další pokračování tohoto napínavého seriálu zítra,“ zabručel Raymond.

„Zeje to jako nějaký napínavý seriál? Usmíření se synovcem, krev přece jen není voda atakdále – napíše se nová poslední vůle a ta stará se zničí.“

„Ty se na to tváříš hrozně vážně, tetičko Jane.“

„Opravdu, drahoušku? Slyšela jsi ještě něco dalšího o tom policajtovi?“

Lou vypadala překvapeně. „O žádném policajtovi nic nevím.“

„Ta její poznámka musela něco znamenat, drahoušku,“ řekla slečna Marplová.

Příští den přišla Lou do práce v dobré a veselé náladě. Prošla dokořán otevřeným hlavním vchodem – všechny dveře i okna v domě byly neustále otevřené. Slečna Greenshawová zřejmě strachem z lupičů netrpěla a nejspíš zcela oprávněně, poněvadž velká část věcí v domě vážila několik tun, byla prakticky neprodejná, a proto bezcenná.

Na cestě před domem Lou minula Alfreda. V okamžiku, kdy ho spatřila, opíral se o strom a kouřil cigaretu, ale jakmile ji uviděl, chopil se koštěte a přičinlivě se pustil do zametání listí. Pomyslela si: líný jen což, ale jinak docela hezký mládenec. Rysy jeho tváře jí někoho připomněly. Když procházela halou ke schodišti vedoucímu do knihovny, hodila okem po velkém obrazu Nathaniela Greenshawa, stojícím na krbové římse, který portrétovaného zachycoval na vrcholu viktoriánského blahobytu, důstojně usazeného ve velké klubovce, s rukama složenýma na zlatém řetízku od hodinek, zdobícím objemné bříško. Když však sklouzla pohledem z bříška na tvář s výraznými čelistmi, na hustá obočí a bujný černý knír – napadlo ji pojednou, že Nathaniel Greenshaw musel být zamlada velmi hezký muž. Vypadal vlastně tak trochu jako Alfred…

Vešla do knihovny, zavřela za sebou dveře, sňala kryt z psacího stroje a z postranní zásuvky psacího stolu vytáhla deníky. Otevřeným oknem letmo zahlédla slečnu Greenshawovou v hnědofialových kartounových šatech s větvičkovým vzorem, jak se hrbí nad skalkou a horlivě pleje býlí. Poslední dva dny pršelo a plevel všude vyrážel přímo před očima.

Lou, která se narodila ve městě, si pomyslela, že kdyby někdy měla nějakou zahrádku, rozhodně by se v ní obešla bez skalky, kterou je třeba plít ručně. A pak se pustila do práce.

Když o půl dvanácté přinesla paní Cresswellová do knihovny podnos s kávou, bylo na ní jasně vidět, že je v neobyčejně mizerné náladě. Třískla podnosem o stůl a podrážděně se rozhlédla kolem sebe.

„K obědu máme hosta – a já doma nic nemám! Ráda bych věděla, co se jako čeká, že budu dělat? A Alfred se samozřejmě někam zdejchnul, nikde ho nemůžu sehnat.“

„Zametal cestičku, když jsem sem přišla,“ přispěla jí Lou informací.

„To je mu podobné. Vždycky si najde nějakou ulejvárnu.“

Paní Cresswellová rázně vyšla z pokoje a bouchla za sebou dveřmi. Lou se ušklíbla. Začala být zvědavá, jaký asi ten synovec bude.

Dopila kávu a znova se zabrala do práce. Četba ji tak zaujala, že čas rychle ubíhal. Jakmile si Nathaniel Greenshaw začal vést deník, dopřál si vzácnou rozkoš být upřímný. Když Lou proškrtávala pasáž zálibně líčící půvaby a vnady jakési číšnice z blízkého městečka, věděla už s jistotou, že příprava deníku k vydání bude značně náročná.

A právě v tom okamžiku ji vyděsil výkřik, který se ozval ze zahrady. Vyskočila a rozběhla se k otevřenému oknu. Slečna Greenshawová se potácela, vlastně spíš vrávorala od skalky směrem k domu. Ruce měla přitisknuté na prsa a mezi prsty jí trčela z krku jakási hůlka s peřím na konci. Lou si s úžasem uvědomila, že to je opeřený konec šípu.

Hlava, na níž dosud trůnil ošumělý slaměný klobouk, klesla slečně Greenshawové na prsa. Zkomírajícím hlasem zavolala na Lou do okna: „… střelil… on mě střelil… šípem… pomoc…“

Lou se vyřítila ke dveřím. Zmáčkla kliku, ale dveře se neotevřely. Trvalo jí to několik okamžiků, vyplněných marnou námahou, než pochopila, že je v knihovně zamčená. Úprkem běžela zpátky k oknu.

„Já jsem tu zamčená.“

Slečna Greenshawová byla otočená k Lou zády, vrávorala z posledních sil a volala do vzdálenějšího okna na hospodyni:

„Zavolejte na policii… zatelefonujte…“

Potom se znova zapotácela jako opilá. Několika nejistými kroky prošla zasklenými dveřmi do salónu a zmizela Lou z očí. Vzápětí Lou uslyšela třesk rozbitého porcelánu, pád těžkého těla a pak se rozhostilo ticho. Lou si snadno dokázala představit, co se stalo. Klopýtající slečna Greenshawová, zřejmě napůl v mdlobách, porazila malý stolek se s? vreskou čajovou soupravou.

Lou začala zoufale bušit na dveře, volat a křičet. U okna na zdi domu nebyla žádná mřížka pro popínavé rostliny, ba ani okapová roura, po nichž by se případně mohla dostat z pokoje ven.

Když ji tlučení na dveře unavilo, vrátila se k oknu. O kus dál, z okna pokoje, ve kterém bydlela, vystrčila hlavu paní Cresswellová.

„Pojďte mě pustit ven, paní Oxleyová. Jsem tu zamčená.“

„Já taky.“

„Proboha! No to je strašné. Na policii jsem už telefonovala. Mám tady v pokoji telefonní přípojku. Proč nás tu ale někdo zamkl, to tedy nechápu, paní Oxleyová. Vůbec jsem neslyšela, že by někdo otočil klíčem. Vy ano?“

„Ne. Neslyšela jsem vůbec nic. Co ale proboha budem dělat? Možná že by nás mohl slyšet Alfred.“ Lou zavolala tak hlasitě, jak jen byla schopna: „Alfrede! Alfrede!“

„Kdepak, ten šel určitě na oběd. Kolik je hodin?“

Lou se rychle podívala na hodinky.

„Za pět minut půl jedné.“

„Správně má odcházet až v půl, ale jak může, vždycky se vytratí dřív.“

„Myslíte – myslíte, že –“

Lou se chtěla zeptat: „Myslíte, že je mrtvá?“ Ale slova jí uvízla v hrdle.

Nedalo se dělat nic jiného než čekat. Sedla si na okno. Zdálo se jí, že uplynula celá věčnost, než se za rohem domu vynořila těžkopádná postava strážníka s helmou na hlavě. Lou se vyklonila z okna. Strážník si zaclonil rukou oči proti slunci a podíval se na ni. Potom promluvil káravým hlasem.

„Co se to tu děje?“ zeptal se otráveně.

Lou i paní Cresswellová, každá ze svého okna, ho zaplavily hotovým přívalem informací.

Strážník vytáhl notes a tužku. „Tak, vážené dámy! Vy teda jako jste šly nahoru a tam jste se zamkly? Vaše jména, prosím.“

„Ale ne. Zamkl nás někdo jiný. Pojďte sem a pusťte nás ven.“

Strážník řekl káravě: „Všechno má svůj čas!“ a zasklenými dveřmi v přízemí vešel do domu.

Čekání se znova zdálo nekonečné. Lou zaslechla hluk přijíždějícího automobilu a po chvíli, která jí připadala jako hodina, ačkoli ve skutečnosti trvala jen tři minuty, vysvobodil je z tísnivé izolace – nejdřív paní Cresswellovou a pak Lou – jiný policista. Zdál se mnohem pohotovější než strážník, který se dostavil první.

„Co je se slečnou Greenshawovou?“ Lou selhal hlas. „Co – co je s ní?“

Policista si odkašlal.

„Mrzí mě, že vám to musím povědět, madame,“ prohlásil, „ale tady… paní Cresswellovéjsem to už řekl. Slečna Greenshawová je mrtva.“

„Řekněte, že byla zavražděna,“ upřesnila paní Cresswellová. „Protože tohle – tohle je vražda.“

Policista řekl nejistě:

„Mohlo také jít o nešťastnou náhodu – nějací kluci z vesnice se možná bavili střílením šípů z luku.“

Znova se ozval motor nějakého přijíždějícího auta. Policista řekl:

„To bude policejní lékař,“ a rozběhl se do přízemí. Policejní lékař to však nebyl. Když Lou a paní Cresswellová sešly po schodišti dolů, hlavním vchodem právě vstoupil do domu jakýsi mladík. Vzápětí zůstal stát a poněkud rozpačitě a zmateně se rozhlédl kolem sebe.

Když promluvil, ukázalo se, že má docela příjemný hlas, který Lou připadal něčím povědomý – snad v něm byla jakási společná rodinná intonace, připomínající slečnu Greenshawovou. Zeptal se:

„Promiňte, ale… bydlí… bydlí tu slečna Greenshawová?“

„Kdybyste mi laskavě nejdřív řekl své jméno,“ ozval se policista a přistoupil k němu.

„Fletcher,“ řekl mladík. „Nat Fletcher. Já totiž – víte – já jsem synovec slečny Greenshawové.“

„Ach tak, aha… to je mi líto – musím vám totiž –“

„Stalo se něco?“ zeptal se Nat Fletcher.

„Došlo tu k neštěstí – někdo vaši tetičku zastřelil šípem – šípem, který ji zasáhl do krční žíly –“

Paní Cresswellová zvolala hystericky a bez obvyklé kultivované výslovnosti „lepších“ lidí:

„Jesi chcete vědět, co se tu stalo, mladíku, tak teda vám zavraždili tetičku. Tetičku, jasný?“

3

Inspektor Welch si přitáhl křeslo ke stolu a pomalu přejel pohledem po čtyřech osobách, které v místnosti byly. Bylo to večer téhož dne. Přijel k Westovým do domu, aby se Lou Oxleyové ještě jednou zeptal na všechno, co uvedla ve své výpovědi.

„Víte to jistě, že užila přesně těchhle slov? Střelil – on mé střelil – šípem – pomoc?“

Lou přikývla.

„A kolik že bylo hodin?“

„Podívala jsem se na hodinky jen o pár okamžiků později – a to bylo za pět minut půl jedné.“

„Jdou vám hodinky dobře?“

„Podívala jsem se navíc ještě i na nástěnné hodiny.“

Inspektor se otočil na Raymonda Westa.

„Zjistil jsem mimo jiné, že asi před týdnem jste vy a nějaký pan Horace Bindler byli svědky, když slečna Greenshawov.á podpisovala svou poslední vůli…“

Raymond mu stručně zopakoval všechno, co se událo za oné odpolední návštěvy, kdy se s Horacem Bindlerem zašli podívat na Greenshawovu Kratochvíli.

„Tohle vaše svědectví by mohlo být důležité,“ řekl Welch. „Slečna Greenshawová vám totiž jasně řekla, že udělala poslední vůli ve prospěch své hospodyně, paní Cresswellové, a že proto paní Cresswellové neplatí žádnou mzdu – vzhledem k tomu, že paní Cresswellová bude po její smrti dědit. Říkám to správně?“

„Ano, tak mi to řekla – přesně tak.“

„Měl jste dojem, že paní Cresswellová je o této skutečnosti plně informována?“

„Řekl bych, že zcela jistě. Slečna Greenshawová se v mé přítomnosti zmínila o tom, že osoby, na něž je v závěti pamatováno, nesmějí na ní být podepsány jako svědci, a paní Cresswellová jasně pochopila, co tím myslí. A navíc mi slečna Greenshawová přímo řekla, že se na tom s paní Cresswellovou tak dohodly.“

„To znamená, že se paní Cresswellová mohla oprávněně domnívat, že je na celé věci zainteresovaná. V jejím případě je motiv dostatečně jasný a troufal bych si tvrdit, že by hlavní podezření mělo padnout na ni – nebýt ovšem toho, že byla bezpečně zamčena ve svém pokoji stejně jako tady paní Oxleyová, a také toho, že slečna Greenshawová jasně řekla, že ji střelil nějaký muž –“

„Je to jisté, že byla ve svém pokoji zamčena?“

„Ovšem. Pustil ji ven až seržant Cayley. Je tam velký staromódní zámek a patří k němu stejně velký staromódní klíč. Klíč byl v zámku a je naprosto vyloučeno, že by jím někdo mohl otočit zevnitř nebo s ním nějak podvodně manipulovat. Ne, můžete se spolehnout na to, že paní Cresswellová byla v pokoji zamčená a nemohla se dostat ven. A také v tom pokoji nebyly žádné luky a šípy a slečna Greenshawová v žádném případě nemohla být střelena z okna – úhel šípu to vylučuje – kdepak, paní Cresswellová je mimo podezření.“

Na okamžik se odmlčel a pak pokračoval:

„Nezdálo se vám náhodou, že by si slečna Greenshawová potrpěla na kanadské žertíky?“

Slečna Marplová, která seděla v koutě, náhle zvedla oči.

„Že jako závěť ve skutečnosti vůbec nevyznívala ve prospěch paní Cresswellové?“ zeptala se.

Inspektor Welch se na ni přes celý pokoj překvapeně podíval.

„Opravdu – hádáte velice chytře, madame,“ řekl. „A nemýlíte se. Na paní Cresswellovou není v závěti vůbec pamatováno.“

„Přesně jako pan Naysmith,“ řekla slečna Marplová a pokývla hlavou. „Slečna Greenshawová řekla paní Cresswellové, že jí hodlá všechno odkázat, čímž se zbavila nutnosti platit jí mzdu. Potom ale své peníze odkázala někomu jinému. Určitě měla náramnou radost z toho, jak to chytře narafičila. Vůbec se nedivím, že se tak vítězoslavně zasmála, když závěť založila do Tajemství lady Audleyové.“

„Velké štěstí, že nám paní Oxleyová vůbec mohla o té poslední vůli povědět a že věděla, kde je uložena,“ řekl inspektor. „Jinak bychom ji bývali mohli taky hezky dlouho hledat.“

„Tomu říkám viktoriánský smysl pro humor,“ zabručel Raymond West.

„Takže nakonec přece jen odkázala peníze svému synovci,“ řekla Lou.

Inspektor zavrtěl hlavou.

„Ba ne,“ řekl, „Natu Fletcherovi je neodkázala. Mezi lidmi se tu vypráví – já tady pochopitelně nejsem tak dlouho a znám proto všechny ty zkazky jen z druhé ruky – prostě se vypráví, že kdysi dávno byla jak slečna Greenshawová, tak její sestra zamilovaná do hezkého mladíka, který je obě učil jezdit na koni, no a – vzala si ho potom její sestra. Kdepak, neodkázala peníze svému synovci –“ Odmlčel se a zamnul si bradu: „Odkázala je Alfredovi,“ řekl.

„Alfredovi – tomu zahradníkovi?“ zeptala se Joan navýsost překvapeně.

„Ano, paní Westová. Alfredu Pollockovi.“

„Proč ale?“ zvolala Lou.

Slečna Marplová si odkašlala a poznamenala:

„Řekla bych nejspíš – ačkoli se možná mýlím, že k tomu měla nějaké – nu, snad by se tomu dalo říct rodinné důvody.“

„Klidně to tak můžete nazvat,“ přisvědčil inspektor. „Pokud vím, je ve vesnici veřejným tajemstvím, že Alfredův dědeček Thomas Pollock byl jedním z nemanželských synů starého pana Greenshawa.“

„Ach tak,“ zvolala Lou, „ted je mi ta podoba jasná! Všimla jsem si toho dnes ráno.“

Připomněla si, jak vzápětí poté, co minula Alfreda, vešla do domu a pohlédla na portrét starého pana Greenshawa, zavěšený na stěně.

„Dokonce bych tvrdila,“ řekla slečna Marplová, „že si myslela, že Alfred Pollock by mohl být na ten dům pyšný a že by v něm možná chtěl i žít, kdežto její synovec by si s domem zcela určitě nevěděl rady a podle všeho by jej prodal při první příležitosti, která by se mu naskytla. Je to herec, že? Nevíte náhodou, jak se jmenuje hra, ve které právě teď hraje?“

Co do toho ta stará dáma plete věci, které s tím nemají nic společného, pomyslel si inspektor Welch, ale odpověděl zcela věcně:

„Mám dojem, madame, že v letošní sezóně uvádějí hru od Jamese Barrieho.“

„Hm, od Barrieho,“ opakovala slečna Marplová zamyšleně.

„Co ví každá žena,“ řekl inspektor Welch a hned se trochu začervenal. „Tak se totiž ta hra jmenuje,“ řekl rychle. „Já sám zrovna moc často do divadla nechodím,“ dodal, „ale manželka se na to byla podívat minulý týden. Prý je to docela pěkné představení.“

„Barrie napsal pár opravdu kouzelných divadelních her,“ řekla slečna Marplová, „ačkoli si také vzpomínám, že když jsem se šla kdysi s jedním svým starým přítelem, generálem Easterlym, podívat na Barrieho Malou Mařenku –“ smutně potřásla hlavou, „– ani on, ani já jsme nevěděli, kam s očima.“

Inspektor, který s divadelní hrou Malá Mařenka nebyl obeznámen, se zatvářil naprosto nechápavě. Slečna Marplová mu poskytla vysvětlení:

„Když jsem byla malé děvče, pane inspektore, pokládalo se za nevhodné vyslovit ve společnosti slovo břicho. Břicho, rozumíte?“

Zdálo se, že inspektor zrozpačitěl ještě víc. Slečna Marplová potichu, spíš pro sebe vzpomínala na názvy divadelních her:

„Obdivuhodný Crichton. To byla moc chytrá hra. Nebo Marie Růžena – báječný kus. Vzpomínám, že jsem tenkrát plakala. Ulice lepších lidí, ta se mi tolik nelíbila. Pak taky dávali Polibek pro Popelku. No ovšem!“

Inspektor Welch neměl tolik času, aby se mohl začít bavit o divadle. Vrátil se k tomu, o čem mluvili předtím.

„Otázkou teď je,“ řekl, „jestli Alfred Pollock věděl, že stará paní udělala poslední vůli v jeho prospěch. Řekla mu to?“ A hned ještě dodal: „Víte, totiž – tady v Boreham Lovellu je lučištnický klub a Alfred Pollock je členem. Je to vynikající střelec, s lukem a se šípy umí prvotřídně zacházet.“

„Jestli je to tak, není ten případ úplně jasný?“ zeptal se Raymond West. „Odpovídalo by to i tomu, že obě ženy byly zamčené v pokojích – on přece přesně věděl, kde v domě jsou.“

Inspektor se na něho podíval a řekl sklíčeným hlasem:

„On ale má alibi.“

„Vždycky si myslím, že všechna alibi jsou krajně podezřelá.“

„Hm, možná,“ řekl inspektor Welch. „Teď mluvíte jako spisovatel.“

„Já detektivky nepíšu,“ řekl Raymond West, zděšen pouhou představou, že by ho z toho mohl někdo podezírat.

„Hm, to se snadno říká, že všechna alibi jsou podezřelá,“ pokračoval inspektor Welch,“ jenže my bohužel musíme vycházet z faktů.“

Povzdechl si.

„Máme tři důvodně podezřelé,“ řekl. „Tři osoby, které prostě byly v dané době přímo na místě nebo aspoň poměrně blízko. Zvláštní na tom je jen to, že se přesto zdá, že to žádný z těch tří nemohl udělat. O hospodyni jsem už mluvil. Synovec – Nat Fletcher – byl v okamžiku, kdy byla slečna Greenshawová zasažena šípem, ještě několik kilometrů od místa činu, doplňoval si právě nádrž vozu u benzínové pumpy a přeptával se na další cestu – a pokud jde o Alfreda Pollocka, tomu šest lidí odpřisáhne, že přišel za pět minut půl jedné do hostince U psa a kachny ajako obvykle tam seděl nad chlebem se sýrem a sklenicí piva.“

„To bylo záměrné, aby si opatřil alibi,“ řekl Raymond West hlasem nevzdávajícím se naděje.

„Hm, možná,“ řekl inspektor Welch,, Jenže skutečností zůstává, že alibi opravdu má.“

Hezkou chvíli všichni mlčeli. Potom se Raymond otočil na slečnu Marplovou, která dál seděla vzpřímeně a zamyšleně v koutě.

„Teď je to na tobě, tetičko Jano,“ řekl. „Pan inspektor si neví rady, policie si neví rady, já si nevím rady, Joan si neví rady, Lou si neví rady. Tobě je to ale přece všechno úplně jasné, tetičko Jane. Že mám pravdu?“

„To bych nerada tvrdila, chlapče,“ řekla slečna Marplová. „Úplně jasné mi to není a vražda, milý Raymonde, není žádný špás. Neřekla bych ale, že chudinka slečna Greenshawová chtěla umřít, a navíc tohle byla mimořádně brutální vražda. Moc dobře naplánovaná a naprosto chladnokrevně provedená. Rozhodně ne nic, o čem by se slušelo vtipkovat!“

„Promiň,“ řekl Raymond rozpačitě. „Nemyslel jsem to tak cynicky, jak to možná vyznělo. Člověk se o tom snaží mluvit tak trochu lehkovážně, aby – aby to prostě nebylo tak strašné.“

„Tuhle tendenci s sebou nese moderní doba, aspoň se mi to zdá,“ řekla slečna Marplová. „Všechny tyhle války a to vtipkování o pohřbech. Byla jsem možná ale trochu bezohledná, když jsem řekla, že jsi cynický.“

„Bylo by to něco jiného,“ řekla Joan, „kdybychom ji byli dobře znali.“

„To tedy máš pravdu,“ řekla slečna Marplová. „Jenže ty, milá Joan, jsi ji neznala vůbec. Já jsem ji taky vůbec neznala. Raymond si o ní udělal dojem z jednoho odpoledne, kdy s ní vlastně mluvil jen chvíli. A Lou ji znala dva dny.“

„Ale stejně, tetičko Jane, pověz nám, co si o tom myslíš,“ řekl Raymond. „Nemáte nic proti tomu, pane inspektore?“

„Pochopitelně že ne,“ řekl inspektor zdvořile.

„Nu dobrá, chlapče. Jak to vypadá, máme tři osoby, které měly nebo si mohly myslet, že mají motiv k tomu, aby tu starou dámu zabily. A tři zcela jednoduché důvody, proč to žádná z těch tří osob nemohla udělat. Hospodyně to nemohla udělat proto, že byla zamčená ve svém pokoji a že slečna Greenshawová řekla ještě zcela jasně, že ji střelil muž. Zahradník to nemohl udělat proto, že byl ve chvíli, kdy byla vražda spáchána, v hospodě U psa a kachny, a synovec to nemohl udělat z toho důvodu, že byl ve chvíli vraždy se svým autemještě hezkých pár kilometrů od domu.“

„Říkáte to přesně a jasně, madame,“ pravil inspektor.

„A poněvadž se zdá velice nepravděpodobné, že by to mohl udělat někdo naprosto cizí – plyne z toho co?“

„To by právě pan inspektor rád věděl,“ řekl Raymond West.

„Člověk se často dívá na nějakou věc úplně špatně,“ řekla slečna Marplová, jako by se omlouvala. „Jestliže nemůžeme nijak změnit to, co ti tři lidé dělali a kde právě byli, proč bychom nemohli eventuálně změnit čas, v němž k vraždě došlo?“

„Myslíte, že moje hodinky i ty nástěnné hodiny šly špatně?“ zeptala se Lou.

„To ne, drahoušku,“ řekla slečna Marplová, ,,to mě ani nenapadlo. Myslím ale, že k vraždě nedošlo v té chvíli, kdy ty sis myslela, že k ní došlo.“

„Já jsem to ale přece viděla,“ zvolala Lou.

„Nu, ráda bych věděla, drahoušku, jestli sis jen nemyslela, že to vidíš. Víš, položila jsem si otázku, jestli tohle vlastně nebyl ten pravý důvod, proč ti tu práci poskytla.“

„Co tím chcete říct, tetičko Jane?“

„No – prostě – připadá mi to divné. Slečna Greenshawová nerada utrácela peníze, a přesto tě u sebe zaměstnala a bez zdráhání přistoupila na tvoje finanční požadavky. Napadlo mě, že možná měla v úmyslu, abys byla v té knihovně v prvním poschodí a podívala ses z okna, aby ses mohla stát korunním svědkem – šlo o to, aby to bylá naprosto nezúčastněná osoba beze všech důvodů nemluvit pravdu – svědek, který by s naprostou jistotou mohl potvrdit čas a místo vraždy.“

„Nechcete přece tvrdit,“ řekla Lou nevěřícně, „že slečna Greenshawová měla v úmyslu dát se zavraždit?“

„Chci říct jen tolik, drahoušku,“ pravila slečna Marplová, „že ty jsi vlastně slečnu Greenshawovou dohromady neznala. Neexistuje přece žádná záruka na to, že slečna Greenshawová, kterou jsi viděla, když jsi do toho domu přišla, byla táž slečna Greenshawová, kterou o několik dní dřív viděl Raymond. Já vím, samozřejmě,“ pokračovala, aby předešla odpověď, k níž se Lou chystala, „že na sobě měla nápadné staromódní šaty z potištěného kartounu a prapodivný slaměný klobouk a že měla neupravené vlasy. Přesně odpovídala tomu popisu, který nám koncem minulého týdne podal Raymond. Jenomže obě ty ženy, rozumíš, jsou přibližně ve stejném věku, přibližně stejně velké a stejně silné. Myslím hospodyni a slečnu Greenshawovou.“

„Ale hospodyně je tlustá!“ zvolala Lou. „A má strašně… strašně velké poprsí!“

Slečna Marplová si mírně odkašlala.

„Jistěže, drahoušku, nedávno jsem viděla v jednom obchodě za výlohou… věci, prostě až mě to zarazilo, že to tam tak bezostyšně vystavují. Dneska je to pro kohokoli zcela snadné mít… ehm… hm… hrudník jakékoli velikosti a jakéhokoli tvaru.“

„A kam tím míříš, tetičko?“ otázal se Raymond.

„Prostě mě napadlo, chlapče, že během těch dvou nebo tří dnů, kdy tam Lou pracovala, mohla jedna žena hrát dvě role. Sama jsi říkala, Lou, že jsi hospodyni sotva viděla, vlastně jen tu jednu chvíli dopoledne, kdy ti přinesla do knihovny podnos s kávou, člověk přece vidí všelijaké ty šikovné herce v divadle, kteří odejdou z jeviště v jedné roli a za nepatrný okamžik se tam vrátí jako někdo jiný… Nepochybuji, že takové převlečení a taková proměna je velice jednoduchá věc. Ten vysoký účes á la markýza mohla klidně být paruka, kterou si sundala nebo nasadila podle okamžité potřeby.“

„Tetičko Jane! Vy si myslíte, že slečna Greenshawová byla mrtvá ještě dřív, než jsem tam začala pracovat?“

„Ne zrovna mrtvá. Ale třeba omámená nějakými prášky nebo drogami. To není nic tak těžkého, aby to nedokázala zvládnout žena, která se ničeho neštítí, a právě taková žena myslím ta hospodyně je. Prostě to provedla, potom se s tebou dohodla na podmínkách té práce a požádala tě, abys zatelefonovala synovci a pozvala ho v přesně stanovenou dobu na oběd. Jediný člověk, který by okamžitě poznal, že tahle slečna Greenshawová není pravá slečna Greenshawová, je Alfred. A jestli si vzpomínáš, první dva dny, kdy jsi tam pracovala, bylo venku mokro, poněvadž předtím pršelo, a slečna Greenshawová zůstala v domě. Alfred do domu nikdy nechodil kvůli těm svým věčným hádkám s hospodyní. A ten poslední den ráno stál Alfred na cestě, zatímco slečna Greenshawová plela skalku – mimochodem, na tu skalku bych se ráda podívala.“

„Myslíš, že slečnu Greenshawovou zabila paní Cresswellová?“

„Myslím, že poté, co ti ta žena přinesla kávu a vyšla z knihovny, hned tě tam zamkla. Potom odnesla slečnu Greenshawovou, která byla v bezvědomí, do salónu, sama se za ‚slečnu Greenshawovou‘ převlékla a šla ven plít skalku, abys na ni z okna viděla. Ve chvíli, kterou si k tomu zvolila, začala ječet a vrávorat směrem k domu a zároveň si přidržovala šíp tak, jako kdyby jí trčel z krku. Volala o pomoc a velice si dala záležet na tom, aby ze sebe vypravila on mě střelil, což bylo nutné, aby odvrátila podezření od hospodyně. Ze stejného důvodu také volala na hospodyni do okna, jako kdyby ji tam viděla. Jakmile se potom dostala do salónu, porazila ten stolek s porcelánem a rychle vyběhla do poschodí, nasadila si paruku a la markýza a za pár okamžiků se už klidně mohla vyklánět z okna a vykládat ti, že ona je tam, chudák, taky zamčená.“

„Ona tam ale opravdu byla zamčená,“ řekla Lou.

„To vím. Tady v tom začíná hrát svou roli ten policajt.“

„Který policajt?“

„Správně se ptáš – který policajt? Ráda bych slyšela od vás, pane inspektore, jak a kdy jste se dostavil na místo činu.“

Inspektor se zatvářil poněkud zmateně.

„Minutu před půl jednou nám telefonovala paní Cresswellová, hospodyně slečny Greenshawové, a oznámila nám, že její paní byla zastřelena. Seržant Cayley a já jsme se tam hned vypravili autem a přijeli jsme k domu ve dvanáct třicet pět. Zjistili jsme, že slečna Greenshawová je mrtvá, a obě dámy jsou zamčené ve svých pokojích.“

„Tak to vidíš, drahoušku,“ obrátila se slečna Marplová na Lou. „Ten strážník, kterého jsi viděla, vůbec žádný strážník nebyl. Později už jsi o něm nepřemýšlela – to člověka nenapadne – člověk prostě vidí uniformu, jakých už viděl mnoho, a myslí, že má před sebou muže reprezentujícího zákon.“

„Kdo to ale tedy byl – a proč?“

„Pokud jde o to kdo – jestli hrají Polibek pro Popelku, tak tam má policista hlavní roli. Natu Fletcherovi stačilo obléct si kostým, ve kterém vystupuje na jevišti. Na cestu u benzínové pumpy se vyptával naschvál, poněvadž chtěl, aby si ti lidé tam zapamatovali, v kolik hodin to bylo – dvanáct dvacet pět, potom jel rychle dál, auto nechal za rohem domu, hodil na sebe tu policejní uniformu a odehrál svou ‚roli‘.“

„Ale proč? Proč?“

„Někdo musel zvenčí zamknout za hospodyní dveře a někdo musel probodnout slečně Greenshawové krk šípem, člověka lze šípem probodnout stejně dobře, jako kdyby ten šíp byl vystřelený z luku – chce to ovšem sílu.“

„Vy myslíte, že ti dva byli domluvení?“

„Ovšemže si to myslím. Musela bych se moc mýlit, jestli ti dva nejsou matka a syn.“

„Ale sestra slečny Greenshawové už přece dávno zemřela.“

„Jistě, jenže nepochybuji o tom, že pan Fletcher se znova oženil. Podle toho, co jsme o něm slyšeli, jde o člověka, kterému je to podobné, a myslím, zeje možné, že to dítě také zemřelo, takže tenhle takzvaný synovec je dítě, které měl se svou druhou ženou a které ke slečně Greenshawové nebylo ve vůbec žádném příbuzenském poměru. Ta žena se k ní prostě vetřela jako hospodyně a sondovala půdu. Mladík potom napsal slečně Greenshawové dopis jakožto synovec a nabídl se, že ji navštíví – možná že se v tom dopise třeba nějak žertem zmínil, že přijede ve své policejní uniformě – nebo ji pozval, aby se na něho přijela podívat, jak hraje. Myslím ale, že slečna Greenshawová vytušila pravdu, a odmítla se s ním setkat. Byl by se stal jejím dědicem v případě, že by zemřela bez poslední vůle –jestliže ovšem už jednou udělala poslední vůli ve prospěch hospodyně (jak si oba mysleli), pak bylo pro ně všechno v nejlepším pořádku.“

„Proč ale použili šípu?“ namítla Joan. „To je přece tak bláznivé a kuriózní.“

„Vůbec ne, drahoušku. Alfred je členem klubu lučištníků – a Alfreda si vybrali za obětního berana, ten to měl všechno odskákat. Ten fakt, že přišel do hospody tak brzo – že tam byl už ve dvanáct dvacet – byl z jejich hlediska krajně nemilý a neblahý. Kdyby byl Alfred odešel, jak měl – v tom případě by jim to bylo přesně vyšlo –“ Slečna Marplová potřásla hlavou. „Po morální stránce mi to všechno připadá vzhůru nohama – to jako když si pomyslím, že Alfredova lenost mu vlastně zachránila život.“

Inspektor si odkašlal.

„Všechny tyhle teorie, madame, které jste nám tu přednesla, jsou nepochybně velice zajímavé. Já ovšem budu muset pokračovat ve vyšetřování –“

Slečna Marplová a Raymond West stáli u skalky a hleděli na zahradnický košík plný povadlých rostlinek. Slečna Marplová řekla polohlasně:

„Tařice, lomikámen, čilimník, zvonek… Ano, to všechno je právě ten důkaz, který jsem potřebovala. Ta žena, která tu včera dopoledne plela, se v zahradničení nevyznala ani za mák – škubala totiž alpínky se stejnou vervou jako plevel. Takže teď vím, že jsem se nemýlila. Děkuju ti, Raymonde, žes mě sem vzal s sebou. Moc jsem si to tady chtěla všechno prohlédnout.“

Slečna Marplová i Raymond se zahleděli na fantasmagorickou siluetu domu zvaného Greenshawova Kratochvíle.

Oba se otočili, když za nimi někdo zakašlal. Hezký mladý muž se také díval na dům.

„Že je to ale setsakramentsky velkej barák,“ řekl. „Na dnešní dobu až trochu moc velkej – lidi to aspoň říkaj. Ale já to nechápu. Kdybych někdy vyhrál fůru peněz, až si vsadím na fotbal, postavil bych si přesně takovej.“

Ostýchavě se na ně usmál.

„No teďkon už to snad můžu říct – von totiž tenhle barák postavil můj pradědeček,“ pochlubil se Alfred Pollock. „A je to moc pěknej barák, proto mu taky tady všichni říkaj Greenshawova Kratochvíle!“

Dobrodružství s vánočním pudinkem

(Přeložila Helena Šoltészová (Svět v obrazech, 1966) )

Záhada španělské truhly

(Záhada španělské truhly, Muž v mlze)

The Under Dog

(není dosud přeloženo)

Černý vzadu

(Muž v mlze)

Sen

(Přeložil M.N.)

Greenshawova kratochvíle

(Muž v mlze)

1 ten milý Hastings

2 ale ano

3 úzká dýka

4 velkosvětská společnost

5 husí játra

6 hledejte ženu /ve smyslu: za vším hledejte ženu/

7 roztržitý

8 osudová žena; vamp

9 předkrm

10 to je strašné

11 přece jen

12 příteli

??

??

??

??

– 1 –