Hodina činu

Agatha Christie

(2012)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Gull´s Point, přímořské sídlo lady Tressilianové nacházející se v rybářské vesnici Saltcreek, hostí na první pohled tak trochu zvláštní společnost: ve stejnou dobu – na sklonku léta – sem zamíří chráněnec zesnulého sira Tressiliana a slavný tenisový hráč Nevile Strange, jeho současná i bývalá manželka a rovněž dvojice mužů, s nimiž tyto dvě ženy pojí nedořešené milostné vztahy. Shoda okolností přivádí do blízkého Saltingtonu také inspektora Battlea. Zdánlivě nesouvisející události, které spájí právě jen místo, kde se odehrály, totiž okolí Saltcreeku, se začnou proplétat a napětí v Gull´s Point vyvrcholí v „nulté hodině“ – vraždou lady Tressilianové. Inspektora Battlea čeká těžký případ, protože se zdá, že k tomuto činu neměl nikdo motiv...

PROLÓG: 19. Novembra

Skupinka pri kozube pozostávala temer výlučne z právnikov alebo ľudí, čo sa o právo zaujímajú. Boli tam advokát Martindale, Rufus Lord, K. C., mladý Daniels, ktorý získal dobré meno v kauze Carsiairs, niekoľko iných význačných advokátov, pán Justice Cleaver, Lewis of Lewis a Trench a starý doktor Treves. Doktor Treves sa blížil k osemdesiatke, k veľmi činorodej osemdesiatke, plnej skúseností. Bol členom chýrnej advokátskej kancelárie, a to najslávnejším. Viedol nespočetné chúlostivé prípady na súde, povrávalo sa o ňom, že niet v Anglicku človeka, čo by poznal toľko kuloárových historiek. Bol odborníkom v kriminalistike.

Nerozvážni ľudia hovorili, že doktor Treves by mal napísať svoje pamäti. Ale doktor Treves to vedel lepšie. Vedel, že vie priveľa.

Hoci sa už dávno utiahol z aktívnej praxe, nebolo v Anglicku právnika, ktorého mienka by tak zavážila u kolegov. Zakaždým, keď sa ozval jeho tenký, korektný hlas, nastalo úctivé ticho.

Práve debatovali o prípade, o ktorom sa veľa hovorilo a ktorý sa v ten deň skončil na Old Bailey. Išlo o vraždu a obžalovaného oslobodili. Zídení právnici poznove preberali celý prípad a podrobili ho odbornej kritike.

Štátny zástupca sa dopustil chyby, keď sa spoľahol na jedného zo svedkov – starý Depleaeh si mal uvedomiť, akú možnosť dáva obhajobe. Mladý Arthur vyťažil z výpovede tej slúži ičky, čo sa dalo. Záverom Bentmore veľmi správne uviedol všetko na pravú mieru, ale chyba sa už stala – súd uveril dievčaťu. Súdy sú čudné – nikdy nevedno, čo zhltnú a čo nie. Ale ak si dačo vezmú do hlavy, nikto im to z nej nevytlčie. Verili, že to, čo dievča hovorí o tej páke, je pravda, a bolo. Lekársky nález im bol príliš učený. Všetky tie dlhé cudzie slová a vedecký žargón – na môj veru, tí svedkovia a novopečení vedci vždy narobia šarapaty a nevedia na jednoduchú otázku odpovedať áno alebo nie – vždy hovoria: „Za určitých okolností to mohlo byť tak“ – a tak ďalej.

Pomaly všetci povedali, čo mali na srdci, a keďže slová boli čoraz kŕčovitejšie a nesúvislejšie, všetkým sa zdalo, že tu čosi chýba. Rad-radom sa obracali k doktorovi Trevesovi. Doktor Treves totiž ešte ničím neprispel do rozhovoru. Už bolo jasné, že spoločnosť chce počuť posledné slovo od svojho najváženejšieho kolegu.

Doktor Treves sa zvrátil na operadlo a neprítomne si čistil okuliare. V tichu ho čosi donútilo, aby zdvihol prenikavý pohľad.

„Hm?“ ohlásil sa. „Čo je? Voľačo ste sa ma pýtali?“ Odpovedal mu mladý Lewis:

„Hovorili sme o kauze Lamorne.“

A vyčkávavo zamĺkol.

„Áno, áno,“ prisvedčil doktor Treves. „Premýšľal som o tom.“

Nastal úctivý šušot.

„Ale obávam sa,“ pokračoval doktor Treves a ešte vždy si pretieral okuliare, „že to bola len fantázia. Áno, fantázia. Hádam je to preto, že starnem. V mojom veku, ak človek chce, už môže fantazírovať.“

„Áno, pravdaže, pán doktor,“ súhlasil mladý Lewis trocha zarazene.

„Nemyslel som ani na právnické hľadiská,“ povedal doktor Treves, „hoci aj tie sú zaujímavé, veľmi zaujímavé – keby bol rozsudok vyznel ináč, myslím, že by to bol dôvod apelovať, ale nechajme to. Ako vravím, nemyslel som teraz na právnu stránku, ale na ľudí okolo toho prípadu.“

Všetkých to dosť prekvapilo. Uvažovali o ľuďoch v tomto prípade len potiaľ, či sú vieryhodní ako svedkovia. Nikto ani len nepomyslel na to, či bol obžalovaný vinný, alebo taký nevinný, ako ho uznal súd.

„Na ľudí, viete,“ povedal doktor Treves zadumane. „Na ľudí. Veľkých, malých, takých, onakých. Niektorí s fifíkom a zväčša bez neho. Prichádzajú odvšadiaľ: z Lancashiru, zo Škótska – ten majiteľ reštaurácie z Talianska a tá učiteľka odkiaľsi zo Stredného Západu. Všetkých ich pozháňali a tak sa v jeden šedivý novembrový deň všetci zišli pred londýnskym súdnym tribunálom. Každý z nich zahral svoju krátku úlohu. A všetko vyvrcholilo hrdelným procesom.“

Zamĺkol a ticho si klopkal na koleno.

„Mám rád dobré detektívky,“ pokračoval. „Ale začínajú sa na nesprávnom mieste. Začínajú sa vraždou. A vražda je koniec. Príbeh sa začína oveľa skôr – zavše aj o niekoľko rokov – tými všetkými príčinami a udalosťami, ktoré privádzajú určitých ľudí na určité miesta v určitý čas určitého dňa. Vezmime len výpoveď tej slúžtičky – keby jej pomocná kuchárka nebola predchytila chlapca, nebola by tak bezhlavo opustila miesto, nebola by išla k Lamornovcom a nebola by sa stala korunnou svedkyňou obhajoby. A Giuseppe Antonelli – na mesiac prišiel zastúpiť brata. Brat mu je slepý ako krt. Keby sa strážnik nebol zabával s kuchárkou na čísle 48, nebol by začal neskoro obchôdzku…“

Pokýval mierne hlavou:

„Všetko sa sústreďuje k danému bodu… A potom, keď nadíde čas – keď všetko vyvrcholí… V hodinu činu. Áno, všetko vrcholí v hodinu činu…“

„V hodinu činu…“ opakoval a zachvel sa.

„Je vám zima, pán doktor, poďte bližšie k ohňu.“

„Nie, nie,“ namietal doktor Treves. „Len ma smrtka preskočila, ako sa vraví. Nuž čože, pôjdem už domov.“

Prívetivo kývol hlavou a pomaly, sústredene vyšiel z izby.

Chvíľu všetci mlčali v neistote a potom Rufus Lord, K. C., poznamenal, že chudák starý Treves upadá.

Sir William Cleaver povedal:

„Rozum ako britva – ako britva – ale zub času vykonal svoje“.

„Aj srdce, vraj má slabé,“ doložil Lord. „Každú chvíľu mu hrozí porážka.“

„Ako viem, dáva si veľký pozor,“ povedal mladý Lewis.

Vtedy doktor Treves už opatrne vstupoval do svojho dobre pérovaného daimlera. Zaviezol sa pred dom v tichej štvrti. Úslužný majordomus mu pomohol vyzliecť kabát. Doktor Treves prešiel do knižnice, kde sa kúrilo v kozube. Spálňu mal vedľa, lebo pamätal na svoje srdce a nikdy nešiel hore schodmi.

Sadol si ku kozubu a listy si pritiahol bližšie.

V myšlienkach mu vírila predstava, o ktorej hovoril v klube.

„Tak či onak,“ hovoril si v duchu, „chystá sa nejaká dráma – nejaká budúca vražda. Keby som písal zaujímavé príbehy o krvi a zločine, začínal by som starším pánom, čo sedí pri kozube, otvára listy a nevedomky sa blíži – k hodine činu…“

Prerezal obálku a pozrel tupo na hárok, ktorý z nej vytiahol.

Zrazu sa mu zmenila tvár. Vrátil sa z romantiky do skutočnosti.

„Ach jaj,“ vzdychol si doktor Treves. „Aká strašná nuda! Naozaj, aká otrava. Po toľkých rokoch! Toto zmení všetky moje plány.“

„OTVORTE DVERE – TU ICH MÁTE“

11. januára

Človek na nemocničnej posteli sa trocha pohniezdil a potlačil vzdych. Nočná sestra vstala od stola a pristúpila k nemu. Ponaprávala mu podušky a uložila ho pohodlnejšie.

Angus MacWhirter namiesto poďakovania len zamumlal. Vrela v ňom trpkosť a odpor.

Mohlo už byť po všetkom. Toto všetko už mohol mať za sebou! Čert aby vzal ten prekliaty čudný strom, čo rástol na skale! Čert aby vzal tých všetečných milencov, čo aj za studenej zimnej noci sa tárali akurát nad strminou.

Keby nie oni (a strom!) bolo by po všetkom – skok do hlbokej ľadovej vody, možno krátky zápas, a potom zabudnutie – koniec pomýleného, zbytočného, neužitočného života.

A kde je teraz? Leží na posmech sveta v nemocničnej posteli, má vykĺbené plece a hrozí mu, že ho zbalí polícia preto, že si chcel vziať, vlastný život, je to jeho život, aby ich, alebo nie?

A keby sa mu to bolo podarilo, boli by ho zbožne pochovali: chvíľkové pominutie zmyslov!

Pominutie zmyslov, akurát! Nikdy nebol väčšmi pri zmysloch! A spáchať samovraždu bolo najlogickejšie a najrozumnejšie, čo sa dalo v jeho situácii urobiť.

Bol hotový: zdravie podlomené, žena ušla s iným. Stratil zamestnanie, stratil vážnosť, peniaze, zdravie i nádej: bolo to jediné riešenie, ako skoncovať so všetkým.

A teraz je tu, v tejto smiešnej kaši. Práve ho akýsi svätuškársky policajný sudca karhal, že urobil to najsamozrejmejšie s voľačím, čo patrí len jemu – s vlastným životom.

Nahnevane zafučal. Prebehla ním triaška.

Zasa k nemu priskočila sestra.

Bola mladá, červenovlasá, milej, trocha bezvýraznej tváre.

„Veľmi vás to bolí?“

„Nie, nebolí.“

„Dám vám niečo na spanie.“

„Ani myslieť.“

„Ale…“

„Nazdáte sa, že neznesiem trocha bolesti a nespavosti?“

Usmiala sa vľúdne a trocha povýšene.

„Pán doktor povedal, že vám to môžem dať.“

„Nedbám, čo hovorí doktor.“

Napravila mu prikrývku a potisla pohár s limonádou bližšie k nemu. Povedal trocha zahanbene:

„Bol som grobian, prepáčte.“

„Ale, to nič, to nič.“

Mrzel sa na ňu, lebo na ňu nezaúčinkovalo, že je takej zlej vôle. Také čosi neprenikne pancierom trpezlivosti ľahostajnej sestry z povolania. Ona nie je človek – je trpezlivosť.

„Prečo mi to prekazili, aby ich – prečo mi to len prekazili…“ zašomral.

„Ale, ale, to nie je od vás pekné,“ odvetila vyčítavo. „Pekné?“ opýtal sa. „Pekné? Božemôj.“

„Ráno vám bude lepšie,“ povedala pokojne.

Preglgol slinu:

„Och, sestry, sestry! Ste neľudské, aby ste vedeli!“

„My robíme len to, čo je pre vás najlepšie.“

„Práve to človeka na vás dožiera! Na vás a na celej nemocnici. Na celom svete. Stále sa do voľačoho miešate! Vraj viete, čo je pre iného najlepšie. Pokúsil som sa o samovraždu. Viete o tom, však?“

Prikývla.

„Moja vec, či skočím z dákej skaly alebo nie. Skoncoval som so životom. Bol som hotový!“

Slabo cmukla jazykom. Malo to vyjadriť súcit. Je pacient. Dovolila, aby si uvoľnil ventily – možno sa upokojí.

„Prečo by som sa nezabil, keď sa chcem zabiť?“ spytoval sa jej.

Odpovedala mu celkom vážne.

„Lebo sa to nesmie.“

„Prečo sa to nesmie?“

Pozrela naň nedôverčivo. Jej vlastné presvedčenie nebolo otrasené, ale nedokázala vyjadriť svoj názor slovami.

„No… chcem povedať… Musíte žiť ďalej, či chcete, alebo nechcete.“

„A to už prečo?“

„No človek musí brať ohľad, aj na iných ľudí, alebo nie?“

„Ja nie. Niet na svete človeka, ktorému by som chýbal.“

„Nemáte rodinu? Nemáte matku, sestry alebo iných príbuzných?“

„Nie. Mal som ženu, ale ma nechala – dobre mi tak! Videla, že som nanič.“

„Ale iste máte priateľov?“

„Nie, nemám. Nie som z tých, čo sa priateľkujú. Počujte, sestrička, voľačo vám poviem Kedysi som patril medzi šťastných ľudí. Mul som dobré zamestnanie a peknú ženu. Raz sa stala automobilová nehoda. Môj šéf viedol auto a ja som sedel vedľa neho. Chcel, aby som povedal, že pri nehode nešiel ani päťdesiatkou. Ale nebolo to tak. Išiel tak sedemdesiatkou. Nikoho nezabilo, nič také, chcel to len kvôli poisťovni. Ale ja som nepovedal, čo chcel. Bola to lož. Ja neklamem.“ Ošetrovateľka poznamenala:

„Ja si myslím, že ste mali pravdu. Úplnú pravdu.“

„Naozaj, naozaj? Moja tvrdohlavosť ma stála miesto. Šéfa to naštvalo. Postaral sa, aby som nedostal iné. Mojej žene sa zunovalo prizerať, ako sa ponevieram bez roboty. Ušla s mojim voľakedajším priateľom. On sa činil väčšmi a ďaleko to v živote dotiahol. Ja som sa len potĺkal a šiel som dolu vodou. Začal som aj trocha piť. Napokon som sa stal nosičom, presilil som sa – a doktor vraví, že už nikdy nebudem celkom pri sile. Načo teda žiť? Najľahšie bolo vykonať čistú robotu: skoncovať so všetkým. Načo mi je život, načo som komu?“

„Ako to viete?“ povedala sestrička ticho.

Zasmial sa. Už bol lepšej vôle. Bavila ho jej naivná zanovitosť.

„Dievča moje, načo som ja komu?“

„Čo vy viete. Raz… Možno…“ odvetila v pomykove. „Raz? Také raz nikdy nebude. Nabudúce to spravím dôkladnejšie.“

Rázne pokrútila hlavou.

„Oj, nie. Vy sa už nezabijete.“

„Prečo?“

„Nikto to nerobí.“

Vytreštil na ňu oči. „Nikto to nerobí.“ Patril ku kaste kandidátov na samovraždu. Už-už otváral ústa, aby čo najenergickejšie zaprotestoval, ale vrodená statočnosť mu v tom zabránila. Urobil by to ešte raz? Je si ozaj taký istý, že to urobí?

Odrazu si uvedomil, že nie. Pravou príčinou bolo možno to, čo mu prezradila z vlastnej skúsenosti. Samovrahovia svoj čin nikdy neopakujú.

A predsa sa rozhodol, že ju donúti na určitý mravný ústupok.

„Napokon – s vlastným životom si môžem robiť, čo chcem.“

„Nie… nemôžete.“

„A prečo nie, dievča moje, prečo nie?“

Zapálila sa.

„Vy tomu nerozumiete. Možno vás bude niekto potrebovať.“

Zháčil sa a vytreštil na ňu oči. Nemienil vyvracať jej naivné názory. Posmeškársky poznamenal:

„Možno raz zavrátim splašeného koňa a zachránim nejakú zlatovlásku pred smrťou? Tak ste to mysleli?“ Pokrútila hlavou. Prudko, akoby chcela vysloviť to, čo tak jasne videla v duchu a čo jej tak habkavo vychádzalo z úst, povedala:

„Možno tým, že niekde budete – ani tam nemusíte nič robiť – len že budete na istom mieste v istý čas – juj, neviem, ako vám to povedať, ale možno – možno sa raz budete len prechádzať po ulici a už aj tým urobíte dačo strašne dôležité – možno ani nebudete vedieť čo.“

Malá červenovlasá ošetrovateľka pochádzala zo západného Škótska a niektorí členovia jej rodiny mávali „videnia“.

Možno nejasne videla človeka, čo kráčal raz za septembrovej noci po hradskej a zachránil tým ľudskú bytosť od hroznej smrti…

14. februára

V miestnosti bola len jediná osoba a bolo počuť iba škripot jej pera, ktoré kládlo na papier riadok za riadkom.

Nebolo nikoho, kto by bol prečítal napísané. Keby áno, neveril by vlastným očiam. Lebo to, čo tam stálo, bola jasná, starostlivo a dopodrobna vypracovaná vražda.

Sú chvíle, keď si telo uvedomuje, že ho kontroluje rozum – keď sa poslušne skláňa pred tým neznámym niečím, čo kontroluje jeho činy.

Sediaca postava pociťovala také čosi. Bol to rozum. Chladná, kontrolovaná inteligencia. Tento rozum sa zaoberal jedinou myšlienkou, jediným zámerom – zahubiť iného človeka. Napokon, aby tento zámer uskutočnil, starostlivo vypracoval náčrt na papieri. Bral do úvahy každú podrobnosť, každú možnosť. Bolo to jasné ako facka. Schéma, ako každá dobrá schéma, nebola vopred pripravená. Bolo v nej niekoľko alternatív a niekoľko bodov. A nielen to. Keďže to hol rozum inteligentný, uvedomil si, že treba urobiť inteligentné opatrenia, ak by vznikli nepredvídané okolnosti. Ale v hlavných rysoch bolo všetko jasné, pozorne premyslené. Čas, miesto, spôsob, obeť…

Postava zdvihla hlavu. Vzala hárky papiera a starostlivo ich prečítala. Áno, bolo to jasné ako krištáľ.

Po vážnej tvári prebehol úsmev. Ten úsmev nebol celkom normálny. Postava zhlboka vzdychla.

Áno, všetko podľa plánu – ten ktosi pamätal a pripúšťal každú reakciu, využíval klady a zápory každého a privádzal ho do súladu s jediným hriešnym plánom.

A predsa na čosi zabudol.

Pisateľ s úsmevom načrtol dátum – septembrový deň.

Potom sa zasmial, roztrhal papier na drobné kúsky, odniesol ich na druhý koniec izby a hodil do plameňa blčiaceho v kozube. Nedopustil sa najmenšej neopatrnosti. Každý, aj ten najmenší zdrapček zhorel na popol. Plán jestvoval už len v mozgu svojho tvorcu.

8. marca

Hlavný policajný inšpektor Battle raňajkoval. Zanovito otrčil bradu a pomaly, pozorne čítal list, ktorý mu pred chvíľou podala uslzená manželka. Na tvári sa mu nezračilo nič, lebo jeho tvár nikdy nezaznamenala nijaký výraz. Vyzerala ako vykresaná z kameňa. Bola rozhodná a istým spôsobom pôsobivá. Nikto uňho nepredpokladal osobitný dôvtip; rozhodne nebol zvlášť vtipný, ale mal inakšiu, ťažko definovateľnú vlastnosť, ktorá však zavážila.

„Nemôžem tomu veriť,“ fikala pani Battlová. „Sylvia!“

Sylvia bola najmladšia z ich piatich detí. Mala šestnásť rokov a chodila do školy neďaleko Maidstonu.

List poslala slečna Amphreyová, riaditeľka spomínanej školy. Písala jasne, priateľsky a nanajvýš taktne.

V liste bolo čierne na bielom, že od istého času vodenie školy znepokojuje niekoľko drobných krádeží, že sa konečne všetko vysvetlilo, že sa Sylvia Rattlová priznala a že slečna Amphreyová by bola veľmi rada, keby ju pán Battle a pani Battlová navštívili, aby sa o celom prípade pozhovárali.

Komisár Battle poskladal list, vopchal ho do vrecka a povedal: „Nechaj to ha mňa, Mary.“

Vstal, prešiel okolo stola k nej, potľapkal ju po líci a povedal: „Netráp sa, moja, všetko bude v najlepšom poriadku.“

Vyšiel z izby a zanechal za sebou útechu a istotu.

Popoludní sedel komisár Battle vzpriamene na stoličke v modernom salóniku slečny Amphreyovej. Veľké drevené ruky si položil na kolená, hľadel slečne Amphreyovej do očú a usiloval sa, aby vyzeral inak, ako obyčajne vyzerá „každým cólom policajt“.

Slečna Amphreyová bola veľmi uznávaná vedúca. Bola to osobnosť – skutočná osobnosť. Osvietená a moderná a kombinovala disciplínu s modernými myšlienkami o slobodnej vôli.

V jej izbe vládol duch Meadwavu. Všetko bolo studenej farby, farby ovsenej múky – stáli tam veľké vázy plné narcisov a v kvietnikoch tulipány a hyacinty. Zo dve dobré kópie starých Grékov, dve modernistické plastiky, na stene dva obrazy starých Talianov. A uprostred toho všetkého slečna Amphreyová v tmavobelasom, horlivá, sugestívna, svedomitý chrt jasnosivých očú, čo pozerajú cez hrubé sklá.

„Dôležité je,“ povedala jasným, príjemným hlasom, „chytiť to za správny koniec. Musíme myslieť na dievča, pán Battle, na dievča. Na Sylviu! Je veľmi dôležité – náramne dôležité, aby sme jej nejako nepokazili život. Nesmie vziať na seba bremeno viny – karhať ju môžeme len veľmi, veľmi opatrne. Musíme prísť na to, čo je za tými drobnými krádežami. Možno pocit menejcennosti. Nie je šikovná v športe – možno je to tajné želanie vyniknúť v inom – túžba uplatniť svoje ja. Musíme byť veľmi, veľmi opatrní. Preto som sa chcela najprv pozhovárať s vami bez nej – aby som vás dôrazne požiadala, buďte voči Sylvii taktný. Opakujem: je veľmi dôležité, aby sme prišli na to, čo je za tým.“

„Práve preto som prišiel, slečna Amphreyová,“ zdôraznil inšpektor Battle.

Hlas mal pokojný, na tvári sa mu nepohol ani sval a pozorným pohľadom odhadoval učiteľku.

„‚Bola som k nej veľmi zhovievavá.“ pokračovala slečna Amphreyová.

„Pekne od vás, milostivá,“ odvetil Battle lakonicky. „Viete, mám tieto dievčičky naozaj rada a rozumiem im.“

Battle neodpovedal priamo.

„Ak dovolíte, slečna Amphreyová, rád by som videl dcéru.“

Slečna Amphreyová ho znova dôrazne napomenula, aby bol taktný, aby na to nešiel zhurta a neznepriatelil si dieťa, čo sa ešte len rozvíja v ženu.

Komisár Battle trpezlivo počúval a hľadel bez slova pred seba.

Napokon ho pozvala do svojej pracovne. Cestou stretli dve-tri dievčence. Zdvorilo zastali v pozore, ale oči im horeli zvedavosťou. Slečna Amphreyová zaviedla Battla do malej miestnosti, ktorá už tak nevoňala jej osobnosťou ako dolná, odišla a povedala, že pošle Sylviu.

Keď vychádzala z miestnosti, Battle ju pristavil. „Moment, milostivá! Ako ste prišli na to, že tie hm… straty zavinila Sylvia?“

„Psychologickými metódami, pán Battle,“ odvetila slečna Amphreyová dôstojne.

„Psychologickými? Mhm. A čo dôkazy, slečna Amphreyová?“

„Áno, áno, rozumiem, pán Batlle – vám sa to vidí potrebné. Prehovorilo vaše povolanie. Ale psychológia si razí cestu už aj v kriminalistike. Uisťujem vás, že je všetko v poriadku – Sylvia sa dobrovoľne ku všetkému priznala.“

Battle prikývol.

„Áno, áno, viem. Pred chvíľou som sa vás však pýtal, ako ste prišli na to, že to bola ona?“

„No, pán Battle, dievčatám sa čoraz častejšie strácali z priečinkov rozličné veci. Zvolala som ich a povedala som im, čo sa stalo. A pritom som im nenápadne pozorovala tváre. Sylviin výraz mi hneď padol do očú. Tvárila sa vinovato – zmätene. V tej chvíli som vedela, kto je vinník. Nechcela som ju konfrontovať s jej vinou, ale dosiahnuť, aby sa priznala sama. Podrobila som ju malej – slovnej – skúške.“

Battle prikývol, že rozumie.

„A napokon sa dievča ku všetkému priznalo.“

„Rozumiem,“ povedal otec.

Slečna Amphreyová chvíľu váhala, potom vyšla z izby.

Keď sa dvere znova otvorili, Battle stál pri obloku a díval sa von.

Pomaly sa obrátil a pozrel na dcéru.

Sylvia práve zatvorila dvere. Bola vysoká, počerná, hranatá. Mala zachmúrenú tvár so stopami po slzách. Skôr nesmelo ako vzdorne povedala:

„Tak som tu.“

Battle sa na ňu zadumane zahľadel,

„Nemal som ťa sem posielať,“ vzdychol si. „Tá ženská nie je normálna.“

Sylvia, celkom zabudla na svoj problém, tak ju to prekvapilo.

„Slečna Amphreyová? Ale veď je skvelá. Všetky si ju vážime.“

„Hm,“ zahundral Battle. „Hádam ani nie je nenormálna, keď sa vie tak dobre propagovať. Ale to je všetko jedno, Meadway aj tak nie je pre teba – vlastne, čo ja viem – toto sa mohlo stať hocikde.“

Sylvia zopäla ruky, zahľadela sa do zeme a povedala: „Je mi strašne ľúto, otecko, strašne ľúto, naozaj.“

„To je správne,“ prikývol Battle prísne. „Poď sem.“ Pomaly, neochotne prešla cez izbu k nemu. Vzal jej bradu do svojej veľkej, hranatej ruky a pozrel jej uprene do očú.

„Už si toho mala dosť, však?“ prihovoril sa jej vľúdne.

Vyhŕkli jej slzy.

Battle pomaly pokračoval:

„No vidíš, Sylvia: hneď som vedel, že v tom niečo je, Väčšina ľudí má nejakú slabosť. Obyčajne je to jednoduché. Človek vidí, keď je dieťa chamtivé, zlej povahy a má sklony k tyranii. Ty si bola dieťa dobré, tiché, veľmi mierne, neboli s tebou nijaké ťažkosti – a predsa si mi niekedy robila starosti. Lebo ak má výrobok neviditeľný kaz, pri zaťažkávacej skúške neobstojí.“

„Ako ja!“ poznamenala Sylvia.

„Áno, ako ty. Zlomila si sa pod tlakom – a k tomu tak ukrutne čudne. Takýto prípad som na môj veru ešte nezažil.“

Dievča pohŕdavo odseklo:

„Vari si nevidel dosť zlodejov?“

„Oj, pravdaže – viem o nich veľa. A práve preto, moja, a nie preto, že som tvoj otec (otcovia obyčajne nevedia veľa o svojich deťoch), preto, že som policajt, viem veľmi dobre, že nie si zlodejka! Ty si nič neukradla. Zlodeji sú dvojakí: takí, ktorí podľahnú nečakanému veľkému pokušeniu – a to sa stáva napodiv zriedka, a je až zarážajúce, ako vie obyčajne normálny, statočný človek odolávať pokušeniu. – a druhí, ktorí na každom kroku berú, čo nie je ich. Ty nepatríš ani k jedným, ani k druhým. Nie si zlodejka. Si celkom zvláštny typ luhárky.“

„Ale…“ ohrádzala sa Sylvia.

Battle ju vľúdne prerušil:

„Je to tak?“

Dievča dlho mlčalo, potom sklonilo hlavu.

Battle povedal:

„Porozprávaj mi, dieťa moje, ako sa to stalo.“

„Všetky nás zavolala hore a rečnila nám. Cítila som jej pohľad na sebe a vedela som, že podozrieva mňa. Cítila som, ako mi krv stúpa do tváre – a videla som, že sa niektoré dievčatá pozreli na mňa. Bolo to strašné. A potom sa aj ostatné začali na mňa dívať a po kútoch si pošepkávať. Bolo mi jasné: všetky podozrievajú mňa. A potom ma Amphreyka nechala hore s niekoľkými dievčatami a hrali sme sa akúsi slovnú hru – ona hovorila a my sme odpovedali…“

Battle namrzene vzdychol.

„A ja som už vedela, čo to znamená a bola som ako oťapená. Usilovala som sa – nepovedať to nepravdivé slovo – usilovala som sa myslieť na niečo celkom iného – na veveričky alebo na kvety – a Amphreyka ma išla prevŕtať očami – vieš, prevŕtavala ma ako nebožiecom. A potom – och, bolo to horšie a horšie a raz sa mi Amphreyka prihovorila, veľmi priateľsky a… akosi s porozumením… a… a ja som už viac nevládala a povedala som, že som to urobila ja… a ako sa mi uľahčilo, otecko! Ako sa mi uľahčilo!“

Battle si pohládzal bradu.

„Rozumiem.“

„Naozaj tomu rozumieš?“

„Nie, nerozumiem, Sylvia, lebo ja som z iného cesta. Keby sa ma niekto čo len pokúsil nútiť, aby som sa priznal k niečomu, čo som neurobil, dal by som mu jednu do zubov. Ale viem, ako to bolo s tebou – a tá vaša Amphreyka, čo má oči ako nebožiec, dostala z psychológie takú lekciu, aká sa ujde každému nedopečenému vykladačovi teórií, ktorým nerozumie. Teraz musíme všetko usporiadať. Kde je slečna Amphreyová?“

Slečna Amphreyová sa taktne zdržiavala nablízku. Súcitný úsmev jej zamrzol na tvári, keď jej inšpektor Battle z mosta doprosta povedal:

„Spravodlivosť voči mojej dcére káže, aby krádeže vyšetrila miestna polícia.“

„Ale, pán Battle, Sylvia sama…“

„Sylvia sa tu nedotkla ničoho, čo jej nepatrí.“

„Chápem, že ako otec…“

„Nehovorím ako otec, ale ako policajný inšpektor, Zavolajte políciu, nech sa prípadu ujme. Budú diskrétni. Všetko nájdete poschovávané a myslím, s patričnými odtlačkami prstov. Drobní zlodeji nenosia rukavice. Dcéru si teda beriem. Ak polícia nájde dôkazy – skutočné dôkazy krádeže – nedbám, nech ide na súd a nech ju odsúdia, ale toho sa nebojím.“

Zakrátko po tom, čo so Sylviou po boku vyšiel z brány, opýtal sa:

„Kto je tá kučeravá blondínka červenej tváre, čo má na brade materské znamienko a modré oči, ležiace ďaleko od seba? Stretol som sa s ňou na schodišti.“

„Tuším, že to bola Olive Parsonsová.“

„Aha. Neprekvapilo by ma, keby to bola ona.“

„Bola prestrašená?“

„Nie, ale samoľúba! Neraz som na polícii videl samoľúbe, pokojné tváre! Stavil by som sa o hocičo, že kradla ona – ale tá sa nikdy neprizná – to teda nie!“ Sylvia si vzdychla.

„Akoby som bola mala zlý sen. Ach, otecko, nehnevaj sa! Nehnevaj sa na mňa! Ako som mohla byť taká hlúpa, taká strašne hlúpa? Je mi z toho nanič.“

„Čo tam po tom,“ tešil ju inšpektor Battle, pustil jednou rukou volant a potľapkal ju po pleci.

19. apríla

Dom Nevila Strangea v Hindheade zalialo slnko.

Bol krásny aprílový deň, aký sa obyčajne vydarí len raz za mesiac – teplejší ako všetky júnové dni.

Nevile Strange schádzal dolu schodmi. Mal biele flanelové nohavice a pod pazuchou niesol štyri tenisové rakety.

Keby sa vyberal spomedzi Angličanov vzor šťastného človeka, ktorému nechýba nič na svete, jury by zvolila Nevila Strangea. Britské obecenstvo ho veľmi dobre poznalo: bol prvotriedny tenista a všestranný športovec. Hoci sa vo Wimbledone nikdy nedostal do finále, vyhral vždy niekoľko prvých kôl a v miešanej štvorhre bol dva razy až v semifinále. Možno bol príliš všestranný športovec, aby sa stal tenisovým majstrom. Hral slušne golf, výborne plával a vliezol niekoľko alpských štítov. Ma! tridsaťtri rokov, výborné zdravie, pekný zovňajšok, veľa peňazí, neobyčajne krásnu ženu, s ktorou sa len nedávno zosobášil, a podľa všetkého nijaké starosti ani trampoty.

A predsa keď v to ráno schádzal po schodoch, v pätách sa mu plazil tieň. Tieň, ktorý azda nevidel nik iný, len on. Ale on si ho uvedomoval, pri myšlienke naň zvraštil obrvy a na tvári sa mu zjavila nerozhodnosť a zmätok.

Prešiel cez halu, vystrel sa, akoby sa bol konečne zbavil nejakej ťarchy, minul obývaciu izbu a vyšiel na zasklenú verandu, kde s nohami vyloženými na podušky ležala jeho žena Kay a chlipkala pomarančovú šťavu.

Kay Strangeová bola dvadsaťtriročná a neobyčajne krásna. Štíhla, ale subtílnej, zmyselnej postavy, tmavobronzových vlasov. Mala dokonalú pleť a aby to zdôraznila, nepoužívala temer nijaké krášliace prostriedky. A tmavé oči a obrvy, u červenovlások také zriedkavé a také neodolateľné.

Manžel sa jej vľúdne prihovoril:

„Dobré ráno, krásavica, čo máme na raňajky?“

Kay odpovedala: „Tie tvoje odporné obličky… a hríbiky… a šunkové závitky.“

„Neznie to zle,“ poznamenal Nevile.

Naložil si zo spomínaných jedál na tanier a nalial si šálku kávy. Na chvíľu zavládlo družné ticho.

„O-ó-ó,“ vzdychla si Kay a s rozkošou vystierala palce na nohách s pestovanými a‘ na červeno nalakovanými nechtami. „Nie je tu na slnku krásne? Anglicko podľa všetkého ani nie je taká nepríjemná, krajina.“

Práve prišli z francúzskej Riviéry.

Nevile prebehol pohľadom po titulkoch v novinách, obrátil stranu tam, kde bol šport, a iba zahundral „Mhm…“

Potom pokračoval hriankami a marmeládou, odložil noviny a začal otvárať listy.

Bolo ich dosť, ale zväčša ich roztrhal a odhodil. Boli to obežníky, inzeráty, tlačivá.

Kay sa ozvala: „Nepáčia sa mi farby našej obývacej izby. Mohla by som si ju dať prerobiť, Nevile?“

„Môžeš si robiť, čo chceš, krásavica.“

„Pávia modrá,“ zašepkala Kay zasnene, „a krémové saténové poťahy.“

„Mala by si tam hodiť aj opicu,“ povedal Nevile.

„Tou opicou môžeš byť ty,“ odvetila Kay.

Nevile otvoril ďalší list.

„Ach, aby som nezabudla,“ ozvala sa znova Kay. „Shirty nás pozýva, aby sme šli s ním koncom júna na jachte do Nórska. Škoda, že nemôžeme ísť.“ Potmehúdsky poškuľovala na Nevila a zadumane doložila: „Tak rada by som išla.“

Nevilovu tvár zastrelo akési mračno, akási neistota. Kay rebelantsky pokračovala:

„Naozaj musíme ísť k tej nemožnej starej Camille?“ Nevile sa zachmúril.

„Pravdaže musíme. Pozri, Kay, už som ti to vysvetľoval. Sir Matthew mi bol poručníkom. Vychoval ma on a Camilla. A pokiaľ mám nejaký domov, je ním Čajkino Bralo.“

„No dobre, dobre,“ pristávala Kay. „Keď musíme, tak musíme. Keď umrie, všetky tie peniaze budú asi naše, treba sa nám trocha zaliečať.“

Nevile nahnevane odsekol:

„Tu nejde o nijaké zaliečanie. Camilla nemá prehľad q svojich peniazoch. Sir Matthew jej ich zveril do konca života a potom ich dostanem ja a moja manželka. Je to proste náklonnosť. Nerozumieš tomu?“

Po chvíli sa Kay ohlásila:

„Rozumiem, rozumiem. Len tak trocha hrám divadlo, viem, že ma tam prijímajú len zato, že musia. Nenávidia ma! Áno, nenávidia! Lady Tressilianová s tým svojím dlhým nosom hľadí na mňa zvysoka a Mary Aldinová so mnou hovorí cez plece. Ale teba to nerozhádže. Ty do toho vôbec nevidíš.“

„Ako viem, sú k tebe vždy zdvorilé. Veľmi dobre vieš, že by som nezniesol, keby neboli.“

Kay naňho zvedavo pozrela spod tmavých mihalníc. „Zdvorilé sú, o tom potom. Ale vedia, ako ma dožrať. Považujú ma za votrelca.“

„A čo?“ spýtal sa Nevile. „Je to hádam prirodzené, alebo nie?“

Hlas sa mu trocha zmenil. Vstal a poobzeral sa po okolí, obrátený chrbtom ku Kay.

„Oj, pravdaže je to prirodzené. Obe sa videli v Audrey, však?“ Hlas sa jej trocha triasol. „V drahej, dobre vychovanej, chladnej, neslanej-nemastnej Audrey! Camilla mi neodpustila, že som nastúpila na jej miesto.“

Nevile sa neobrátil. Hlas mal temný, bez života, keď sa ohlásil: „Camilla je stará žena – má vyše sedemdesiatky. Vieš, že jej generácia nemá rozsobáše veľmi rada. Keď uvážime, ako si s Audrey rozumela – prijala to všetko dosť dobre.“

Pri mene jeho prvej ženy hlas sa mu trocha zmenil. „Myslia si, že si sa k nej zle správal.“

„Veru zle,“ prisvedčil Nevile tlmene, ale Kay to počula.

„Joj, Nevile, nebuď taký hlúpy. Len preto, že z toho robí taký cirkus.“

„Nerobí nijaký cirkus. Audrey nikdy nerobí cirkus.“

„Vieš, čo tým myslím. To, že odišla a ochorela a kade chodila, všade sa tvárila, akoby si jej zlomil srdce. To je podľa mňa cirkus! Audrey nevie prehrávať. Podľa mojej mienky, ak si žena nevie udržať muža, má sa ho vzdať elegantne! Vy dvaja nemáte nič spoločné. Ona nikdy v živote nešportovala a bola odjakživa taká bezkrvná a suchá ani vecheť. Nebolo v nej za štipku života! Keby ťa bola mala rada, predovšetkým by dbala, aby si bol šťastný s niekým, kto k tebe lepšie pristane.“ Nevile sa zvrtol. Okolo úst mu pohrával ironický úsmev.

„Och, moja malá športovkyňa! Ty si športovkyňa v láske a v manželstve!“

Kay sa zasmiala a sčervenela.

„No hádam som zašla priďaleko. Ale nech je, ako chce, čo sa stalo, už sa neodstane. S tým sa treba zmieriť!“

„Audrey sa s tým zmierila,“ povedal Nevile pokojne. „Rozsobášila sa, aby sme sa my mohli vziať.“

„Áno, viem…“ zháčila sa Kay.

„Ty si Audrey nikdy nechápala,“ doložil Nevile.

„Nie, nechápala. Keď ju vidím, nabehne mi husia koža. Nevyznám sa v nej. Človek nikdy nevie, na čo myslí… Trocha… trocha mi naháňa strach.“

„Och, to je hlúposť, Kay.“

„Naozaj: naháňa mi strach. Možno preto, že má filipa.“

„Ach, ty môj krásny hlupáčik!“

Kay sa zasmiala.

„Vždy mi to hovoríš!“

„Lebo si hlupáčik!“

Usmiali sa na seba. Nevile podišiel k nej, sklonil sa a pobozkal ju na šiju.

„Krásna, krásna Kay,“ mumlal.

„A dobrá, veľmi dobrá Kay,“ povedala ona. „Vzdala sa krásnej plavby na jachte, aby sa mohla dávať znevažovať manželovými staroviktoriánskymi príbuznými.“ Nevile sa vrátil a sadol si za stôl.

„Vieš čo?“ povedal. „Prečo by sme vlastne nešli na tú plavbu so Shirtym, keď tak veľmi chceš?“

Kay si od prekvapenia sadla.

„A čo bude so Slaným Potokom a Čajkiným Bralom?“ Nevile odvetil akosi neprirodzene:

„Prečo by sme ta nešli začiatkom septembra?“

„Ach, pravdaže, Nevile…“ zarazila sa.

„V júli a auguste nemôžeme ísť kvôli turnajom,“ pokračoval Nevile. „Ale v posledný augustový deň sa turnaje v St. Loo končia a nebolo by od veci, keby sme odtiaľ odišli do Slaného Potoka.“

„Oj, pravdaže – bolo by to skvelé. No ja som si myslela… ona ta chodí práve v septembri, nie?“

„Myslíš Audrey?“

„Áno, hádam by mohla prísť inokedy, ale…“

„Prečo by mala prísť inokedy?“

Kay sa naň nechápavo zahľadela.

„Chceš povedať, že tam budeme s ňou spolu? To je ale myšlienka!“

Nevile podráždene odsekol:

„Nie je to nijaká zvláštna myšlienka. Dnes to robia mnohí. Prečo by sme všetci nemohli byť zadobre? Je to oveľa jednoduchšie. Veď si to sama povedala.“

„Ja som to povedala?“

„Áno, nepamätáš sa? Zhovárali sme sa o Howeovcoch a ty si povedala, že je to rozumný a kultúrny názor a že Leonardova nová manželka sa priatelí s jeho bývalou ženou.“

„Nuž čo, mne by ŕ o nevadilo. Mne sa to zdá naozaj rozumné. Ale… nemyslím, že aj Audrey tak zmýšľa.“

„Hlúposti.“

„Nie sú to hlúposti. Vieš, Nevile, Audrey ťa mala strašne rada… Myslím, že by to nezniesla.“

„Mýliš sa, Kay, Audrey nie je proti tomu.“

„Audrey… ako Audrey? Ako vieš, že Audrey nie je proti tomu?“

Nevile sa trochu zháčil. Rozpačité si odkašlal. „Ozaj, včera som sa s ňou stretol v Londýne.“

„Ani si mi to nepovedal.“

Nevile jej podráždene odvrkol:

„Tak ti to hovorím teraz. Bola to číra náhoda. Išiel som cez park a ona sa vynorila práve predo mnou. Hádam nechceš, aby som pred ňou utekal?“

„Pravdaže nie,“ povedala Kay zarazene. „A ďalej?“

„Zastal som… zastali sme, prirodzene, a ja som sa obrátil a šiel som s ňou. Zdalo sa mi, že je to to najmenšie, čo jej môžem urobiť.“

„Pokračuj,“ nabádala ho Kay.

„Potom sme si sadli a zhovárali sa. Bola veľmi milá… naozaj veľmi milá.“

„To je krásne!“ zvolala Kay.

„Zhovárali sme sa o všeličom. Bola celkom prirodzená a normálna… a… a to je všetko.“

„Pozoruhodné!“ poznamenala Kay.

„A spytovala sa, ako sa máš…“

„Je to od nej veľmi milé!“

„A potom sme sa chvíľu zhovárali o tebe. Naozaj, Kay, bola náramne milá.“

„Milá, zlatá Audrey!“

„A vtedy mi akosi prišlo na um… vieš… ako dobre by bolo… keby ste sa vy dve priatelili… keby sme mohli byť všetci spolu. A vtedy som si pomyslel, že by sme to mohli skúsiť na Čajkinom Brale. Tam by to bolo celkom prirodzené.“

„Bola to tvoja myšlienka?“

„Moja… pravdaže. Bola to moja myšlienka.“

„Nikdy si mi nehovoril, že pomýšľaš na také niečo.“

„Spomenul som si na to len vtedy.“

„Aha. Teda ty si to navrhol a Audrey to pokladala za jedinečný návrh?“

Nevile si len teraz uvedomil, ako sa s ním Kay zhovára a povedal: „Stalo sa niečo, krásavica?“

„Ach nie, nič! Celkom nič! A nepomyslel si si ani ty ani Audrey, či to aj ja budem pokladať za takú skvelú myšlienku?“

Nevile hľadel na ňu nechápavo.

„Ale, Kay, prečo by to nebolo vhod tebe?“

Kay si hrýzla pery.

Nevile pokračoval:

„Sama si raz povedala…“

„Joj, nezačínaj zas s tým! Hovorila som o iných, nie o nás.“

„Ale práve preto som si na to spomenul.“

„Nerob si zo mňa blázna. Tomu ja nikdy neuverím.“ Nevile na ňu pozrel v pomykove.

„Ale, Kay, prečo by ti to prekážalo? Ja si myslím, že ti to vôbec nemusí prekážať!“

„Naozaj?“

„No, totiž, žiarliť alebo čo… by mala ona.“ Zmĺkol, zmenil sa mu hlas. „Vieš, Kay, správali sme sa k Audrey nepekne. Nie, nemyslím to tak. S tebou to nemá nič spoločné. Ja som sa k nej zle správal. Darmo sa teraz vyhováram, že som si nemohol pomôcť. Cítim, že keby sa to podarilo, upokojil by som si svedomie. Bol by som oveľa šťastnejší.“

Kay sa pomaly opýtala: „Teda doteraz si nebol šťastný?“

„Ty môj hlúpučký miláčik, čo ti to zišlo na myseľ? Pravdaže som bol šťastný, úžasne šťastný. Ale…“

Kay mu skočila do reči:

„Ale… to je to! V tomto dome je vždy voľajaké ale. Voľáky prekliaty plazivý tieň. Audreyin tieň.“

Nevile vytreštil na ňu oči.

„Chceš povedať, že žiarliš na Audrey?“ spýtal sa. „Nežiarlim na ňu. Bojím sa jej… Nevile, ty nevieš, aká je Audrey.“

„Že by som nevedel, aká je, keď bola mojou ženou ‚ vyše osem rokov?“

„Nevieš, aká je,“ zopakovala Kay ešte raz.

30. apríla

„Škandál!“ zvolala lady Tressilianová. Zdvihla sa z podušky a zúrivo sa poobzerala po izbe. „Úplný škandál! Nevile nie je normálny.“

„Naozaj to vyzerá dosť čudne,“ prisvedčila Mary Aldinová.

Lady Tressilianová mala výrazný profil s tenkým orlím nosom. Hoci mala už sedemdesiatku a bola chatrného zdravia, jej vrodený dôvtip vôbec neoslabol. Pravda, neraz sa na dlhší čas utiahla zo života a jeho vzrušení a ležala s privretými očami, ale po tomto chorobnom polospánku sa vždy jej vlohy znásobili a jazyk mala ani britvu. Opretá o podušky v širokej posteli, postavenej krížom do kúta izby, prijímala návštevy ako dáka francúzska kráľovná: Mary Aldinová, ďalekú príbuzná, žila u nej a starala sa o ňu. Znášali sa veľmi dobre. Mary bola tridsaťšesťročná, ale mala jemnú tvár, ktorej ťažko odhadnúť vek a ktorá sa rokmi len málo mení. Mohla mať tridsať, ale aj štyridsaťpäť rokov. Mala peknú postavu a tmavé vlasy, ktorým biela kader na čele dodávala pečať osobitosti. Istý čas to bola móda, ale Marina biela kader bola prirodzená – mala ju od detstva.

Zadumane pozerala na list Nevila Stranjjea, ktorý jej podala lady Tressilianová.

„Áno,“ zopakovala, „vyzerá to dosť čudne.“

„Nechceš mi azda tvrdiť,“ odvetila lady Tressilianová, „že je to Nevilova myšlienka! Voľakto ho na to nahovoril. Najskôr tá jeho nová žena.“

„Kay? Myslíte, že to bola Kayina myšlienka?“

„Od nej to vystane. Dačo nové a ordinárne! Keď už manželia vynesú svoje ťažkosti na svetlo božie a uchýlia sa k rozsobášu, nech sa aspoň rozídu slušne. Podľa mňa je nechutné, aby sa prvá žena kamarátila s druhou. Dnešní ľudia nevedia, čo sa patrí.“

„Myslím, že je to akýsi moderný štýl,“ povedala Mary.

„V mojom dome by sa to nebolo stalo,“ vyhlásila lady Tressilianová. „Dúfam, že viac odo mňa nik nemôže žiadať, ako že som tú osobu s červenými palcami vôbec prijala,“

„Je Nevilova manželka.“

„Je. Preto som usúdila, že by si to bol Matthew želal. Mal chlapca rád a chcel, aby sa u nás cítil ako doma. Keby sme boli‘ odmietli prijať jeho manželku, bol by to otvorený rozchod. Ustúpila som a pozvala som ju. Nemám j« rada – nie je to žena pre Nevila: nemá rodokmeň – taká skaderuka-skadenoha!“

„Je z celkom slušnej rodiny,“ namietala Mary chlácholivo.

„Zlý koreň!“ odvetila lady Tressilianová. „Veď som ti povedala, že jej otec musel po tej kartárskej afére vystúpiť zo všetkých klubov. Avšak onedlho nato zomrel. A jej matka bola pečená-varená na Riviére. To je výchova! Z hotela do hotela – a tá matka. Potom sa stretla na tenise s Nevilom, chytila sa ho a nemala pokoja, kým nedosiahla, aby opustil svoju ženu – ktorú mal neobyčajne rád – a začal chodiť s ňou! Ja jej to nemôžem odpustiť!“

Mary sa mdlo usmievala. Lady Tressilianová patrila do starej školy: ženám zazlievala všetko a k mužom bola veľmi zhovievavá.

„Ak mám byť úprimná, ani Nevile nie je bez hriechu,“ poznamenala.

„Pravdaže nie,“ súhlasila lady Tressilianová. „Mal rozkošnú ženu, ktorá mu bola vždy oddaná – azda až prioddaná. Ale predsa: keby to dievča nebolo také vytrvalé, celkom iste by sa bol spamätal. Ale ona sa rozhodla, že si ho chytí! Áno, môj súcit patrí Audrey. Mám ju veľmi rada.“

„To je ťažké,“ vzdychla si Mary.

„Veru ťažké. Človek sám nevie, čo robiť v takej chúlostivej situácii. Matthew mal Audrey rád, aj ja ju mám rada, a treba uznať, že bola Nevilovi dobrou ženou, hoci sa nemohla plne venovať jeho zábavám. Nebola športovkyňa. Bolo to veľmi trápne. Takéto čosi sa za mojej mladosti prosto nestávalo. Mužskí mali, prirodzene, svoje chodníčky, ale manželstvá sa nesmeli rozbíjať.“

„A teraz sa to stáva,“ povedala Mary prosto.

„To je pravda. Správne rozmýšľaš, moja. Načo spomínať staré časy? Takéto čosi sa stáva a dievčatá ako Kay Morlimerová kradnú iným ženám mužov a nik sa nad tým nepozastaví!“

„Len ľudia, ako ste vy, Camilla!“

„Čo tam po mne. Tá osoba si veru nerobí ťažkú hlavu, či s ňou súhlasím alebo nie. Stará sa o jedno o svoju zábavu. Keď Nevile príde, môže ju doviesť, a nedbám, prijmem aj jej priateľov – hoci mi nie je veľmi po srsti ten mladík, čo sa okolo nej obšmieta a vyzerá ako herec – akože sa volá?“

„Ted Latimer?“

„Áno. Kamarát ešte z Riviéry – a veľmi rada by som vedieť, z čoho tak žije.“

„Má fifika,“ mienila Mary.

„To by som mu odpustila. Ale ja si myslím, že žije zo svojho zovňajšku. Nie je to priateľ pre Nevilovu ženu. Nepozdávalo sa mi, ako lanského leta prišiel sem a býval v hoteli Easterhead, kým tu boli oni.“

Mary pozrela von oblokom. Dom lady Tressilianovej stál na strmom brale nad riekou Tern. Na druhom brehu bolo novozaložené letovisko Záliv Easterhead, ktoré tvorila veľká piesočnatá pláž, skupinka moderných chát a veľký hotel na úpätí s výhľadom na more. Sám Slaný Potok bola krivolaká, malebná rybárska dedinka na úbočí. Bola staromódna, konzervatívna a pohŕdala Zálivom Easterhead a jeho letnými hosťami. Hotel Easterhead stál takmer presne oproti domu lady Tressilianovej a Mary hľadela ponad úzky pásik vody tam, kde sa skvel svojou oslnivou novosťou.

„Som rada,“ ozvala sa lady Tressilianová, privierajúc oči, „že Matthew nevidel to ordinárne stavisko. V tých časoch pobrežie nič nenarúšalo.“

Sir Matthew a lady Tressilianová prišli na Čajkino Bralo pred tridsiatimi rokmi. Pred deviatimi rokmi sa sir Matthew, náruživý plachtár, prevrhol s člnom a utopil sa priam manželke pred očami.

Každý čakal, že vdova predá Čajkino Bralo a odíde zo Slaného Potoka, ale lady Tressilianová ostala. Žila v dome ďalej a na manželovu smrť zareagovala tak, že popredala všetky člny a zrúcala lodenicu. Hostia na Čajkinom Brale sa nesmeli člnkovať. Museli zájsť na prievoz a prenajať si čln od tamojších lodiarov.

Mary sa habkavo spýtala:

„Mám teda Nevilovi napísať, že nám jeho návrh nevyhovuje?“

„Rozhodne nemám nič proti Audreyinej návšteve. Vždy k nám chodí v septembri a nemienim ju požiadal, aby zmenila plány.“

Mary pozrela na list a povedala:

„Všimli ste si, že Nevile píše… mhm… že Audrey sa myšlienka páči… že by sa celkom rada stretla s Kay?“

„Ja tomu jednoducho neverím,“ vyhlásila lady Tressilianová. „Nevile, ako všetci mužskí, verí to, čo chce veriť!“

Ale Mary sa nedala:

„Píše, že sa s ňou o tom už zhováral.“

„To je ale čudné! Ale nie… Podľa všetkého to nie je ani také čudné!“

Mary pozrela na ňu skúmavo.

„Ako Henrich ôsmy,“ doložila lady Tressilianová.

Mary sa zarazila.

„Vieš, to je svedomie!“ rozvádzala lady Tressilianová svoju poznámku. „Henrich sa vždy usiloval presvedčiť Katarínu, že by bolo najlepšie, keby privolila na rozsobáš. Nevile vie, že sa zle správal – chce si upokojiť svedomie. Preto chcel Audrey nahovoriť, aby súhlasila, že to tak bude najlepšie, že príde, stretne sa s Kay a že proti tomu nič nemá.“

„Čo je viem…“ povedala Mary zadumane.

Lady Tressilianová sa na ňu prísne zahľadela.

„Na čo myslíš, moja?“

„Čo ja viem…“ Zháčila sa a potom pokračovala: „Tento list sa Nevilovi akosi nepodobá! Azda si len nemyslíte, že by si Audrey bohvie prečo želala toto… toto stretnutie?“

„Prečo by si ho mala želať?“ spýtala sa lady Tressilianová strmo. „Keď ju Nevile nechal, odišla k svojej tete, pani Roydovej na faru a nervove sa zrútila. Bola ako vlastná tôňa Zrejme sa jej to strašne dotklo. Je z tých tichých, distingvovaných ľudí, ktorí všetko hlboko precítia.“

Mary sa rozpačito pohniezdila.

„Áno, je citlivá. Je to v mnohom čudné dievča…“

„Tá si veru vytrpela… Potom sa rozsobášili a Nevile sa s tým dievčaťom oženil a pomaly sa Audrey zo všetkého vystrábila. Dnes je už temer tá, čo bola. Hádam mi len nechceš nahovoriť, že chce vyhrabávať staré spomienky?“

Mary mierne, ale zanovito trvala na svojom: „Nevile hovorí, že chce.“

Stará pani pozrela na ňu zvedavo.

„V tom si akási strašne hlavatá, Mary. Prečo? Záleží ti na tom, aby tu boli spolu?“

Mary Aldinová sa zapálila: „Nie, pravdaže nezáleží,“ Lady Tressilianová ju priprela otázkou:

„Hádam len nie ty si to navrhla Nevilovi?“

„Čo vám to zišlo na um?“

„Nuž ja teda neverím, že je to jeho myšlienka. To vôbec nevyzerá na neho.“ Na chvíľu zamĺkla a potom sa jej rozjasnila tvár, „Zajtra je prvého mája, však? Tretieho príde Andrey na návštevu k Darlingtonovcom do Esbanku. Je to len dvadsať míľ odtiaľto. Napíš jej a pozvi ju na obed.“

5. mája

„Pani Strangeová, mylady.“

Audrey Strangeová vstúpila do veľkej spálne, prešla k širokej posteli, sklonila sa, pobozkala starú paniu a sadla si do kresla, ktoré už pre ňu prichystali.

„Som rada, že ťa vidím, Audrey,“ prihovorila sa jej lady Tressilianová.

„Aj ja s am rada, že ťa vidím,“ povedala Audrey.

Z Audrey Strangeovej sálala akási nedotknuteľnosť. Bola prostrednej postavy, s veľmi peknými rukami a nohami. Vlasy mala popolavoplavé. Oči, položené ďaleko od seba, boli jasnosivé. Mala drobné a pravidelné črty, rovný malý nos – zasadený do bledej oválnej tváričky. Jej tvár, ktorá bola pekná, ale nie krásna, predsa malá jednu vlastnosť, ktorú jej nebolo možno uprieť, ani nezbadať – vždy znova, a znova priťahovala oči.

Jej hlas znel nezvyčajne príjemne: mäkko a jasne ani strieborný zvonček.

Chvíľu sa so starou paňou zhovárali o spoločných priateľoch a bežných veciach. Potom lady Tressilianová vyšla s farbou von.

„Som rada, že ťa vidím, Audrey, ale zavolala som ťa aj preto, lebo som od Nevila dostala dosť čudný list.“

Andrey zdvihla zrak. Oči mala naširoko otvorené, mierne a pokojné.

„Ale, nehovor!“

„Prichádza so škandálnym návrhom, ako to vidím ja!… Že by prišiel on a Kay v septembri. Píše, že chce, aby ste sa s Kay spriatelili a že to aj ty pokladáš za dobrú myšlienku.“ A vyčkávavo zamĺkla. Ale vzápätí sa ozval Audreyin nežný pokojný hlas:

„Je návrh skutočne tak, škandálny?“

„Chceš to naozaj, moja?“

Audrey na chvíľu zamĺkla a potom mierne odvetila:

„Vieš, možno by to bolo celkom dobré.“

„Naozaj sa chceš stretnúť s tou… chceš sa stretnúť s Kay?“

„Naozaj si myslím, že to môže všeličo zjednodušiť.“

„Zjednodušiť!“ opakovala bezmocne lady Tressilianová.

„Camilla, drahá. Vždy si bola taká dobrá. Keď to Nevile chce…“

„Čo tam po tom, čo Nevile chce!“ ohradila sa lady Tressilianová. „Povedz, chceš to ty?“

Audreine líca sa trochu sfarbili. Bol to jemný, nežný nádych morskej mušle.

„Áno, aj ja to chcem.“

„Nuž čože,“ ustúpila lady Tressilianová „čože…“

„Pravda, záleží len na tebe,“ pokračovala Audrey. „Je to tvoj dom a…“

Lady Tressilianová privrela očí.

„Som stará žena,“ povedala. „Ja už ničomu nerozumiem.“

„Veď môžem prísť aj inokedy, môžem prísť kedykoľvek.“

„Prídeš v septembri ako vždy,“ zahriakla ju lady Tressilianová „A príde aj Nevile a Kay. Aj keď som stará, ale viem sa hádam prispôsobiť modernému životu ako každý druhý. A už ani slovo, dohovorené.“

Znova privrela oči. O chvíľu, hľadiac spod privretých viečok na mladú ženu vedľa seba, spýtala sa:

„No, máš, čo si chcela?“

Audrey sa zháčila.

„Oj, áno, áno. Ďakujem.“

„Si si istá, že ťa to nebude mrzieť?“ povedala lady Tressilianová hlbokým, ustarosteným hlasom. „Nezabúdaj, že si mala Nevila veľmi rada. Možno ti to rozjatrí ranu.“

Audrey sklopila zrak a pozerala si na drobné ruky v rukavičkách. Lady Tressilianová si všimla, že sa jednou kŕčovite zakvačila do postele.

Audrey zdvihla hlavu. Jej oči boli pokojné a jasné. „To už prebolelo. Celkom prebolelo,“ vyhlásila.

Lady Tressilianová sa hlbšie zaborila do vankúšov. „Nuž – ty si najlepšie rozumieš. Ale teraz už choď, moja, som ustatá. Mary ťa čaká dolu. Povedz im, aby mi poslali Barrettovú.“

Barreltová bola stará, oddaná slúžka lady Tressilianovej.

Keď vošla, pani ležala horeznak, oči zatvorené.

„Čím skôr zídem z tohto sveta, tým lepšie, Barrettová,“ ohlásila sa lady Tressilianová. „Tu už nikomu a ničomu nerozumiem.“

„Joj, nevravte to, ste len ukonaná.“

„Áno, som ukonaná. Vezmi mi tú perinu z nôh a daj mi lieky.“

„Zasa ste sa rozčúlili, že prišla pani Strangeová? Je to milá dáma, ale aj jej by sa hádam zišiel nejaký liek. Nie je zdravá. Vždy sa tvári, akoby videla niečo, čo iní nevidia. Ale je to osobnosť. Človek cíti, že je to niekto.“

„To je pravda, Barrettová,“ prisvedčila lady Tressilianová. „Áno, je to čistá pravda.“

„A nemožno na ňu ani tak ľahko zabudnúť. Neraz som sa v duchu pýtala, či na ňu pán Nevile niekedy nemyslí. Nová pani Strangeová je veľmi pekná – vskutku veľmi pekná – ale slečna Audrey je z tých, čo zostanú v pamäti.“

Lady Tressilianová sa zrazu zasmiala popod nos:

„Nevile je blázon, keď tie dve ženy chce dať dokopy. Veď to on obanuje!“

29. mája

Thomas Royde s fajkou v ústach pozoroval, ako pokročilo balenie, ktorým sa zapodievali šikovné prsty malajského chlapca. Kedy-tedy prešiel pohľadom po šírych plantážach. Vari celých šesť mesiacov neuvidí tento obraz, ktorý mu bol za posledných sedem rokov taký známy.

Bude to čudné, že bude zase v Anglicku.

Allen Drake, jeho spoločník, nazrel dnu.

„No, Thomas, ako ti to ide?“

„Už je všetko hotové.“

„Poď si vypiť, šťastlivec. Idem puknúť od závisti.“

Thomas Royde pomaly vyšiel zo spálne a pripojil sa k priateľovi. Nepreriekol ani slova, lebo Thomas Royde bol neobyčajne skúpy na slová. Priatelia sa už naučili odhadnúť jeho myšlienky podľa toho, ako mlčal.

Dosť zavalitá postava, úprimná slávnostná tvár a vnímavé zadumané oči. Kráčal trocha bokom ako krab. Vďačil za to zemetraseniu – vtedy ho šmarilo o dvere – a vyslúžil si prezývku Krab Pustovník, čiastočne mu to ochromilo pravé plece a ruku, takže chodil strojene meravo a ľudia si o ňom mysleli, že je nesmelý a ťarbavý. No v skutočnosti len zriedkakedy mával také pocity.

Allen Drake namiešal nápoje.

„No, lovu zdar!“ povedal.

Royde zamrmlal čosi ako „Mhn“.

Drake naň zvedavo pozrel.

„Flegmatický ako vždy,“ poznamenal. „Ako to len dokážeš. Koľko si nebol doma?“

„Sedem rokov – takmer osem.“

„Dlho. Dobre, že sa z teba nestal úplný domorodec.“

„Možno sa aj stal.“

„Vždy si patril skôr k nemým tváram, ako k ľudskému pokoleniu! Zmyslel si si, že toto všetko opustíš?“

„Nuž… čože… do istej miery.“

Bronzová apatická tvár stmavela do tehlova.

Allena Draka to náramne prekvapilo.

„V tom musí byť dáke dievča! Doparoma, veď si sa začervenal!“

Thomas Royde trocha zachrípnuto odvrkol: „Neblázni!“ a žhlboka si potiahol zo starej fajky. Prerušil túto spoveď tým, že sám pokračoval: „Iste sa tam už všetka trocha zmenilo.“

Allen Drake zvedavo odpovedal:

„Vždy som sa v duchu čudoval, prečo si vtedy nešiel domov. A v poslednej, chvíli si sa zháčil.“

Royde pokrčil plecami:

„Myslel som si, že tá poľovačka bude zaujímavá. A z domu som práve dostal zlé zprávy.“

„Ach, pravdaže. Celkom som zabudol. Brat sa ti zabil pri automobilovej nehode.“

Thomas Royde prikývol.

Drake sa nad tým predsa len pozastavil, zdalo sa ku čudné, že pre také čosi neobyčajné by mal niekto odložiť cestu domov. Ak sa nemýli, mal tam matku a sestru. Práve preto by… ale na niečo si spomenul.

Thomas odložil svoj odchod prv, ako sa dozvedel o bratovej smrti.

Allen pozrel zvedavo na priateľa. Ej, ten Thomas je potmehúd!

Už sú tomu tri roky, môže sa spýtať.

„Vychádzal si s bratom dobre?“

„S Adrianom? Ani veľmi nie. Každý z nás šiel vždy svojou cestou. Bol advokát.“

‚Áno,‘ pomyslel si Drake, ‚celkom iný život. Advokátska kancelária v Londýne, večierky – živobytie, založené na tom, ako vie človek mlieť hubou.‘ Uvedomil si, že Adrian Royde musel byť celkom iný chlapík ako mlčanlivý Thomas.

„Ale matka ti žije, však?“

„Mama? Hej.“

„A máš aj sestru, nie?“

Thomas pokrútil hlavou.

„Nazdal som sa, že máš. Na tej fotografii…“

Royde zahundral. „Nie je to sestra. Sesternica z druhého kolena. Vyrástla u nás, lebo bola sirota.“

Na počernej, tvári sa znova pomaly rozlievala červeň. Drake si pomyslel. ‚Ohohó,‘ a povedal:; „Je vydatá?“

„Bola. Vydala sa za toho Nevila Strangea.“

„Toho chlapíka, čo hrá tenis a chodí s raketami?“

„Áno. Rozsobášila sa.“

‚A teraz ideš domov skúsiť u nej, šťastie,‘ pomyslel si Drake.

Nechcel byť ukrutný: zmenil tému „Pôjdeš na ryby alebo si zapoľuješ?“

„Najprv pôjdem domov. A potom by som sa rád člnkoval na Slanom Potoku.“

„Poznám to tam. Utešené miestečko. Je tam taký slušný staromódny hotel.“

„Áno. Balmotral Court. Môžem sa ubytovať v ňom alebo u priateľov, čo tam majú dom.“

„Neznie to zle.“

„Mhm. Slaný Potok je pekné tiché miesto. Nikto ti nestupia na päty.“

„Viem,“ prisvedčil Drake. „Pánubohu za chrbtom, kde sa nikdy nič nestane.“

29. mája

„Je to naozaj, veľmi mrzuté,“ ozval sa doktor Treves. „Už dvadsaťpäť rokov letujem v hoteli Námorník v Leaheade – a či veríte alebo nie – celý je v rumoch. Rozširujú priečelie alebo dáku podobnú hlúposť. Prečo nenechajú tieto prímorské osady na pokoji. – Leahead má odjakživa svoje osobitné čaro – Regency – nefalšovaná Regency.“

Rufus Lord ho chlácholil:

„Dúfam, že sa nájde aj iný hotel, kde sa môžete ubytovať.“

„Zdá sa mi, že sa už do Leaheadu nedostanem. Pani Mackayová u Námorníka už vedela, na čo si potrpím. Mal som každý rok tie isté izby – a obsluha sa temer vôbec nezmenila. A tá strava – jedinečná.“

„Nechceli by ste skúsiť Slaný Potok? Je tam sympatický staromódny hotel. Balmoral Court. Aj to vám poviem, čí je. Manželov Rogersovcov. Ona bola kuchárkou u starého lorda Moutheada – bola tam najlepšia kuchyňa v Londýne. Vydala sa za hlavného lokaja a teraz sú hoteliérmi. Zdá sa mi, že je to pre vás ak o stvorené. Ticho – nijaká tanečná kapela – a prvotriedna kuchyňa a obsluha.“

„To je myšlienka – skvelá myšlienka. Je tam krytá terasa?“

„Áno, zasklená veranda a vedľa nej terasa. Môžete byť na slnku alebo v tieni – ako si želáte. Ak chcete, predstavím vás aj u susedov. Stará lady Tressilianová býva hneď v susedstve. Prijemný dom a ona sama je šarmantná dáma, aj keď je veľmi ťažko chorá.“

„Myslíte tú vdovu po sudcovi?“

„Áno.“

„Matthewa Tressiliana som poznal a myslím, že som sa stretol aj s ňou. Pôvabná žena – pravda, bolo to dávno. Slaný Potok nie je ďaleko od St. Loo, však? V tých končinách mám niekoľko priateľov. Viete čo? Myslím, že Slaný Potok je vskutku dohrá myšlienka. Napíšem ta a zistím si podrobnosti. Rád by som ta ísť prostred augusta a ostať tam do polovice septembra, Iste majú aj garáž. A čo so šoférom?“

„Oj, pravdaže. Je tam všetok komfort.“

„Lebo viete, že nesmiem chodiť do kopca. Najradšej by som býval na prízemí, ale hádam tam bude výťah.“

„Pravdaže, majú tam všetko.“

„Zdá sa mi, že sme vyriešili celý môj problém,“ povedal doktor Treves. „A rád sa znova stretnem s lady Tressilianovou.“

28. júla

Kay Strangeová v šortkách a citrónovožltom pulóvri, naklonená dopredu, prizerala sa, ako hrajú tenis. Bolo to semifinále turnaja v St. Loo, dvojhra mužov a Nevile hral s mladým Merrickom, ktorého pokladali za novú hviezdu na tenisovom, nebi. Mal nepopierateľne skvelú techniku – niektoré jeho podania nebolo možné vrátiť – ale dopúšťal sa do neba volajúcich chýb, keď sa prejavila skúsenosť a majstrovstvo staršieho, hráča. Stav bol 3:3 v poslednej hre.

Ted Latimer vhupol na sedadlo vedľa Kay a lenivo, ironicky poznamenal:

„Oddaná manželka pozoruje, ako sa jej manžel prebíja k víťazstvu!“

Kay sa strhla.

„Ako si ma naľakal. Nevedela som, že si tu.“

„Vždy som tu. Mala by si to už raz vedieť.“

Ted Latimer bol dvadsaťpäťročný krásavec – hoc by o ňom nežičliví starí plukovníci povedali: „Taký španielsky miešanec!“ Bol počerný, krásne oborený a skvelý tanečník.

Jeho tmavé oči vedeli byť veľmi výrečné a so svojím hlasom narábal s istotou herca. Kay ho poznala ako pätnásťročná. Slnili sa v Juan les Pins, tancovali a hrali tenis. Neboli len kamaráti, ale spojenci.

Mladý Merrick podával z ľavej strany a Nevile vrátil podanie tak, že sa nedalo chytiť: bol to skvelý úder do rohu.

„Nevile má dobrý backhand,“ povedal Ted. „Lepší ako forehand. Merrick má backhand slabý a Nevile to vie. A preto mu vedome dáva všetko na backhand.“

„Štyri tri pre Strangea.“

Potom podával Nevile. Merrick sa rozháňal o dušu. „Päť tri.“

„Toto má už Nevile vo vrecku,“ poznamenal Ted.

Ale Merrick sa spamätal. Hral opatrnejšie a umiestňoval striedavo.

„Vie hrať aj hlavou,“ povedal Ted. „A nohy má prvotriedne. Bude bojovať.“

Merrick pomaly vyrovnal na 5:5. Vytiahol to na 7:7 a napokon vyhral 9:7.

Nevile podišiel k sieti, usmieval sa a ľútostivo krútil hlavou, keď podával súperovi ruku.

„Mladosť vpred,“ vyhlásil Ted Latimer. „Devätnásť proti tridsiatim trom. Ale poviem ti, Kay, prečo Nevile nikdy nepatril k tenisovej špičke. Priľahko prehráva.“

„Hlúposť.“

„Nie je to hlúposť. Nevile je vždy vzorný športovec. Nikdy som nevidel, že by bol pri hre stratil nervy.“

„Pravdaže nie,“ prisvedčila Kay. „Ani iní ich nestrácajú.“

„A strácajú! Koľko ráz sme to videli. Tenisové hviezdy, čo stratia nervy – a zahodia vyložené šance. Ale nás Nevile ochotne prehrá a pritom sa usmieva. Sláva víťazom – česť porazeným a také reči. Joj, ako nenávidím ducha našich slávnych stredných škôl! Chvalabohu, ja som do nich nikdy nechodil.“

Kay sa k nemu obrátila.

„Si dosť štipľavý, nie?“

„Áno, mačička!“

„Nemal by si tak ukazovať, že nemáš Nevila rád.“

„Prečo by som ho mal mať rád? Predchytil mi dievča.“

Vpíjal sa do nej očami.

„Nebola som tvoje dievča. Tušila som, že to tak bude.“

„Nie sú medzi nami ani len dva roky,“

„Netrep. Zaľúbila som sa do Nevila a vydala som sa za neho.“

„A je to fešák a príjemný človek – všetci to hovoria!“

„Chceš ma takto otravovať?“

Obrátila sa k nemu tvárou. Ted sa usmial – a aj ona mu odpovedala úsmevom.

„Ako letuješ, Kay?“

„Zbavne. Boli sme na peknom výlete jachtou. Toho tenisu mám už po krk.“

„Ako dlho to potrvá? Ešte mesiac?“

„Áno, potom v septembri pôjdeme na dva týždne na Čajkino Bralo.“

„Ja budem v hoteli Easterhead, Kay,“ povedal Ted. „Už som si objednal izbu.“

„Bude to skvelá zábava!“ pokračovala Kay. „Nevile a ja, Nevilova bývalá žena a akýsi malajský plantážnik, čo príde na dovolenku domov.“

„To je veselé!“

„A, pravda, tá ošumelá sesternica. Celý deň obskakuje tú protivnú starenu – a nedostane za to nič, lebo peniaze budú moje a Nevilove.“

„Možno to nevie,“ nadhodil Ted.

„Bolo by to dosť čudné,“ usúdila Kay.

Ale nemyslela na to, čo hovorí. Zahľadela sa na raketu, ktorú krútila v ruke. Zrazu zatajila dych.

„Ach, Ted!“

„Čo je, zlato?“

„Čo ja viem. Ale niekedy mi po chrbte prebehne mráz! Bojím sa a je mi tak čudne.“

„To je u teba nezvyklé, Kay.“

„Nezvyklé, však? A predsa,“ usmiala sa dosť nesmelo, „budeš bývať v hoteli Easterhead.“

„Všetko podľa plánu.“

Keď sa Nevile v šatni stretol s Kay, povedal:

„Ako vidím; prišiel ti kamarát.“

„Ted?“

„Áno, tvoj verný pes – alebo skôr verný jašter.“

„Nemáš ho rád, však?“

„Nemám nič proti nemu. Ak ťa baví vodiť ho na retiazke…“ Pokrčil plecami.

„Hádam len nežiarliš?“ spýtala sa Kay „Na Latimera?“ zadivil sa úprimne.

„Teda pokladajú za krásavca,“ nadhodila Kay.

„Veď aj je krásavec. Vanie z neho to klzké juhoamerické čaro.“

„Teda predsa žiarliš!“

Priateľsky jej stisol rameno.

„Nie, nežiarlim, krásavica. Maj si svojich zbožňovateľov, čo ti z ruky zobú – ak chceš, môžeš ich mať celý dvor. Šťastný majiteľ – hovorí sa aj v zákone. A tým majiteľom som ja.“

„Si si príliš istý,“ urazila sa Kay.

„Pravdaže. My dvaja sme si súdení. Osud nás zviedol dovedna. Pamätáš sa, ako sme sa poznali v Cannes? Išiel som do Estorilu a keď som ta prišiel, prvého, koho som zazrel, bola krásna Kay! Uvedomil som si, že je to osud – a že mu neuniknem.“

„Nebol to celkom osud,“ namietala Kay. „Bola som to ja!“

„Čo tým chceš povedať?“

„Že som to bola ja! Počula som, keď si v Cannes hovoril, že ideš do Estorilu, prehovorila som mamu, celkom som ju spracovala – a preto, keď si ta prišiel, Kay bola prvá, koho si videl.“

Nevile na ňu pozrel dosť prekvapene. „Nikdy si mi to nepovedala.“

„Lebo by to nebolo zdravé. Bol by si namyslený! Ale ja som sa vždy vyznala v plánovaní. Stane sa vždy len to, čo človek urobí! Niekedy ma voláš moja hlúpučká – ale ja som svojím spôsobom celkom múdra. Viem narafičiť, aby sa niečo stalo. Niekedy treba plánovať ďaleko dopredu.“

„To ale musíš poriadne pohýbať rozumom.“

„Ľahko sa ti je smiať.“

Nevile zrazu trpko povedal:

„Už začínam chápať vlastnú ženu. Osud rovná sa Kay!“

„Ale zato sa na mňa nehneváš, však, Nevile?“ spýtala sa Kay.

„Nie – nie, pravdaže sa nehnevám. Len som… premýšľal,“ odpovedal jej dosť neprítomne.

10. augusta

Lord Cornelly, bohatý a výstredný aristokrat, sedel za monumentálnym písacím stolom, svojou pýchou a radosťou. Navrhol mu ho architekt za závratné peniaze a všetok ostatný nábytok mu prispôsobil. Účinok bol ohromujúci a len nepatrne ho rušil nevyhnutný dôvažok v osobe lorda Cornellyho, bezvýznamného zavalitého človiečika, ktorý sa celkom strácal v toľkej nádhere.

Do tejto prepychovej veľkomestskej scenérie patrila aj plavá sekretárka, tak isto harmonicky zladená s prepychovým zariadením.

Nečujne vošla dnu a položila pred veľkého muža hárok papiera.

Lord Cornelly sa naň sústredene zahľadel. „MacWhirter? MacWhirter? Kto je to? Nikdy som o ňom nepočul. Žiadal o prijatie?“

Plavá sekretárka prikývla.

„MacWhirter, hej? Aha! MacWhirter! Ten chlapík! Pravdaže! Zavolajte ho. Hneď ho zavolajte.“

Lord Cornelly sa veselo zachichotal. Mal jedinečnú náladu.

Rozvalil sa v kresle a díval sa návštevníkovi, ktorý požiadal o rozhovor, do prísnej, namosúrenej tváre. „Vy ste MacWhirter, hej? Angus MacWhirter?“

„Ja som to.“

MacWhirter hovoril stroho, stál vzpriamene a ani sa neusmial.

„Vy ste boli u Herberta Claya? Je tak?“

„Áno.“

Lord Cornelly sa znova rozohichotal.

„Viem o vás všetko. Clayovi odobrali vodičský preukaz, lebo ste mu nechceli svedčiť, nechceli ste prisahať, že išiel tridsiatkou! Išlo ho rozhodiť!“ A rozosmial sa ešte väčšmi. „Rozprával nám to v Savoyke. Vraj čert aby vzal toho zadubenca škótskeho! A nedalo mu to pokoja. Viete, čo mi zišlo na myseľ…“

„Ani najmenej.“

MacWhirter hovoril vyzývavo. Lord Cornelly si to nevšímal. Bol rád, že sa rozpomína, čo mu vtedy zišlo na myseľ.

„Povedal som si: Takého chlapíka potrebujem! Človeka, čo sa nedá podplatiť, aby cigánil. Kvôli mne nebudete musieť cigániť. Ja také obchody nerobím. Chodím po svete a hľadám statočných ľudí – ale je ich potvorsky málo!“

Lord Cornelly sa išiel popučiť od hlasného smiechu a veselo mrštil potmehúdsku opičiu tvár. MacWhirter stál ako soľný stĺp a nevidel na tom nič veselého.

Lord Cornelly sa prestal smiať. Zatváril sa chytrácky, ostražito.

„Ak chcete miesto, MacWhirter, mám pre vás čosi.“

„Zišlo by sa,“ povedal MacWhirter.

„Je to dôležité miesto. Miesto, na ktoré môžem prijať len človeka s dobrou kvalifikáciou – a vy ju máte, zistil som si to – a človeka, na ktorého sa možno spoľahnúť, celkom spoľahnúť.“

Lord Cornelly vyčkávavo zamĺkol. MacWhirter sa neozýval.

„No čo, môžem sa na vás celkom spoľahnúť?“

„Neviem, či vám stačí, ak vám odpoviem, že rozhodne môžete,“ odvetil MacWhirter stroho.

Lord Cornelly sa zasmial.

„Stačí. Hľadám práve takéto chlapa, ako ste vy. A boli ste v Južnej Amerike?“

Dohodli sa na podrobnostiach. O pol hodiny stál už MacWhirter na ulici. Zakotvil v zaujímavom a mimoriadne dobre platenom zamestnaní – v zamestnaní, ktoré sľubovalo skvelú budúcnosť.

Macošský osud sa naň konečne usmial. Ale jemu sa nechcelo usmievať. Nebol ani trocha v povznesenej nálade, keď si však pomyslel na nedávne interview, bolo mu náramne do smiechu. Skutočnosť, že vďaka zlomyseľným výpadom bývalého zamestnávateľa dostal teraz také výhodné miesto, pokladal za nevyhnutnú poetickú spravodlivosť.

Pokladal sa za šťastlivca. Nie že by o to stál! Bol by sa ochotne podvolil žiť bez oduševnenia, ba aj bez radosti, metodicky, všedne. Pred siedmimi mesiacmi sa pokúsil o samovraždu. Prekazila mu to náhoda, číra náhoda, no nebol jej veľmi povďačný. Popravde, dnes už necítil potrebu skoncovať sám so sebou. Tú fázu už nadobro prekonal. Pripustil, že si človek nemôže len tak chladnokrvne vziať život. Musí v ňom byť osobitná dávka sklamania, zármutku, zúfalstva a vášne. Nemožno spáchať samovraždu len preto, že život je otupný kolobeh nezaujímavých príhod.

Vcelku bol rád, že odíde za prácou z Anglicka. Koncom septembra mal odplávať do Južnej Ameriky. Tých niekoľko týždňov, čo mu zvyšuje, bude mať veľa roboty, kým pozháňa potrebný výstroj a oboznámi sa s trocha zložitejšími odvetviami svojho zamestnania.

Ale kým odíde, bude mať týždeň dovolenky, rozmýšľal, čo s tým týždňom. Ostať v Londýne? Odísť?

V hlave mu vŕtala nejasná myšlienka.

Slaný Potok?

„Dobre by bolo ta zájsť,“ povedal si v duchu. Bola by to skvelá zábava.

19. augusta

„A mám po dovolenke,“ vzdychol si komisár Battle namrzene.

Pani Battlová bola sklamaná, ale dlhé roky bola manželkou policajného úradníka, preto znášala sklamania so stoickým pokojom.

„Nuž čože,“ povedala, „nepomôžeme si. Dúfam, že je to aspoň zaujímavý prípad?“

„Pre teba nie,“ odvetil komisár Battle. „Ale na ministerstve zahraničia je o tom plno rečí – tí chudí dlháni tam pobehujú hore-dolu a šu-šu-šu sem, šu-šu-šu tam. Voľáko to urovnáme – a zachránime všetkých pred blamážou. Nie je to práve prípad, ktorý by som uvádzal vo svojich pamätiach, keby som nebodaj dáke napísal.“

„Hádam by sme mohli odložiť dovolenku,“ navrhla pani Battlová neisto, ale manžel jej rázne skočil do reči.

„Ani myslieť. Pôjdeš s dievčencami do Britlingtonu – v marci sme izby zaplatili a škoda by ich bolo nevyužiť. A vieš, čo urobím – keď bude po všetkom, prídem s Jimom na týždeň za vami.“

Jim – inšpektor James Leach – bol synovec komisára Battla,

„Saltington leží neďaleko zálivu Easterhead a Slaného Potoka,“ pokračoval. „Môžem sa trocha nadýchať morského vzduchu a vymáčať sa v slanej vode.“

Pani Battlová vzdychla.

„Skôr ťa nakriatne, aby si mu pomohol s nejakým novým prípadom!“

„V tomto ročnom období nemávajú nijaké prípady – iba ak dáku ženskú, čo u Woolwortha potiahla nejakú čačku. A veď Jim je chlap na mieste, nemusí chodiť do susedov po rozum,“

„Nuž čože,“ povedala pani Battlová. „Iste sa vám to podarí, ale pre nás je to predsa len sklamanie.“

„To je len skúška trpezlivosti,“ chlácholil ju komisár Battle.

SNEHULIENKA A ŠÍPOVÁ RUŽENKA

.

I

Keď Thomas Royde vystúpil v Saltingtone z vlaku, na nástupišti ho čakala Mary Aldinová.

Pamätal sa na ňu len hmlisto a teraz, keď ju zazrel, všimol si dosť prekvapene, že sa potešila.

Oslovovala ho krstným menom.

„Som rada, že vás po toľkých rokoch zase vidím, Thomas.“

„Pekné od vás, že ste ma pozvali. Dúfam, že vám nebudem na ťarchu.“

„Ale kdeže. Naopak. Ste nám zvlášť vítaný. To je váš nosič? Povedzte mu, aby odniesol vašu batožinu tamto. Auto stojí na konci nástupišťa.“

Naložili kufre na fordku, Mary si sadla za volant a Royde sa uvelebil vedľa nej. Keď sa pohli, Thomas si všimol, ako dobre riadi, aká je obratná a pozorná a ako dobre odhaduje vzdialenosť a priestor.

Saltington bol sedem kilometrov od Slaného Potoka. Keď prešli cez obchodné mestečko a vyšli na hradská, Mary Aldinová sa znova rozhovorila o jeho návšteve.

„Verte mi, Thomas, prišli ste ako na zavolanie. Situácia je dosť komplikovaná a potrebujeme niekoho cudzieho – alebo čiastočne cudzieho – ako soľ.“

„Čo sa stalo?“

Ako vždy, ani teraz nehovoril, akoby sa spytoval len zo zdvorilosti – zvedavo, ale temer lenivo. Tento jeho spôsob Mary Aldinovú neobyčajne upokojoval. Strašne sa jej žiadalo s niekým pozhovárať – ale najradšej s človekom, ktorý sa o vec priveľmi nezaujímal. Povedala:

„No – sme v dosť ťažkom položení. Akiste viete, že Audrey je tu.“

Zamĺkla s otázkou v očiach a Thomas Royde prikývol.

„A Nevile so ženou tiež.“

Thomas Royde vytiahol obrvy. Po chvíli poznamenal: „Trocha trápne, však?“

„Veru. Bola to Nevilova myšlienka.“

A znovu stíchla. Royde mlčal, ale akoby ju od neho oviala akási nedôvera, dôrazne opakovala: „Bola to Nevilova myšlienka.“

„Prečo?“

Pustila na chvíľu volant a zdvihla ruky.

„Ach, dáka moderná reakcia! Treba byť rozumný, treba byť s každým zadobre. Čosi také. Ale mne sa nezdá, že je to v poriadku.“

„Ani mne,“ a doložil „aká je tá jeho žena?“

„Kay? Prirodzene, pekná. Naozaj veľmi pekná. A celkom mladá.“

„A Nevile je do nej zbláznený?“

„Pravdaže. Veď sú len rok spolu.“

Thomas Royde sa pomaly obrátil a pozrel na ňu. Trocha sa usmieval. Mary náhlivo povedala:

„Celkom tak som to nemyslela.“

„Len nezahovárajte, Mary. Tak ste to mysleli.“

„Na prvý pohľad vidno, že majú veľmi málo spoločné. Napríklad ich priatelia…“ Zamĺkla.

Royde sa spýtal:

„Zoznámil sa s ňou na Riviére, však? Veľa o tom neviem. Len holé skutočnosti, čo mi mama napísala.“

„Áno, prvý raz sa stretli v Cannes. Priťahovala Nevila, ale viem si predstaviť, že ho ženy priťahovali aj predtým – pravda, nie nebezpečne. Ešte vždy si myslím, že keby nie ona, nebolo by sa nič stalo. Mal Audrey veľmi rád.“

Thomas prikývol.

Mary pokračovala:

„Nemyslím, že by bol chcel rozbiť manželstvo… Viem to iste. Ale dievča sa pevne rozhodlo. Nenala pokoja, kým nedosiahla, že opustil ženu – a má chlap vtedy robiť? Pravdaže, lichotí mu to.“

„Zaľúbená po uši, však?“

„Hádam.“

Znelo to trocha neisto. Mary sa zapálila pred jeho zvedavým pohľadom.

„Aká som len štipľavá! Stále sa okolo nej obšmieta akýsi mladík – fešák, vyzerá trocha ako gigolo, ‚kamarát‘ z detstva – a niekedy naozaj neviem, či tam nezahralo úlohu to, že je Nevile taký bohatý a z takej rodiny. Ako viem, dievča je chudobné ako kostolná myš.“

Zahanbene stíchla. Thomas Royde len zadumane zahundral: „Mhm.“

„Možno je to len zlomyseľnosť,“ povedala Mary. „Dievča je náramne pôvabné – a to možno prebúdza v starých dievkach takú nežičlivosť.“

Royde pozrel na ňu zamyslene, ale jeho nehybná tvár nič neprezrádzala. Po chvíli sa spýtal:

„A o akú ťažkosť vlastne ide?“

„To vlastne presne neviem! A práve tam je pes zakopaný. Najprv sme sa, prirodzene, poradili s Andrey – a zdá sa, že nemala nič proti tomu, aby sa stretla s Kay, – ba celkom sa potešila. Vskutku sa potešila, Bola milá, nemohla byť milšia. Pravda, čokoľvek Audrey robí, všetko robí správne. Ako viete, je veľmi uzavretá, a človek nikdy ani netuší, čo si vlastne myslí alebo cíti. Ale naozaj neverím, že by jej to bolo proti vôli.“

„Prečo by jej to malo byť proti vôli,“ povedal Thomas Royde. A po chvíli doložil: „Napokon, sú tomu už tri roky.“

„Myslíte, že ľudia ako Audrey zabúdajú? Mala Nevila veľmi rada.“

Thomas Royde sa pohniezdil.

„Má len tridsaťdva rokov a život má pred sebou.“

„Ach áno, pravdaže. A predsa sa jej to veľmi dotklo. Viete, celkom sa nervove zrútila.“

„Viem. Mama mi to písala.“

„Hádam je aj dobre, že vaša matka opatrovala Audrey. Odpútalo ju to od vlastného zármutku po bratovej smrti. Aj my sme boli z toho celí nanič.“

„Áno. Chudák Adrián. Vždy jazdieval tak rýchlo.“ Nastalo ticho. Mary vystrela ruku, aby ukázala, že odbočí do zákruty, ktorá viedla dolu do Slaného Potoka.

A keď sa spúšťali po úzkej, krivoľakej ceste, spýtala sa:

„Thomas, dobre poznáte Audrey, však?“

„Ako-tak ju poznám. Nevidel som ju sedem rokov.“

„Ale poznali ste ju ako dievča. Bola vám s Adranom ako sestra?“

Prikývol.

„Bola azda – dáko nevyrovnaná? Nie, nemyslím to tak, ako to znie. No zdá sa mi, že sa s ňou teraz deje čosi veľmi zlé. Uťahuje sa do samoty a naoko je až neprirodzene vyrovnaná – ale ja by som len rada vedieť, čo je za tou fasádou. Občas sa mi marí, že je to dáke zvláštne hlboké citové rozpoloženie. A teraz neviem, aké. Cítim len, že to nie je normálne. Čosi v tom je! Nedá mi to pokoja. Viem len toľko, že je v dome ovzdušie, ktoré vplýva na každého. Napospol sme nervózni a podráždení. Ale neviem, čo to je. A zavše sa toho bojím, Thomas.“

„Bojíte?“ Spýtal sa pomaly, pochybovačne, takže sa pozbierala a trocha nervózne sa zasmiala.

„Je to azda neuveriteľné… ale práve, som si myslela – dobre, že ste prišli, trocha nás rozptýlite. A sme doma!“

Zabočili do poslednej zákruty. Čajkino Bralo stálo na skalnatej plošine nad riekou. Skala z dvoch strán strmo padala do vody. Záhrady a tenisový dvorec boli naľavo od domu. Garáž – moderný prístavok – bola ďalej pri ceste, na druhej strane.

Mary povedala:

„Zaveziem auto do garáže a hneď sa vrátim. Hurstall sa o vás postará.“

Hurstall, starý majordomus, pozdravil Thomasa natešene ako starý priateľ.

„Vitajte, pán Royde, som rád, že vás po toľkých rokoch zasa vidím. Aj lady Tressilianová sa poteší. Ubytovali sme vás vo východnej izbe, pán Royde. Myslím, že sú všetci v záhrade, ale hádam chcete ísť najsamprv do svojej izby.“

Thomas pokrútil hlavou. Prešiel cez halu k skleneným dverám, čo sa otvárali na terasu. Chvíľu tam stál a nebadane sa prizeral.

Na terase boli dve ženy. Jedna sedela na zábradlí, zahľadená na vodu. Druhá ju pozorovala.

Prvá bola Audrey – druhá bola akiste Kay Strangeová. Kay nevedela, že ju pozorujú a nenamáhala sa, aby sa pretvarovala. Thomas Royde sa v ženách veľmi nevyznal, ale aj on zbadal, že Kay nemá Audrey rada.

Audrey hľadela ponad rieku a zdalo sa, že si Kay neuvedomuje, alebo že jej je ľahostajná.

Sedem rokov nevidel Audrey Strangeovú. Teraz si ju veľmi pozorne obzeral. Zmenila sa, áno, ale v čom?

Zmenila sa, usúdil. Bola štíhlejšia, bledšia, éterickejšia na pohľad – ale bolo v nej aj čosi inšie, čosi, čo nevedel vyjadriť slovami. Ani čo by sa akosi držala na uzde. Bdela nad každým svojím pohybom – a pritom si stále dobre uvedomovala, čo sa okolo nej robí. Akoby skrývala nejaké tajomstvo, pomyslel si. Ale aké? Vedel čosi o tom, čo ju postihlo za posledné roky. Predpokladal, že jej tvár poznačil smútok a strata, ale toto bolo čosi inšie. Bola ako dieťa, ktoré pevne zviera v ruke poklad – a tak upozorňuje práve na to, čo chcelo schovať.

A potom prešiel pohľadom na druhú ženu – na dievča, ktoré bolo teraz manželkou Nevila Strangea. Pravdaže bola krásna, Mary Aldinová sa nemýlila. A odrazu mu vhuplo do hlavy, že by mohla byť aj nebezpečná. Pomyslel si: nepustil by som ju k Audrey s nožom v ruke…

Ale prečo by nenávidela Nevilovu prvú ženu? Všetko to už prešlo, prebolelo. Audrey už nemá s ich životom nič spoločné. Na terase sa ozvali kroky a spoza rohu sa vynoril Nevila s obrázkovým časopisom v ruke. Zdalo sa, že je dobrej vôle.

„Tu máte ilustrovanú revue,“ povedal. „Druhú som nedostal.“

V tej chvíli Kay povedala: „Výborne, daj mi ju.“ Audrey neobrátila hlavu, len vystrela mimovoľne ruku.

Nevile zastal medzi oboma ženami. Na tvárí sa mu zračil zmätok. Prv, ako sa ozval, Kay riekla povýšeným, temer hysterickým hlasom: „Ja ju chcem. Daj ju sem! Daj ju sem, Nevile!“

Audrey Strangeová sa zháčila, obrátila hlavu, odtiahla ruku a v pomykove zašepkala:

„Prepáčte. Myslela som si, že to hovoríš mne, Nevile.“

Thornas Royde si všimol, že Nevilovi Strangeovi očervenela šija. Spravil tri kroky a podal obrázkový časopis Audrey.

Audrey povedala habkavo a čoraz zmatenejšie:

„Ach, ale…“

Kay prudko odsotila kreslo. Vstala, zvrtla sa a zamierila k dverám. Royde sa nemal kedy uhnúť a narazila naň ako slepá.

Keď sa zrazili, ustúpila, pozrela na Royda, ktorý sa ospravedlňoval. Až vtedy zistil, prečo ho nevidela: oči mala plné sĺz – zlostných sĺz, ako sa domnieval.

„Vitajte,“ povedala. „Kto ste? Ach pravdaže, Malajčan!“

„Áno.“ prisvedčil Thomas „Ja som ten Malajčan.“

„Bodaj by som aj ja bola radšej v Malajsku,“ povedala Kay. „Kdekoľvek, len nie tu! Nenávidím tento hnusný, odporný dom! Nenávidím každého v ňom!“

Vzrušujúce scény Thomasa vždy naľakali. Vyplašene hľadel na Kay a nervózne mrmlal:

„Mhm… mhm.“

„Nech si dajú dobrý pozor,“ kričala Kay. „Ja voľakoho zabijem! Alebo Nevila, alebo hentú, vypĺznutú mačku!“

Vybehla z miestnosti a tresla dverami.

Thomas Royde stál ako omráčený. Nevedel, čo má spraviť, ale bol rád, že mladá pani Strangeová znizla. Stál a díval sa na dvere, ktoré s takou silou zabuchla. Tá nová pani Strangeová pripomína tigricu.

V miestnosti sa zotmelo, lebo Nevile Strange, prudko dýchajúc, zastal pred sklenými dverami.

Nesmelo pozdravil Thomasa.

„Ach… mhm… vitaj Royde, nevedel som si tu. Nevidel si azda moju ženu?“

„Prešla tadeto pred chvíľou,“ povedal Royde.

Aj Nevile vyšiel cez halu. Zdafo sa, že je mrzutý, Thomas Royde pomaly vyšiel sklenými dverami na terasu. Nemal ťažký krok. Audrey obrátila hlavu, len keď už bol na niekoľko krokov od nej.

Potom videl, ako sa jej veľké oči ešte väčšmi rozšírili, videl, ako pootvorila ústa. Zoskočila z múrika a s vystretými rukami pristúpila k nemu.

„Ach, Thomas,“ oslovila ho. „Náš drahý Thomas! Ako sa teším, že si prišiel.“

Keď vzal jej drobné biele rúčky do svojich a sklonil sa k nej, v sklených dverách sa objavila Mary Aldinová. Keď zazrela tých dvoch na terase, zháčila sa, chvíľu ich pozorovala, potom sa pomaly zvrtla a vrátila sa do domu.

II

Nevile vybehol hore a našiel Kay v jej spálni. Jedinou veľkou spálňou s manželskými postaťami bola spálňa lady Tressilianovej. Manželov ináč vždy ubytovali na západnej, strane domu vo dvoch izbách, spojených dverami a a malou kúpeľňou. Bol to malý izolovaný apartmán.

Nevile prešiel vlastnou izbou do susednej. Kay, ležiaca na posteli, zdvihla uslzenú tvár a nahnevano zvolala:

„Teda už si tu! Najvyšší čas.“

„Čo to zas stváraš? Načisto si sa zbláznila, Kay?“ Nevile hovoril pokojne, ale pri nose sa mu zjavila vráska, ktorá svedčila o tom, že potláča ľniev.

„Prečo si tú Ilustrovanú revue dal jej a nie mne?“

„Si strašné decko, Kay, naozaj! Takýto cirkus pre voľáky mizerný obrázkový časopis.“

„Dal si ha jej a ne mne,“ opakovala Kay tvrdohlavo.

„A prečo nie? Záleží na tom?“

„Mne na tom záleží.“

„Neviem, čo sa s tebou robí. Nemôžeš robiť takéto histerické scény, keď bývaš u cudzích. Ozaj sa nevieš správať?“

„Prečo si ho dal Audrey?“

„Lebo ho chcela.“

„Aj ja som ho chcela a som tvoja žena.“

„Tým skôr som ho musel dať staršej, ktorá mi vlastne nie je rodina.“

„Pretromfla ma. Chcela ma pretromfnúť a aj to urobila. Bol si na jej strane!“

„Trepeš ani hlúpe žiarlivé decko. Prepánajána, kontroluj sa a usiluj sa správať pred ľuďmi, ako sa patrí!“

„Tak ako ona, však?“

Nevile chladne povedal: „Audrey sa rozhodne správa ako dáma. Nechce vyjsť na posmech.“

„Veď aj teba obrátila proti mne! Nenávidí ma a chce sa pomstiť.“

„Pozri, Kay, prestaneš už s tou melodrámou a bláznovstvom? Už mám toho dosť!“

„Teda odíďme odtiaľto. Odíďme hoci zajtra. Nenávidím tento dom!“

„Veď sme tu len štyri dni.“

„To je práve dosť! Naozaj, Nevile odíďme.“

„Pozri, Kay. Už mám toho dosť. Prišli sme sem na dva týždne a dva týždne tu aj ostanem.“

„Oľutuješ,“ vyhlásila Kay, „oľutuješ aj ty aj tvoja Audrey! Zbláznil si sa do nej!“

„Nezbláznil. Len si myslím, že je to veľmi milá a láskavá osoba, ku ktorej som sa nepekne zachoval a ktorá sa ku mne správala šľachetne a zhovievavo.“

„To sa teda mýliš,“ povedala Kay. Vstala z postele. Zúrivosť ju prešla, hovorila vážne, temer triezvo. „Audrey ti neodpustila, Nevile. Zo dva razy som ju pristihla, ako sa na teba díva… Neviem, čo jej vŕta v hlave, ale čosi jej vŕta… Je to typ, ktorý nikomu nedá najavo, čo si myslí.“

„Škoda, že nie sú všetci ľudia takí,“ poznamenal Nevile.

Kay zbledla.

„Myslíš na mňa?“ Hlas jej znel nebezpečne ostro.

„Nuž ty… nie si veľmi rezervovaná, však. Keď si len trocha zlej vôle, alebo ťa čosi zlostí, hneď vybuchneš. Zosmiešňuješ sa a zosmiešňuješ aj mňa!“

„Máš ešte voľačo?“

Hlas mala ľadový.

Aj Nevile odpovedal rovnako chladne. „Nechcel som ti ublížiť, ale je to čistá pravda. Nevieš sa ovládať ani toľko ako dieťa.“

„Ty sa vieš vždy ovládať, však? Vždy rovnako distingvovaný, šarmantný, pravý gentleman. Neverím, že vôbec niečo cítiš. Si ryba… prekliata, chladnokrvná ryba! Prečo kedy-tedy nevybuchneš? Prečo na mňa nekričíš, prečo mi nenadávaš, nepošleš k čertovej materi?“

Nevile vzdychol. Pokrčil plecami.

„Božemôj,“ povedal.

Zvrtol sa a vyšiel z izby.

III

„Si celkom taký, ako keď si mal sedemnásť rokov. Thomas Royde,“ povedala lady Tressilianová. „Pohľad ako sova. A ani viac nehovoríš ako vtedy. Prečo?“

„Čo ja viem. Nikdy som veľa nenarozprával,“ odvetil Thomas nesmelo.

„Nie ako Adrian. Adrian bol veľmi múdry a vtipný spoločník.“

„Možno práve preto. Rozprávanie som vždy prenechal jamu.“

„Chudák Adrian. Taká perspektíva!“

Thomas prikývol.

Lady Tressilianová prešla na inú tému. Prijala Thomasa na rozhovor. Najradšej prijímala svojich hostí po jednom. Neunavovalo ju to a mohla sa na nich sústredil.

„Už si tu dvadsaťštyri hodín,“ povedala. „Čo súdiš o situácii u nás?“

„O situácii?“

„Nerob sa hlúpy. To sa len tak tváriš. Dobre vieš, na čo myslím. Večný trojuholník, čo sa ubytoval pod mojou strechou.“

„Zdá sa, že medzi nimi bolo nejaké nedorozumenie,“ poznamenal Thomas opatrne.

Lady Tressilianová sa zlomyseľne usmiala.

„Priznám sa ti, Thomas, ja sa na tom výborne zabávam. Stalo sa to proti mojej vôli… naozaj som urobila všetko, aby som tomu zabránila. Ale Nevile si nedal povedať. Silou-mocou chcel, aby sa tie dve zblížili – a teraz len žne, čo zasial!“

Thomas sa pohniezdil v kresle.

„Je to trocha čudné,“ poznamenal.

„Len si to predstav,“ chytila sa jeho slov lady Tressilianová.

„Kto by si bol pomyslel, že je Strange taký.“

„Je zvláštne, že to hovoríš. Lebo aj ja som mala ten dojem. Vôbec sa to Nevilovi nepodobalo. Nevile, ako väčšina chlapov, sa obyčajne úzkostlivo vyhýba všetkým ťažkostiam a nepríjemnostiam. Podozrievala som, že to pôvodne nebola Nevilova myšlienka – ale raz neviem, komu to zišlo na rozum.“ Zamĺkla a trocha zaklonila hlavu. „Hádam len nie Audrey?“

„Nie, Audrey to nebola,“ uistil ju ihneď Thomas.

„A ťažko veriť, že by to bola myšlienka tej nešťastnej Kay. Nie – iba ak by bola naozaj vynikajúca herečka. Vieš, nedávno som ju temer ľutovala.“

„Nemáte ju veľmi rada, však?“

„Nie. Pokladám ju za prázdnu nádobu, čo nemá ani zamak vážnosti. Ale, ako vravím, už mi jej je trocha ľúto. Trepe sa tu ani ryba v sieti. Nevie, akú zbraň použiť. Je zlej vôle, nevie sa správať, je detsky neokresaná – a to všetko na človeka, ako je Nevile, pôsobí zvlášť nepriaznivo.“

Thomas pokojne povedal:

„Myslím, že Audrey je v najťažšej situácii.“

Lady Tressilianová sa neho prenikavo zahľadela.

„Ty si bol do Audrey zaľúbený, však, Thomas?“

„Myslím, že áno,“ zaznelo rozhodne.

„Prakticky od čias, čo ste spolu rástli?“

Prikývol.

„A potom prišiel Nevile a uchytil ti ju pred nosom?“

„Ach, kdeže – vždy som vedel, že nemám nijaké šance.“

„Defetista,“ poznamenala lady Tressilianová.

„Vždy som bol otravný spoločník.“

„Dobrák od kosti.“

„Audrey ma nazýva naším dobráčiskom, starým Thomasom.“

„Verný Thomas,“ doložila lady Tressilianová. „Tak ti vravievali, však?“

Usmial sa, lebo mu tie slová priviali spomienky z detstva.

„Smiešne! Nepočul som to dlhé roky.“

„Možno sa ti to vyplatilo,“ povedala lady Tressilianová a pozrela mu otvorene, rozvážne do očú. „Človek, čo prešiel takou skúškou ako Audrey, vernosť iste ocení. Vernosť a oddanosť až po hrob niekedy dôjde odmeny, Thomas.“

Thomas Royde sa zahľadel do zeme a pohrával sa s fajkou.

„Práve v tej nádeji som prišiel domov.“

IV

„A už sme všetci pokope,“ povedala Mary Aldinová. Hurstall, starý majordomus, si poutieral čelo. Keď vošiel do kuchyne, pani Spicerová, kuchárka, si všimla, že je akýsi čudný.

„Pravdu povediac, nemyslím, že sa to dobre skončí,“ začal Hurstall. „Zdá sa mi, že všetko, čo sa v poslednom čase v tomto dome robí, má akýsi iný zmysel – neviem, či mi rozumiete?“

Pani Spicerová tomu akosi veľmi nerozumela a preto Hurstall pokračoval:

„Pred chvíľou, keď si všetci sadli k večeri, slečna Aldinová povedala: A už sme všetci pokope. A práve to mi čosi pripomenulo! Pripomínalo mi to krotiteľa, čo nahnal kopu divých zverov do klietky a zatvoril na klietke dvere. Zrazu sa mi zdalo, že sme sa všetci chytili do pasce.“

„Prepánajána, pán Hurstall,“ zvolala pani Spicerová, „hádam ste voľačo pojedli, čo vám zaškodilo.“

„Nejde o moje zažívanie. Ide o to, že všetci sú ako na ihlách. Pred chvíľou tresli dvere a pani Strangeová – naša pani Strangeová, slečna Audrey – vyskočila, akoby do nej strelili. A potom to náhle ticho. Aj to ticho je čudné. Ani čo by sa zrazu všetci báli prehovoriť. A nato sa zas všetci rozhovoria a vravia to, čo im slina prinesie na jazyk.“

„Aj to stačí, aby človek nevedel, kam z konopí,“ súhlasila pani Spicerová.

„V dome sú dve pani Strangeové. Mne sa vidí, že sa to nepatrí.“

V salóne vládlo práve také ticho, aké Hurstall popisoval.

Mary Aldinová si dodala odvahy, obrátila sa ku Kay a oslovila ju:

„Pozvala som vášho priateľa, pána Latimera, zajtra na večeru!“

„Oj, výborne!“ zvolala Kay.

A Nevile sa spýtal:

„Latimer? Aj on je tu?“

„Býva v hoteli Easterhead,“ povedala Kay.

„Raz by sme sa tam mohli ísť navečerať,“ navrhol Nevile. „Dokedy prievoz premáva?“

„Do pol druhej po polnoci,“ odvetila Mary.

„Iste sa tam večer tancuje.“

„Väčšina hostí tam má okolo sto rokov,“ poznamenala Kay.

„Nie je to najlepšia zábava pre tvojho priateľa,“ obrátil sa Nevile ku Kay.

Mary mu chytro skočila do reči:

„Mohli by sme ta zájsť a vykúpať sa v zálive. Je ešte celkom teplo a je tam krásna piesočnatá pláž.“ Thomas Royde sa ticho prihovoril Audrey:

„Zajtra by som sa chcel previezť na plachetnici. Nešla by si aj ty?“

„Veľmi rada.“

„Mohli by sme ísť všetci,“ navrhol Nevile.

„Veď si povedal, že pôjdeme hrať golf,“ namietala Kay.

„Chcel som ísť. Onehdy som už bol celkom z formy.“

„To je tragédia!“ podotkla Kay.

„Golf je tragická hra,“ odpovedal Nevile vľúdne. Mary sa spýtala Kay, či aj ona hrá.

„Áno – ako-tak.“

Nevile súhlasil:

„Kay by hrala výborne, keby si dala trocha záležať, má dobrý úder.“

„Vy nešportujete, však?“ oslovila Kay Andrey.

„Nie veľmi. Trošku hrám tenis – ale dobrá vôľa nestačí.“

„Hrávaš ešte na klavíri, Audrey?“ zaujímal sa Thomas.

Pokrútila hlavou.

„Už nie.“

„Veď si dosť pekne hrala,“ povedal Nevile.

„Ja som si myslela, že hudbu nemáš rád, Nevile,“ ohlásila sa Kay.

„Veľmi sa v nej nevyznám.“ priznal sa Nevile. „Vždy som sa čudoval, ako vedela Audrey takými drobnými rukami dosiahnuť oktávu.“

Zahľadel sa na ne, keď odkladala dezertný nôž a vidličku.

Trocha sa zapálila a odvetila:

„Mám veľmi dlhý malíček. Hádam to mi pomáha.“

„Akiste ste sebecká,“ povedala Kay. „Keby ste neboli sebecká, mali by ste krátky malíček.“

„Naozaj?“ čudovala sa Mary Aldinová. „Teda ja iste nie som sebecká. Pozrite, mám veľmi krátke malíčky.“

„Myslím, že naozaj nie ste ani trocha sebecká,“ potvrdil Thomas Royde a zadumane sa na ňu zadíval.

Očervenela a chytro pokračovala:

„Kto z nás je najmenej sebecký? Porovnajme si malíčky. Moje sú kratšie ako vaše, Kay. Ale myslím, že Thomas prevýši aj mňa.“

„Ja vás prevýšim oboch,“ ohlásil sa Nevile. „Pozrite,“ a vystrel ruku.

„Ale len na jednej ruke,“ namietala Kay. „Ľavý malíček máš krátky, ale pravý oveľa dlhší. A ľavý malíček máš taký, akým si sa narodil, a pravý taký, ako si sa v živote zariadil. Znamená to, že si sa nenarodil sebcom, ale po čase si sa ním stal.“

„Viete hádať z ruky?“ spýtala sa Mary Aldinová. Vystrela ruku hore dlaňou. „Istý hádač mi povedal, že budem mať dvoch mužov a tri deti. Musím sa poponáhľať!“

„Tie drobné krížiky neznačia deti, ale cesty,“ namietala Kay. „Znamená to, že tri razy pocestujete po mori.“

„Ani to nie je pravdepodobné,“ vzdychla si Mary. „Veľa ste cestovali?“ spýtal sa jej Thomas Royde. „Nie, temer vôbec.“ V jej hlase znela ľútosť.

„Chceli by ste cestovať?“

„Nadovšetko.“

Zamyslel sa nad jej životom. Ustavične byť k službám jednej starene. Pokojná, taktná, skvelá gazdiná. Zvedavo sa jej opýtal:

„Už dlho žijete s lady Tressilianovou?“

„Temer pätnásť rokov. Prišla som k nej po otcovej smrti. Kým zomrel, bol niekoľko rokov ťažko chorý.“ A potom odpovedala na otázku, ktorú mu azda videla na očiach:

„Mám tridsaťšesť rokov. To ste chceli vedieť, nie?“

„Naozaj som bol zvedavý,“ priznal sa. „Viete, vo vašich rokoch ťažko odhadnúť vek.“

„Je to dosť dvojzmyselná poznámka!“

„Možno. Nemyslel som to tak.“

Nespúšťal z jej tváre svoj chmúrny, zádumčivý pohľad. Nebol jej nepríjemný. Nehľadel ani trošku povýšenecky – bol to len úprimný, starostlivý záujem. Keď zbadala, že sa jej díva na vlasy, dotkla sa rukou bielej kadere.

„Mám ju už od mladosti.“

„Páči sa mi,“ povedal Thomas Royde prosto.

A stále sa na ňu díval. Napokon sa ozvala už trocha veselším tónom:

„No, aký bude ortieľ?“

Krv sa mu nahrnula pod ohorenú kožu.

„Och, tuším sa nepatrí takto gániť. Premýšľal som o vás – aká vlastne ste.“

„Nech sa páči,“ odvetila náhlivo a vstala od stola. Zavesená do Audrey prešla do salóna a idúcky oznámila:

„Zajtra príde na večeru aj starý doktor Treves.“

„Kto je to?“ spýtal sa Nevile.

„Uviedol ho Rufus Lord. Je to veľmi milý starý pán. Býva v Balmoral Courte. Má slabé srdce a je akýsi chorľavý, ale ináč veľmi šikovný a poznal mnohých zaujímavých ľudí. Je advokát alebo právny zástupca – sama neviem.“

„Tu sú všetci ukrutne starí,“ poznamenala Kay nespokojne.

Stála pod vysokou lampou. Thomas pozrel k nej a venoval jej tú istú pomalú, starostlivú pozornosť, akú venoval všetkému, čo mu práve prišlo pred oči.

Jej úžasná vášnivá krása ho priam ohromila. Bola to krása živých farieb, víťazná, prekypujúca životom. Prešiel z nej pohľadom na Audrey, ktorá tam stála bledá, bezkrvná v striebrosivých šatách.

Usmial sa v duchu a zamumlal:

„Šípová Ruženka a Snehulienka.“

„Čo?“ ozvala sa Mary Aldinová vedľa neho.

Povedal to ešte raz. „Ako v starodávnej rozprávke, viete…“

Mary Aldinová súhlasila: „Veľmi dobre ste to vystihli…“

V

Doktor Treves labužnícky chlipkal z pohárika portské. Bolo to skvelé víno. A výborne pripravená a servírovaná večera, jasné: lady Tressilianová nemá s personálom nijaké ťažkosti.

Aj dom je v najväčšom poriadku, hoci domáca pani neopúšťa lôžko.

Zamyslene spočinul pohľadom na mladej krásavici, manželke Nevila Strangea.

Tento večer patril Kay. Jej živá krása žiarila a horela vo svetle sviečok. K nej sa skláňala uhladená hlava Teda Latimera. Nahrával jej. Mala pocit víťazstva, pocit istoty.

Už aj pohľad na takúto žiarivú mladosť prehrieval starému doktorovi Trevesovi kosti.

Mladosť – niet nad mladosť!

Nie div, že manžel stratil hlavu a nechal prvú ženu. Audrey sedela vedľa neho. Šarmantné stvorenie a pravá dáma – ale doktor Treves vie z dlhoročnej skúsenosti, že práve tento druh žien manželia často opúšťajú.

Pozrel na ňu. Hlavu mala sklonenú a hľadela do taniera. Doktora Trevesa zarazila akási dokonalá nehybnosť v jej správaní. Prizrel sa jej bližšie. Rád by bol vedel, na čo myslí. Ako rozkošne sa jej vlasy skrúcajú okolo drobného uška-ulity…

Doktor Treves sa trocha strhol, keď zbadal okolo seba pohyb. Náhlivo vstal.

V salóne Kay Strangeová podišla ku gramofónu a pustila platňu s tanečnou hudbou.

Mary Aldinová sa mu ospravedlňovala:

„Iste ste nepriateľom džezu.“

„Ani najmenej,“ klamal doktor Treves zdvorilo. „Neskôr by sme si hádam zahrali bridž,“ navrhovala. „Ale nehodilo začínať hru, veď viem, že lady Tressilianová sa už teší, ako si s vami trocha poklebetí.“

„To bude skvelé. Lady Tressilianová k vám nikdy nezíde dolu?“

„Nie, občas sa sem dovezie v kresle. Preto sme si zriadili aj výťah. Ale v poslednom rase je najradšej vo svojej izbe. Tam sa môže pozhovárať, s kým chce, keď ho pozve na kráľovskú audienciu.“

„Trafili ste do čierneho, slečna Aldinová. Aj ja som si už dávno všimol, že lady Tressilianová má vo svojom správaní čosi kráľovského.“

Naprostred izby Kay tancovala v pomalom tanečnom rytme. Povedala: „Nože mi vezmi tento stôl z cesty, Nevile.“

Jej hlas znel panovačne, sebavedome. Oči jej žiarili, pery mala pootvorené.

Nevile poslušne preniesol stôl. Potom vykročil k nej, ale Kay sa obrátila k Tedovi Latimerovi.

„Poďme si zatancovať, Ted.“

Ted ju hneď objal okolo pása. Vznášali sa, prehýbali sa v tanci dokonale zladenými krokmi. Bol na nich pekný pohľad.

Doktor Treves zašepkal:

„Mhm – ako profesionálni tanečníci.“

Mary Aldinová sa pritom trocha zmrštila – ale doktor Treves to zrejme hovoril len z obdivu. Pozrela mu do drobnej tváre s ostrými črtami. Zdalo sa jej, že hľadí pred seba do prázdna, akoby sa venoval vlastným myšlienkam.

Nevile ešte chvíľu otáľal, potom prikročil k obloku, kde stála Audrey.

„Zatancujeme si, Audrey?“

Hovoril upäto, temer chladne. Dalo by sa povedať, že ju požiadal len zo zdvorilosti-. Audrey Strangeová chvíľu váhala, ale potom prikývla a vykročila k nemu.

Mary Aldinová utrúsila niekoľko všeobecných slov, na ktoré doktor Treves neodpovedal. Dovtedy sa nezdalo, že by bol nahluchlý, a bol príkladne zdvorilý – uvedomila si, že je duchom neprítomný a úplne sa pohrúžil do vlastných myšlienok. Nevedela presne, či pozoruje tancujúcich, alebo pozerá na druhý koniec izby, kde postával Thomas Royde.

O chvíľu sa zbadal aj doktor Treves.

„Prepáčte, slečna, hovorili ste niečo?“

„Nič. Iba že je neobyčajne krásny september.“

„Áno, vskutku – veru by sa zišlo, aby popršalo – ako mi vraveli v hoteli.“

„Dúfam, že sa vám tam býva dobre?“

„Ach, áno, hoci keď som prišiel, rozčúlilo ma, že…“ Treves zamĺkol.

Audrey sa Nevilovi ospravedlnila. Povedala s ostýchavým úsmevom:

„Je strašne horúco na tanec.“

Podišla k otvoreným skleným dverám a vyšla na terasu.

„Joj! Veď choď za ňou, chumaj,“ zamumlala Mary. Chcela si to povedať v duchu, ale povedala to hlasno, takže sa doktor Treves obrátil a prekvapene na ňu pozrel. Začervenala sa a zmätene sa usmiala.

„Rozmýšľam nahlas,“ ospravedlňovala sa. „Ale naozaj ma to zlostí. Je taký ťarbavý.“

„Pán Strange?“

„Oj nie, nie Nevile. Thomas Royde.“

Thomas Royde chcel práve vykročiť, no aj Nevile si to rozmyslel, zamieril k skleným dverám a vyšiel za Audrey.

Zaujaté, ostražité oko doktora Trevesa na chvíľu spočinulo na dverách, ale potom sa jeho pozornosť vrátila k tancujúcim.

„Elegantný tanečník, ten mladý pán… Latimer, tak ste ho nazvali, však?“

„Áno. Edward Latimer.“

„Ach, áno, Edward Latimer. Ak sa nemýlim, je to dávny priateľ pani Strangeovej?“

„Áno.“

„A z čoho žije tento veľmi… mhm… dekoratívny mladý muž?“

„Nuž, ja vlastne ani neviem.“

„Veď… veď,“ povedal doktor Treves a vložil do toho neškodného slovíčka čo najviac porozumenia. „Býva v hoteli Easterhead,“ vysvetľovala Mary. „Veľmi príjemná poloha,“ usúdil doktor Treves. A po chvíli zadumane doložil: „Zaujímavo modelovaná lebka – čudný uhol od temena po šiju – účes ho čiastočne zakrýva, ale je nápadne neobvyklý.“ Po chvíli pokračoval ešte zadumanejšie: „Posledný človek, ktorého som videl s takou hlavou, dostal desať rokov nútenej práce za brutálne prepadnutie staršieho klenotníka.“

„Hádam len nechcete povedať…“ zvolala Mary. „Ani najmenej, ani najmenej,“ upokojoval ju doktor Treves. „Zle ste ma rozumeli. Nechcem znevažovať vášho hosťa. Chcel som len zdôrazniť, že zaťatý a brutálny zločinec môže byť na pohľad tým najšarmantnejším a najdriečnejším mladým mužom. Je to čudné, ale je to tak.“ Vľúdne sa na ňu usmieval.

„Viete, pán doktor,“ ozvala sa Mary, „myslím, že sa vás tak trocha bojím.“

„Nezmysel, milostivá.“

„Naozaj sa vás bojím. Ste taký… bystrý pozorovateľ.“

„Oči mám teda také ako kedysi,“ povedal doktor Treves polichotene a doložil: „V tejto chvíli ešte nemôžem presne povedať, či je to moje šťastie alebo nešťastie.“

„Prečo by to malo byť vaše nešťastie?“

Treves len nedôverčivo krútil hlavou.

„Človek niekedy nevdojak nesie zodpovednosť. Nie je vždy ľahko určiť, ako sa čo vyvinie.“

Vošiel Hurstall, v ruke podnos s kávou.

Najprv pristúpil k Mary a starému právnikovi a potom sa pobral k Thomasovi Roydovi. Napokon na Marin príkaz položil podnos na nízky stôl a vyšiel z izby.

Kay zavolala Tedovi ponad plece: „Dokončíme tento šláger.“

A Mary sa ponúkla: „Vezmem Audrey kávu na terasu.“

So šálkou kávy v ruke podišla k skleným dverám. Doktor Treves ju sprevádzal. Keď zastala na prahu, pozrel jej ponad plece na terasu.

Audrey sedela na zábradlí. V jasnom mesačnom svite ožila jej krása. Bola to krása tvarov, nie farieb. Nežná línia od sánky k uchu, jemne vymodelovaná brada a ústa, naozaj krásny tvar hlavy a malý, rovný nos. Táto krása by jestvovala; aj keby bola Audrey starena – nespočívala vo svaloch – samotné kosti boli krásne. Perlami vyšívané šaty len zdôrazňoval mesačný svit. Sedela nehybne a Nevile Strange stál a hľadel na ňu.

„Audrey,“ prihovoril sa jej, „si…“

Presadla si, zápať sa zľahka mykla a dotkla sa dlaňou ucha:

„Joj! Moja náušnica… voľakde som ju asi stratila.“

„Kde? Počkaj, podívam sa…“

Sklonili sa zmätení a nes voji – a zrazili sa hlavami. Audrey odskočila a Nevile zvolal:

„Počkaj… môj manžetový gombík… zachytil sa ti vo vlasoch. Nehýb sa.“

Kým sa naťahoval s gombičkou, Audrey stála nehybne. „Jo-ój… trháš ju aj s vlasmi… aký si nešikovný, Nevile, ponáhľaj sa!“

„Prepáč… mám obe ruky ľavé.“

Mesiac jasne svietil, takže tí dvaja, čo sa dívali, videli to, čo Audrey nezbadala: ako sa Nevilovi triasla ruka, keď sa usiloval uvoľniť prameň striebroplavých vlasov.

Ale aj Audrey sa chvela… akoby jej zrazu bolo zima.

Vtom Mary Aldinová cúvla, lebo za chrbtom sa im ozvalo:

„Dovoľte.“ Medzi nich vstúpil Thomas Royde. „Mám vám pomôcť, Strange?“ opýtal sa.

Nevile sa vystrel a odstúpil od Audrey.

„Už to je. Podarilo sa mi to.“

Nevile zbledol.

„Je ti zima,“ oslovil Thomas Audrey. „Poď dnu, napi sa kávy.“

Vrátila sa s ním do domu a Nevile sa obrátil chrbtom a zahľadel sa na more.

„Priniesla som ti sem kávu,“ povedala Mary. „Ale hádam bude lepšie dnu.“

Všetci sa vrátili do salóna. Ted a Kay už netancovali.

Dvere sa otvorili a vošla vysoká chudá žena v čiernom. Povedala úctivo:

„Lady Tressilianová vás srdečne pozdravuje a bola by rada, keby ju navštívil pán doktor Treves.“

VI

Lady Tressilianová privítala doktora Trevesa veľmi radostne.

Zakrátko sa ponorili do hlbokého a príjemného prúdu spomienok a pripomínali si spoločných známych.

Po pol hodine si lady Tressilianová zhlboka, spokojne vydýchla.

„Ach,“ zvolala, „ako dobre som sa zabávala! Niet nad klebietky a spomienky na staré škandály.“

„Dávka zlomyseľnosti dodáva životu arómu,“ prisvedčil doktor Treves.

„Mimochodom, čo poviete na náš prípad večného trojuholníka?“ vyzvedala lady Tressilianová.

Doktor Treves sa zatváril diskrétne nechápavo. „Mhm… aký trojuholník?“

„Hádam mi nebudete tvrdiť, že ste to nezbadali? Nevile a jeho ženy.“

„Ach, to! Nová pani Strangeová je mimoriadne krásna mladá dáma.“

„Ale aj Audrey je krásna,“ povedala lady Tressilianová.

„Je šarmantná… pravdaže,“ prisvedčil doktor Treves. Lady Tressilianová zvolala:

„Chcete mi nahovoriť, že chápete muža, ktorý opustí takú skvelú ženu, ako je Audrey… kvôli… kvôli Kay?“ Doktor Treves pokojne odpovedal:

„Dokonale. Stáva sa to často.“

„Odporné. Keby som bola mužom, Kay by sa mi chytro zunovala a hnevala by som sa na seba, že som jej sadla na lep!“

„Aj to sa často stáva. Také náhle, vášnivé vzplanutia zväčša netrvajú dlho,“ povedal doktor Treves, ktorý sám vyzeral veľmi nenáruživý a akurátny.

„A čo potom?“ spýtala sa lady Tressilianová. „Obyčajne sa s tým… obe strany zmieria,“ odvetil doktor Treves. „Neraz sa znova rozsobášia. Muž sa ožení tretí raz a vezme si ženu súcitnú.“

„Nezmysel! Nevile nie je mormón ako niektorí vaši klienti.“

„Niekedy sa ožení s prvou ženou.“

Lady Tressilianová pokrútila hlavou.

„To zas nie! Audrey je na to príliš hrdá.“

„Myslíte?“

„Viem to. Nekrúťte tak pohoršene hlavou!“

„Zo skúsenosti viem,“ vysvetľoval doktor Treves, „že v láske bývajú ženy len málo hrdé, alebo nie sú hrdé vôbec. O hrdosti len hovoria, ale v činoch ju nevidno.“

„Nechápete Audrey. Mala Nevila strašne rada. Možno až príliš rada. Keď ju kvôli tomu dievčaťu opustil (ináč, ja mu to nezazlievam: dievča mu bolo stále, v pätách a viete, akí sú muži!), nechcela ho už vidieť.“ Doktor Treves zakašlal.

„A predsa je tu,“ pripomenul.

„Nuž čože,“ povedala lady Tressilianová namrzene. „Ja už týmto moderným spôsobom nerozumiem. Nazdávam sa, že Audrey prišla len preto, aby ukázala, že jej je to všetko jedno, že to prebolelo!“

„To je možné,“ doktor Treves si pošuchal bradu. „Môže si to tak nahovoriť, pravdaže.“

„Chcete povedať,“ namietala lady Tressilianová, „že hádam ešte vždy túži po Nevilovi a že… to zas nie! To ja nikdy neuverím!“

„Nie je to vylúčené,“ pripúšťal doktor Treves.

„To ja neznesiem,“ vyhlásila lady Tressilianová, „v mojom dome to neznesiem.“

„Rozčúlilo vás to, však?“ spýtal sa doktor Treves pohotové. „Je tu napäté ovzdušie. Cítiť to.“

„Aj vy to cítite?“

„Áno, musím sa vám priznať: som veľmi zvedavý.

V skutočných citoch oboch strán sa nevyznám, ale podľa mňa vo vzduchu cítiť pušný prach. Výbuch môže prísť každú chvíľu.“

„Nehovorte v hádankách, ale povedzte radšej, čo robiť,“ vyzvala ho lady Tressilianová.

Doktor Treves zdvihol ruky.

„Naozaj neviem ani sám, čo vám poradiť. Viem iste, že v tom je kameň úrazu. Keby sme ho mohli izolovať… ale je v tom toľko nevyjasneného.“

„Nemienim požiadať Audrey, aby odišla,“ povedala lady Tressilianová. „Pokiaľ som ju mohla pozorovať; správala sa dokonale vo veľmi ťažkej situácii. Bola zdvorilá, ale rezervovaná. Podľa mojej mienky sa správala bezchybne.“

„Isteže,“ pripúšťal doktor Treves. „Isteže. A predsa to na mladého Nevila Strangea veľmi zapôsobilo.“

„Nevile sa nesprával najlepšie. Ešte sa s ním o tom pozhováram. Ale v tejto chvíli ho nemôžem vyhodiť z domu. Matthew ho vlastne pokladal za adoptívneho syna,“ vysvetľovala lady Tressilianová.

„Viem.“

Lady Tressilianová si vzdychla. Potom už tichšie sa spýtala:

„Viete, že sa Matthew utopil tu?“

„Áno.“

„Mnohí sa čudujú, že som ostala. Je to od nich hlúpe. Tu som vždy cítila, že je pri mne. Dom ho je plný. Všade inde by som sa cítila opustená a cudzia.“ Zamĺkla a po chvíli pokračovala. „Sprvoti som dúfala, že onedlho pôjdem za ním. Najmä keď mi zdravie vyspovedalo službu. Ale zdá sa, že aj ja som ako tie vŕzgavé vráta – veční pacienti, čo nikdy neumrú.“ Nahnevane buchla päsťou do podušky.

„Nepáči sa mi to, môžem vám povedať! Vždy som dúfala, že keď mi nadíde čas, príde to rýchlo – že sa stretnem so smrťou zoči-voči – a nebudem cítiť, ako sa mi plazí za chrbtom, ako mi je stále v pätách – a pomaly ma núti, aby som upadla z jednej nedôstojnosti do druhej, ako to už pri chorých býva. Čím som nevládnejšia, tým väčšmi som odkázaná na iných!“

„Ale na veľmi oddaných, to viem. Máte vernú slúžku.“

„Barrettovú? Tá, čo vás sem priviedla? Je to moja večná útecha! Stará rekvizita, verná ako pes. Je u mňa už štyri roky.“

„A máte vskutku šťastie, že máte slečnu Aldinovú.“

„To je pravda. Mám šťastie, že je tu Mary“

„Je vám rodina?“

„Neter z tretieho kolena. Je to jeden z tých nesebeckých tvorov, ktoré sa vždy obetujú iným. Starala sa o otca – bol to múdry človek, ale strašný pedant. Keď zomrel, prosila som ju, aby sa nasťahovala ku mne, a žehnám ten deň, keď sem prišla. Neviete si predstaviť, aké sú niektoré spoločníčky neznesiteľné: povrchné a nudné. Človek by sa pri nich zbláznil, také sú bezduché. Stali sa spoločníčkami, lebo nie sú súce na nič inšie. Skvelé, že mám takú Mary – je to sčítaná, inteligentná žena. Má vskutku prvotriedny, priam mužský rozum. Čítala veľa a dôkladne a nieto ničoho, o čom by sa s ňou nedalo debatovať. A tak ako sa vyzná v knihách, vyzná sa aj v domácnosti. Dokonale vedie dom a čeľaď je pri nej šťastná – predchádza všetkým škriepkam a nevraživostiam – ani neviem, ako to robí – nazdám sa, že je to len jej takt.“

„Už je u vás dlho?“

„Dvanásť rokov – viac hádam nie. Alebo azda trinásť – štrnásť. Bola mi veľkou útechou.“

Doktor Treves prikývol.

Lady Tressilianová ho pozorovala spod privretých viečok a zrazu sa ozvala:

„Čo je, čo sa stalo? Trápi vás voľačo?“

„Maličkosť,“ odvetil doktor Treves. „Naozaj: maličkosť. Máte dobré oči.“

„Rada skúmam ľudí,“ vysvetľovala lady Tressilianová. „Vždy som hneď vedela, keď mal Matthew niečo za lubom.“ Vzdychla si a zvrátila sa na podušku. „Ale teraz sa už musíme rozlúčiť…“ Povedala to tak, ako keď kráľovná prepúšťa poddaného – ani stopy po nejakej nezdvorilosti. „Som veľmi ustatá. Ale bolo mi ozajstným potešením. Príďte ma zas čo najskôr pozrieť.“

„Ubezpečujem vás, že milé pozvanie prijmem. Dúfam, že som netrkotal pridlho.“

„Oj nie. Ja sa veľmi chytro unavím. Prv, ako odídete, zacengajte mi na tento zvonec, dobre?“

Doktor Treves opatrne potiahol dlhú staromódnu šnúru, ktorá sa končila velikánskou kystkou. „Dokonalý prežitok,“ poznamenal.

„Môj zvonec? Áno. Tie elektrické zvonce s modernými tlačidlami nie sú pre mňa. Zväčša sú pokazené a človek aby len tiskal a tiskal! Tento nikdy nezlyhá. Cengá hore v izbe Barrettovej – zvonec jej visí nad posteľou. A tak na ňu nikdy nemusím dlho čakať. Keby som musela, hneď by som ho chytro potiahla.“ Keď doktor Treves vyšiel z izby, začul, že potiahla zvonec druhý raz, že mu cengá kdesi nad hlavou. Zdvihol zrak a zbadal drôty, čo sa ťahali pod povalou. Barrettová náhlivo zišla po schodoch a idúcky k panej, prebehla okolo neho.

Doktor, Treves pomaly schádzal po schodoch – nadol nepoužil malý výťah. Tvár mu zahaľovala chmára neistoty.

Celú spoločnosť našiel v salóne a Mary Aldinová mu ešte raz navrhla, aby si zahrali bridž, ale doktor Treves zdvorilo odmietol pod zámienkou, že zakrátko už musí ísť domov.

„Bývam v staromódnom hoteli,“ povedal. „Po polnoci tam nikoho nečakajú.“

„Do polnoci je ešte ďaleko, veď je len pol jedenástej,“ povedal Nevile. „Dúfam, že vás nevyvrú?“

„Oj, to zas nie. Pochybujem, že vôbec na noc zamkýnajú bránu. Zatvárajú už o deviatej, ale stačí stisnúť kľučku a vojsť. Sú to veľmi dôverčiví ľudia, a nazdávam sa, že oprávnene veria v statočnosť tamojších ľudí.“

„Nuž vo dne tu naozaj nikto nezatvára bránu,“ povedala Mary. „Naša je celý deň otvorená dokorán – ale na noc ju predsa len zatvárame.“

„Ako sa býva v Balmoral Courte?“ zaujímal sa Ted Latimer. „Je to čudná, viktoriánsky prísna budova.“

„Drží sa svojho mena,“ odvetil doktor Treves. „A je v nej dobrý starý viktoriánsky komfort. Dobré postele, dobrá kuchyňa – priestranné viktoriánske skrine a velikánske kúpeľne.“

„Nespomínali ste, že ste sa sprvoti na čosi mrzeli?“ spýtala sa Mary.

„Ach áno. Starostlivo som si písomne rezervoval dve izby na prízemí. Viete, mám slabé srdce a nesmiem chodiť po schodoch. Keď som prišiel, nahnevalo ma, že izby sú obsadené. Namiesto toho mi pridelili dve izby (veľmi príjemné, to je pravda) na najvyššom poschodí. Protestoval som, ale vysvitlo; že starý nájomník, ktorý mal tento mesiac odcestovať do Škótska, ochorel a nemohol izby uvoľniť.“

„Hádam len nie pán Ducan?“ vyzvedala sa Mary.

„Tak sa, myslím, volá. Za týchto okolností musel som brať, čo bolo. Našťastie je tam dobrý výťah – takže som neutrpel nijakú ujmu.“

„Prečo si sa neubytoval v Balmoral Courte, Ted? Bol by si oveľa bližšie,“ ozvala sa Kay.

„Oj, nemyslím, že by to bolo miesto pre mňa.“

„Máte pravdu, pán Latimer,“ povedal doktor Treves. „Nebolo by to pre vás.“

Ted Latimer sa nevedno prečo začervenal.

„Neviem, čo tým myslíte,“ namietal.

Mary Aldinová vycítila trápnu situáciu a chytro sa rozhovorila o najnovšej senzácii, ktorú priniesla tlač.

„Čítala som, že v Kentish Towne zadržali akéhosi chlapa. Je to ten prípad s kufrom…“

„To už je druhý, ktorého zadržali,“ doplnil ju Nevile. „Dúfam, že tentoraz je to ten pravý.“

„Možno ho nebudú môcť zavrieť, aj keď je to on,“ povedal doktor Treves.

„Nedostatok dôkazov?“ Spýtal sa Royde.

„Áno.“

„Ale hádam napokon sa to predsa len dokáže,“ nadhodila Kay.

„Nie vždy, pani Strangeová. Čudovali by ste sa, keby ste vedeli, koľko ľudí, čo sa dopustili vraždy, voľne a nerušene chodí po svete.“

„Azda len preto, že ich nikto neodhalil?“

„Nielen to. O istom chlapovi polícia vedela,“ narážal na známy prípad spred dvoch rokov, „vedela, že sa dopustil tých vrážd na deťoch, vedela to bez najmenšej pochybnosti – ale bola bezmocná. Tomu chlapovi dokázali dvaja ľudia alibi, a hoci alibi bolo falošné, chýbali dôkazy. Preto chodí vrah po slobode.“

„Strašné,“ zašepkala Mary.

Thomas Royde si vytriasol fajku a povedal pokojným zádumčivým hlasom:

„To potvrdzuje, čo som si vždy myslel – že totiž niekedy človek právom berle zákon do vlastných rúk.“

„Čo tým myslíte, pán Royde?“

Thomas si pomaly napchával fajku. Zamyslene sa díval na svoje ruky a hovoril prerývane, nesúvisle.

„Povedzme, že by ste vedeli o strašnej špinavosti – a vedeli by ste, že toho človeka nepostihnú jestvujúce zákony – že je proti trestu imúnny. Vtedy pokladám za odôvodnené, keď človek vysloví ortieľ sám.“

„To je veľmi nebezpečná doktrína, pán Royde!“ namietal vľúdne doktor Treves. „Také čosi by bolo neospravedlniteľné!“

„Prečo? Predpokladajme, že fakty sú dokázané – len zákon je bezmocný!“

„Aj tak nemožno odpustiť súkromné akcie.“

Thomas sa usmieval – bol to veľmi priateľský úsmev:

„Nesúhlasím s vami.“ vyhlásil. „Keď si niekto zaslúži, aby mu vykrútili krk, rád sa podujmem niu ho vykrútiť!“

„A potom sa zas sám vydáte do rúk spravodlivosti!“ Thomas sa ešte vždy usmieval: „Musel by som si dávať pozor, to je prirodzené… Človek by sa musel trocha vyznať v paragrafoch.“

Audrey sa zamiešala svojím jasným hlasom: „Odhalili by ťa, Thomas.“

„To teda nie, aby si vedela,“ namietal Thomas. „Počul som raz o prípade,“ rozhovoril sa doktor Treves, ale sa zháčil a začal sa ospravedlňovať. „Viete, kriminalistika je mojím koníčkom.“

„Pokračujte, prosím,“ nabádala ho Kay.

„Mám pomerne rozsiahle skúsenosti v kriminálnych prípadoch,“ pokračoval doktor Treves. „Lenže skutočne zaujímavých bolo málo. Vrahovia boli zväčša strašne nezaujímaví a veľmi krátkozrakí. A predsa vám môžem porozprávať zaujímavý príbeh.“

„Rozprávajte, rozprávajte,“ modlikala Kay, „mám vraždy hrozne rada.“

Doktor Treves hovoril pomaly, zjavne hľadal slová veľmi rozvážne a starostlivo.

„Išlo o dieťa. Nebudem vám spomínal jeho vek alebo pohlavie, bolo to takto: Dve deti sa hrali s lukmi a šípmi. Jedno smrteľne postrelilo druhé a obeť zomrela. Vyšetrovali to, dieťa, ktoré ostalo nažive, sa zachádzalo v slzách, všetci vyjadrovali svoju účasť s nešťastným prípadom a ľutovali dieťa, ktoré ho zapríčinilo.“

„To je všetko?“ spýtal sa Ted Latimer.

„To bolo všetko. Poľutovaniahodná náhoda. Ale príbeh má aj druhú stranu. Krátko predtým akýsi roľník náhodou išiel po chodníčku v neďalekom lese. Tam, na malej čistinke, zazrel dieťa, ako sa cvičí strieľať z luku.“

Zamĺkol, aby sa všetci vmysleli do situácie.

„Chcete povedať,“ ohlásila sa Mary nechápavo, „že to nebola náhoda – že to bol úmysel?“

„Neviem,“ odvetil doktor Treves. „Nikdy som sa to nedozvedel. Ale pri vyšetrovaní sa zistilo, že deti nevedeli strieľať, že strieľali samopašne naverímboha.“

„A nebola to pravda?“

„Pokiaľ ide o jedno z nich, rozhodne to nebola pravda.“

„A čo urobil roľník?“ spýtala sa Audrey so zatajeným dychom.

„Nie. Dodnes neviem, či to bolo správne alebo nie. Nikdy som si v tom nebol istý. Išlo o budúcnosť toho dieťaťa. Nazdal sa, že dieťaťu treba skôr odpustiť ako ho obviňovať.“

„Ale vám osobne je jasné, čo sa v skutočnosti stalo,“ dozvedala sa Audrey.

Doktor Treves odpovedal veľmi vážne:

„Ja osobne si myslím, že to bola neobyčajne dômyselná vražda – vražda, ktorú si dieťa vopred premyslelo do najmenších podrobností.“

Ted Latimer sa spýtal:

„Malo aj nejakú príčinu?“

„Malo. Bol tam aký-taký motív. Detské prekáranie, prezývka stačia, aby vyvolali nenávisť. Detí chytro znenávidia…“

„Ale ten úmysel!“ vykríkla Mary.

Doktor Treves prikývol.

„Áno, úmysel bol zlý. Dieťa tají v srdci úmysel vraždiť a pokojne sa cvičí deň čo deň v streľbe – a potom ten koniec hry – nešikovná streľba – katastrofa a predstieranie zármutku a zúfalstva. Bolo to neuveriteľné – také neuveriteľné, že by o tom na súde nikoho nepresvedčili.“

„A čo sa stalo s dieťaťom?“ zaujímala sa Kay. „Myslím, že mu zmenili meno,“ povedal doktor Treves. „Pokladali to za potrebné, lebo sa o vyšetrovaní veľa hovorilo. Dnes je z dieťaťa dospelý človek – chodí kdesi po svete. Je otázka, či má ešte vždy srdce vraha?“ A zamyslene doložil: „Bolo to dávno, ale ja by som malého vraha spoznal kdekoľvek na svete.“

„To teda neverím,“ namietal Royde.

„Oj, áno, mal istú fyzickú zvláštnosť – ale čo, nechajme to. Nie je to veľmi príjemná téma. Vskutku už musím ísť domov.“

Vstal.

„Nevypijete si niečo?“ zdržiavala ho Mary.

Fľaše stáli na stole na druhom konci miestnosti. Thomas Royde pristúpil k stolu a vytiahol zátku z whisky.

„Whisky so sódou, pán doktor? A čo vy, Latimer?“ Nevile sa ticho prihovoril Audrey:

„Je krásny večer. Poď na chvíľu von.“

Stála pri obloku a pozerala na terasu, zaliatu mesačným svitom. Prikročil k nej a čakal. Obrátila sa späť do izby a náhlivo pokrútila hlavou.

„Nie, som ukonaná. Hádam… hádam pôjdem spať.“ A zamierila cez izbu von. Kay zazívala na plné ústa.

„Aj ja som ospanlivá. Vy nie, Mary?“

„Áno, vari áno. Dobrú noc, pán doktor. Postarajte sa o doktora Trevesa, Thomas.“

„Dobrú noc, slečna Aldinová. Dobrú noc, pani Strangeová.“

„Zajtra prídeme na obed k vám, Ted,“ povedala Kay. „Ak bude takto, mohli by sme sa vykúpať.“

„Dobre. Budem ťa čakať. Dobrú noc, slečna Aldinová.“ Obe ženy vyšli z izby.

Ted Latimer povedal vľúdne doktorovi Trevesovi: „Mám spoločnú cestu s vami, pán doktor. Dolu k prievozu okolo hotela.“

„Ďakujem, pán Latimer. Teší ma, že pôjdeme spolu.“ Hoci doktor Treves vyhlásil, že chce odísť, akosi sa neponáhľal. Príjemne zadumaný chlipkal whisky a cele sa venoval ťažkej úlohe: vyťahoval z Thomasa Royda informácie o živote v Malajsku.

Ted Latimer bol ako na tŕňoch: zunovaný, netrpezlivý, ledva čakal, aby už išli. Znenazdania ich prerušil a zvolal:

„Skoro by som bol zabudol. Doniesol som Kay niekoľko gramofónových platní, ktoré si žiadala. Sú v hale. Idem ich vziať. Poviete jej to zajtra, Royde?“

Royde prikývol. Ted vyšiel z miestnosti.

„Stonoha ten mladík,“ mumlal doktor Treves.

Royde len čosi zamrmlal, ale mu neodpovedal.

„Je to priateľ pani Strangeovej, však?“ vypytoval sa starý právnik ďalej.

„Kay Strangeovej,“ spresnil Thomas.

Doktor Treves sa usmial.

„Áno. Tak som to myslel. Sotva by mohol byť priateľom prvej pani Strangeovej.“

„To teda nie,“ zdôraznil Royde. Polom, zachytiac spoločníkov kritický pohľad, trocha sa zapálil a povedal: „Chcel som povedať, že…“

„Oj, viem veľmi dobre, čo ste chceli povedať, pán Royde. Vy sám ste priateľom pani Audrey Strangeovej, však?“

Thomas Royde si pomaly naplnil fajku tabakom. Zahľadený na svoju robotu povedal, alebo skôr zamumlal: „Mhm… áno. Viac-menej sme spolu vyrástli.“

„Muselo to byť rozkošné mladé dievča.“

Thomas Royde zašomral čosi, čo znelo ako „Mhm… mhm…“

„Trocha trápne, že sú v dome dve pani Strangeové.“

„Áno… áno, dosť trápne.“

„Prvá pani Strangeová má ťažkú pozíciu.“

Thomas Royde sa začervenal.

„Mimoriadne ťažkú.“

Doktor Treves sa naklonil dopredu. Jeho otázka vybuchla ako bomba.

„Prečo sem prišla, pán Royde?“

„No… čo ja viem…“ zahabkal Royde, „hádam… nechcela odmietnuť.“

„Odmietnuť? Koho?“

Royde sa v pomykove pohniezdil na stoličke.

„No, ja si vlastne myslím, že Audrey sem chodieva každý rok – začiatkom septembra.“

„A lady Tressilianová pozvala Nevila Strangea a jeho novú ženu na ten istý čas?“ povedal starý pán tónom zdvorilej neviery.

„Myslím, že ju pozýval Nevile sám“

„Teda mu iste veľmi záležalo, aby sa tu všetci… zišli?“

Royde sa zase zmätene pomrvil. Keď odpovedal, nepozeral spoločníkovi do očú:

„Asi áno.“

„Čudné,“ zatiahol doktor Treves.

„Je to dosť veľká hlúposť,“ doplnil Thomas Royde, vyprovokovaný k dlhšej reči.

„Človek by si myslel, že je to trocha trápne.“

„Čo tam po tom – všeličo sa dnes robí,“ zahováral Thomas Royde neisto.

„Rád by som vedieť,“ pokračoval doktor Treves, „či to bola myšlienka niekoho iného.“.

Royde sa naňho zadíval,

„Čia myšlienka by to mohla byť?“

Doktor Treves vzdychol.

„Vo svete je toľko dobrých priateľov – ktorí chcú nasilu zariadil: iným život – ktorí opreteky odporúčajú niečo, čo nie je v súlade.“ Zamĺkol, lebo sklenými dverami vošiel Nevile Strange, a súčasne vošiel z haly aj Ted Latimer.

„Ted, čo to máš?“ spýtal sa Nevile.

„Gramofónové platne pre Kay. Požiadala ma, aby som ich sem doniesol.“

„Naozaj? Nehovorila mi to.“ Na chvíľu bolo medzi nimi akési napätie, potom Nevile pristúpil k podnosu s fľašami a nalial si whisky so sódou. Vyzeral rozrušený a nešťastný a zhlboka dýchal.

Doktor Treves si spomenul, že ktosi raz poznamenal o Nevilovi – „ten šťastlivec Strange má na svete všetko, čo si len zažiada“. Ale v tejto chvíli naozaj nevyzeral ako šťastlivec.

Keď Nevile vošiel, Thomas Royde si povedal, že už nemusí robiť hostiteľa: vytratil sa z izby, ani sa nerozlúčil – kráčal o niečo náhlivejšie ako inokedy. Akoby bol pred niečím utekal.

„Utešený večer,“ povedal doktor Treves zdvorilo, keď položil pohár. „Veľmi – mhm – poučný.“

„Poučný?“ Nevile trochu vytiahol obrvy.

„Informácie o Malajsku,“ pomohol mu Ted. „Ťažká robota vyťahovať z Thomasa Mlkveho odpovede.“

„Royde je zvláštny chlapík,“ nadhodil Nevile. „Som presvedčený, že vždy bol taký. Iba si bafká z tej strašnej starej fajky, počúva, kedy-tedy povie „mhm alebo „hm“ a díva sa múdro ani sova.“

„Možno tým viac premýšľa,“ namietal doktor Treves. „Ale teraz už naozaj musím ísť.“

„Príďte zase čím prv navštíviť lady Tressilianová,“ povedal Nevile, keď oboch odprevádzal do haly. „Veľmi ju potešíte. Má taký obmedzený styk s vonkajším svetom. Je skvelá, však?“

„Je vskutku skvelá. Veľmi živá spoločníčka.“

Doktor Treves si starostlivo obliekol kabát s teplým šálom, ešte raz sa odporúčal a vykročil s Tedom Latimerom do noci.

Balmoral Court ležal vlastne len na sto metrov, za zákrutou. Rysoval sa škrobené a odstrašujúco ako predná stráž krivolakej vidieckej cesty.

Prievoz, ku ktorému zamieril Ted Latimer; bol o dvesto-tristo metrov ďalej, tam, kde bola rieka najužšia.

Doktor Treves zastal pred vchodom do Balmoral Courtu a podával ruku.

„Dobrú noc, pán Latimer. Ostanete tu ešte dlho?“ Ted sa usmial, až mu zuby zažiarili. „Neviem, pán doktor. Ešte som sa nemal kedy… otravovať.“

„Veru nie, to si myslím. Nazdám sa, že ako väčšina dnešných mladých ľudí aj vy sa najväčšmi na svete hrozíte nudy, ale ja vás uisťujem, že jestvuje aj čosi horšie.“

„Napríklad?“

Ted Latimer mal mäkký, príjemný hlas, ale znelo v ňom aj čosi inšie, čosi, čo nebolo tak ľahko definovať.

„Prenechám to vašej fantázii, pán Latimer. Viete, nemienim vám udeľovať nijaké rady. Radu takých starých hundrošov, ako som ja, prijímajú mladí vždy s rezervou. Hádam majú pravdu, ktohovie? Ale my starí hundroši si radi nahovárame, že skúsenosť nás niečomu naučila. Viete, za života sme si kadečo všimli.“

Vtom chmára zastrela mesiac a ulica potemnela. Z tmy sa vynorila mužská postava a kráčala hore svahom.

Bol to Thomas Royde.

„Šiel som sa trocha prejsť k prievozu,“ povedal sotva zrozumiteľne, lebo medzi zubmi mal zakvačenú fajku. „Toto je váš hotelík?“ opýtal sa doktora Trevesa. „Zdá sa, že vás vyvreli.“

„Hádam len nie,“ namietal doktor Treves.

Pokrútil veľkým mosadzným gombíkom a dvere sa otvorili.

„Odprevadíme vás až dnu, aby sa vám nič nestalo,“ navrhol Royde.

Všetci traja vošli do haly. Len slabo ju osvetľovala jediná žiarovka. Nikoho nebolo vidno a do nosa im vrazila vôňa nedávnej večere, zaprášeného zamatu a dobrého laku na nábytok.

Zrazu doktor Treves namrzene vykríkol.

Na výťahu pred nimi viselo upozornenie:

VÝŤAH NECHODÍ

„Božemôj, aké mrzuté,“ vzdychol si doktor Treves. „Musím vyjsť po toľkých schodoch.“

„To je smola,“ usmial sa Royde. „Nemajú tu dáky bočný výťah – pre batožinu alebo iné?“

„Myslím, že nie. Tento používajú na všetko. Nuž čože, pôjdem čo najpomalšie a je. Dobrú noc vám.“ Pomaly sa pustil hore širokým schodišťom. Royde a Latimer mu zaželali dobrú noc a vyšli do tmavej ulice.

Chvíľu mlčali a potom sa zrazu Royde rozlúčil: „No, dobrú noc.“

„Dobrú noc. Do videnia zajtra.“

„Do videnia.“

Ted Latimer zamieril pomaly dolu svahom ku kompe. Thomas Royde hľadel chvíľu za ním a potom vykročil opačným smerom k Čajkinmu Bralu.

Mesiac vykukol spoza mračna a Slaný Potok sa znova kúpal v striebristom svite.

VII

„Celkom ako v lete,“ šepkala Mary Aldinová.

Sedeli s Audrey na pláži poniže impozantného hotela Easterhead. Audrey mala na sebe biele plavky a vyzerala ako nežná figúrka zo slonoviny. Trocha ďalej od nich ležala doluznak Kay.

„Och, voda je ukrutne studená,“ žalovala sa a sadla si.

„Čože, veď je september,“ odvelila Mary.

„V Anglicku je vždy zima,“ povedala Kay nespokojne. „Ako rada by som bola v južnom Francúzsku. Tam je poriadne teplo.“

Ted Latimer pri jej nohách zamumlal:

„Toto ani nie je riadne slnko.“

„A vy vôbec nejdete do vody, pán Latimer?“ opýtala sa Mary.

Kay sa zasmiala.

„Ted nechodí do vody. Iba sa vyhrieva ani jašterica.“ Vystrela palec na nohe a dlbla ho. Vyskočil.

„Poď sa prechádzať, Kay, je mi zima.“

Vykročili spolu dolu plážou.

„Ako jašterica? Dosť nešťastné prirovnanie,“ mrmlala Mary Aldinová a dívala sa za nimi.

„Myslíš si, že je ako jašterica?“ spýtala sa Audrey. Mary Aldinová sa zachmúrila.

„Nie celkom. Jašterica pripomína čosi veľmi krotké. Nezdá sa mi, že by bol krotký.“

„Nie,“ súhlasila Audrey zadumane. „Ani mne sa nezdá.“

„Ako dobre spolu vyzerajú,“ poznamenala Mary, hľadiac na odchádzajúci pár. „Pristanú k sebe, však?“

„Myslím, že áno.“

„Majú spoločné záľuby,“ pokračovala Mary. „A spoločné náhľady a… a rovnako hovoria. Aká škoda, že…“ Zháčila sa.

Audrey sa strmo spýtala:

„Že?“

„Chcela som povedať, aká škoda, že sa vôbec stretli s Nevilom,“ dokončila Mary pomaly.

Audrey sedela meravo. Na tvári sa jej zjavil výraz, ktorý Mary volala „Audreyiným chladným výrazom“. Mary chytro zahovárala:

„Prepáč, Audrey. Nemala som to spomínať.“

„Radšej o tom nehovorme, dobre?“

„Pravdaže, pravdaže. Bolo to odo mňa strašne hlúpe. Nazdala som sa, že to už prebolelo.“

Audrey pomaly obrátila hlavu.

„Ubezpečujem ťa, že nemá čo prebolieť… To… sa ma už vôbec netýka. Dúfam… dúfam z celého srdca, že Kay a Nevile budú spolu šťastní.“

„Je to od teba veľmi pekné, Audrey.“

„Nie je to pekné. Je to len… pravda. A myslím, že sa nehodno stále vracať do minulosti. ‚Škoda, že sa stalo to alebo ono!‘ Už je po všetkom. Prečo to znovu kriesiť. Musíme žiť každý svojím životom.“

„Hádam preto ma ľudia ako Kay a Ted tak rozčuľujú, že… že sa tak veľmi líšia od všetkého, čo som doteraz videla.“

„Áno, vari preto.“

„Aj ty si prežila a skúsila všeličo, čo ja neskúsim nikdy,“– povedala zrazu Mary trpko. „Viem, že si bola nešťastná… veľmi nešťastná… ale nemôžem za to, aj tak sa mi zdá, že je to lepšie… lepšie ako nič. Ako prázdnota!“ Posledné slovo vášnivo zdôraznila. Audreyine veľké oči hľadeli trocha vystrašene.

„Ani sa mi nesnívalo, že ťa znepokojuje také čosi.“

„Nie?“ Mary Aldinová sa zmierlivo usmiala. „Bol to len chvíľkový nával nespokojnosti. Nemyslela som to tak.“

„Nemôže to byť pre teba veľmi veselé,“ povedala Audrey pomaly, „žiť takto s Camillou, aj keď je taká dobrá. Predčítať jej, starať sa o služobníctvo, nikdy neodchádzať.“

„Dobre ma chovajú a dobre bývam,“ namietala Mary. „Tisíce žien nemá ani toľko. A naozaj, Audrey, som celkom spokojná.“ Okolo úst jej na chvíľu pohrával úsmev. „Aj ja mám svoje súkromné záľuby.“

„Tajné vášne?“ spýtala sa Audrey s úsmevom. „Oj, mám svoje plány,“ vyhlásila Mary nerozhodne. „Vieš, v myšlienkach. A niekedy rada skúmam… ľudí. Iba pozorujem, či ich môžem donútiť reagovať na to, čo hovorím, tak ako chcem.“

„Znie to temer ako sadizmus, Mary. Vskutku, ako málo ťa poznám!“

„Oj, veď je to celkom neškodné. Detská hra.“

„Aj mňa si už skúmala?“ spýtala sa Audrey zvedavo. „Nie, si jediná osoba, ktorú som vždy pokladala za nevypočítateľnú. Nikdy neviem, čo si myslíš.“

„Hádam je tak dobre,“ povedala Audrey smrteľne vážne. Striaslo ju a Mary zvolala:

„Je ti zima.“

„Áno. Myslím, že sa pôjdem obliecť. Veď je konečne už september.“

Mary Aldinová osamela a zahľadela sa na svoj obraz zrkadliaci sa vo vode. Nastával príliv. Vystrela sa na piesku a privrela oči.

Vtom sa vedľa nej hodil Ted Latimer.

„Čo ste urobili s Kay?“ spýtala sa ho Mary.

Ted stroho odpovedal:

„Zavolal ju zákonný majiteľ.“

Čosi v jeho hlase spôsobilo, že Mary vstala. Prebehla pohľadom po šírom zlatom piesku a zahľadela sa tam, kde Nevile a Kay kráčali popri vode. Potom pozrela na mládenca vedľa seba. Myslela si o ňom, že je ľahostajný, ba až nebezpečný čudák. Prvý raz v ňom videla mladého muža, ktorému ublížili. Pomyslela si:

‚Mal Kay rád… naozaj rád… a potom prišiel Nevile a vzal mu ju…‘

Vľúdne sa mu prihovorila:

„Dúfam, že sa vám tu páči.“

Boli to konvenčné slová. Mary Aldinová len zriedka používala iné slová ako konvenčné. Ale jej tón prvý raz ponúkol priateľstvo. Ted Latimer ponuku prijal.

„Páči sa mi tu, ako by sa mi páčilo hocikde na svete.“

„Prepáčte,“ zháčila sa.

„Ale čo vás po tom, prepánajána! Ja k vám nepatrím – a čo na tom záleží, čo si myslia a cítia ľudia, čo k vám nepatria.“

Obrátila hlavu, aby pozrela na toho zatrpknutého a pekného mladíka.

Prijal jej pohľad nedôverčivo.

„Rozumiem. Nemáte nás rád,“ povedala pomaly, akoby bola odhalila čosi nové.

Krátko sa zasmial.

„Čakali ste niečo iné?“

„Akiste viete, že som čakala práve to,“ odpovedala zadumane. „Pravda, pričasto pokladáme niektoré veci za samozrejmé. Mali by sme byť skromnejší. Áno, nikdy by mi ani na um nezišlo, že nás nemáte rád. Usilovali sme sa prijať vás čo najlepšie – ako Kayinho priateľa.“

„Áno – ako Kayinho priateľa!“

Toto prerušenie na ňu zapôsobilo, akoby ju bol uštipol had.

„Rada, vskutku rada by som vedieť – prečo nás vlastne nemáte v láske?“ spýtala sa odzbrojujúco úprimne. „Čo sme vykonali? Čím sme sa prehrešili?“ Ted Latimer zdrvujúco dôrazne vyslovil jediné slovko: „Egoisti!“

„Egoisti?“ Mary bez trpkosti požiadala o vysvetlenie a ako sudca skúmavo odhadovala obvinenie.

„Áno,“ pripustila. „Chápem, že sa to niekomu môže zdať.“

„Takí ste. Všetko dobré, čo život dáva, pokladáte za samozrejmé. Ste šťastní a povznesení vo svojej malej rezervácii, izolovaní od ostatnej zberby. Na ľudí ako ja dívate sa ako na zvieratá za ohradou!“

„Prepáčte!“

„Je to tak, alebo nie?“

„Nie, nie celkom. Možno sme hlúpi a bez fantázie – ale nie sme zlomyseľní. Ja sama som konvenčná a povrchná, a podľa vás hádam aj egoistka. Ale vo svojom vnútri som naozaj celkom ľudská. V tejto chvíli mi je veľmi ľúto, že ste nešťastný, a bola by som rada, keby som vám mohla pomôcť.“

„Ak je tak… je to od vás veľmi pekné.“

Na okamih zamĺkli. Potom sa Mary vľúdne spýtala: „Vždy ste boli zaľúbený do Kay?“

„Veru áno.“

„A ona?“

„Nazdal som sa, že aj ona – kým neprišiel Strange.“

„A ešte vždy ju ľúbite?“

„Myslím, že je to všetkým jasné.“

„Nebolo by vám lepšie, keby ste odtiaľto odišli?“ povedala po chvíli Mary pokojne.

„Prečo?“

„Lebo sa ešte väčšmi oddávate svojmu nešťastiu.“ Pozrel na ňu.

„Ste milé stvorenie,“ usmial sa. „Ale málo viete o zveroch, čo sa plížia okolo vašej malej rezervácie. V najbližšej budúcnosti sa všeličo môže stať.“

„A čo?“ zvolala Mary podráždene.

Zasmial sa.

„Vyčkajte a uvidíte…“

VIII

Keď sa Audrey obliekla, zamierila pozdĺž brehu a skalnatého výbežku k Thomasovi Roydovi, sediacemu s fajkou v zuboch práve oproti Čajkinmu Bralu, ktoré sa jasne belelo na druhom brehu.

Keď sa Audrey priblížila, Thomas obrátil k nej hlavu, ale sa nepohol. Mlčky sa usadila vedľa neho. Sedeli ticho a bez slova, ako ľudia, ktorí sa veľmi dobre poznajú.

„Ako sa zdá blízko,“ ozvala sa konečne Audrey.

Thomas pozrel ponad rieku na Čajkino Bralo.

„Áno, mohli by sme doplávať domov.“

„Teraz veru nie. U Camilly raz slúžilo isté dievča. Veľmi rado sa kúpalo a zakaždým, keď bol príliv alebo odliv, preplávalo rieku ta a späť. Musel byť príliv alebo odliv – ináč človeka strhol prúd a zaniesol ho až do delty. Raz sa jej to aj stalo – ale našťastie nestratila hlavu a doplávala na breh pri Easter Pointe celá – ale veľmi vyčerpaná.“

„To ešte neznamená, že je tu nebezpečne.“

„Pri tomto brehu nie. Prúd je pri druhom brehu, hlboko pod útesmi. Vlani tam chcel jeden spáchať samovraždu – skočil z Prísnej Hlavy – ale zachytil sa na strome, rastúcom na útese, a pobrežní strážcovia ho zachránili.“

„Chudák,“ povedal Thomas. „Stavím sa, že sa im nepoďakoval. Musí to byť otrava, keď sa už človek rozhodne, že so všetkým skoncuje, a potom ho zachránia. Akoby mal sám seba za blázna.“

„Možno je teraz rád,“ poznamenala Audrey zasnene. Bola aj trocha zvedavá, kde teraz je a čo robí.

Thomas bafkal zo svojej fajky. Stačilo mu trošičku obrátiť hlavu a videl Audrey. Všimol si, že je zahladená ponad vodu a tvár má prísnu, pohrúženú do myšlienok.

„Mimochodom: mám tvoju náušnicu – tú, čo si včera večer stratila.“

Prehŕňal sa vo vrecku. Audrey vystrela ruku. „Výborne! Kde si ju našiel? Na terase?“

„Nie. Pri schodoch. Azda si ju stratila, keď si schádzala na obed. Všimol som si, že už pri obede si ju nemala.“

„Som rada, že sa našla.“

Vzala náušnicu. Thomas si pomyslel, že je to priveľká, priam barbarská náušnica do takého drobného ucha. Aj tie včerajšie boli veľké.

Ohlásil sa:

„Nosíš náušnice, aj keď sa kúpeš. Nebojíš sa, že ich stratíš?“

„Oj, toto je lacná čačka. Nerada chodím bez náušníc pre toto,“ dotkla sa ľavého ucha. Thomas sa pamätal.

„To je odvtedy, ako ťa uhryzol starý Bouncer?“ Audrey prikývla.

Zamĺkli – obaja spomínali na detstvo. Audrey Standishová (ako sa vtedy volala), nohaté dievčatko, pritúlila si tvár k starému Bouncerovi, ktorý si poranil nohu. Nepekne ju pohrýzol. Museli jej ranu zošívať. Dnes ju už temer ani nevidno – zostala len malá jazvička.

„Dievča moje,“ povedal Thomas, „veď to takmer ani nevidno. Prečo ťa to tak mrzí?“

Audrey na chvíľu zamĺkla, potom veľmi úprimne odpovedala:

„Lebo… lebo nechcem byť poznačená.“

Thomas prikývol. Zhodovalo sa to s tým, ako Audrey poznal – vždy túžila po dokonalosti.

„Si oveľa krajšia ako Kay,“ povedal znenazdania.

„Oj, nie, Thomas. Kay – Kay je vskutku veľmi pekná.“

„Zvonka. Ale zdnu nie.“

„Narážaš na moju krásnu dušu?“ dozvedala sa Audrey trocha obveselená.

Thomas vytriasol z fajky popol.

„Nie. Myslím na tvoje kosti.“

Audrey sa zasmiala.

Thomas si znova napchal fajku. Mlčali hodnú chvíľu, avšak Thomas neraz pozrel na Audrey, no tak nenápadne, že si to nevšimla.

Naostatok sa pokojne spýtal:

„Čo je s tebou, Audrey?“

„Čo je so mnou? Čo by malo byť?“

„Voľačo nie je v poriadku. Voľačo máš na srdci.“

„Nie, nič. Celkom nič.“

„Ale áno.“

Pokrútila hlavou.

„Nechceš mi to povedať?“

„Nemám ti čo povedať.“

„Možno som tĺk – ale musím ti to povedať…“ Zamĺkol. „Nemôžeš na to zabudnúť, Audrey? Nemôžeš sa cez to dostať?“

Kŕčovite sa chytila skaly drobnými rukami. „Nerozumieš tomu – raz tomu nemôžeš rozumieť.“

„Ale, Audrey, rozumiem. Práve, že rozumiem. Viem o tom.“

Obrátila k nemu drobnú, neveriacu tvár.

„Viem presne, čo si prežila. A… a čo to pre teba znamenalo.“

Zbledla, ba aj ústa jej obeleli.

„Hm,“ zašepkala. „Nemyslela som, že to niekto vie.“

„Ja to viem. Nebudem ti o tom rozprávať. Chcem ti iba vštepiť, že je po všetkom – že to prešlo a nikdy sa nevráti.“

„Niečo nikdy neprejde,“ povedala ticho.

„Pozri, Audrey, načo dumať a spomínať. Povedzme, že to bolo strašné. Načo premýšľať vo dne v noci o tom istom? Dívaj sa pred seba, nie dozadu. Si ešte mladá. Musíš žiť a život máš ešte pred sebou. Mysli na zajtrajšok, nie na včerajšok.“

Pozrela naňho široko otvorenými očami. Jej pohľad napodiv neprezrádzal nič z toho, čo si myslela.

„A čo ak to nedokážem?“ spýtala sa.

„Musíš to dokázať.“

„Hádam si dobre nerozumel,“ namietla Audrey vľúdne. „Ja… ja azda nie som v niečom celkom normálna.“ Strmo ju prerušil.

„Nezmysel. Si…“ Zháčil sa.

„Čo som?“

„Myslel som na to, aká si bola za dievčaťa, kým si sa vydala za Nevila. Prečo si sa zaň vlastne vydala?“ Audrey sa usmiala „Lebo som ho ľúbila.“

„Áno, áno, viem. Ale prečo si sa doňho zaľúbila? Čo ťa k nemu tak priťahovalo?“

Prižmúrila oči, akoby sa pokúšala hľadieť očami dávno mŕtveho dievčaťa.

„Možno to,“ odvetila, „že bol taký kladný. Môj pravý opak. Vždy som sa cítila akoby tieňom – akoby som nebola skutočnosťou. Nevile bol veľmi reálny. A taký šťastný a spokojný sám so sebou a – všetko, čo som ja nebola.“ A s úsmevom doložila: „A bol veľmi pekný.“ Thomas Royde trpko poznamenal:

„Áno, ideál Angličana – dobrý športovec, skromný, fešák, vždy ako zo škatuľky, vždy dosiahol to, čo chcel.“ Audrey sedela vzpriamene a hľadela na neho.

„Ty ho nenávidíš,“ povedala pomaly. „Veľmi ho nenávidíš, však?“

Nepozrel na ňu – odvrátil sa a zapaľujúc si vyhasnutú fajku, chránil dlaňou horiacu zápalku.

„Bolo by čudné, keby som aj?“ zašomral popod nos. „Má všetko, čo ja nemám. Športuje, pláve, tancuje, je dobrý spoločník. A ja som taký málovravný mumák s dochrámanou rukou. On bol vždy vtipný a mal úspech a ja som bol odjakživa taká otrava. A oženil sa s jediným dievčaťom, o ktoré som kedy stál.“ Ledva čujne vzdychla. Priprel ju otázkou:

„Ty si to vždy vedela, však? Vedela si, že som ťa mal rád od tvojho pätnásteho roku. Vieš aj to, že ťa ešte vždy…“

„Nie. Teraz nie,“ zahriakla ho.

„Čo tým chceš povedať – prečo teraz nie?“

Audrey vstala. Pokojne, zádumčivo vysvetlila:

„Lebo teraz som inakšia.“

„Ako inakšia?“

Aj on vstal a postavil sa proti nej.

Audrey rýchlo, temer so zatajeným dychom odpovedala:

„Ak to nevieš, môžem ti to povedať… Nie som si sama celkom istá. Viem len…“

Zarazila sa, zvrtla sa a po skalách sa vrátila do hotela. Keď zabočila za vyčnievajúce bralo, naďabila na Nevila. Ležal doluznak a hľadel do jazierka medzi skalami. Zdvihol zrak a usmial sa.

„Dívam sa na kraba. Ide sa potrhať, potvora. Pozri, tuto je.“

Kľakla si a zahľadela sa, kam jej ukazoval.

„Vidíš ho?“

„Áno.“

„Chceš cigaretu?“

Vzala si cigaretu a on jej ju pripálil. Po chvíli ju nervózne oslovil: „Audrey?“

„Prosím.“

„Všetko je v poriadku, však? Totiž – medzi nami.“

„Áno, pravdaže.“

„Chcem, aby sme boli zadobre.“

Pozrel na ňu znepokojene. Roztržito sa mu usmiala. A Nevile konvenčne pokračoval: „Ale bolo dnes pekne, však? Dobré počasie a všetko ostatné?“

„Ach, áno – áno.“

„Na september naozaj horúco,“

Zamĺkli.

Audrey vstala.

„Volá ťa žena, kýva na teba.“

„Kto – ach, Kay?“

„Povedala som: tvoja žena.“

Zviechal sa, vstal a zahľadel sa na ňu.

„Ty si moja žena, Audrey…“ zašepkal.

Odvrátila sa. Nevile zbehol dolu brehom a po pláži ku Kay.

IX

Keď sa vrátili na Čajkino Bralo, Hurstall vyšiel do haly a požiadal Mary:

„Buďte taká dobrá, slečna, zájdite ihneď k lady Tressilianovej. Je celá nesvoja a kázala, aby ste k nej zašli, len čo sa vrátite.“

Mary vybehla hore schodmi. Lady Tressilianová bola bledá a zronená.

„Mary, moja drahá, ako dobre, že si prišla. Som celá bez seba. Chudák doktor Treves umrel.“

„Umrel?“

„Áno, nie je to strašné? Tak nenazdajky. Včera v noci sa zrejme nestihol ani vyzliecť. Iste dostal záchvat, len čo prišiel domov.“

„Ach, to je strašné.“

„Vedelo sa, pravda, že je chorľavý. Slabé srdce. Dúfam, že kým bol tu, nesialo sa nič, čo by mu bolo uškodilo? Nedali ste mu k večeri nič ťažkého?“

„Nie, nemyslím – nie, celkom iste nie. Zdalo sa, že sa veľmi dobre cíti a mal výbornú náladu.“

„Som celkom bez seba. Bola by som rada, Mary, keby si zašla do Balmoral Courtu a povypytovala sa na všetko pani Rogersovej. Opýtaj sa jej, či jej môžeme v niečom pomôcť. A potom ten pohreb. Už len kvôli Matthewovi by som chcela urobiť všetko, čo je v našich silách. Je to veľmi trápne, najmä ak sa to stane v hoteli.“

„Netrápte sa, drahá Camilla,“ upokojovala ju Mary. „Bol to pre vás priveľký otras.“

„Veru bol.“

„Pôjdem ihneď do Balmoral Courtu, vrátim sa a všetko vám porozprávam.“

„Ďakujem ti, moja, vždy si taká praktická a chápeš ma.“

„A teraz, prosím vás, snažte sa trocha si oddýchnuť. Takýto otras vám veľmi škodí.“

Mary Aldinová vyšla z izby a zbehla dolu schodmi. Keď vkročila do salóna, oznámila: „Doktor Treves je mŕtvy. Zomrel včera v noci, keď sa vrátil domov.“

„Chudák,“ zvolal Nevile. „Čo mu bolo?“

„Zrejme srdce. Len čo vošiel, dostal záchvat.“

„Ktovie, či mu nezaškodili tie schody,“ povedal Thomas Royde zadumane.

„Schody?“ Mary naň nechápavo pozrela.

„Áno. Keď sme sa s ním s Latimerom rozlúčili, pustil sa pešo hore schodmi. Radili sme mu, aby šiel čo najpomalšie.“

„Aká ľahkomyseľnosť, že sa neodviezol výťahom!“ vykríkla Mary.

„Výťah nechodil.“

„Ach taák! Aká nešťastná náhoda. Chudák starý pán. Zabehnem ta. Camilla chce vedieť, či im môžeme nejako pomôcť.“.

„Idem s vami,“ ponúkol sa Thomas.

Kráčali vedľa seba po hradskej a zabočili do Balmoral Courtu. Mary poznamenala:

„Ktovie, či má nejakých príbuzných, ktorým by bolo treba dať vedieť.“

„Nespomínal nikoho.“

„Nie, a veď ľudia obyčajne spomínajú svojich príbuzných. Hovoria ‚moja neter‘, alebo ‚môj bratanec‘.“

„Bol ženatý?“

„Myslím, že nie.“

Vošli do otvorených dverí Balmoral Courtu.

Majiteľka pani Rogersová sa zhovárala s vysokým mužom stredných rokov, ktorý hneď priateľsky zdvihol ruku na pozdrav, len čo zazrel Mary.

„Dobrý deň, slečna Aldinová.“

„Dobrý deň, doktor Lazenby. Toto je pán Royde. Lady Tressilianová vám odkazuje, či vám môžeme nejako pomôcť.“

„Je to od vás veľmi pekné, slečna Aldinová,“ vyhlásila majiteľka hotela. „Poďte do mojej kancelárie, hej?“

Všetci vošli do malého útulného salónika a doktor Lazenby sa spýtal:

„Doktor Treves bol včera u vás na večeri, však?“

„Áno.“

„Ako vyzeral? Bol azda nejako indisponovaný?“

„Nie, vyzeral veľmi dobre a bol veselý.“

Lekár prikývol.

„Áno, to je pri týchto srdcových záchvatoch najhoršie. Temer vždy je koniec celkom nečakaný. Pozeral som si hore jeho indikácie – jasne z nich vysvitá, že jeho zdravotný stav bol stále ohrozený. Pravda, pozhováram sa ešte s jeho londýnskymi lekármi.“

„Vždy si dával veľký pozor,“ povedala pani Rogersová. „A som si istá, že tu mal všetok komfort.“

„Isteže, isteže, pani Rogersová,“ prisvedčil lekár taktne. „Bezpochyby to bola nejaká mimoriadna, čo aj malá námaha.“

„Možno práve to, že šiel peši hore schodmi,“ mienila Mary.

„Áno, to sa mohlo stať. Vlastne, iste by to tak bolo – totiž ak by vôbec kedy vyšiel peši tie tri poschodia – ale nikdy to neurobil.“

„Oj, nie,“ potvrdila pani Rogersová. „Vždy chodil výťahom. Vždy. Veľmi mu na tom záležalo.“

„Totiž, včera v noci výťah nechodil…“ pripomenula Mary.

Pani Rogersová na ňu prekvapene vytreštila oči. „Ale výťah včera celý deň chodil, slečna Aldinová.“ Thomas Royde zakašlal.

„Dovoľte,“ povedal. „Včera v noci som odprevadil doktora Trevesa domov. Na výťahu visela tabuľka ‚nechodí‘.“

Pani Rogersová vyvalila oči.

„No to je ale čudné. Prisahala by som, že výťah bol v úplnom poriadku – naozaj, viem celkom iste, že bol v poriadku. Keby nie, boli by mi to povedali. Nemali sme s výťahom nič (zaklopala na drevo) od… no, dobrých osemnásť mesiacov. Je naozaj veľmi spoľahlivý.“

„Možno tú tabuľku vyvesil niektorý nosič alebo pikolík, keď nemal službu,“ mienil lekár.

„Je to automatický výťah, pán doktor, nik ho neobsluhuje.“

„Ach, áno. Zabudol som na to.“

„Pozhováram sa s Joem.“ povedala pani Rogersová. Vybehla z izby a vyvolávala: „Joe, Joe!“

Doktor Lazenby zvedavo pozrel na Thomasa. „Prepáčte, ale ste si celkom istý, pán… mhm…“

„Royde,“ pomohla mu Mary.

„Celkom istý,“ vyhlásil Thomas.

Pani Rogersová sa vrátila s nosičom. Joe sa božil, že výťah bol v noci celkom v poriadku. Tabuľka, ktorú Thomas spomínal, existovala – ale ležala v písacom stole a vyše roka ju nepoužili.

Pozreli jeden na druhého a všetci sa zhodli, že je to nanajvýš tajomné. Lekár tvrdil, že to bol azda zlý žart niektorého z hostí, a napokon pri tom ostali.

Na Marine otázky doktor Lazenby povedal, že šofér doktora Trevesa mu dal adresu advokáta nebohého, že sa s nim už spojil a že príde osobne k lady Tressilianovej a povie, čo treba zariadiť s pohrebom.

Ale starostlivý a veselý lekár sa už ponáhľal a Mary s Thomasom sa pomaly vracali na Čajkino Bralo.

„Ste si celkom istý, že ste tú tabuľku videli, Thomas?“ nedôverovala Mary.

„Videli sme ju obaja, Latimer aj ja.“

„To je ale čudné!“ poznamenala Mary.

X

Bolo to dvanásteho septembra. „Už len dva dni,“ povedala Mary Aldinová, potom stisla pery a zapálila sa. Thomas Royde na ňu zádumčivo pozrel.

„Teda taký je váš dojem?“

„Neviem, čo je so mnou,“ vyhovárala sa Mary. „Nikdy v živote som si tak neželala, aby sa nejaká návšteva už skončila. A zvyčajne sa tak tešíme, keď príde Nevile. Aj Audrey.“

Thomas prikývol.

„Ale teraz sa cítim, akoby som sedela na sude s dynamitom, čo každú chvíľu môže vybuchnúť,“ pokračovala. „Preto som si dnes hneď ráno vydýchla: ‚Už len dva dni.‘ Audrey odíde v stredu a Nevile s Kay vo štvrtok.“

„A ja pôjdem v piatok,“ doložil Thomas.

„Ach, vás nerátam. Vy ste mi boli mocnou baštou. Ani neviem, čo by som bez vás robila.“

„Ľudský nárazník?“

„Nielen to. Boli ste taký milý a taký… taký pokojný. Naozaj, i keď to znie trocha smiešne.“

Thomasa to potešilo, ale aj trocha zmiatlo.

„Čo ja viem, prečo sme všetci takí podráždení,“ povedala Mary zamyslene. „Napokon, keby aj čosi prepuklo – bolo by to trápne a nepríjemné, ale nič viac.“

„Ale podľa vás to nie je len to.“

„Nie. Čosi ma na tom uráža. Aj služobníctvo to cíti. Dievča v kuchyni sa dnes ráno rozplakalo a dalo výpoveď – bez príčiny. Kuchárka je podráždená – Hurstall chodí ako na ihlách – ba aj Barrettová, inokedy taká pokojná ako vojnová loď – aj tej dnes tiekli nervy. A všetko len preto, že Nevile prišiel s takou absurdnou myšlienkou, aby sa jeho bývalá a terajšia manželka spriatelili a aby si tým učičíkal svedomie.“

„A táto šľachetná myšlienka napodiv nevyšla,“ poznamenal Thomas.

„Áno. Kay je… je pomaly celkom bez seba. A nemôžem za to, ale trocha ju ľutujem.“ Zamĺkla. „Všimli ste si, ako sa Nevile díval za Audrey, keď včera večer išla hore schodmi? líšte vždy iu má rád, Thomas. Bol to len tragický omyl.“

Thomas si napchával fajku.

„Mal na to myslieť prv,“ povedal prísne.

„Viem, viem. Všetci to hovoria. Ale nič to nemení na skutočnosti, že je to tragédia. Nemôžem za to, ale je mi Nevila ľúto.“

„Ľudia ako Nevile…“ začal Thomas, ale sa zháčil. „Prosím?“

„Ľudia ako Nevile sa nazdajú, že sa musí stať všetko tak, ako si zaželajú. Nemyslím, že by sa bol Nevile v živote pred niečím zastavil – len teraz, keď sa mu toto prihodilo s Audrey. Tak mu treba. Teraz už Audrey nedostane. Darmo bude vymýšľať, darmo sa bude ospravedlňovať. Musí sa s tým zmieriť.“

„Myslím, že máte pravdu. Ale ste príliš prísny. Audrey bola taká zaľúbená do Nevila, keď sa zaňho vydávala – a vždy sa tak dobre znášali.“

„No a teraz je po láske.“

„Ktovie,“ zašepkala Mary ledva počuteľne.

„A poviem vám ešte voľačo,“ pokračoval Thomas. „Nech si Nevile radšej hľadí Kay. Je to nebezpečná mladá žena – vskutku nebezpečná. Ak ju prejde trpezlivosť, nič ju nezastaví.“

„Božemôj,“ vzdychla Mary, vrátila sa k svojej pôvodnej myšlienke a s nádejou v hlase povedala: „No už len dva dni.“

Situácia za posledných štyri-päť dní bola veľmi ťažká. Smrť doktor Trevesa zapôsobila na lady Tressilianovú tak otrasne, že sa to nepriaznivo odrazilo aj na jej zdraví. Pohreb bol v Londýne, čomu sa Mary potešila, lebo stará pani sa takto skôr odpútala myšlienkami od smutnej udalosti. Aj viesť domácnosť v takom nervóznom ovzduší bolo veľmi ťažko a v to ráno bola Mary naozaj ukonaná a znechutená.

„Hádam je to aj z toho počasia,“ povedala nahlas. „Je to neprirodzené.“

Na september bolo naozaj nezvyčajne horúco a krásne. Na niekoľkých miestach ukazoval teplomer až 21 stupňov.

Nevile vyšiel z domu a pri tých Mariných slovách sa pripojil k nim.

„Nadávate na počasie?“ spýtal sa a pozrel na oblohu. „Je to na neuverenie. V tomto čase ešte nikdy nebolo takto horúco. A bezvetrie. Človeka to akosi rozčuľuje. Hoci si myslím, že čo nevidieť spŕchne. Dnes je až, tropická horúčava a tá dlho nevydrží.“

Thomas Royde veľmi zdvorilo, ale bezdôvodne sa odporúčal a zmizol za domom.

„Zadumaný Thomas odišiel,“ poznamenal Nevile. „Nemožno povedať, že by ho moja spoločnosť tešila.“

„Je to zlatý človek,“ bránila ho Mary.

„S tým nesúhlasím. Je to úzkoprsý chlapík, plný predsudkov.“

„Myslím, že odjakživa dúfal, že sa s Audrey ožení. A potom si prišiel ty a vyhodil si ho zo sedla.“

„Sedem rokov by sa bol rozhodoval, či ju požiadať o ruku. Nazdal sa, že chúďa dievča bude čakať, kým si rozmyslí?“

„Možno sa teraz všetko usporiada…“ podpichla Mary. Nevile pozrel na ňu a vytiahol obrvu.

„Odmena za vernú lásku? Že by sa Audrey vydala za toho mumáka? Nebol by pre ňu. Nie, neviem, prečo by sa Audrey mala vydať za toho zadubeného Thomasa.“

„Myslím, že ho má veľmi rada, Nevile.“

„Vy ženy chcete vždy dávať ľudí dokopy! Nemôžeš Audrey nechať, aby sa trocha tešila slobode?“

„Pravdaže, ak by sa jej tešila.“

Nevile sa jej chytro spýtal:

„Myslíš, že nie je šťastná?“

„Vlastne ani neviem.“

„Ani ja,“ priznal Nevile pomaly. „Človek nikdy nevie, čo Audrey cíti.“ Zháčil sa a po chvíli doložil: „Ale Audrey sa vie správať. Je skrz-naskrz dáma.“ Potom povedal skôr sebe ako Mary: „Božemôj, aký som bol blázon!“

Mary vošla do domu trocha ustarostená. Už tretí raz sa utešovala: „Už len dva dni.“

Nevile sa nervózne prechádzal po záhrade a terasách. Na druhom konci záhrady zazrel Audrey. Sedela na nízkom múriku a pozerala do vody. Bol príliv a voda vystúpila.

Hneď vstala a podišla k nemu.

„Práve som sa chcela vrátiť do domu. Hádam už budú podávať čaj.“ Hovorila rýchlo a nervózne a ani naň nepozrela.

Kráčal bez slova vedľa nej.

Len keď už boli na terase, prihovoril sa jej:

„Môžem ti niečo povedať, Audrey?“

Zakvačila sa prstami do zábradlia. „Hádam radšej nie,“ odmietla.

„Teda ty vieš, čo chcem povedať.“

Neodvetila.

„Čo myslíš, Audrey, nemohli by sme sa vrátiť, kde sme prestali? Zabudnúť na všetko, čo sa stalo?“

„Aj na Kay?“

„Kay bude rozumná,“ vyhlásil Nevile.

„Ako rozumná?“

„Takto: Pôjdem za ňou, poviem čo a ako, odvolám sa na jej šľachetnosť. Poviem jej pravdu: že si jediná žena, ktorú som kedy ľúbil.“

„Keď si si Kay bral, ľúbil si ju.“

„Moje manželstvo s Kay bol najväčší omyl, akého som sa kedy dopustil. Ja…“

Zháčil sa. Cez sklené dvere vychádzala zo salóna Kay. Zamierila k nim a pred jej divým zrakom neobstál ani Nevile.

„Prepáčte, že som tak vpadla do tejto dojímavej scény,“ oslovila ich Kay. „Ale myslím, že je načase, aby som to urobila.“

Audrey sa pobrala preč. „Nechám vás samých,“ povedala.

Z tváre i z hlasu jej zmizla všetka farba. „Správne,“ súhlasila Kay. „Už ste narobili toľko zlej krvi, ako ste chceli, však? S vami sa porátam neskôr. Teraz vyčistím žalúdok Nevilovi“

„Pozri, Kay: Audrey s tým nemá nič spoločného. Nie je to jej chyba. Nadávaj mne, ak chceš.“

„Veru, chcem,“ odsekla Kay a fľochla na Nevila. „Čo myslíš, čo si ty za chlapa?“

„Som nanič chlap,“ zahundral Nevile trpko.

„Opustíš ženu, lepíš sa mi na päty, nahovoríš ju, aby podpísala rozsobáš. Chvíľu sa za mnou šalieš a zakrátko ma máš dosť! Teraz sa vari chceš vrátiť k tej svojej bielej, prítulnej mačičke…“

„Prestaň, Kay!“

„No a čo chceš?“

Nevile bol veľmi bledý, keď odpovedal:

„Nadávaj mi, ako chceš. Ale čo z toho, Kay? Nemôžem ďalej. Myslím – naozaj si myslím – že som mal Audrey stále rád. Moja láska k tebe bola akési šialenstvo. Ale načo to, moja drahá – nepatríme k sebe. Nebudeš pri mne dlho šťastná. Ver mi, Kay, lepšie bude, keď rozviažeme naše osudy. Pokúsme sa rozísť ako priatelia. Buď šľachetná.“

„A ako si to vlastne predstavuješ?“ spýtala sa Kay nasilu pokojne.

Nevile nepozrel na ňu. Zaliečavo naklonil hlavu.

„Môžeme sa rozsobášiť. Môžeš požiadať o rozvod, že som ťa opustil.“

„Tak rýchlo to nepôjde. Na to si počkáš.“

„Počkám,“ ustúpil Nevile.

„A po troch rokoch vari zas požiadaš drahú, milú Audrey, aby sa za teba znovu vydala?“

„Ak ma bude chcieť.“

„Bude, bude, na to môžeš vziať jed!“ poznamenala Kay zlomyseľne. „A čo bude so mnou?“

„Budeš voľná a nájdeš si lepšieho muža, ako som ja. Prirodzene, postarám sa, aby si nebola ukrátená…“

„Daj pokoj s úplatkami!“ Hovorila čoraz hlasnejšie a prestávala sa ovládať. „Počúvaj, Nevile. To mi nemôžeš urobiť! Ja sa nerozsobášim. Ja som sa za teba vydala, lebo som ťa mala rada. Viem, kedy si na mňa zanevrel. Keď som sa ti priznala, že som išla za tebou do Ľstorilu. Chcel si si nahovoriť, že to bol osud. Myšlienka, že som to bola ja, ranila tvoju márnivosť. Nuž ja sa za svoj čin vôbec nehanbím. Ty si sa do mňa zaľúbil, vzal si si ma za ženu a ja nedovolím, by si sa vrátil k tej falošnej mačičke, ktorá si ťa zas chytila na udičku. Chcela, aby sa to takto skončilo – ale tentoraz sa jej to nepodarí! To ťa skôr zabijem. Počuješ? Zabijem ťa. A zabijem aj ju. Zomriete obaja. Ja…“

Nevile vykročil a chytil ju za rameno.

„Prestaň, Kay. Prepánajána. Tu nemôžeš robiť takýto cirkus.“

„Že nemôžem? To ešte uvidíš. Ja…“

Na terase sa objavil Hurstall.

„V salóne sa podáva čaj,“ oznamoval s nehybnou tvárou.

Kay a Nevile sa pomaly pobrali ku skleným dverám. Hurstall odstúpil, aby mohli vojsť.

Na oblohe sa hromadili chmáry.

O tri štvrte na sedem sa rozpršalo. Nevile pozoroval dážď zo svojej spálne. S Kay sa už nezhováral. Po olovrante sa jeden druhému vyhýbali.

V ten deň bola večera trápne škrobená. Nevile sa pohrúžil do myšlienok; Kay mala na sebe oveľa viac šminky ako obyčajne; Audrey sedela ako zamrznutá mátoha. Mary Aldinová sa išla potrhať, aby udržala akú-takú konverzáciu, a trocha sa mrzela na Thomasa Royda, že jej dosť nepomáhal.

Hurstall bol nervózny a keď podával šalát, triasli sa mu ruky.

Keď sa večera chýlila ku koncu, Nevile oznámil nasilu nenútene: „Hádam si po večeri zájdem za Latimerom do hotela. Zahráme si biliard.“

„Vezmi si kľúč od brány,“ starala sa Mary. „Ak by si sa vrátil neskoro v noci.“

„Ďakujem, vezmem si ho.“

Odišli do salóna, kde sa podávala káva.

Zprávy z rozhlasu privítali všetci ako rozptýlenie. Kay, ktorá už pri večeri nápadne zívala, vyhlásila, že ide spať. Vraj ju bolí hlava.

„Máš prášky?“ spýtala sa Mary.

„Ďakujem, mám.“

Kay vyšla z izby.

Nevile vyhľadal hudbu. Chvíľu sedel bez slova na pohovke, schúlený ani kôpka nešťastia a ani raz nepozrel na Audrey. Mary ho aj nechtiac veľmi ľutovala.

„No, aby som už vlastne šiel,“ povedal konečne a vstal.

„Vezmeš si auto alebo sa prevezieš na kompe?“

„Na kompe, akože. Načo by som obchádzal pätnásť míľ? Aspoň sa trocha prejdem.“

„A vieš, že prší?“

„Viem. Mám nepremokavý plášť.“ Zamieril ku dverám. „Dobrú noc.“

V hale k nemu pristúpil Hurstall.

„Mladý pán, zájdite, prosím, k lady Tressilianovej. Veľmi si vás žiada vidieť.“

Nevile pozrel na hodiny. Bolo už desať.

Pokrčil plecami a vyšiel hore schodmi na koniec chodby, kde mala lady Tressilianová izbu, a zaklopal. Kým čakal na odpoveď, počul zdola z haly hlasy ostatných. Zdalo sa, že v ten večer pôjdu všetci zavčasu spať.

„Voľno,“ ozval sa jasný hlas lady Tressilianovej. Nevile vošiel a zatvoril za sebou dvere.

Lady Tressilianová sa už chystala spať. Všetky svetlá boli pozhášané. Svietila len nočná lampa pri jej posteli. Čítala, ale hneď odložila knihu. Pozrela ponad okuliare na Nevila. Bol to napodiv prísny pohľad.

„Chcem sa s tebou pozhovárať, Nevile,“ začala. Nevile sa nevdojak smutne usmial.

„Áno, generál.“ povedal.

Lady Tressilianová zostala vážna.

„Sú isté veci, ktoré vo svojom dome nedovolím. Nerada počúvam súkromné rozhovory, ale keď ste sa so ženou rozhodli, že na seba budete kričať akurát pod mojimi oblokmi, nemohla som vás nepočuť. Ak sa nemýlim, mieniš sa rozviesť s Kay a potom sa znova oženiť s Audrey. To je čosi, čo nemôžeš urobiť, Nevile, a o tom už nechcem ani počuť.“

Zdalo sa, že sa Nevile z celej sily premáha, aby sa ovládal.

„Prepáč mi tú scénu,“ ospravedlnil sa stroho. „Ale to ostatné je moja vec!“

„Nie, nie je to tvoja vec. Využil si môj dom, aby si sa stretol s Audrey – alebo ho Audrey využila, aby…“

„Nič takého neurobila. Audrey…“

Lady Tressilianová zdvihla ruku, aby ho umlčala. „Ani tak to nemôžeš urobiť, Nevile. Kay je tvoja žena. Má isté práva, o ktoré ju nemôžeš pripraviť.

V tomto som celkom na jej strane. Čo si si navaril, to si aj zjedz. Máš voči Kay povinnosti a poviem otvorene…“

Nevile pristúpil bližšie a zvýšil hlas:

„To sa teba vôbec netýka.“

„Ba čo viac,“ útočila lady Tressilianová a nedbala na jeho protesty, „Audrey hneď zajtra odíde z tohto domu.“

„To mi neurobíš! S tým sa nikdy nezmierim.“

„Nekrič na mňa, Nevile.“

„Hovorím ti, že to nedovolím…“

Kdesi na chodbe buchli dvere…

XII

Alice Benthamová, slúžtička s mačacími očami, pribehla celá zmätená ku kuchárke, pani Spicurovej.

„Joj, pani Spicerová, neviem, čo mám robiť!“

„Čo sa stalo, Alice?“

„Ide o slečnu Barrettovú. Pred hodinou som jej zaniesla čaj. Tuho spala a nie a nie sa zobudiť, ale nechala som ju. A pred piatimi minútami som k nej vošla znova, lebo neprišla dolu a raj panej je už hotový a treba jej ho zaniesť. Nuž som vošla ešte raz a ona zas len spí ako predtým a nemožno ju zobudiť.“

„Potriasla si ju.“

„Áno, pani Spicerová. Poriadne som ju potriasla – ale ona len leží a leží a má takú hroznú farbu.“

„Prepánajána, hádam len nezomrela!?“

„Nie, nie, pani Spicerová, počula som, ako dýcha, ale dýcha akosi čudne. Myslím, že je chorá, či čo.“

„No idem ju pozrieť sama. Čaj zanesieš panej ty. Uvar jej radšej čerstvý. Bude zvedavá, čo sa stalo.“ Alice poslúchla a pani Spicerová vybehla zatiaľ na druhé poschodie.

Alice prešla s podnosom dlhú chodbu a zaklopala u lady Tressilianovej na dvere. Keď zaklopala ešte raz a nik sa neohlásil, vstúpila. Temer v tej chvíli zacvendžal rozbitý riad, ozvalo sa niekoľko divých výkrikov a Alice ozlomkrky vybehla z izby a rútila sa dolu schodmi, kade Hurstall práve prechádzal cez halu do jedálne.

„Jó-ój, pán Hurstall – boli tu zlodeji a pani veľkomožná je mŕtva – zabili ju – v hlave má strašnú dieru a všade je samá krv…“

JEMNÁ TALIANSKA RUKA…

.

I

Komisár Battle užíval dovolenku. Zvyšovali mu ešte tri dni a trocha bol sklamaný, keď sa počasie zmenilo a rozpršalo sa. Ale čo inšie možno čakať v Anglicku. Doteraz mal neobyčajné šťastie.

Raňajkoval s inšpektorom Jamesom Leachom, svojím synovcom, keď zrazu zacengal telefón.

„Už aj idem,“ Jim zložil slúchadlo.

„Čosi vážne?“– spýtal sa komisár Battle. Všimol si, že sa synovcovi zmenila tvár.

„Vražda. Lady Tressilianová. Stará dáma, všetci ju tu dobre poznajú bola pripútaná na lôžko. Ten dom na skale pri Slanom Potoku bol jej.“

Battle prikývol.

„Idem pozrieť starého (tak neúctivo sa Leach vyjadroval o policajnom prezidentovi). Bol s ňou zadobre. Pôjdeme ta spolu.“ A idúcky ku dverám spýtal sa prosebne: „Pomôžeš mi pri tom, však, ujko? Je to môj prvý takýto prípad.“

„Pomôžem, pokiaľ som tu. Lúpežná vražda, však?“

„Ešte neviem.“

II

O pol hodiny major Robert Mitchell, policajný prezident, sa vážne zhováral s ujcom a synovcom.

„Všetky súdy by boli predčasné,“ povedal, „ale jedno je isté: nebol to nikto cudzí. Nič sa nestratilo, nijaké stopy po vlámaní. Dnes ráno boli všetky obloky a dvere pozatvárané.“

Pozrel Battlovi do očú.

„Keby som požiadal Scotland Yard, myslíte, že by vám zverili tento prípad? Viete, ste tu na mieste. A potom, s Leachom ste rodina. Totiž, ak pristanete. Znamená to, že prerušíte dovolenku.“

„Myslíte, že to bude dôležitý prípad, pán major?“ spýtal sa Battle.

„Bude to prípad, v ktorom nesmieme pripustiť nijaký omyl,“ odpovedal Mitchell veľmi vážne. „Musíme si byť svojím chlapíkom – alebo, prirodzene, ženou – celkom istí.“

Battle prikývol. Chápal veľmi dobre, že za tými slovami sa čosi tají.

„Hádam šípi, kto to bol,“ povedal si v duchu. „A nechce sa s tým zdôveriť. Stavím sa, že je to niekto veľmi známy a populárny!“

III

Battle a Leach stáli vo dverách vkusne zariadenej spálne. Pred nimi na zemi policajný úradník pozorne skúmal odtlačky prstov na rúčke ťažkej kovovej golfovej palice. Hlavica bola zakrvavená a boli na nej prilepené dva-tri biele vlasy.

Vedľa postele sa obvodný policajný chirurg doktor Lazenby skláňal nad mŕtvolou lady Tressilianovej. Vystrel sa a vzdychol.

„Čistá robota. Udreli ju odpredu úžasnou silou. Hneď prvý úder jej prerazil lebku a zabil ju, ale vrah udrel ešte raz, aby si bol istý. Nejdem vás tu balamutiť – hovorím holú pravdu.“

„Ako dlho je mŕtva?“ spýtal sa Leach.

„Stalo sa to medzi desiatou a polnocou.“

„Nemôžete to určiť bližšie?“

„Radšej nie. Treba rátať so všelijakými činiteľmi. Dnes ľudí nevešajú na základe rigoru mortis. Nebolo to pred desiatou a nebolo to po polnoci.“

„A zabili ju touto golfovou palicou?“

Doktor pozrel na palicu.

„Pravdepodobne. Ešte šťastie, že ju tu vrah nechal. Podľa rany by som nemohol určiť, že to bola golfová palica. Zdá sa, že ostrý koniec palice sa nedotkol hlavy – musel ju udrieť tým hranatým.“

„Nebolo by to ťažké?“ spýtal sa Leach.

„Keby to bol urobil náročky, tak áno,“ súhlasil lekár. „Možno len predpokladať, že sa tak stalo dosť čudnou náhodou.“

Leach zdvihol ruky a inštinktívne sa usiloval rekonštruovať úder.

„Neprirodzené,“ skonštatoval.

„Áno,“ prisvedčil lekár zamyslene. „Celé je to akési neprirodzené. Udrel ju, ako vidíte, do pravej sluchy – ale ktokoľvek to urobil, musel stáť napravo od postele – obrátený k čelu – vľavo niet miesta, uhol medzi stenou a posteľou je priostrý.“

Leach zbystril sluch.

„Krchniak?“ opýtal sa.

„Nemožno s istotou tvrdiť,“ namietal Lazenby. „Je v tom priveľa háčikov. Ak chcete, povedal by som, že najľahšie by sa to vysvetlilo tak, že vrah bol ľavák – ale možno to vysvetliť aj ináč. Povedzme, že vo chvíli, keď vrah udrel, stará pani obrátila hlavu trocha doľava. Alebo možno už vopred odtiahol posteľ, stal si naľavo a potom ju zatisol späť.“

„To posledné nie je veľmi pravdepodobné.“

„Možno nie, ale mohlo sa to stať. Mám v tomto akú-takú skúsenosť, a môžem vám povedať, chlapče, keby sme si to vysvetľovali tak, že smrteľnú ranu zasadil ľavák, nevyhli by sme sa mnohým úskaliam.“ Seržant kriminálnej služby Jones, sklonený k zemi, poznamenal: „Táto golfová palica je celkom obyčajná, akou hrávajú praváci.“

Leach prikývol. „Nemusela predsa patriť mužovi, ktorý, ju použil. Lebo, myslím, že to bol muž, však doktor?“

„Nemusel. Ak to bola tá ťažká palica, aj žena ňou mohla zasadiť hroznú ranu.“

Komisár Battle sa zamiešal pokojným hlasom:

„Ale prisahať by ste nemohli, že to bola práve táto golfová palica, však, doktor?“

Lazenby prebehol po ňom pohľadom, plným záujmu. „Nie. Prisahať môžem len na to, že to mohla byť táto palica, a predpokladám, že to bola ona. Vyšetrím na nej krv, presvedčím sa, či je to tá istá krvná skupina – potom vlasy.“

„Áno,“ povedal Battle schvaľujúco. „Dôkladnosť nikdy nezaškodí.“

„Sám azda pochybujete, že to bola táto palica, pán komisár?“ spýtal sa Lazenby zvedavo.

Battle pokrútil hlavou.

„Oj, nie, nie. Som len obyčajný človek. Najradšej verím tomu, o čom sa presvedčím. Zabil ju niečím ťažkým – palica je ťažká. Je na nej krv a vlasy, teda zjavne jej krv a jej vlasy. Ergo – palica bola tým vražedným nástrojom.“

„Keď ju udreli, spala alebo nie?“ dozvedal sa Leach. „Podľa mojej mienky spala. Na tvári sa jej zračí prekvapenie. Povedal by som, ale je to len moja osobná mienka, povedal by som – nečakala, že sa to s ňou stane. Nieto ani náznaku, že by sa bola pokúšala zápasiť – a nevidno na nej ani hrôzu, ani strach. Povedal by som dorovná, že sa alebo práve zobudila, bola rozospatá a nič si neuvedomila – alebo že útočníka spoznala, ale bola presvedčená, že jej neublíži.“

„Horela len nočná lampa,“ doplnil Leach zamyslene. „Áno, to je celkom jasné. Iste ju zažala, keď ju ktosi, kto vošiel do jej izby, prebudil. Alebo horela už aj predtým.“

Seržant kriminálnej služby Jones vstal. Uznanlivo sa usmieval.

„Na tej palici je pekná séria odtlačkov,“ povedal. „Jasné ako deň!“

Leach zhlboka vzdychol.

„Možno to všetko zjednoduší.“

„Slušný chlapík,“ poznamenal doktor Lazenby. „Nechal nám tu palicu, nechal na nej odtlačky – dobre, že nám tu nenechal vizitku!“

„Možno stratil nervy.“ nadhodil komisár Battle. „Niektorým sa to stáva.“

„To je pravda,“ prikývol lekár. „Ale teraz už musím ísť za ďalšou pacientkou.“

„Za akou pacientkou?“ zaujímal sa zrazu Battle neobyčajne živo.

„Poslal pre mňa majordomus ešte prv, ako objavili vraždu. Slúžku lady Tressilianovej našli dnes ráno v bezvedomí.“

„Čo jej bolo?“

„Priotrávená akýmsi barbiturátom. Je jej poriadne zle, ale dostane sa z toho.“

„Slúžka?“ spýtal sa Battle a zahľadel sa na rúčku ad šnúry k zvoncu, ležiacu na poduške mŕtvej pri ruke. Lazenby prikývol.

„Áno. To by bolo prvé, čo by lady Tressilianová urobila, keby cítila nebezpečenstvo – potiahla by zvonec a zavolala dievča. Ale takto ho mohla ťahať, až by sa hory zelenali. Slúžka by nič nepočula“

„O to sa už postarali, však?“ doložil Battle. „Ste si tým istý? Neužívala uspávacie prostriedky?“

„Viem celkom iste, že ich neužívala. V jej izbe niet po nich ani stopy. Ba prišiel som aj na to, ako jej ich podali. V zdravotnom čaji. Každý večer pila zdravotný čaj. Prášky boli v čaji.“

Komisár Battle sa poškrabkal na brade,

„Hm. Voľakto vedel celkom presne, ako to v dome chodí. Viete, doktor, toto je veľmi čudná vražda.“

„Nuž, v tomto sa už vy vyznáte,“ povedal Lazenby. „Tento náš doktor je správny chlap,“ usúdil Leach, keď lekár vyšiel.

Obaja kriminalisti ostali sami. Vyfotografovali a vymerali všetko, čo bolo treba. Boli to policajní dôstojníci a vedeli o každej maličkosti, ktorú si treba všimnúť v izbe, kde bola spáchaná vražda.

Na synovcovu poznámku Battle len prikývol. Zdalo sa, že mu čosi vŕta v hlave.

„Myslíš, že by niekto mohol narábať palicou v rukavičkách, keď už tu boli tie odtlačky?“

Leach pokrútil hlavou.

„Myslím, že nie a aj ty to vieš. Nemohol by chytiť palicu, ani ňou narábať, aby stopy nezotrel. A stopy neboli zotreté a sú nad slnko jasnejšie. Videl si ich na vlastné oči.“

Battle prisvedčil.

„A teraz veľmi slušne a zdvorilo požiadame všetkých, aby sme im mohli vziať odtlačky prstov – pravda, nikoho nebudeme nútiť. Každý pristane dobrovoľne – a potom sa stane alebo jedno, alebo druhé. Alebo ani jedny odtlačky nebudú súhlasiť s týmito, alebo…“

„Alebo musíme chlapíka dostať ináč.“

„Správne. Alebo je to žena?“

Leach pokrútil hlavou.

„Nie, žena to nebola. Odtlačky prstov na palici sú mužské. Na ženu sú priveľké. Ostatne, toto nie je ženský zločin.“

„Nie,“ súhlasil Battle. „Rýdzo mužský. Brutálny a dosť hlúpy. Poznáš v tomto dome takého človeka?“

„Nepoznám v tomto dome ešte nikoho. Všetci sú teraz v jedálni.“

Battle zamieril ku dverám.

„Poďme, pozrime si ich.“ Obzrel sa ponad plece na posteľ, pokrútil hlavou a poznamenal: „Ten zvonec sa mi akosi nevidí.“

„Čo je s ním?“

„Nešikuje sa tam.“ A keď otvoril dvere, doložil: „Ktovie, kto ju chcel zabiť? Čo sa tu len poneviera namrnčaných starých báb, ktoré len tak prosia, aby ich niekto buchol po hlave. Zdá sa, že ona k nim nepatrila. Myslím, že bola obľúbená.“ Na chvíľu zmĺkol a potom sa spýtal:

„Bola bohatá, však? Kto dostane jej peniaze?“

„Trafil si do čierneho!“ povedal Leach uznanlivo. „To musíme zistiť prvé.“

Keď schádzali po schodoch, Battle nazrel do zoznamu, ktorý držal v ruke. Čítal:

„Slečna Aldinová, pán Royde pán Strange, pani Strangeová, pani Audrey Strangeová. Hm, je tu kopa tých Strangeovcov.“

„Ako viem, sú to jeho dve ženy,“

Battle vytiahol obrvy a zamumlal:

„Je to modrofúz?“

Všetci sedeli okolo jedálenského stola a tvárili sa, akoby jedli.

Komisár Battle uprel prenikavý pohľad na tváre obrátené k nemu. Odhadoval ich vlastnými, osobitnými metódami. Keby boli vedeli, čo si o nich myslí, začudovali by sa. Bol voči nim kriticky zaujatý Darmo zákon hovorí, že kým niekomu nedokážu vinu, treba ho pokladať za nevinného. Komisár Battle pokladal teoreticky za vraha každého, kto sa dostal do blízkosti nejakej vraždy.

Prešiel pohľadom rad-radom všetkých. Mary Aldinová sedela vzpriamená a bledá za vrchstolom; Thomas Royde si vedľa nej napchával fajku; Audrey sedela na stoličke, potisnutej dozadu, v pravej ruke držala šálku s tanierikom a v ľavej cigaretu: Nevile, ohúrený a zarazený, pokúšal sa trasúcou sa rukou zapáliť cigaretu, Kay sa lakťami opierala o stôl a jej bledosť prerážala cez hrubú vrstvu šminky.

Komisár Battle uvažoval takto: Povedzme, že to bola slečna Aldinová. Rozvážny človek – povedal by som žena, ktorá vie, čo chce. Nebolo by ju ľahko pristihnúť pri niečom neobozretnom. Chlap vedľa nej je neznáma veličina – má pochrámanú ruku, bezvýraznú tvár, akiste trpí pocitom menejcennosti. Toto je jedna z manželiek, tuším je na smrť vystrašená – áno, je poriadne vystrašená. Čudné, ako drží šálku. To je Strange, voľakde som ho už videl. Je s nervami hotový. Tá červenovláska je ohnivá baba – má čertovskú náturu, ale aj rozum.

Kým ich komisár takto odhadoval, inšpektor Leach predniesol krátku, upätú reč. Mary Aldinová predstavila všetkých prítomných. Končila takto: „Bol to pre nás, prirodzene, strašný otras, ale vynasnažíme sa zo všetkých síl, aby sme vám pomohli.“

„Po prvé,“ začal Leach a zdvihol golfovú palicu, „vie niekto niečo o tejto golfovej palici?“

„Joj, strašné!“ Kay potlačila výkrik. „Je to…“ zháčila sa.

Nevile Strange vstal a prešiel okolo stola k Leachovi.

„Vyzerá ako moja. Smiem si ju pozrieť bližšie?“

„Teraz ju už môžete chytiť do ruky,“ zdôraznil inšpektor Leach.

Zdalo sa, že malé významné „teraz“ nijako nezapôsobilo na divákov.

„Myslím, že je to golfová palica z môjho vaku,“ povedal Nevile, keď si prezrel palicu. „O chvíľu vám to poviem presne. Ak chcete, poďte so mnou.“ Šli za ním k veľkej skrini pod schodmi. Otvoril skriňu dokorán a komisárovým prekvapeným očiam sa zjavil priestor nabitý tenisovými raketami. Vtom sa rozpamätal, kde videl Nevila Strangea. Chytro sa mu prihovoril:

„Videl som vás hrať vo Wimbledone, pán Strange.“

Nevile trocha obrátil hlavu. „Naozaj?“

Odtisol niekoľko rakiet. V skrini boli dva golfové vaky, opreté o rybárske náčinie.

„Golf hrám len ja a moja žena,“ vysvetľoval Nevile. „A toto je mužská palica. Áno, tak je moja.“ Vytiahol vak, v ktorom bolo prinajmenej štrnásť palíc.

Inšpektor Leach si pomyslel:

‚Títo športovci z povolania na všetko myslia náramne vážne. Nechcel by som mu byť nosičom golfových palíc.‘

Nevile pokračoval:

„Je to palica od Waltera Hudsona zo St. Esbertu.“

„Ďakujem, pán Strange. To objasňuje jeden problém.“

„Mňa najväčšmi prekvapuje, že nič nezmizlo,“ povedal Nevile. „A nezdá sa, že by sa sem bol niekto vlámal.“ Hlas mal zmätený, ale aj vystrašený.

‚Toto si vymysleli všetci dokopy…‘ usúdil Batlle v duchu.

„Služobníctvo je absolútne spoľahlivé,“ informoval Nevile.

„O služobníctve sa pozhováram so slečnou Aldinovou,“ zavrátil ho inšpektor Leach mierne. „Medzitým by ste mi azda mohli povedať, kto bol advokátom lady Tressilianovej.“

„Askith & Trelawny,“ odpovedal promptne Nevile.

„Ďakujem, pán Strange. Musíme sa poinformovať o majetku lady Tressilianovej.“

„Zaujíma vás, kto zdedí jej peniaze?“ opýtal sa Nevile.

„Áno, pán Strange. Testament a všetko, čo s ním súvisí.“

„O testamente neviem,“ povedal Nevile. „A čo sa týka vlastného majetku, nemá toho veľa. V hlavných rysoch vám môžem povedať čo jej patrilo.“

„Áno, pán Strange?“

„Podľa poslednej vôle nebohého sira Matthewa Tressiliana pripadne všetko mne a mojej manželke. Lady Tressilianová na tom mala len doživotné právo.“

„Naozaj?“ Inšpektor Leach pozrel na Nevila so zvedavou pozornosťou človeka, ktorý zbadal na prvý pohľad veľmi cenný prírastok do svojej obľúbenej zbierky. Nevile sa pod týmto pohľadom nervózne schúlil. Inšpektor Leach pokračoval až neprirodzene veselo: „Nemáte ani potuchy, o aký obnos ide, pán Strange?“

„Nepoviem vám to takto spamäti. Zdá sa mi, že okolo stotisíc libier.“

„Naozaj? Každému?“

„Nie, spolu.“

„Aha. To je skutočne pekná suma.“

Nevile sa usmial a pokojne pokračoval. „Viete, mám dosť vlastných peňazí, mám z čoho žiť. Nemusím čakať na smrť iných, aby som sa k niečomu dostal.“ Inšpektora Leacha zarazilo, že mu pripisujú takéto myšlienky.

Vrátili sa do jedálne a Leach predniesol ďalšiu krátku reč. Vysvetlil im, načo potrebujú odtlačky prstov.

Všetci sa ochotne, ba priam horlivo podvolili. Zvolali ich preto do knižnice, kde na nich čakal seržant kriminálnej služby Jones s valčekom.

Battle a Leach začali od služobníctva.

Veľa od nich nezískali. Hurstall vysvetlil, ako zamyká dom, a prisahal, že ráno bolo všetko v poriadku. Nenašli sa stopy po tom, že by sa bol niekto vlámal násilím. Domové dvere len zatvoril, čiže znútra ich nepoistil a dali sa zvonka otvoriť kľúčom. Nechal ich tak preto, lebo pán Nevile sa vybral do Easterheadu a mal sa vrátiť až neskoro.

„Viete, kedy sa vrátil?“

„Áno, prosím, mohlo byť tak pol tretej. Myslím, že niekto prišiel s ním. Počul som rozhovor, naštartovať auto, potom sa brána zatvorila a pán Nevile vyšiel hore schodmi.“

„O ktorej odišiel večer do Easterheadu?“

„Pred pol jedenástou. Počul som, keď zatváral bránu.“ Leach prikývol. Zdalo sa, že tentoraz od Hurstalla viac nezískajú. Začal sa spytovať ostatných. Napospol boli nervózni a vyľakaní, ale nie viac, ako bolo za takých okolností prirodzené.

Keď sa dvere zatvorili za trocha hysterickou slúžkou na konci sprievodu, Leach spýtavo pozrel na ujca.

„Vezmime si tú na konci – nie tú vyplašenú, ale tú vysokú, chudú, kyslú,“ navrhol Battle. „Tá voľačo vie.“

Emma Walesová bola zrejme v pomykove. Znepokojilo ju, že ju vypočúval ten vysoký starší, muž.

„Chcem vám len čosi poradiť, slečna Walesová,“ prihovoril sa jej vľúdne. „Viete, pred políciou nehodná nič tajiť. Mali by o vás zlú mienku, veď viete, ako to myslím.“

Emma Walesová protestovala urazene, ale zmätene: „Viem iste, že som vôbec…“

„No, no…“ Battle zdvihol veľkú hranatú ruku. „Dačo ste počuli – čo to bolo?“

„Nie že by som to bola počula – totiž musela som to počuť, či som chcela alebo nechcela – počul to aj pán Hurstall. A nemyslím, nemyslím ani náhodou, že to nejako súvisí s vraždou.“

„Isteže nie, isteže nie. Ale predsa povedzte, čo to bolo.“

„Išla som spať. Bolo to krátko pred desiatou – ale najsamprv som na prstoch zabehla k slečne Aldinovej a vložila som jej do postele ohrievaciu fľašu. Dávam jej ju v zime – v lete a, pravda, musela som prejsť popred dvere lady Tressilianovej.“

„Pokračujte,“ nabádal ju Battle.

„A počula som, ako sa vadí s pánom Nevilom, bolo to počuť zďaleka. Ako len kričal! Och, bola to riadna škriepka!“

„Pamätáte sa dobre, čo hovorili?“

„No, nenačúvala som, ako si myslíte.“

„Nie, ale azda ste počuli niektoré slová.“

„Pani povedali, že nechcú, aby sa v ich dome čosi robilo, a pán Nevile kričal: ‚Neopováž sa niečo na ňu povedať.‘ A bol celý bez seba.“

Battle s pokojnou tvárou sa pokúsil ešte raz niečo z nej vytiahnuť, ale sa mu to nepodarilo. Napokon ženu prepustil.

Pozreli s Jimom na seba. Po chvíli Leach povedal: „Jones nám už hádam dačo povie o tých odtlačkoch.“ Battle sa spýtal:

„Kto robí prehliadku v izbách?“

„Williams. Je to správny chlapík. Nič mu neujde.“

„Neostal v nich nik z domácich?“

„Nie, čakajú vonku, kým si Williams dokončí robotu.“ Vtom sa otvorili dvere s do izby nazrel mladý Williams.

„Našiel som čosi a chcel by som, aby ste to videli. V izbe pána Nevila Strangea.“

Vstali a pobrali sa za ním do apartmánu na západnej strane domu.

Williams ukázal na kôpku šatstva na zemi. Tmavomodrý kabát, nohavice a vesta.

„Kde ste to našli?“ spýtal sa Leach strmo.

„Bolo to v batohu dolu v skrini. Pozrite na toto, pán komisár.“

Zdvihol kabát a ukázal na okraj rukávov.

„Vidíte tie tmavé škvrny? Nech sa prepadnem, ak to nie je krv. A pozrite, celý rukáv je pofŕkaný.“

„Hm.“ Battle sa vyhol dychtivému pohľadu ostatných. „S mladým Nevilom to vyzerá bledo, len čo je pravda. Našiel sa v izbe ešte nejaký oblek?“

„Tmavosivý, páskavý, zavesený na stoličke, tu pri umývadle kaluž vody.“

„Akoby sa bol čertovsky ponáhľal pozmývať zo seba krv. Áno. Je to pri otvorenom obloku a mohlo sem aj napršať.“

„Toľko nepršalo, aby boli na dlážke také mláky, pán komisár. Ešte vždy nevyschli.“

Battle mlčal. V duchu si predstavoval, čo sa tu odohralo. Človek so zakrvavenými rukami a rukávmi zhodí zo seba zakrvavené šaty, zviaže ich do uzlíka, schová do skrine a zúrivo si špliecha vodu na ruky a holé ramená.

Pozrel na dvere oproti. Williams zbadal jeho pohľad a vysvetlil bez opýtania.

„To je izba pani Strangeovej, pán komisár. Dvere sú zatvorené.“

„Zatvorené? Z tejto strany?“

„Nie. Z druhej.“

„Z jej strany?“

Battle sa zamyslel,

„Prizrime sa ešte raz tomu starému majordomusovi,“ rozhodol napokon.

Hurstall bol nervózny.

„Prečo ste nám nepovedali, Hurstall,“ začal Leach stroho, „že ste si včera večer vypočuli škriepku medzi pánom Strangeom a lady Tressilianovou?“

Starec zažmurkal.

„Ani mi to na um nezišlo, pán komisár. Nezdalo sa mi, že by to bola škriepka, ako ste to nazvali – bola to len priateľská výmena názorov.“

Leach odolal pokušeniu a nepovedal „akurát priateľská výmena názorov!“, ale pokračoval:

„Aký oblek mal pán Strange včera pri večeri?“ Hurstall váhal.

Battle pokojne doplnil:

„Tmavomodrý, alebo sivý páskavý? Ak sa nepamätáte, hádam nám to povie niekto iný.“

„Už sa pamätám, pán komisár,“ rozhovoril sa Hurstall. „Mal tmavomodrý.“ A potom, aby nestratil svoju dôstojnosť doložil: „Rodina sa v letných mesiacoch nepreoblieka na večeru. Po večeri si často vyjdú von – či do záhrady, alebo na nábrežie.“

Battle prikývol. Hurstall vyšiel z izby. Vo dverách sa stretol s Jonesom.

„Toto je betón, pán komisár,“ povedal Jones rozčúlene. „Mám všetky odtlačky. Z celej kolekcie súhlasí len jediný. Pravda, zatiaľ som ich porovnával len povrchne, ale stavím sa, že je to správne.“

„No a?“

„Odtlačky na golfovej palici patria pánu Nevilovi Strangeovi.“

Battle sa zvrátil na operadlo stoličky.

„Nuž čože,“ poznamenal, „zdá sa, že to sedí, nie?“

IV

V kancelárii policajného prezidenta sedeli traja chlapi a tvárili sa veľmi ustarostene. Major Mitchell vzdychol:

„Myslím, že nám nezvyšuje inšie ako ho zatknúť.“

„Vyzerá to tak, pán prezident,“ prisvedčil Leach pokojne.

Mitchell pozrel ponad stôl na komisára Battla. „Nehľaďte ako hrom do duba, Battle,“ oslovil ho vľúdne. „Nezabili vám najlepšieho priateľa.“

„Nepáči sa mi to,“ vzdychol komisár Battle.

„Myslím, že sa to nikomu z nás nepáči,“ povedal Mitchell. „Ale dôkazy sú jasné, myslím, že je to odôvodnené.“

„Viac ako jasné,“ zdôraznil Battle.

„Preberme si to ešte raz,“ navrhol policajný prezident. „Motív máte – po smrti starej panej Strange s manželkou dostanú značnú sumu. Je posledný, čo ju videl ešte živú – počuli, ako sa s ňou škriepi. Oblek, ktorý mal v ten večer na sebe, je zakrvavený, a čo je najhoršie, na vražednom nástroji sa našli len jeho odtlačky – nikoho iného.“

„A predsa, pán prezident, ani vám sa to celé nepáči,“ namietal Battle.

„Veru nie.“

„Čo sa vám na tom nepáči, pán prezident?“

Major Mitchell si šúchal nos. „Hádam, že ten chlapík vyzerá ako sprostý.“

„Páchatelia sa niekedy naozaj správajú ako sprostí.“

„Veď viem, viem. Čo by sme si počali, keby sa tak nesprávali?“

Battle sa obrátil k Leachovi:

„A čo sa tebe na tom celom nepáči, Jim?“

Leach sa nešťastne pohniezdil.

„Ja som mal pána Strangea veľmi rád. Vídal som ho tu dlhé roky. Je to sympatický človek – a športovec.“

„Neviem, prečo by dobrý hráč tenisu nemohol byť vrahom? Vôbec sa to nevylučuje,“ namietol komisár Battle pomaly a po chvíli doložil: „Jediné, čo sa mi nepáči, je tá palica.“

„Palica?“ spýtal sa Mitchell zarazene.

„Áno, pán prezident, alebo ak nie palica, tak zvonec. Palica alebo zvonec – nie oboje.“

Pokračoval pomalým starostlivým hlasom.

„Čo sa vlastne podľa nás odohralo? Pán Strange vošiel do jej izby, povadil sa s ňou, stratil nervy a tresol ju golfovou palicou po hlave. Ak je tak, ak to nebolo vopred premyslené, ako to, že mal so sebou golfovú palicu? Nie je to niečo, čo nosievame večer so sebou.“

„Možno trénoval údery – alebo také čosi.“

„Možno – ale nik to nebude tvrdiť. Nikto ho pri tom nevidel. Naposledy ho videli s palicou asi pred týždňom, keď trénoval na pieskovišti údery v mäkkom teréne. Podľa mňa to nemožno vysvetľovať dvojako. Vadili sa a stratil nervy – ale, ak dovolíte, vídal som ho na dvorcoch a tieto tenisové hviezdy idú pri turnajoch vyskočiť z kože, tak im tečú nervy, a keď sú vznetliví, vidno to na prvý pohľad. No pána Strangea som nikdy nevidel rozčúleného. Musím povedať, že sa vie veľmi dobre ovládať – lepšie ako väčšina ľudí – a predsa predpokladáme, že sa rozzúri a udrie takú krehkú starenu do hlavy.“

„Je tu aj iná alternatíva, Battle,“ pripomenul policajný prezident.

„Viem, pán prezident. Teória, že to bolo vopred premyslené. Chcel mať peniaze starej panej. Tomu by nasvedčoval zvonec, pre ktorý priotrávil slúžku – ale nenasvedčuje tomu golfová palica a hádka! Keby sa rozhodol, že sa jej zbaví, dával by si veľký pozor, aby sa s ňou nepoškriepil. Mohol priotráviť slúžku, vkradnúť sa v noci do jej izby a zrežírovať peknú malú lúpež, poumývať palicu a uložiť ju starostlivo tam, kam patrí! To nejde, to je zmes chladného uvažovania a neuváženého násilenstva – a to nemožno zmiešať!“

„Je na tom čosi, Battle – ale – aká je alternatíva?“

„Tá palica mi vŕta v hlave, pán prezident.“

„Isté je, že s tou palicou ju nik nemohol udrieť tak, aby nezmazal Nevilove odtlačky.“

„Potom ju udreli niečím iným,“ povedal komisár Battle.

Major Mitchell zhlboka vzdychol.

„To je trocha prismelý predpoklad, však?“

„Myslím, že je to logické, pán prezident. S tou palicou ju mohol udrieť len Strange, alebo nikto. Som presvedčený, že nikto V tom prípade položili ta palicu úmyselne a potreli ju krvou s vlasmi. Ani doktorovi Lazenbymu sa palica veľmi nepáčila – pripustil ju ako variáciu len preto, že bola všetkým na očiach a nemohol kategoricky vyhlásiť, že ju nepoužili.“

Major Mitchell sa zvrátil na operadlo.

„Pokračujte, Battle,“ nabádal. „Dávam vám voľnú ruku. Čo urobíme ďalej?“

„Odmyslime si palicu,“ vysvetľoval Battle, „a čo nám ostane? Po prvé: motív. Mal Nevile Strange naozaj príčinu, aby odstránil lady Tressilianovú? Zdedil peniaze – podľa mňa veľmi, záleží na tom, či peniaze potreboval. Tvrdí, že nie. Navrhoval by som, aby sme si to overili. Aby sme zistili jeho finančnú situáciu. Ak je finančne na hunte a potrebuje peniaze, posilnilo by to podozrenie proti nemu. Ale ak, naopak, hovoril pravdu a jeho financie sú v poriadku, prečo by…“

„No, čo vtedy?“

„Nuž čo, mohli by sme sa prizrieť, aký motív majú ostatní v dome.“

„Myslíte, že sme Nevila Strangea obviňovali zbytočne?“

Komisár Battle zagúľal očami.

„Voľakde som čítal vetu, ktorá mi utkvela v pamäti. Čosi o nežnej talianskej ruke. Zdá sa mi, že v tomto prípade väzí čosi také. Naoko je to bezohľadná, brutálna, priamočiara vražda, ale mne sa zdá, vidím v duchu čosi iné – nežnú taliansku ruku, ktorá pracuje v pozadí…“

Nastala dlhá prestávka, pri ktorej policajný prezident hľadel na Battla. „Možno máte pravdu,“ usúdil napokon. „Doparoma, v tomto je čosi čudné. Aký plán! si teraz zostavíte?“

Battle si pošuchal hranatú bradu.

„Viete, pán prezident,“ ohlásil sa. „Ja som vždy za to, aby sa na všetko išlo logicky. Všetko je narafičené tak, aby naše podozrenie padlo na pána Nevila Strangea. Podozrievajme ho teda, Nemusíme ísť tak ďaleko, že by sme ho zatvorili, ale narážajme na to, nažeňme mu strach – a pozorujme, ako bude reagovať. Overme si jeho tvrdenia, preberme znova a znova každý jeho krok v tú osudnú noc. Teda, nech čo najväčšmi pocíti nad sebou našu tvrdú ruku.“

„Hotový Macchiavelli,“ poznamenal major Mitchell s úsmevom. „Ako hrá filmový herec Battle ukrutného policajta.“

Komisár sa usmieval.

„Vždy robím vďačne to, čo odo mňa čakajú, pán prezident. Tentoraz to pôjde trocha pomalšie – dám si na to čas. Chcem sa trocha poobzerať. Podozrievať Nevila Strangea je veľmi dobrá zámienka, aby sa človek mohol poobzerať. Čosi mi vraví, že v tomto dome sa robí niečo dosť neobyčajné.“

„Hľadáte v tom ženu?“

„Ak chcete, azda aj to, pán prezident.“

„Robte si, čo chcete, Battle. Pokračujte s Leachom spoločne.“

„Ďakujeme, pán prezident,“ Battle vstal. „Od advokáta ste nedostali nič zaujímavé?“

„Nie. Telefonoval som mu. Trelawnyho poznám dosť dobre. Posiela mi kópiu testamentu sira Matthewa i lady Tressilianovej. Mala ročne asi päťsto funtov vlastných peňazí, ktoré investovala do bezpečných cenných papierov. Zanechala určitý obnos Barrettovej a o čosi menej Hurstallovi, zvyšok odkázala Mary Aldinovej.“

„Tých troch nesmieme spustiť z očú,“ pripomenul Battle.

Mitchell sa zamyslel.

„Vy ste ale podozrievavý chlapík!“

„Neslobodno sa dať hypnotizovať päťdesiatimi tisícmi funtov,“ povedal Battle bez vôle. „Nejednu vraždu spáchali ani nie pre päťdesiat funtov. Záleží na lom, ako súrne človek tie peniaze potrebuje. Barrettová mali dediť – a možno sa sama priotrávila, aby od seba odpútala podozrenie.“

„Veľa jej nechýbalo. Lazenby nám ešte nedovolil, aby sme ju vypočúvali.“

„Možno, len z nevedomosti užila priveľa práškov. Potom, pokiaľ vieme, možno aj Hurstall potreboval súrne peniaze. A slečna Aldinová, ktorá nemá vlastné prostriedky, mohla zatúžiť trocha si požiť z pekného dôchodku prv, než celkom ostarne a už ho neužije.“ Policajný prezident pozrel na neho pochybovačne. „No, teraz už záleží len na vás dvoch. Dajte sa do toho.“

V

Obaja policajní dôstojníci sa vrátili na Čajkino Bralo a vypočuli si Williamsovo a Jonesovo hlásenie.

Ani v jednej spálni sa nenašlo nič podozrivé ani príťažlivé. Služobníctvo sa dožadovalo, aby ho prepustili – museli sa venovať domácnosti. Má privoliť?

„Hádam môžu ísť,“ povedal Battle. „Pôjdem sa sám poprechádzať po poschodiach. Izby, kde sa pričasto neupratuje, nám neraz povedia o svojich obyvateľoch veľa užitočného.“

Seržant Jones položil na stôl malú škatuľku.

„Z tmavomodrého kabáta pána Nevila Sirangea,“ oznamoval. „Červené vlasy holi na rukáve, plavé na golieri a na pravom pleci.“

Battle vytiahol dva červené vlasy a niekoľko plavých a zahľadel sa na ne:

„Toto je voda na môj mlyn. Jedna blondínka, druhá červenovláska a tretia brunetka. Takto hneď vieme, na čom sme. Červené vlasy na rukáve, plavé na golieri? Zdá sa, že pán Nevile Strange je tak trochu modrofúz. Jednou rukou objíma jednu manželku a hlava druhej mu leží na pleci.“

„Krv na rukáve sme poslali na rozbor, pán komisár.“ Leach kývol hlavou.

„A čo so služobníctvom?“

„Postupoval som podľa vašich inštrukcií, pán komisár. Nikto z nich nemienil odísť, ani neprechovával voči starej panej nepriateľstvo. Bola prísna, ale mali ju radi. Ostatne, celú domácnosť viedla slečna Aldinová. Zdá sa, že bola medzi nimi obľúbená.“

„Na prvý pohľad som videl, že je to schopná ženská,“ povedal Battle. „Ak je našim vrahom ona, nebude ju ľahko obesiť.“

Jones bol v pomykove.

„Ale tie odtlačky na palici boli…“

„Viem – viem. Boli to odtlačky neobyčajne slušného gentlemana, pána Strangea,“ doplnil Battle. „Všeobecne panuje mienka, že športovci neoplývajú rozumom (ostatne to nie je vôbec pravda), ale nemôžem veriť, že by bol Nevile Strange celkom debilný. Ako je to s tým zdravotným čajom služobnej?“

„Čaj býva vždy na polici v kúpeľni pre služobníctvo na druhom poschodí. Dávala ho ta na poludnie a stál tam do večera, kým nešla spať.“

„Takže sa k nemu mohol dostať každý! Totiž každý z domácich.“

„To je typicky domáca záležitosť,“ usúdil Leach presvedčivo.

„Áno, aj ja si to myslím. Nie že by táto vražda bola nejaký začarovaný kruh. To nie. Každý, kto mal kľúč, mohol si otvoriť bránu a vojsť. Nevile Strange mal ten kľúč včera večer – ale iste by bolo jednoduché dať si urobiť nový, a skúsená ruka by to dokázala aj s kúskom drôtu. Ale neviem si predstaviť, že by niekto okrem domácich vedel o zvonci a o tom, že Barrettová pije každý večer zdravotný čaj! To môžu vedieť len domáci!“

„Poďme, chlapče! Vyjdeme hore a pozrieme si tú kúpeľňu a všetko ostatné.“ Začali od najvyššieho poschodia. Prvá bola komora, plná dolámaného nábytku a všakového haraburdia.

„Tu som nerobil prehliadku, pán komisár,“ povedal Jones. „Nevedel som…“

„Čo by ste tu hľadali? Máte pravdu. Iba čo by ste čas márnili. Podľa prachu na dlážke sem najmenej šesť mesiacov nevkročila ani noha.“

Všetky izby pre služobníctvo boli na tomto poschodí, boli tu aj dve neobývané spálne s kúpeľňou. Battle nazrel do každej miestnosti, prebehol po nej pohľadom a všimol si, že Alice, slúžka s vyľakanými očami, spávala pri zatvorenom okne, že tenká Emma má veľa príbuzných – celý jej bielizník bol obložený ich fotografiami – a že Hurstall má dva-tri kúsky cenného, aj keď popukaného porcelánu značky Dresden a Crown Derby.

Kuchárkina izba bola v prísnom poriadku a izba kuchynskej slúžtičky v priam chaotickom neporiadku. Battle vošiel do kúpeľne, ktorá bola najbližšie ku schodišťu. Williams ukázal na dlhú policu nad umývadlom, kde stáli poháre a zubné kefky, všelijaké mastičky, fľaše so soľou do kúpeľa a pomády na vlasy. Na jednom konci ležal balíček bylinkového čaju. „Nenašli ste odtlačky na pohári alebo na balíčku?“

„Len jej vlastné. Mám ich z jej izby.“

„Nemusel sa pohára ani dotknúť,“ nadhodil Leach. „Stačilo prášok doň hodiť.“

Battle zišiel dolu schodmi, Leach ho nasledoval. V polovici poschodia bolo dosť nešikovne umiestené okno.

V kúte stála tyč a na nej hák.

„Možno ňou otvoriť horný oblok,“ vysvetľoval Leach. „Ale je v tom háčik. Oblok možno otvoriť len trošku. Otvor je priúzky, aby sa ním dostal niekto dnu.“

„Nemyslel som na to, že by tade niekto vliezol.“ Vošiel do prvej spálne na prvom poschodí. Bola to spálňa Audrey Strangeovej. Vládol v nej poriadok a sviežosť: na toaletnom stolíku ležali hrebene a kefy zo slonoviny – šaty sa nepovaľovali nikde. Battle nazrel do skrine. Dva jednoduché kostýmy, niekoľko večerných šiat, dvoje-troje letných. Šaty boli lacné, kostýmy dobre ušité a drahé, ale už nie nové.

Battle kývol hlavou. Chvíľu stál pri písacom stole a pohrával si s kalamárom naľavo od pijavého papiera.

„Na pijavom papieri, ani v koši nevidno nič zaujímavé,“ poznamenal Williams.

„Máte pravdu.“ prisvedčil Battle. „Nevidno tu nič.“ Pobrali sa ďalej do ostatných miestností. V izbe Thomasa Royda bol neporiadok – šaty sa váľali kade-tade. Fajky a popol z nich boli roztrúsené po stoloch a vedľa postele, na ktorej ležala napoly otvorená kniha – Kiplingov Kim.

„Zvykol si, že po ňom upratuje domorodé služobníctvo,“ povedal Battle. „Rád číta staré obľúbené knihy. Konzervatívny typ.“

Izba Mary Aldinovej bola malá, ale útulná. Battle nazrel do cestopisov na policiach a všimol si aj staromódne hrebene a kefy z tepaného striebra. Zariadenie a farby v tejto izbe boli modernejšie ako v ostatnom dome.

„Nie je taká konzervatívna,“ usúdil Battle. „Ani ona si nepovykladala fotografie – nežije minulosti.“

Boli tam ešte tri-štyri neobývané izby, napospol dobre udržiavané a pripravené pre ďalšie návštevy, a zo dve kúpeľne. Potom prišla veľká dvojitá izba lady Tressilianovej. Po nej: o tri schodíky nižšie, nasledovali izby a kúpeľňa, kde bývali Strangeovci.

Battle nemámil čas v Nevilovej izbe. Vyzrel otvoreným oblokom, pod ktorým sa strmá skala ľútila rovno do mora. Oblok pozeral na západ na Prísnu Hlavu – čo divo a hrozivo vyčnievala z vody. „Má popoludňajšie slnko,“ zahundral si v duchu, „aj zápach morskej trávy a odlivu. A tamtie vŕšky pôsobia pošmúrne. Ký div, že to láka samovrahov!“

Prešiel do väčšej izby, na ktorej už otvorili dvere.

Vládol tam neopísateľný neporiadok. Povaľovali sa tu kopy šatstva – tenunká spodná bielizeň, pančuchy, svetríky, vyskúšané a odhodené – letné šaty, prehodené cez stoličku. Battle nazrel do skrine. Bola plná kožušín, večerných šiat, nohavíc, tenisových sukničiek a športových úborov.

Battle temer s úctou zatvoril skriňu.

„Drahé chúťky,“ poznamenal. „Musí muža stáť veľké peniaze.“

„Možno preto…“ povedal Leach zachmúrene, no nedokončil.

„Preto potrebovali sto – alebo skôr päťdesiat tisíc funtov? Možno. Vypočujme si radšej, čo nám povie sám.“

Zišli dolu do knižnice. Williams mal oznámiť služobníctvu, že môže pokračovať v domácej práci. Rodina, ak chce, nech sa vráti do svojich izieb. Bolo ich treba o tom informovať a súčasne im povedať, že inšpektor Leach by rád vypočul každého osobitne, počnúc Nevilom Strangeom.

Keď Williams vyšiel z miestnosti, Battle a Leaeh sa usadili za mohutný viktoriánsky stôl. V kúte sedel mladý strážnik s ceruzkou v ruke.

„Začni ty, Jim,“ ohlásil sa Battle. „A nech je to pôsobivé.“

Keď mladý inšpektor prikývol, Battle si pošuchal bradu a zachmúril sa.

„Raz neviem, prečo mi stále vŕta v hlave Hercule Poirot.“

„Myslíš toho starého Belgičana – to je smiešny človiečik.“

„Akurát, smiešny,“ zahriakol ho komisár Battle. „Je asi taký nebezpečný ako čierna mamba a leopardica – taký je, keď sa začne hrať na šarlatána! Keby tu len bol! Toto by bolo čosi pre neho.“

„Ako na to ide?“

„Psychologicky,“ odvetil Battle. „Na základe skutočnej psychológie – nie nepodareného mudrlantslva ľudí, čo sa tomu nerozumejú.“ Namrzene si spomenul na slečnu Amphreyovú a na svoju dcéru Sylviu. „Podľa neho treba vraha nechať hovoriť. Vraj skôr-neskôr každý povie niekde pravdu – lebo je to oveľa ľahšie ako klamať. A tak sa niekde pomýli – neuvedomí si, že na tom tak veľmi záleží – a chytí sa.“

„Chceš dokázať, že ti Nevile sám vlezie do slučky?“

Battle roztržité prikývol. A doložil trocha namrzene a zmätene:

„Len jedno ma trápi – prečo mi ten Hercule Poirot vŕta v hlave? Zišiel mi na um tam hore. Čo som tam len videl, že mi to pripomenulo toho malého človiečika?“

Vošiel Nevile Strange a prerušil ich.

Bol bledý a utrápený, ale oveľa menej nervózny ako pri raňajkách. Battle naňho uprel spýtavý pohľad. Neuveriteľné, že by človek, ktorý vedel – a musel vedieť, ak len trochu rozmýšľal – že nechal svoje odtlačky na vražednom nástroji a že tie odtlačky polícia už poznala, nebol ani mimoriadne nervózny, ani sa z toho nijako nevyzúval.

Nevile Strange sa tváril celkom prirodzene – bol otrasený, ustarostený, skormútený – a iba mierne nervózny.

Jim Leach ho oslovil svojím príjemným hlasom:

„Boli sme radi, keby ste nám odpovedali sa niekoľko otázok, pán Strange, jednak o tom, čo ste včera večer robili, jednak o niektorých osobitných skutočnostiach. Zároveň vás upozorňujem, že na otázky nemusíte odpovedať, iba ak chcete, a ak si želáte, môže byť prítomný aj váš advokát.“

Oprel sa a pozoroval, ako jeho slová zapôsobia. Nevite Strange hľadel úprimne, nechápavo.

‚Ani netuší, na čo mierime, alebo je čertovsky dobrým hercom‘, pomyslel si Leach.

„Pravdaže, pýtajte sa na čo chcete,“ súhlasil Nevile. „Uvedomte si,“ pripomenul. Battle vľúdne, „že všetko, čo poviete, budeme protokolovať a použije sa to neskôr na súde ako svedecká výpoveď.“

Strangea zaliala červeň.

„Vyhrážate sa mi?“

„Nie, nie, pán Strange, Len vás upozorňujem.“ Nevile pokrčil plecami.

„Porozprávajte nám teda po poriadku, čo ste včera večer robili. Počnúc, povedzme, večerou.“

„Prosím. Po večeri sme odišli do salóna. Pili sme tam kávu. Počúvali sme rádio – zprávy a tak ďalej. Potom som sa rozhodol, že pôjdem do Easterhead navštíviť istého mladíka – svojho priateľa.“

„Ako sa ten priateľ volá?“

„Latimer. Edward Latimer.“

„Je to váš dôverný priateľ?“

„Ach, nie, nie veľmi. Odkedy je tu, vídame sa s ním často, Bol u nás na obede a na večeri a my sme boli zas uňho.“

„Nebolo už trocha neskoro ísť až do Easlerheadu?“ spýtal sa Battle.

„Oj, tam je veselo – majú tam otvorené do rána.“

„Ale v tejto domácnosti sa chodí spávať so sliepkami, však?“

„Vcelku áno. Ale ja som si vzal kľúč od brány. Nikto ma nemusel čakať.“

„Vaša pani nechcela ísť s vami?“

Nevilov tón sa trocha zmenil, bol o stupeň upätejší, keď odpovedal:

„Nie, bolela ju hlava, Odišla spať už predtým.“

„Pokračujte, prosím, pán Strange.“

„Práve som sa chcel ísť preobliecť…“

„Prepáčte, pán Strange,“ prerušil ho Leach. „Preobliecť do čoho? Do večerného úboru, alebo z večerného úboru?“

„Ani jedno, ani druhé. Mal som na sebe modrý oblek – náhodou svoj najlepší, a pretože mrholilo a ja som sa rozhodol, že sa preveziem na kompe a potom pôjdem peši – ako viete, je to asi na pol míle – preobliekol som sa do staršieho obleku. – do sivého páskavého, ak ste už takí zvedaví na všetky podrobnosti.“

„Radi máme vo všetkom jasno,“ poznamenal Leach úctivo. „Prosím, pokračujte.“

„Ako vravím, išiel som hore a stretol som sa s Hurstallom ktorý mi povedal, že ma volá lady Tressilianová, Tak som šiel k nej a – a trocha sem sa s ňou povadil“

„Myslím, pán Strange, že ste boli posledný, čo ste ju videli živú?“ spýtal sa Battle.

Nevile sa zapálil.

„Áno, áno… zdá sa, že som bol posledný. Vtedy jej ešte nič nebolo.“

„Ako dlho ste sa u nej zdržali?“

„Asi dvadsať-tridsať minút, potom som odišiel do svojej izby, preobliekol som sa a ponáhľal som sa von. Kľúč od brány som vzal so sebou.“

„O koľkej to bolo?“

„Okolo pol jedenástej. Zbehol som dolu, len-len že som vyskočil na odchádzajúcu kompu a previezol, som sa na druhý breh. Latimera som zastihol v hoteli, trocha sme spolu pili a hrali biliard. Čas sa tak rýchlo míňal, že som sa spamätal až vtedy, keď som zmeškal poslednú možnosť previezť sa člnom späť. Odchádza totiž o pol druhej. Latimer veľmi úslužne vytiahol svoj voz a odviezol ma domov. Ako viete, autom treba ísť okolo Saltingtonu, čo je šestnásť míľ. Odišli sme z hotela o druhej, a sem sme prišli asi okolo pol tretej. Poďakoval som Tedovi Latimerovi, pozval som ho dnu na kalištek, ale on odmietol, vraj sa radšej vráti, tak som vošiel do domu sám a hneď som si ľahol spať. Nevidel a nepočul som nič podozrivého. Zdalo sa, že celý dom pokojne spí. A potom ráno som počul, ako to dievča vykríklo a…“

„Tak je, tak je,“ prerušil ho Leach. „Ale aby sme sa trocha vrátili k vášmu rozhovoru s lady Ttressilianovou – správala sa celkom normálne?“

„Celkom normálne.“

„O čom ste sa zhovárali?“

„Ach, o všeličom.“

„Priateľsky?“

Nevite sa začervenal.

„Pravdaže.“ .

„Nedošlo medzi vami napríklad k prudkej výmene názorov?“

Nevile neodpovedal hneď. Leach ho upozornil:

„Viete, bude lepšie, ak vyjdete s pravdou von. Poviem otvorene: časť vášho rozhovoru ktosi vypočul.“

„Trocha sme sa nepohodli,“ odpovedal stroho Nevile. „Ale nič to nebolo.“

„Prečo ste sa nepohodli?“

Nevile sa ovládol a usmial sa.

„Poviem pravdu, zvozila ma. Stávalo sa to často. Ak s niekým nesúhlasila, hneď mu to dala najavo. Bola staromódna a odsudzovala moderný spôsob života a moderné zmýšľanie, napríklad rozsobáš a iné. Poškriepili sme sa a ja som sa trocha rozčúlil, ale rozišli sme sa celkom priateľsky. Uznali sme si, že dvaja ľudia nemusia rovnako zmýšľať.“ A nahnevano doložil: „Určite som ju netresol po hlave, pretože som pri škriepke stratil nervy – alebo myslíte, že áno?“

Leach pozrel na Battla. Battle sa sťažka nahol ponad stôl.

„Dnes ráno ste priznali, že tá golfová palica je vaša. Môžete nám vysvetliť, ako to, že sme na nej našli vaše odtlačky?“

Nevile sa zahľadel pred seba, potom strmo odpovedal:

„No – pravdaže museli byť moje – je to moja palica – mával som ju v ruke.“

„Totiž, keby ste nám vysvetlili, ako to, že podľa odtlačkov ste boli posledný, kto mal palicu v ruke.“ Nevile zbledol a ani sa nepohol.

„To nie je pravda,“ povedal napokon. „To nemôže byť pravda. Niekto ju mohol mať v ruke aj po mne – mohol mať rukavičky.“

„Nie, pán Strange – nikto ju nemohol mať v ruke tak, ako vy myslíte – že by sa s ňou bol zahnal a udrel – a pritom nerozmazal vaše odtlačky.“

Nastala prestávka – veľmi dlhá prestávka.

„Ach, božemôj,“ vzdychol Nevile trhano a zachvel sa. Zakryl, si rukami tvár. Policajní úradníci ho pozorovali.

Potom, sňal ruky z tváre a vzpriamil sa.

„To nie je pravda,“ vyhlásil pokojne. „Jednoducho to nie je pravda. Nazdáte sa, že som ju zabil ja, ale nezabil som ju. Prisahám, že som ju nezabil Je to nejaký strašný omyl.“

„Nemôžete nám vysvetliť, ako to bolo s tými odtlačkami?“

„Ako by som mohol? Zasiahlo ma to ako hrom z jasného neba.“

„Môžete nám vysvetliť, ako to, že rukávy a manžety vášho tmavomodrého obleku sú samá krv?“

„Krv?“ zašepkal v hrôze, „To nie je možné!“

„Neporezali ste sa azda…“

„Nie. Pravdaže nie!“

Nevile Strange zvraštil čelo – zdalo sa, že premýšľa. Naostatok zdvihol vystrašený, zhrozený zrak.

„Fantastické!“ zvolal. „Priam fantastické. Nie je na tom ani zamak pravdy.“

„Fakty sú celkom pravdivé,“ zdôraznil komisár Battle.

„Ale prečo by som to bol urobil? Je tu nemysliteľné – neuveriteľné! Poznal som Camillu, odkedy som na svete.“

„Ak sa nemýlim, pán Strange, sám ste nám spomínali, že po smrti lady Tressilianovej zdedíte veľkú sumu?“

„Myslite si, že preto? Ale načo sú mi peniaze! Ja ich nepotrebujem!“

„To hovoríte vy, pán Strange,“ povedal Leach a odkašlal si.

Nevile vyskočil.

„Pozrite, ja vám dokážem, že nepotrebujem peniaze. Zavolám vám vedúceho vo svojej banke, pozhovárajte sa s ním.“

Zavolali. Linka nebola obsadená, takže zakrátko dostali spojenie s Londýnom. Nevile sa ohlásil:

„To ste vy, Donaldson? Tu Nevile Strange. Poznáte ma po hlase. Počúvajte, nepoinformovali by ste políciu – sú tu vedľa mňa – o mojom finančnom položení? Áno. Áno, prosím vás!“

Leach prevzal slúchadlo. Hovoril pokojne. Vypytoval sa a počúval odpovede, naoststok zložil slúchadlo.

„No?“ spýtal sa Nevile dychtivo.

„Máte vraj neobmedzený úver a banka má dozor nad všetkými vašimi investíciami a hlási, že ich stav je priaznivý,“ odvetil Leach ľahostajne.

„No vidíte. Nehovoril som vám.?“

„Zdá sa, že áno – ale aj tak, pán Strange, možno máte nejaké záväzky, dlžoby – možno vás niekto vydiera – to sú všetko dôvody, aby ste si zadovážili peniaze, a o tých dôvodoch my nevieme.“

„Ale ja také dôvody nemám! Ubezpečujem vás, že nemám. Nič také u mňa nenájdete.“

Komisár Battle pokrčil ťažkými plecami.

„Iste uznáte, pán Strange,“ prihovoril sa mu vľúdne, otcovsky, „že máme dosť dôkazov, aby sme vás zatkli. Doteraz sme to neurobili. Ako vidíte, správame sa zásadou ‚najprv ospravedlň, až potom obviňuj‘.“

„Chcete spovedať,“ Ozval sa Nevile trpko, „ste presvedčení, že som to bol ja, ale chcete prísť na to, prečo som to urobil, a až potom všetko obrátiť proti mne?“

Battle mlčal, Leach hľadel na povalu.

Nevile zúfalo zvolal:

„Je to ako dajaký hrozný sen. Neviem, čo povedať a čo robiť. Akoby som bol v pasci a nemohol z nej von.“

Komisár Battle sa pohniezdil. Spod poloprivretých viečok mu chápavo zažiarili oči.

„To sa vám podarilo,“ povedal. „To sa vám vskutku podarilo. Pripomína mi to…“

VI

Seržant Jones šikovne vyprevadil Nevila cez halu a potom priviedol sklenými dverami Kay, a to tak, že sa manželia nestretli.

„Ale s ostatnými sa stretne,“ poznamenal Leach.

„Tým lepšie“ povedal Battle.

Celý deň fúkal silný vietor. Kay mala na sebe športovú sukňu a fialový sveter, nad ktorým jej vlasy vyzerali ako vyleštená medená váza. Bola aj vyľakaná, aj rozčúlená. Jej krása a vitalita pôsobila priam ako kvet na pozadí tmavej viktoriánskej knižnice a kresiel s vysokými operadlami.

V krátkosti rozpovedala Leachovi, čo robila minulý večer.

Bolela ju hlava a išla si zavčasu ľahnúť… asi tak o štvrť na desať. Tvrdo spala a nepočula nič, iba na druhý deň ráno ju zobudil výkrik.

Battle sa jej začal vypytovať.

„Prv ako váž manžel večer odišiel, neprišiel pozrieť ako sa máte?“

„Nie.“

„Nevideli ste ho od chvíle, čo ste vyšli zo salóna, až do druhého rána. Je tak?“

Kay prikývla.

Battle si pošuchal bradu.

„Pani Strangeová, dvere medzi vašou a manželovou izbou boli zatvorené. Kto ich zatvoril?“

„Ja,“ odpovedala Kay stroho.

Battle nepovedal nič – ale vyčkával – vyčkával ako starý kocúr na myš, čo vylezie z diery.

Málovravnosťou vyvolal to, čo by ináč nedosiahol nikdy. Kay zlostne vybuchla:

„Och, hádam bude najlepšie, keď vám to tu hneď všetko vykrámim! Ten roztrasený starigáň Hurstall nás pred olovrantom iste počul a povie vám to, ak vám to nepoviem ja. Aj tak vám o tom už iste rozprával. Strašne sme sa s Nevilom povadili! Bola som naňho ukrutne nazlostená! Išla som spať a zamkla som dvere, lebo ešte vždy som zúrila!“

„Aha… aha,“ prisvedčil Battle čo najsúcitnejšie.

„A čo sa vlastne stalo?“

„Záleží na tom? Och, čo tam po tom, poviem vám to. Nevile sa správal, akoby nebol normálny. Ale všetkému je na vine tá ženská.“

„Aká ženská?“

„Jeho prvá žena. Ona mu vnukla myšlienku, aby sme prišli sem.“

„Chcete povedať – aby ste sa tu stretli?“

„Áno. Nevile sa nazdá, že si to zmyslel on – chudáčik nevinný! Ale nie! Nikdy ani len nepomyslel na čosi také, kým sa s ňou raz nestretol v parku a nenahovorila mu to. A on sa celkom vážne nazdáva, že to bola jeho myšlienka, no ja som za tým hneď videla Audreyinu jemnú taliansku ruku.“

„Prečo by to bola robila?“ spýtal sa Battle.

„Lebo sa ho chcela znova zmocniť,“ odvetila Kay. Hovorila rýchlo, ťažko dýchala. „Nikdy mu neodpustila, že ju nechal kvôli mne. Toto je jej pomsta. Nahovorila ho, aby sme sa tu všetci zišli, a potom sa pustila do roboty. Viete, je múdra. Vie sa tváriť smutne, vie mu unikať – áno, a vie sa zahrávať aj s iným mužom. Má Thomasa Royda, toho verného psa, ktorý ju odjakživa zbožňuje, – a Nevila doháňa do šialenstva, lebo sa robí, že sa zaň ide vydávať.“

Zamĺkla a nahnevane dychčala.

Battle ju vľúdne povzbudil:

„Človek by si myslel, že sa pán Strange poteší, keď si ona – mhm – nájde šťastie so starým priateľom.“

„Poteši? Je pekelne žiarlivý.“

„Teda ju má veľmi rád.“

„Oj, áno,“ prisvedčila Kay trpko. „O to sa už postarala!“

Battle si pochybovačne prešiel prstom po brade. „Nemuseli ste súhlasiť, aby ste v takej zostave prišli sem.“

„Ešteže čo! Vyzeralo by to, že žiarlim!“

„No podľa všetkého ste naozaj žiarlili, alebo nie?“ opýtal sa Battle.

„Odjakživa! Vždy som žiarlila na Audrey. Od samého začiatku – alebo takmer od samého začiatku. Cítievala som ju okolo seba aj doma. Akoby to bol jej domov, nie môj. Zmenila som všetky farby, všetko som poprehadzovala, ale napomohlo to! Cítila som, že je tam, že sa plazí okolo mňa ako sivá mátoha. Viem, Nevila trápila myšlienka, že sa k nej nepekne zachoval. Nikdy na ňu celkom nezabudol – vždy bola tam – výčitka v kútiku srdca. Sú na svete takí ľudia. Vyzerajú takí bezfarební a nezaujímaví – ale cítiť, že sú tam.“

Battle zadumane prikývol.

„Ďakujem, pani Strangeová. Toľko nám nateraz stačí. Musíme si ešte mnohé vyšetriť – najmä pokiaľ ide o vášho manžela, ktorý má zdediť po lady Tressilianovej kopu peňazí – päťdesiat tisíc funtov…“

„Je to tak veľa? Dostaneme to na základe testamentu nebohého sira Matthewa, však?“

„Vy o tom viete?“

„Pravdaže. Po smrti lady Tressilianovej mala sa suma rozdeliť medzi Nevila a jeho manželku. Nie že by som sa tešila, že tá stará relikvia už nežije. Neteším sa. Nemala som ju veľmi rada – možno zato, že ona nemala rada mňa – ale je strašné čo len pomyslieť, že odrazu prišiel akýsi zbojník a rozbil jej hlavu.“

S tým odišla. Battle pozrel na Leacha.

„Čo na ňu vravíš? Dobrá kosť, len čo je pravda. Našinec by pri nej ľahko stratil hlavu.“

Leach prisvedčil.

„Ale nezapôsobila na mňa ako dáma,“ namietol trocha neisto.

„Dnes je to bežné,“ povedal Battle. „Pozrieme si číslo jedna? Nie, hádam si radšej zavoláme slečnu Aldinovú, aby sme počuli o tomto manželstve mienku nezainteresovaného.“

Mary Aldinová pokojne vošla a sadla si. Aj keď navonok vyzerala pokojne, jej oči hľadeli ustarostene.

Odpovedala na Leachove otázky dosť jasne a potvrdila to, čo Nevile hovoril o včerajšej večeri. Odišla spať okolo desiatej.

„Potom bol pán Strange u lady Tressilianovej?“

„Áno, počula som, že sa zhovárali.“

„Zhovárali, alebo sa vadili, slečna Aldinová?“

Zapálila sa, ale pokojne odpovedala:

„Viete, lady Tressilianová obľubovala dišputy. Bývala veľmi znechutená, keď sa nič také nevyskytlo. Okrem toho bola dosť panovačná, rada komandovala – a muž sa s čímsi takým nezmieri tak ľahko ako žena.“

‚Povedzme ako vy,‘ pomyslel si Battle. Pozrel jej do inteligentnej tváre. Mary Aldinová prvá prerušila mlčanie.

„Nechcem sa robiť hlúpa – ale naozaj sa mi zdá neuveriteľné, že by ste podozrievali niekoho z domácich. Prečo by to nemohol byť niekto zvonku?“

„Príčin je niekoľko, slečna Aldinová. Po prvé – nič neukradli a nikam sa nevlámali. Nemusím vám pripomínať, ako váš dom a váš pozemok leží, ale uvedomte si toto: Na západe je strmá skala až do mora, na juhu sú dve terasy podmurované zase až z mora, na východe záhrada klesá temer až k pobrežiu, ale je obohnaná vysokým múrom. Vyjsť možno len malou bránkou, ktorá vedie na hradskú, a tá bola dnes ráno zahasprená znútra, a napokon hlavný vchod, ktorým sa vchádza z ulice. Nehovorím, že niekto nemohol preliezť cez plot, ani že sa nemohol dostať dnu nejakým kľúčom alebo pakľúčom – ale ako vidím, nič také sa nestalo. Kto túto vraždu spáchal, vedel, že Barrettová pije každý večer bylinkový odvar, a hodil doň dávku narkotika – to značí, že to bol niekto z tohto domu. Golfovú palicu vzal páchateľ zo skrine pod schodmi. Nebol to nik zvonku, slečna Aldinová.“

„Nevile to nebol! Viem iste, že to nebol Nevile!“

„Prečo ste si taká istá?“

Bezradne rozhodila rukami.

„Pretože by niečo také vôbec neurobil! Nevile by nikdy nezabil bezbrannú starú ženu v posteli!“

„Neznie, to veľmi pravdepodobne,“ povedal Battle zmierlivo, „ale prekvapilo by vás, čo všetko ľudia dokážu, keď na to majú pravú príčinu. Pán Strange možno súrne potreboval peniaze.“

„Viem celkom iste, že nie. Nepotrpí si na prepych nikdy si naň nepotrpel.“

„On nie, ale jeho žena!“

„Kay? Áno, ona možno áno – ale, ach, to je smiešne. Som presvedčená, že peniaze boli to posledné, na čo Nevile myslel.“

Komisár Battle si odkašlal.

„Teda mal azda iné starosti?“

„Kay vám to azda povedala. Áno, bolo to naozaj trápne. Nuž ale darmo, tu si nepomôžeme.“

„Asi nie, ale predsa by som rád počul vašu mienku, slečna Aldinová.“

Mary sa pomaly rozhovorila:

„Nuž, ako vravím, nastala tu trápna… situácia.“

„Ak som dobre rozumel, bola to myšlienka Nevila Strangea?“ šikovne jej skočil Battle do reči.

„Vravel, že to bola jeho myšlienka.“

„A vy ste azda inej mienky?“

„Ja… nie… ale voľáko to nevyzerá na Nevila. Mala som stále pocit, že mu to vnukol niekto iný.“

„Azda pani Audrey Strangeová?“

„Ťažko veriť, že by Audrey urobila čosi také.“

„Kto to teda mohol byť?“

Mary bezradne pokrčila plecami.

„Neviem. Je to veľmi čudné.“

„Čudné,“ zopakoval Battle zadumane. „Aj mne sa tak vidí. Je to čudné.“

„Všetko to bolo čudné. Cítila som… neviem to ani opísať. Čosi sa vznášalo v povetrí. Dajaká hrozba.“

„Všetci sú rozčúlení a povolili im nervy.“

„Áno, tak ako hovoríte… Všetkých nás to trápilo. Ešte aj pána Latimera…“ zháčila sa.

„Práve som sa chcel spýtať na pána Latimera. Čo by ste mi o ňom povedali, slečna Aldinová? Kto je pán Latimer?“

„Pravdu povediac, veľa o ňom neviem. Je to Kayin priateľ.“

„Je to priateľ pani Strangeovej. Dávno sa poznajú?“

„Áno, poznala sa s ním ešte pred vydajom.“

„Má ho pani Strangeová rada?“

„Isteže.“

„Nemala nejaké… nepríjemnosti?“

Battle chcel byť ohľaduplný. Mary mu odpovedala hneď a veľmi dôrazne: „Pravdaže nie.“

„Mala lady Tressilianová rada pána Latimera?“

„Nie veľmi.“

„A tá slúžka, tá Jane Barrettová slúžila už dlho u lady Tressilianovej? Pokladáte ju za pravdovravnú?“

„Ach, stopercentne. Bola lady Tressilianovej úplne oddaná.“

Battle sa oprel o stoličku.

„Naozaj nepripúšťate možnosť, že Barrettová udrela lady Tressilianová do hlavy a potom sa priotrávila, aby sa vyhla podozreniu?“

„Pravdaže nie. A prečo by to, preboha, urobila?“

„Veď viete, že bude po nej dediť.“

„Aj ja po nej čosi zdedím,“ povedala Mary Aldinová a zahľadela sa naň.

„Áno,“ prisvedčil Battle. „Aj vy. Viete, koľko to bude?“

„Práve prišiel doktor Trelawny a povedal mi to.“

„Prv ste o tom nevedeli?“

„Nie. Pravda, predpokladala som z občasných narážok lady Tressilianovej, že mi niečo zanechá. Ja totiž nemám nijaký majetok. Nevyžila by som, keby som nepracovala. Dúfala som, že mi lady Tressilianová zanechá aspoň sto funtov na rok – ale má nejakých synovcov, a preto som vôbec nevedela, ako naloží so svojimi vlastnými peniazmi. Pravda, majetok sira Matthewa pripadne Nevilovi a Audrey.“

„Teda nevedela, čo jej lady Tressilianová zanechá,“ povedal Leach, keď prepustili Mary Aldinovú, „aspoň tak hovorí.“

„Ona to hovorí,“ prisvedčil Battle. „A teraz by som rád vidieť modrofúzovú prvú ženu.“

VII

Audrey mala na sebe bledosivý flanelový kostým. Bola v ňom taká mátožné bledá, že si Battle spomenul, na Kayine slová „sivá mátoha, čo sa plazí po dome“.

Odpovedala na jeho otázky jednoducho a bez akéhokoľvek náznaku pohnutia.

Áno, išla spať o desiatej zarovno so slečnou Aldinovou. V noci nepočula nič.

„Prepáčte, že sa miešam do vašich súkromných záležitostí,“ ospravedlňoval sa Battle, „ale nevysvetlili by ste mi, ako sa stalo, že ste v tomto dome?“

„Vždy sem chodievam o tomto čase. Tento rok aj môj… môj bývalý manžel chcel prísť práve v tom istom čase a spýtal sa ma, či mi to nebude nepríjemné.“

„Bol to jeho návrh?“

„Áno, pravdaže.“

„Nie váš?“

„Nie, kdeže.“

„A súhlasili ste?“

„Áno, súhlasila som… Myslela som si – že sa to nedá odmietnuť.“

„Prečo nie, pani Strangeová?“

Zmiatla sa.

„Človek nechce byť nezdvorilý.“

„Vy ste požiadali o rozvod?“

„Áno.“

„Prepáčte, ale máte voči nemu ťažké srdce?“

„Nie – vôbec nie.“

„Ste veľmi zhovievavá, pani Strangeová.“ Neodpovedala. Battle sa odmlčal, ale Audrey nebola Kay, aby sa dala takto vyprovokovať. Vedela mlčať bez toho, aby to bolo čo len trocha trápne. Battle uznal svoju porážku.

„Ste si istá, že toto stretnutie nebola vaša myšlienka.“

„Celkom istá.“

„Ste s terajšou pani Strangeovou zadobre?“

„Nemyslím, že ma má veľmi rada.“

„A vy?“

„Ja áno. Pokladám ju za krásnu ženu.“

„No, ďakujem – myslím, že to je všetko.“

Vstala a zamierila ku dverám. Potom sa zháčila a vrátila sa.

„Rada by som ešte čosi povedala…“ zadrmolila nervózne. „Možno si myslíte, že to urobil Nevile – že ju zabil pre peniaze. Som presvedčená, že nie. Nevilovi nikdy nezáležalo na peniazoch. Viem to iste. Bola som jeho ženou osem rokov. Neviem si ho predstaviť, že by niekoho zabil takto – pre peniaze – to by nikdy neurobil. Viem, že to, čo vám teraz hovorím, nie je nijaký dôkaz – ale bola by som rada, keby ste mi uverili.“

Zvrtla sa a náhlivo vyšla.

„A čo povieš na túto?“ spýtal sa Leach. „V živote som nevidel osobu, v ktorej by bolo tak málo citu.“

„Neprejavuje ho,“ odvetil Battle. „Ale je v nej. Je to akési veľmi silné vzrušenie. Ale neviem aké…“

VIII

Posledný vošiel Thomas Royde. Sadol si slávnostne a vzpriamene a pritom zažmurkal ako sova.

Prvý raz po siedmich rokoch prišiel z Malajska domov. Od detstva chodieval na návštevu na Čajkino Bralo. Pani Audrey Strangeová mu bola ďaleká príbuzná – a od deviateho roku ju vychovávali v jeho rodine. Včera v noci šiel spať čosi pred jedenástou. Áno, počul o tom, že pán Nevile Strange odišiel z domu, ale ho nevidel. Nevile odišiel asi päť minút po štvrť na jedenásť alebo trocha neskôr. On sám celú noc nič nepočul. Keď objavili mŕtvolu lady Tressilianovej, bol už hore, v záhrade. Je ranostaj.

Nastala prestávka.

„Slečna Aldinová nám povedala, že bolo v dome akési napäté ovzdušie. Zbadali ste to aj vy?“

„Nemyslím. Ja si také čosi veľmi nevšímam.“

‚Klameš,‘ pomyslel si Battle. ‚Ba až veľmi si všímaš, viac ako väčšina ľudí.‘

Nie, neverí, že by Nevile Strange dajako potreboval peniaze. Rozhodne na to nevyzeral. Ale on vie len málo o záležitostiach pána Strangea.

„Poznali ste dobre druhú pani Strangeovú?“

„Stretol som sa tu s ňou prvý raz.“

Battle vyhodil posledný tromf.

„Možno viete, pán Royde, že sme na zbrani našli odtlačky pána Nevila Strangea. A na kabáte, ktorý mal včera na sebe, sme objavili na rukáve krv.“

Royde prikývol.

„Hovoril nám to,“ zahundral.

„Spytujem sa vás priamo: Myslíte, že to urobil on?“ Thomas Royde sa nerád ponáhľal. Vyčkal chvíľu a ten potom odpovedal:

„Neviem, prečo sa to spytujete mňa? To nie je moja vec, ale vaša. No ja si myslím, že je to nepravdepodobné.“

„Vedeli by ste o niekom, kto by sa vám zdal pravdepodobnejší?“

Thomas pokrútil hlavou.

„Jediný, kto by to bol mohol urobiť, nevyzerá na to. A to je všetko.“

„A kto je to?“

Royde ešte ráznejšie pokrútil hlavou.

„Nemôžem to povedať. Je to len moja súkromná mienka.“

„Je vašou povinnosťou pomáhať polícii.“

„Povedať všetky fakty. Toto nie sú fakty. Toto je len mienka. A je to rozhodne nepravdepodobné.“

„Veľa sme z neho nedostali,“ poznamenal Leach, keď Royde odišiel.

Battle prisvedčil.

„Nie, nedostali. Čosi má za lubom – čosi celkom konkrétne. Rád by som vedel, čo. Chlapče môj, toto je akási zvláštna vražda…“

Kým Leach odpovedal, zacengal telefón. Zdvihol slúchadlo a počúval. Po chvíľke povedal „dobre“ a zložil.

„Na rukáve je ľudská krv,“ oznamoval. „Tá istá krvná skupina ako lady Tressilianovej. Vyzerá to, akoby Nevile Strange…“

Battle prešiel k obloku a so záujmom pozeral von. „Tam von je akýsi krásavec,“ poznamenal. „Krásny, ale povedal by som zlý. Škoda, že pán Latimer – nazdávam sa, že je to on – bol včera večer v Easterheade. Je to typ, aký by rozbil hlavu aj vlastnej starej materi, keby si bol istý, že sa mu to prepečie a že z toho niečo vyťaží.“

„Nuž ale on z toho nemohol mať nič,“ povedal Leach. „Lady Tressilianová mu nezanechala ničového nič.“ Telefón zacengal znova. „Doparoma aj s telefónom. Čo je zas?“

Podišiel k aparátu.

„Haló. To ste vy, doktor? Čo? Nepovedzte, naozaj? Čo? Čooo?“

Obrátil hlavu. „Ujo, nože poď sem a počúvaj.“ Battle pristúpil k telefónu a vzal slúchadlo. Načúval, no na tvári sa mu ako obyčajne nič nezračilo. „Doveď mi Nevila Strangea, Jim,“ požiadal Leacha. Keď Nevile vošiel, Battle práve zložil slúchadlo. Nevile, bledý a prepadnutý, zvedavo pozeral na komisára Scotland Yardu a pokúšal sa vyčítať niečo z drevenej masky.

„Pán Strange,“ povedal Battle. „Poznáte niekoho, kto vás nemá rád?“

Nevile vytreštil oči a pokrútil hlavou.

„Určite?“ naliehal Battle. „Totiž, niekoho, kto nielen že vás nemá rád, ale kto vás zo srdca nenávidí?“

„Nie. Vôbec nie. Takého človeka niet.“

„Porozmýšľajte, pán Strange. Nikomu ste nijako neublížili…“

Nevile sa zapálil.

„Na svete je len jedna osoba, o ktorej možno povedať, že som jej ublížil, ale tá nie je pomstivá. Je to moja prvá žena, ktorú som opustil pre inú. Ale uisťujem vás, že ma neznenávidela. Je to – bol to anjel.“

Komisár sa naklonil ponad stôl.

„Musím vám povedať, pán Strange, že ste šťastlivec.“

„Hovoríte, akoby už bolo po všetkom,“ poznamenal Nevile.

„Už je po všetkom,“ odvetil Battle. „Zachránila vás číra náhoda, pán Strange.“

Nevile ešte vždy hľadel na neho s otázkou.

„Keď ste včera večer odišli od lady Tressilianovej,“ povedal Battle, „zacengala na slúžku.“

Pozoroval, ako sa Nevile tvári.

„Keď som odišiel. Teda Barrettová ju videla…“

„Áno. Živú a zdravú. Keď Barrettová išla k svojej panej, videla, že odchádzate.“

„A tá palica – moje odtlačky…“ povedal Nevile. „Nezabili ju tou palicou, Doktorovi Lazenbymu sa to hneď nepozdávalo. Videl som to na ňom. Zabili ju niečím iným. Tú päticu tam ktosi položil úmyselne, aby na vás obrátil podozrenie. Bol to možno niekto, kto počul vašu zvadu, a vybral si vás za vhodnú obeť, ale azda preto…“ Zmĺkol a potom zopakoval otázku: „Kto vás v tomto dome nenávidí, pán Stranne?“

IX

„Chcem sa vás niečo spýtať, doktor,“ povedal Battle. Práve prišli z nemocnice, kde sa krátko zhovárali s Barrettovou, a sedeli a doktora.

Barrettová bola slabá a vyčerpaná, ale myseľ mala jasnú.

Vypila svoj čaj a práve si líhala, keď lady Tressilianová zacengala. Pozrela na hodiny a videla, že bolo štvrť na jedenásť a päť minút.

Obliekla si župan a zišla dolu. V hale počula šramot a pozrela ponad zábradlie.

„Pán Nevile práve odchádzal. Bral si z vešiaka nepremokavý plášť.“

„Ako bol oblečený?“

„Mal sivý pásikavý oblek. Vyzeral ustarostený a nešťastný. Vopchal ruku do kabáta, akoby mu bolo jedno, ako si ho oblečie. Potom vyšiel a zachlopil za sebou dvere. Ja som vošla k panej. Bola veľmi ospanlivá a nemohla si spomenúť, prečo ma volala – často sa jej to, chuderke, stávalo. Ale ja som jej ponaprávala podušky, doniesla som jej čerstvú vodu a pohodlne som ju uložila.“

„Nezdalo sa vám, že je nesvoja, alebo že sa niečoho bojí?“

„Bola len ukonaná, nič inšie. Aj ja som bola ustatá. Jednostaj som zívala. Vyšla som hore a hodila som sa do postele.“

Nebolo pochýb, že Barrettovej zármutok a hrôza nad smrťou panej boli úprimné.

Vrátili sa k Lazenbyovcom a Battle vyhlásil, že sa chce niečo spýtať.

„Von s tým,“ nabádal ho Lazenby.

„Čo myslíte, kedy umrela lady Tressilianová?“

„Veď som vám povedal: medzi desiatou a polnocou.“

„Viem, že ste to už povedali, ale nejde o to. Ja sa vás spytujem, čo si vy myslíte?“

„Čiže, aká je moja súkromná mienka, však?“

„Áno.“

„Dobre. Ja by som hádal tak okolo jedenástej.“

„To som chcel vedieť.“ povedal Battle.

„Teší ma, ak som vám pomohol. Prečo?“

„Ani mne sa nepáčila myšlienka, že by ju boli zabili pred štvrť na jedenásť. Ani len Barrettovej uspávací prostriedok by nebol ešte účinkoval. Ten uspávací prostriedok ukazuje, že vraždu mali spáchať oveľa neskôr – v noci. Ja by som povedal, že tak okolo polnoci.“

„Môžbyť. Jedenásť je len domnienka.“

„Ale rozhodne to nebolo po polnoci?“

„Nie.“

„Nebolo to po pol tretej?“

„Prepánajána, kdeže!“

„Nuž, tak sa zdá, že Strange má alibi. Musím už len skontrolovať každý jeho krok po tom, čo odišiel z domu. Ak hovorí pravdu, je z toho vonku a my môžeme prikročiť k ostatným podozrivým.“

„K ostatným, čo budú dediť?“ nadhodil Leach.

„Azda,“ pripustil Battle. „Ale mne sa to akosi nezdá. Ja si myslím, že sa z toho vykľuje dajaká zvrhlosť.“

„Zvrhlosť?“

„Hanebná zvrhlosť.“

Keď vyšli z doktorovho domu, zamierili rovno k prievozu. Bratia Will a George Barnes tu prevážali na kompe. Barnesovci poznali v Slanom Potoku každého aspoň z videnia a väčšinu ľudí, čo prichádzali z Easterheadu. George hneď povedal, že pán Strange sa včera v noci okolo pol jedenástej previezol na druhý breh. Nie, neviezol pána Strangea späť. Posledný raz prevážal z Easterheadu o pol druhej a pán Strange nebol medzi cestujúcimi.

Battle sa ho spýtal, či pozná pána Latimera.

„Latimera? Latimera? Toho pekného mladého pána? Chodieva z hotela na Čajkino Bralo? Áno, poznám ho. Ale včera v noci som ho vôbec nevidel. Bol tam dnes ráno. Vrátil sa krátko pred vami.“

Previezli sa a zamierili k botelu Easterhead. Vyhľadali pána Latimera, ktorý sa len pred nedávnom vrátil z druhej strany.

Pán Latimer sa všemožne usiloval, aby im pomohol.

„Áno, chudáčisko Nevile bol včera večer tu. Bol voľáky nesvoj. Povedal mi, že sa so starou paňou povadil. Počul som, že aj s Kay sa nepohodli, ale to mi, pravda, nepovedal. Teda prišiel sem s dlhým nosom. Po dlhom čase sa celkom tešil, že som mu robil spoločnosť.“

„Ak som dobre rozumel, nemohol vás hneď nájsť?“ Latimer odvrkol:

„Čo ja viem, ako to bolo? Sedel som v hale; Strange povedal, že nazrel dnu a nevidel ma, ale hádam bol taký zronený, že sa nevedel sústrediť. Alebo som sa ja možno šiel prejsť do parku na pár minút. Len čo môžem, zmiznem odtiaľto. V tomto hoteli je pekelný smrad. Všimol som si to včera večer v bare. Hádam sú to kanály! Aj Strange to zbadal! Cítili sme to obaja. Hnusný smrad ako zo zdochliny. Možno je pod dlážkou v biliardovej sále zdochnutý potkan.“

„Hrali ste biliard a potom?“

„Ach, chvíľu sme sa zhovárali a vypili sme si zo dva poháriky. Odrazu sa Nevile spamätal – vraj, prepánajána, ušiel mi prievozník, a tak som sa ponúkol, že vytiahnem auto a odveziem bo. Aj som to urobil. Prišli sme ta okolo pol tretej.“

„A pán Strange bol s vami celú noc?“

„Áno, pravdaže Spýtajte sa, koho chcete. Každý vám povie.“

„Ďakujem, pán Latimer. Musíme byť opatrní.“

Keď opustili usmiateho a sebavedomého mladíka, Leach sa spýtal:

„Prečo vyšetruješ tak podrobne, čo bolo s Nevilom Strangeom?“

Battle sa usmial, ale hneď to pochopil aj Leach. „Doparoma, veď si vyšetroval toho druhého! To je nápad!“

„Ešte je priskoro na nejaké nápady,“ miernil ho Battle. „Chcel som len presne vedieť, kde bol Ted Latimer včera večer. Vieme, že od štvrť na dvanásť, povedzme aj po polnoci – bol s Nevilom Strangeom. Ale kde bol predtým – ako sa stalo, že ho Stranne nenašiel?“

Vypočúvali vytrvalo – barmanov, čašníkov, liftboyov. Videli ho v bale medzi deviatou a desiatou. O štvrť na jedenásť bol v bare. Ale odvtedy až do štvrť na dvanásť bo napodiv nevidel nikto. Napokon našli akési dievča, ktoré vyhlásilo, že pán Laftimer bol „v tej malej pisárničke s pani Beddoesovou – s tou tučnou zo severu.“

Keď ju donútili, aby povedala, kedy to bolo, odvetila, že okolo jedenástej.

„To nesúhlasí,“ namietal Battle zachmúrene. „Vtedy už bol tu. Lenže nechcel upozorňovať na svoju tučnú (a akiste bohatú) dámu. Takto sa dostávame späť k tým ostatným – k služobníctvu, ku Kay Strangeovej, Audrey Strangeovej, Mary Aldinovej a Thomasovi Roydovi. Jeden z nich zabil starú paniu, ale kto? Mohol som nájsť skutočný nástroj, ktorým ju zavraždili…“

Zháčil sa a pľasol sa po stehne.

„Už to nám, chlapče! Už vien, čo mi pripomenulo Hercula Poirota. Trocha si zajeme, vrátime sa na Čajkino Bralo a voľačo ti ukážem.“

X

Mary Aldinová nemala pokoja. Chodila von z domu a do domu, kde-tu zdvihla zvädnutú hlávku dálie, vrátila sa do salóna a bezúčelne prekladala vázy s kvetmi z miesta na miesto.

Z knižnice doliehala tichá vrava. Bol tam pán Trelawny a Nevile. Kay a Audrey nikde nevidela.

Mary vyšla znova do záhrady. Dolu pri múre zbadala Thomasa Royda, ktorý pokojne fajčil. Zamierila k nemu.

„Ach, božemôj.“ Sadla si vedľa neho a zhlboka, zmätene si vzdychla.

„Stalo sa niečo?“ spýtal sa Thomas.

Mary sa hystericky zasmiala

„To by sa neopýtal okrem vás nikto na svete. Pod našou strechou spáchal niekto vraždu a vy sa spytujete ‚stalo sa niečo‘?“

„Myslel som, že sa stalo niečo nového,“ doplnil Thomas trocha prekvapene.

„Ach, ja viem, čo ste mysleli. Je mi naozaj veľkou útechou, že som našla človeka, čo sa vie zachovať tak skvostne chladnokrvne.“

„Prečo by som sa mal nad všetkým rozčuľovať, čo mám z toho?“

„Nič. Ste náramne rozumný, len mi nejde do hlavy, ako to dokážete?“

„Nuž je to hádam preto, že stojím tak trocha bokom.“

„To je pravda, prirodzene. Vy necítite, ako sa nám všetkým uľahčilo, že Nevile je z toho von.“

„Aj mňa to veľmi teší. Akoby nie,“ namietal Royde.

Mary sa zachvela.

„Mal to veľmi nahnuté. Keby si Camilla nebola zmyslela zacengať na Barrrettovú po Nevilovom odchode…“ zarazila sa.

„Bol by náš Nevile v tom až po uši,“ dokončil Thomas. Hovoril s istým chmúrnym uspokojením a keď sa stretol s Mariným vyčítavým pohľadom, usmial sa a pokrútil hlavou.

„Naozaj nie som taký bezcitný, ale teraz, keď je Nevile von z vody, nevdojak ma teší, že ho tak trochu vyviedli z rovnováhy. Vždy je taký spokojný sám so sebou.“

„Ale nie, to sa len tak zdá, Thomas.“

„Možno nie. Možno má len také spôsoby. Ale dnes ráno mal poriadny strach!“

„Aký len viete byť ukrutný!“

„No už je všetko v poriadku. Viete, Mary, aj v tomto mal Nevile ako obyčajne čertovské šťastie. Keby sa zišlo proti nejakému chudákovi toľko dôkazov, neprepieklo by sa mu to tak ľahko.“

Mary sa znova zachvela.

„Thomas, čosi ma trápi. Úžasne trápi.“

„Mhm…“

„Tá príhoda s doktorom Trevesom.“

Thomasovi vypadla fajka na kamennú dlažbu. Keď sa skláňal, aby ju zdvihol, hlas mu znel inakšie.

„Aká?“

„V ten večer, keď bol u nás – rozprával o tom malom vrahovi! Spytovala som sa sama seba, Thomas… či nám to rozprával len tak, alebo azda s nejakým úmyslom?“

„Chcete povedať,“ doplnil ju Royde po chvíľke uvažovania, „či tým nemieni proti niekomu z nás?“

„Áno,“ zašepkala Mary.

„Aj ja by som to bol rád vedel,“ povedal Thomas pokojne. „Priznám sa otvorene, aj teraz, keď ste sem prišli, myslel som na to.“

Mary privrela oči.

„Obnovovala som si to v pamäti… Viete, hovoril to akosi nápadne. Zaviedol na to reč temer nasilu. A povedal, že by tú osobu spoznal kdekoľvek na svete.

Veľmi to zdôrazňoval. Ani čo by ja už bol spoznal.“

„Hm,“ zamumlal Thomas Royde. „Aj ja som si to všimol.“

„Ale prečo to robil? Čo sledoval?“

„Myslím, že nás varoval,“ usúdil Royde.

„Chcete povedať, že doktor Treves už vtedy vedel, že Camillu niekto zavraždi?“

„Nie – kdeže. To by bolo príliš fantastické. Možno nás varoval len tak všeobecne.“

„Viete, čo mi vŕta v hlave? Či to povedať polícii?“ Thomas zasa chvíľu uvažoval.

„Myslím, že nie,“ povedal napokon, „Nezdá sa mi, že by to bolo také závažné. Keby Treves žil a mohol by im všetko povedať, bolo by to niečo iné.“

„Áno,“ súhlasila Mary. „Ale on je mŕtvy!“ zachvela sa. „Umrel tak čudne, Thomas“

„Srdcová porážka. Mal slabé srdce.“

„Totiž tá čudná príhoda s pokazeným výťahom. Mne sa to nepáči.“

„Ani mne sa to veľmi, nepáči,“ priznal sa Thomas Royde.

XI

Komisár Battle sa poobzeral po spálni. Posteľ už prestlali. Ináč sa v izbe nič nezmenilo. Keď ju prvý raz videli, bola starostlivo vyriadená. A rovnako dôkladne bola uprataná teraz.

„Už to mám,“ povedal komisár Battle a ukázal na staromódnu mriežku pred krbom. „Nezdá sa vám, že je tá mriežka akási čudná?“

„Musí dať roboty vyčistiť ju,“ poznamenal Jim Leach, „je pekne vyleštená. Nevidím na nej nič čudného, iba – áno, ľavý gombík sa ligoce väčšmi ako pravý.“

„Práve to mi pripomenulo Hercula Poirota,“ vysvetľoval Battle. „Totiž jeho koníčkom sú veci, ktoré nie sú celkom symetrické. Hádam som si nevdojak pomyslel ‚Toto by starému Poirotovi iste narobilo veľa starostí‘ a potom som ho spomenul. Nože si vezmite náčinie na odtlačky, Jones, trocha sa prizrieme tým dvom gombíkom.“

O chvíľu Jones hlásil.

„Na pravom gombíku sú odtlačky, pán komisár, ale na ľavom ich niet.“

„Zamerajme sa teda na ľavý. Odtlačky patria slúžke, čo naposledy leštila mriežku. Ale ten ľavý leštil niekto neskôr.“

„V koši som našiel kúsok zhúžvaného skleného papiera,“ oznamoval Jones, „ale nevenoval som mu pozornosť.“

„Lebo vtedy ste nevedeli, čo hľadáte. A teraz pozor, stavím sa o hocičo, že ten gombík možno odkrútiť – áno, hneď som si to myslel.“

Jones vo chvíli odkrútil gombík a poťažkal ho na dlani.

„Je poriadne ťažký.“

Leach sa k nemu sklonil.

„Na skrutke je čosi čierne.“

„Najskôr je to krv,“ povedal Battle. „Očistil gombík, poutieral ho a fliačik na skrutke nezbadal. Stavím sa, že je to nástroj, ktorým prebil starej panej hlavu. Ale je tu aj čosi iné. Musíte dom prehľadať ešte raz, Jones. Tentoraz už budete vedieť, čo hľadáte,“ a dal mu niekoľko letmých inštrukcií. Potom pristúpil k obloku a vyzrel von.

„Tamto v brečtane trčí čosi žlté. Iste to bude nová hádanka.“

XII

Keď komisár Battle prechádzal cez halu, Mary Aldinová mu prehradila cestu.

„Môžem vám dačo povedať, pán komisár?“

„Pravdaže, slečna Aldinová Pôjdeme sem?“ Otvoril dvere do jedálne, kde už Hurstall odpratal riad od obeda.

„Chcem sa vás čosi spýtať, pán komisár. Iste si už nemyslíte, nemôžete si myslieť – že túto strašnú vraždu spáchal niekto z nás. Musel to byť niekto zvonku! Nejaký maniak!“

„Nie ste ďaleko od pravdy, slečna Aldinová. Ak sa nemýlim, práve slovo maniak vystihuje tohto zločinca najlepšie. Ale nebol to nikto zvonku.“

Vytreštila oči.

„Chcete povedať, že niekto v tomto dome nie je… nie je normálny?“

„Možno si pod tým slovom predstavujete človeka, ktorý s penou okolo úst gúľa očami. Maniak nie je taký. Nejeden nebezpečný a šialený zločinec vyzeral tak normálne ako vy alebo ja. Obyčajne ide o posadlosť. Vedomia sa zmocní jediná myšlienka a pomaly ho znetvorí. Prídu za vami citliví, rozumní ľudia, vysvetľujú vám, ako ich prenasledujú a ako ich kde-kto špehuje – a niekedy sa vám zdá, že to je pravda.“

„Viem celkom iste, že tu si nik nemyslí, že ho prenasledujú.“

„Uviedol som vám to len ako príklad. Sú aj inakšie formy šialenstva. Ale ja som presvedčený, že ten, kto túto vraždu spáchal, bol v zajatí utkvelej myšlienky – myšlienky, ktorá mu nedala pokoja, kým n>u už na ničom nezáležalo a nič preňho nemalo význam.“ Mary sa zachvela.

„Mám niečo na srdci, čo by ste azda mali vedieť.“ Stručne a jasne mu rozprávala, ako bol u nich na večeri doktor Treves a čo im spomínal. Komisár Battle sa o to veľmi zaujímal.

„Hovoril, že by tú osobu spoznal? Mimochodom – bolo to dievča, alebo chlapec?“

„Mne sa zdalo, že hovorí o chlapcovi – ale doktor Treves to vlastne nepovedal – naozaj, už si spomínam – výslovne vravel, že nám nepovie nič bližšie ani o pohlaví, ani o veku dieťaťa.“

„Naozaj? Iste to malo svoj význam. A povedal, že dieťa malo nejakú fyzickú zvláštnosť, podľa ktorej by ho spoznal kdekoľvek na svete?“

„Áno.“

„Hádam nejaká jazva – má niekto z vás jazvu?“ Zbadal, že Mary Aldinová sa trocha zháčila, a len potom odpovedala:

„Ja som nič také nezbadala.“

„Von s tým, slečna Aldinová,“ usmial sa. „Voľačo ste hádam predsa len zbadali. Ak áno, zbadal by som to aj ja, nemyslíte?“

Pokrútila hlavou.

„Nič… nič také som nezbadala.“

Ale videl na nej, že je zarazená a nesvoja. Jeho slová v nej akiste vyvolali veľmi nepríjemné myšlienky. Rád by bol vedel, na čo myslí, ale skúsenosť mu hovorila, že by nátlak neviedol k ničomu.

Zvrtol reč znova na starého doktora Trevesa.

Mary mu rozpovedala, ako tragicky sa ten večer skončil.

Battle sa jej dlho na všeličo vypytoval. Potom pokojne povedal:

„To je pre mňa novinka. S takým niečím som sa ešte nestretol.“

„S čím ste sa nestretli?“

„Ešte nikdy sa mi nestalo, žeby bol niekto vraždil len tým, že vyvesil na výťah tabuľku.“

„Hádam si len nemyslíte…?“ pozrela naňho zhrozená.

„Že to bola vražda? Pravdaže to bola vražda! Rýchla a vtipná. Pravda, nemusela sa podariť – ale sa podarila.“

„Len preto, že doktor Treves vedel…“

„Áno. Lebo by bol mohol upozorniť na niekoho v tomto dome. A takto sme vykročili do tmy, ale teraz nám už bliká svetielko a celý prípad sa pomaly vyjasňuje. Voľačo vám poviem, slečna Aldinová – túto vraždu starostlivo pripravili do najmenších podrobností. A chcem, aby ste si dobre zapamätali jedno – dbajte, aby sa nikto nedozvedel, čo ste mi povedali. Je to veľmi dôležité. Rozhodne to nikomu nespomínajte.“

Mary prikývla. Ešte vždy bola ohromená.

Komisár Battle vyšiel z izby a pokračoval v práci tam, kde ho Mary Aldinová vyrušila. Postupoval vždy metodicky. Potreboval isté informácie a nový sľubný adut, čo by bol aký lákavý, neodviedol jeho pozornosť od systematického plnenia povinností.

Zaklopal na dvere do knižnice a hlas Nevila Strangea ho pozval ďalej.

Nevile predstavil Battla doktorovi Trelawnvmu, vysokému, uhladenému pánovi tmavých jastrivých očú.

„Prepáčte, že som sem tak vpadol,“ ospravedlňoval sa komisár Battle. „Ale čosi mi nie je celkom jasné. Polovicu majetku nebohého sira Matthewa zdedíte vy, pán Strange, ale kto zdedí druhú polovicu?“

Nevila to prekvapilo.

„Veď som vám povedal. Moja žena.“

„Áno. Ale…“ Battle ostýchavo zakašlal, „ktorá žena, pán Strange?“

„Ach, áno, rozumiem. Zle som sa vyjadril. Peniaze dostane Audrey, ktorá bola mojou ženou, keď sa testament zostavoval. Je tak, pán doktor Trelawny?“ Advokát prisvedčil.

„V záveti sa o tom hovorí celkom jasne. Majetok sa má rozdeliť medzi chovanca sira Matthewa, Nevila Henryho Strangea, a jeho manželku, Audrey Elisabeth Strangeovú, rodenú Standishovú. Prípadný rozsobáš na testamente nič nemení.“

„To je teda jasné,“ povedal Battle. „Nazdám sa, že si pani Audrey Strangeová plne uvedomuje túto skutočnosť?“

„Pravdaže,“ vyhlásil doktor Trelawny.

„A terajšia pani Strangeová?“

„Kay?“ Nevile sa zatváril prekvapene. „Ach, myslím, že áno. Ostatne – o niečom takom som sa s ňou nikdy nezhováral…“

„Myslím, že je zle informovaná,“ pripomenul Battle. „Nazdá sa, že po smrti Lady Tressilianovej dostanete peniaze vy a vaša terajšia manželia. Toľko som aspoň vyrozumel dnes ráno z jej reči. Prišiel sen teda sem, aby som zistil, ako sa vlastne veci majú.“

„To je ale zvláštne,“ začudoval sa Nevile. „Mohlo sa to konečne ľahko stať. Teraz si spomínam, že zo dva razy povedala: ‚Keď po Camiliinej smrti zdedíme tie peniaze,‘ ale ja som predpokladal, že pritom myslí na môj podiel.“

„Je zaujímavé, k akým nedorozumeniam môže dôjsť aj medzi dvoma ľuďmi, čo sa dosť často zhovárajú o tom istom – a pritom každý z nich myslí na niečo iné a ani jeden na to nepríde,“ povedal Battle.

„To je pravda,“, súhlasil Nevile, ale neprejavoval veľký záujem. „No v tomto prípade na tom veľmi nezáleží. Nám peniaze vôbec nechýbajú. Teším sa, že ich dostane Audrey. Bola na tom zle, aspoň si trocha pomôže.“

„Ale po rozsobáši mala od vás iste nárok na pravidelný príspevok, pán Strange?“ spýtal sa Battle z mosta doprosta.

Nevile sa začervenal:

„Jestvuje čosi ako hrdosť, pán komisár,“ povedal stiesnene. „Audrey vždy vytrvalo odmietala odo mňa každý halier.“

„A bol to veľmi štedrý príspevok,“ zamiešal sa doktor Trelawny. „Ale pani Audrey Strangeová ho vždy odmietla prijať a vrátila ho.“

„To je zaujímavé,“ poznamenal Battle a vyšiel z izby, kým ho niekto stihol požiadať, aby svoju poznámku vysvetlil.

Vyšiel z knižnice a pobral sa rovno za svojím synovcom.

„V podstate má v tomto prípade takmer každý veľmi prijateľný peňažný motív,“ povedal. „Nevile Strange a Audrey Strangeová dostanú maličkosť – každý po päťdesiat tisíc funtov. Kay Strangeová sa nazdá, že tých päťdesiat tisíc patrí jej. Mary Aldinová dostane rentu a nebude už musieť zarábať. Pravda, treba pripomenúť, že Thomas Royde nedostane nič. Ale patrí sem aj Hurstall, ba aj Barrettová, ak uvážime, že riskovala, že sa otrávi, aby sa vyhla podozreniu. Áno, ako vravím, nechýbajú tu finančné motívy. A predsa, ak sa nemýlim, peniaze s tým nemajú nič spoločné. Ak jestvuje niečo ako vražda z čírej nenávisti, toto je ona. A ak mi to nikto neprekazí, ja páchateľa dostanem!“

XIII

Angus MacWhirter sedel na terase hotela Easterhead a hľadel ponad rieku na hrozivú strminu Prísnej Hlavy.

Starostlivo bilancoval svoje myšlienky a city. Ani nevedel, prečo sa rozhodol pobudnúť posledné dni tam, kde práve sedel. A predsa: čosi ho sem ťahalo. Možno chcel skúšať sám seba – presvedčiť sa, či mu v srdci ostalo čosi z voľakedajšieho zúfalstva.

Mona? Ako málo mu už na nej záležalo. Vydala sa za iného. Nedávno prešiel na ulici okolo nej a necítil nič. Spomínal si, aký bol zarmútený a zatrpknutý, keď ho opustila, ale to všetko je už za ním.

Z myšlienok ho vyrušil mokrý pes a nahnevaný krik novej priateľky, trinásťročnej Diany Brintonovej.

„Choď preč, Don. Choď preč. Nie je to strašné? Skotúľal sa dolu brehom za voľákou rybou alebo čo. Razí od neho na kilometer. Viete, tá ryba bola skapatá!“

MacWhirterov nos potvrdil túto domnienku.

„Ležala v nejakej pukline v skale,“ vysvetľovala slečna Brintonová. „Vzala som ho do vody a pokúšala som sa ho vyumývať, ale zdá sa, že to veľmi nepomohlo.“

MacWhirter prisvedčil. Don, drôtený foxteriér prívetivej a oddanej nátury, sa celkom urazil, že ho priatelia držia na tri kroky od tela.

„Morská voda nepomôže,“ poúčal MacWhirter. „Treba horúcu vodu a mydlo.“

„Viem. Ale v hoteli to veľmi nepôjde. Nemáme izbu s kúpeľňou.“ Naostatok MacWhirter a Mona s Donom na povrázku potajme vošli bočnými dverami do hotela, vpašovali psa do MacWhirterovej kúpeľne a poriadne ho vyšúchali, až sa obaja celí zmáčali.

Po tejto príhode bol MacWhirter trocha veselší. Odviezol sa autobusom do Saltingtonu, kde si dal vyčistiť oblek.

Dievča, čo malo v expresnej čistiarni službu, pozrelo naň nechápavo.

„MacWhirter, hovoríte? Myslím, že ešte nie je hotový.“

„Musí byť hotový.“ Sľúbili mu ho už na včerajšok a aj to by už bolo štyridsaťosem hodín, nie dvadsaťštyri. A táto ženská mu tu tára také nezmysly, hneval sa MacWhirter.

„Nemali sme kedy,“ povedalo dievča a ľahostajne sa usmievalo.

„Nezmysel.“

Dievča zvážnelo a odseklo:

„Čo mám robiť, nie je hotový.“

„Tak si ho vezmem taký, aký je.“ vyhlásil MacWhirter.

„Ale ešte sme sa ho nedotkli,“ upozorňovalo dievča.

„Vezmem si ho tak.“

„Do zajtra by sme vám ho vyčistili – už ako z láskavosti.“

„Nežiadam od ľudí láskavosti. Doneste mi, prosím, môj oblek.“

Dievča si ho nevraživo premeralo a odišlo do zadnej miestnosti. Vrátilo sa s neporiadne zviazaným balíkom a šuchlo ho na pult.

MacWhirter vzal balík a vyšiel.

Cítil sa napodiv ako víťaz. V skutočnosti to však znamenalo, že si oblek musí dať vyčistiť niekde inde!

Keď sa vrátil do hotela, hodil balík na posteľ a znechutene sa naň zahľadel. Hádam by mu ho trocha prečistili a vyžehlili aj v hoteli.

Rozviazal balík a vystrúhol namrzenú tvár. Nenachádzal slov pre expresnú čistiareň. Toto nie je jeho oblek! Ba je celkom inej farby! Jeho oblek bol tmavomodrý. Nahnevano pozrel na ceduľku. Meno bolo správne: MacWhirter. Voľáky menovec? Alebo len niekto vymenil ceduľky?

Ako tak hľadel na kôpku šatstva, do nosa mu udrel známy zápach. Bol neobyčajne nepríjemný… akosi mu pripomínal psa. Áno, ako to len bolo. Diana a jej pes. Áno, už to má. Diana a jej pes. Doslovne to razí rybami!

Sklonil sa a prezeral si oblek. Tuto na kabáte – vyblednutá škvrna na pleci. Na pleci… To je naozaj zvláštne…

Ej, ale si zajtra vypožičia to dievča v expresnej čistiarni. Taká nedbanlivosť!

XIV

Po večeri sa prešiel po hradskej od hotela až po prievoz. Noc bola jasná, ale studená, bolo cítiť, že sa blíži zima.

MacWhirter sa previezol do Slaného Potoka. Už druhý raz sa šiel pozrieť na Prísnu Hlavu. Akosi ho priťahovala. Kráčal pomaly hore brehom okolo hotela Balmoral k veľkému domu, čo sa týčil na vrchole skaly. Čajkino Bralo – čítal na natretej bráne. Pravda, tam zavraždili tú starú paniu. V hoteli sa o tom veľa hovorilo, chyžná mu nedala pokoja, kým mu všetko nevyrozprávala, a holi toho plné noviny. MacWhirtera to nudilo.

Potom sa spustil dolu brehom popri úzkej pláži a niekoľkých staromódnych, ale zmodernizovaných rybárskych domcoch. Odtiaľ cesta zase stúpala a vyústila na hradskú, vedúcu hore na Prísnu Hlavu.

Prísna Hlava bola pošmúrna a odstrašujúca. MacWhirter stál na pokraji skaly a hľadel dolu do mora. Takto tam stál aj v tú noc. Pokúšal sa oživiť pocity, ktoré vtedy prežíval – zúfalstvo, hnev, únavu a túžbu zbaviť sa toho všetkého. Ale nebolo čo oživovať. Všetko sa rozplynulo. Ostala v ňom len chladná zlosť. Zachytil sa na strome, strážnici ho zachránili, v nemocnici mu dohovárali ako zlému decku – samé znevažovanie, samé urážky. Prečo ho vtedy nenechali na pokoji?

Ako ho vtedy bolela myšlienka na Monu! Teraz na ňu myslel celkom pokojne. Vždy bola dosť ľahkovážna. Ľahko si ju získal každý, kto sa jej zaliečal a lahodil jej márnivosti. Bola veľmi pekná. Áno, veľmi pekná – ale prázdna, nebola to žena, o ktorej kedysi sníval.

A potom sa s dramatickou rýchlosťou stalo čosi neuveriteľné! Z nočnej tmy sa vynorila biela postava a utekala – utekala – k strmine. Krásna a zúfalá postava, ktorú prenasledovali Fúrie a hnali ju do skazy! Utekala v strašnom zúfalstve… On toto zúfalstvo poznal. Vedel, čo to je…

Vynoril sa z tieňa a zachytil ju práve vo chvíli, keď chcela zoskočiť zo skaly. Zakričal na ňu z plného hrdla: „Nie, nerobte to…“

Akoby držal v hrsti vtáča. Trepala sa – trepala sa bez slova a potom, zase ako vtáča, zrazu zanemela.

„Nehádžte sa ta!“ prihovoril sa jej naliehavo. „Nie je to hodno. Nie je to hodno. Čo by ste boli aká zúfalá a nešťastná…“

Vydala akýsi zvuk. Bol to azda ďaleký záblesk smiechu.

„Vy nie ste nešťastná?“ spýtal sa jej prísne. „A čo je s vami?“

Odpovedala mu jediným tichým vzdychom:

„Bojím sa.“

„Bojíte sa?“ Tak ho to prekvapilo, že ju pustil a ustúpil o krok, aby ju lepšie videl.

Len vtedy zistil, že neklame. Poháňal ju strach. Strach jej zmenil drobnú bielu inteligentnú tvár na bezvýraznú a hlúpu. Strach jej tak roztvoril jasné oči.

„Čoho sa bojíte?“ nechápal.

Odpovedala tak ticho, že to ledva počul.

„Bojím sa, že ma obesia…“

Áno, tak to povedala. On len vytriešťal oči. Díval sa raz na ňu, raz na okraj strminy.

„Tak teda preto?…“

„Áno. Rýchla smrť, len nie…“ Privrela oči a zachvela sa. Triasla sa na celom tele.

MacWhirter si v duchu všetko logicky poskladal. Naostatok sa spýtal: „Lady Tressilianová? Tá stará dáma, ktorú zavraždili?“ A potom na ňu ukázal ako dajaký žalobca: „Teda vy ste pani Strangeová – prvá pani Strangeová.“

Prikývla ešte celá roztrasená.

MacWhirter hovoril pomaly a starostlivo sa rozpomínal na všetko, čo o vražde počul. Chýry sa mu miešali s faktami.

„Vášho manžela zaistili, však? Mali proti nemu hŕbu dôkazov – a potom prišli na to, že dôkazy niekto podhodil…“

Zháčil sa a pozrel na ňu. Už sa nechvela. Len stála a hľadela na neho ako poslušné učenlivé dieťa. Jej správanie ho dojímalo.

„Aha… Aha, už viem, ako to bolo…“ pokračoval, „Opustil vás, vzal si inú, však? A vy ste ho ľúbili…“ zarazil sa, potom doložil: „Rozumiem. Aj mňa nechala žena a odišla s iným…“

Rozhodila ruky a divo, zúfalo jachtala:

„N-n-ie… nie… je… to tak. V-ôbec… nie…“

Prerušil ju. Hlas mal prísny a panovačný.

„Choďte domov. Už sa nemusíte báť. Počujete? Ja sa už postarám, aby vás neobesili.“

XV

Mary Aldinová ležala na pohovke v salóne. Bolela ju hlava a telo mala ako z olova.

Deň predtým bolo vyšetrovanie a po svedeckých výpovediach a identifikácii ho odložili na budúci týždeň.

Na druhý deň mal byť pohreb lady Tressilianovej. Audrey a Kay sa odviezli autom do Saltingtonu, aby si kúpili čierne šaty. Sprevádzal ich Ted Latimer. Nevile a Thomas Royde sa išli poprechádzať, takže okrem služobníctva bola v dome len Mary.

Komisár Battle a inšpektor Leach v ten deň neprišli – aj preto sa jej uľahčilo. Mary sa zdalo, že sa rozplynula akási chmára, keď sa nezdržovali v dome. Boli zdvorilí, vlastne celkom príjemní, ale tie neprestajné otázky, to ustavičné tiché a premyslené vyšetrovanie a skúmanie každej skutočnosti naozaj pôsobilo na nervy. Dnes už komisár s tou kamennou tvárou iste vie o každom nedorozumení, ba o každom slove a pohybe za posledných desať dní.

Teraz, čo odišli, je pokoj, Mary odpočívala. Chcelo sa jej zabudnúť na všetko – na všetko a len ležať a odpočívať.

„Prepáčte, milostivá.“ Vo dverách stál Hurstall a ospravedlňoval sa.

„Prosím, Hurstall?“

„Chce sa s vami zhovárať akýsi pán. Zaviedol som ho do pracovne.“

Mary naň pozrela prekvapene a trocha aj namrzene.

„Kto je to?“

„Povedal, že sa volá MacWhirter, slečna.“

„Nikdy som to meno nepočula.“

„Nie, slečna.“

„Iste je to dajaký reportér, nemali ste ho pustiť dnu, Hurstall.“

Hurstall zakašlal.

„Nemyslím, že by bol reportérom, slečna. Myslím, že je priateľom pani Audrey.“

„Ach, to je inšie.“

Mary si prihladila vlasy a ustato prešla cez halu do malej pracovne. Mimovoľne sa zarazila, keď sa vysoký mužský stojaci pri obloku obrátil. Nevyzeral ani najmenej ako Audreyin priateľ.

Ale vľúdne sa mu prihovorila:

„Ľutujem, ale pani Strangeová nie je doma. Prišli ste za ňou?“

Pozrel na ňu zadumane a nerozhodne.

„Vy ste slečna Aldinová?“ spýtal sa.

„Áno.“

„Myslím, že mi môžete pomôcť aj vy. Hľadám povraz.“

„Povraz?“ spýtala sa Mary živo a prekvapene.

„Áno, povraz. Kde by mohol byť kus povrazu?“

Mary bola ako v hypnóze. Keby jej tento čudný človek bol všetko vysvetlil, nebola by sa š ním zhovárala. Ale Angus MacWhirter nedokázal nič prijateľné vymyslieť, a preto sa veľmi múdro rozhodol, že prosto povie, čo chce. Mary celá ohromená ani si neuvedomila, že ho vodí po dome a že hľadajú povraz.

„Aký povraz?“ opýtala sa.

„Hocijaký.“

„Hádam na povale, kde sú fľaše od zaváranín…“

„Podívame sa ta?“

Zaviedla ho na povalu. Roli tam špagáty a čudný kúsok šnúrky, ale MacWhirter pokrútil hlavou.

Chcel povraz – hodný kotúč povrazu.

„Hádam sa nájde v komore medzi haraburdím,“ usúdila Mary váhavo.

„To bude ono.“

Vrátili sa do domu a zišli do komory. Mary otvorila dvere. MacWhirter stál na prahu a pozeral dnu.

„Tu ho máme,“ vydýchol si napodiv spokojne.

Za dverami na truhlici medzi starým rybárskym náčiním a niekoľkými poduškami, prežranými od moli, ležal veľký kotúč povrazu. Chytil Mary za lakeť a jemne ju potískal dopredu, až obaja stáli pred povrazom a dívali sa naň. Dotkol sa ho a povedal:

„Bol by som rád, slečna Aldinová, keby ste si uvedomili toto: vidíte – všetko naokolo je zaprášené. Ale na tomto povraze prachu niet. Len sa ho dotknite.“

„Je trocha vlhký,“ odvetila zarazene.

„Tak je.“

Zvrtol sa a chcel vyjsť.

„Ale ten povraz? Hádam ste ho chceli, nie?“ pripomenula Mary prekvapene.

MacWhirter sa usmial.

„Chcel som len vedieť, či je tam, nič iné. Nemohli by ste zamknúť dvere, slečna Aldinová – a vytiahnuť kľúč? Áno. Bol by som rád, keby ste kľúč odovzdali komisárovi Battlovi a inšpektorovi Leachovi. U nich bude najbezpečnejší.“

Keď vychádzali, Mary zaprotestovala:

„Ale ja naozaj nerozumiem…“

MacWhirter rázne odpovedal:

„Nemusíte rozumieť.“ Chytil ju za ruku a srdečne jej ju stisol. „Som vám veľmi povďačný za spoluprácu.“ A zápäť vyšiel z domu. Mary ani nevedela, ti sa jej to všetko neprisnilo.

O chvíľu vošiel Nevile s Thomasom, zakrátko sa vrátilo aj auto a Mary Aldinová sa prichytila pri tom, že závidí Kay a Tedovi ich veselosť. Smiali sa a žartovali. Napokon, prečo nie? pomyslela si. Camilla Tresilianová nebola Kay ničím.

Len čo sa naobedovali, prišla polícia. Hurstallovi sa od strachu zachvel hlas, keď oznamoval, že komisár Battle a inšpektor Leach sú v salóne.

Keď ich komisár Battle pozdravil, tváril sa celkom priateľsky.

„Dúfam, že som vás nevyrušil,“ ospravedlňoval sa. „Ale je tu čosi, čo by som si chcel vysvetliť. Čia je napríklad táto rukavička?“

Ukázal im málu žltú semišovú rukavičku a obrátil sa k Audrey.

„Vaša, pani Strangeová.“

Pokrútila hlavou.

„Nie – nie je moja.“

„Slečna Aldinová?“

„Nemyslím. Nemám rukavičky takej farby.“

„Môžem si ju pozrieť?“ Kay vystrela ruku. „Nie.“

„Nevyskúšali by ste si ju?“

Kay vyskúšala rukavičku, ale bola jej malá.

„Slečna Aldinová?“

Vyskúšala ju aj Mary.

„Aj vám je malá,“ povedal Battle. Vrátil sa k Audrey. „Myslím, že vám bude akurát. Máte menšiu ruku ako druhé dve dámy.“

Audrey vzala rukavičku a natiahla si ju na pravú ruku.

„Veď vám vravela, Battle, že rukavička nie je jej,“ zahriakol Strange komisára.

„Možno sa pomýlila, alebo zabudla,“ namietal Battle. „Možno je moja,“ zajachtala Audrey, „rukavičky sú takmer všetky rovnaké, však?“

„Či je už tak či onak, ale našli sme ju pod vašim oblokom, zastrčenú v brečtane,“ povedal Battle. „A bola tam aj druhá.“

Nastalo ticho. Audrey otvorila ústa, akoby chcela prehovoriť, ale ich zase zavrela. Sklopila oči pred upreným pohľadom komisára Battla.

„Pozrite, pán komisár…“ vyskočil Nevile.

„Mohol by som s vami hovoriť bez svedkov, pán Strange?“ požiadal ho Battle vážne.

„Pravdaže, pán komisár. Poďme do knižnice.“

Šiel prvý a obaja policajní úradníci kráčali za nim. Len čo sa za nimi zatvorili dvere, Nevile sa podráždene spýtal:’

„Akú smiešnu historku ste zas vymysleli o tých rukavičkách pod oblokom mojej manželky?“

„Našli sme v tomto dome čosi veľmi zvláštne, pán Strange,“ odpovedal pokojne Battle.

Nevile sa zachmúril.

„Zvláštne? Čo tým chcete povedať?“

„Ukážem vám to.“

Kývol Leachovi, Leach vyšiel z izby a vrátil sa s veľmi čudným náradím.

„Ako vidíte, pán Strange,“ povedal Battle. „je to oceľová guľa, odkrútená z viktoriánskej mriežky – ťažká oceľová guľa. Potom páchateľ odpílil hlavicu tenisovej rakety a zaskrutkoval guľu do raketového držadla. Myslím, nieto pochybností, že toto bol nástroj, ktorým zabili lady Tressilianovú.“

„Strašné!“ zvolal Nevile a striaslo ho. „Ale kde ste túto príšeru našli?“

„Guľku vrah vyčistil a naskrutkoval späť na mriežku. Ale zabudol očistiť aj skrutku. Našli sme na nej stopy krvi. Tak isto leukoplastom znova zlepil držadlo a hlavicu rakety. Raketu potom nedbanlivo hodil do skrine pod schodmi, kde by si ju pravdepodobne medzi ostatným nik nevšimol, nebyť toho, že sme čosi také práve hľadali.“

„To je náramne dômyselné, pán komisár.“

„Je to len rutina.“

„A teda nijaké odtlačky?“

„Raketu, ktorá podľa váhy mohla patriť pani Kay Strangeovej, mali ste v ruke aj vy aj ona – sú na nej odtlačky vás oboch. Ale sú na nej aj neomylné stopy toho, že ju mal v ruke niekto v rukavičkách, a to po vás. Bol tam ešte jeden odtlačok – azda z neopatrnosti. Našli sme ho na lepiacej páske, ktorou sa zlepovala raketa. Nejdem vám teraz vykladať, čí to bol odtlačok. Musím ešte spomenúť niekoľko iných podrobností.“

Battle sa odmlčal. Po chvíli pokračoval:

„Bol by som rád, keby ste sa pripravili na veľké prekvapenie, pán Strange. Ale chcem sa vás ešte čosi spýtať, Ste si celkom istý, že vy ste prišli na myšlienku stretnúť sa tu, že vám to nenavrhla pani Audrey Strangeová?“

„Ale kdeže! Audrey…“

Vtom sa otvorili dvere a vošiel Thomas Royde.

„Prepáčte, že som sem tak vpadol,“ ospravedlňoval sa, „ale myslel som si, prečo by som tu nebol aj ja?“ Nevile naň znechutene pozrel.

„Nehnevaj, sa, kamarát, ale toto sa teba vôbec netýka.“

„Prepáč, prečo nie? Vieš, začul som zvonku jedno meno.“ A po chvíli doložil: „Audreyino.“

„Doparoma, čo má Audreyino meno spoločné s tebou?“ spýtal sa Nevile netrpezlivo.

„A keď na to príde, čo má spoločné s tebou? Ja som sa Audrey ešte nevyjadril, ale prišiel som sem, aby som ju požiadal o ruku, a myslím, že to vie. Chcem si ju vziať za ženu – stačí ti to?“

Komisár Battle zakašlal a Nevile naň zarazene pozrel: „Prepáčte toto – prerušenie, pán komisár…“

„Mne to nevadí, pán Strange,“ odpovedal Battle. „Musím sa vás ešte čosi spýtať. Na tmavomodrom saku, ktoré ste mali na sebe v deň vraždy, na golieri znútra a na pleci sa našil plavé vlasy. Neviete, ako sa ta dostali?“

„Iste to boli moje.“

„Oj, nie, neboli to vaše, pán Strange. Boli to ženské vlasy a na rukáve sa našiel červený.“

„Ten bol akiste ženin – Kayin. Chcete povedať, že tie ostatné by mali byť Audrevine? Je to možné. Raz večer na terase sa mi zachytila manžetová gombička do jej vlasov.“

„To by boli plavé vlasy na rukáve,“ zamumlal inšpektor Leach.

„Čo vám zas vŕta v hlave?“ rozkričal sa Nevile. „Na vnútornej strane goliera sú aj stopy po púdri,“ povedal Battle. „Primavera naturelle č. 1 – drahý púder jemnej vône – ale netvrďte mi, že ho používate vy, pán Strange. Aj tak vám to neuverím. A pani Kay používa Orchid Sun Kiss. Primavera naturelle č. 1 používa pani Audrey Strangeová.“

„A čo vám teda vŕta v hlave?“ zopakoval Nevile ešte raz.

Battle sa naklonil dopredu.

„Že pani Audrey mala ten kabát pri nejakej príležitosti na sebe. Len tak sa tam vlasy a púder mohli dostať. A potom, videli ste tú rukavičku, čo som vám ukazoval? Je bezpečne jej. Bola to pravá, tu máte ľavú.“ Vytiahol rukavičku z vrecka a položil ju na stôl. Bola zhúžvaná, s hnedočervenými škvrnami.

„A čo je to na nej?“ spýtal sa Nevile s hrôzou v hlase.

„Krv; pán Strange,“ vyhlásil Battle rozhodne. „Všimnite ‚ si, že je to ľavá rukavička. A pani Audrey je ľavačka. Všimol som si to, keď som ju prvý raz videl pri káve: šálku držala v pravej, cigaretu v ľavej ruke. Aj kalamár na jej písacom stole bol posunutý doľava. Všetko súhlasí. Guľa z mriežky, rukavičky pod oblokom, vlasy a púder na saku. Lady Tressilianovú udreli do ľavej sluchy – ale posteľ stála tak, že nebolo možné, aby niekto stál na druhej strane. Z toho vyplýva, že zasiahnuť lady Tressilianovú pravou rukou by bolo veľmi nešikovné – ale ľavák by to urobil hravo!“

Nevile sa pohŕdavo zasmial.

„Chcete povedať, že Audrey – Audrey by bola porobila všetky tieto prípravy a zabila starú dámu, ktorú dlhé roky poznala, aby sa dostala k jej peniazom?“ Battle pokrútil hlavou.

„Nič také nehovorím. Bohužiaľ, musím vám naliať čistého vína, pán Strange. Táto vražda od začiatku do konca bola namierená proti vám. Od chvíle, čo ste opustili Audrey Strangeovú, rozmýšľala len nad tým, ako sa vám pomstiť. Naostatok celkom stratila duševnú rovnováhu. Možno nikdy nemala silné nervy. Pomýšľala možno na to, že vás zavraždi, ale to jej nebolo dosť. Napokon vymyslela, že vás dostane na šibenicu pre vraždu. Vybrala si večer, keď vedela, že ste sa s lady Tressilianovou povadili. Vzala z vašej spálne sako a mala ho na sebe, keď zabila starú dámu, aby sa zakrvavilo. Položila na zem vašu golfovú palicu, lebo vedela, že na nej nájdeme vaše odtlačky, a hlavicu zababrala krvou a vlasmi. Ona vám vnukla myšlienku, aby ste prišli sem, keď je tu ona. A jediné, čo vás zachránilo a s čím nerátala, bolo, že lady Tressilianová zacengala na Barrettovú a že vás Barrettová videla odchádzali.“

Nevile si schoval tvár do dlaní. Napokon vykríkol: „To nie je pravda! To nie je pravda. Audrey nikdy necítila voči mne nenávisť. Zle ste si to vymysleli. Je to najúprimnejšie, najvernejšie stvorenie na svete – nemá v srdci ani jedinú hriešnu myšlienku.“

Battle si vzdychol.

„Nebudem sa s vami škriepiť, pán Strange, Chcel som vás len na to pripraviť. Musím pani Strangeovú informovať a požiadať ju, aby išla so mnou. Mám zatykač. Poobzerajte sa radšej, po advokátovi.“

„To je predčasné. Naozaj predčasné.“

„Láska sa zmení na nenávisť ľahšie, ako si myslíte, pán Strange.“

„Hovorím vám, že ste na zlej stope – je to predčasné.“

Thomas Royde sa zamiešal medzi nich. Hlas mu znel pokojne a príjemne.

„Nevykrikuj stále, že je to predčasné, Nevile. Trocha sa pozbieraj. Nevidíš, že Audrey pomôžeš, keď sa vzdáš svojej myšlienky o rytierskosti a vyjdeš s pravdou von?“

„S pravdou? Chceš povedať…“

„Áno. S pravdou o Audrey a Adrianovi.“ Royde sa obrátil k policajným úradníkom. „Viete, pán komisár, vám nie je všetko jasné. Nevile neopustil Audrey. Ona opustila jeho. Ušla mu s mojím bratom Adrianom. Potom sa Adrián zabil pri automobilovej nehode. Nevile sa voči Audrey zachoval nanajvýš rytiersky. Vybavil rozsobáš a vzal vinu na seba.“

„Nechcel som, aby sa špinilo jej meno,“ mumlal Nevile chmúrne. „Nevedel som, že sa to niekto dozvedel.“

„Adrian mi to krátko predtým napísal.“ vysvetlil Thomas stroho a pokračoval: „Chápete, pán komisár, že toto vylučuje váš motív! Audrey nemá prečo nenávidieť Nevila. Naopak: má mu byť za čo vďačná. Pokúšal sa ju nahovoriť, aby od neho prijala odstupné, ale neprijala ho. Keď chcel, aby sa tu zblížila s Kay, nemohla to, prirodzene, odmietnuť.“

„No vidíte,“ prerušil ho Nevile horlivo. „Toto jej motív celkom vylučuje. Thomas má pravdu.“

Battlova kamenná tvár sa ani nepohla.

„Motív je len jedna stránka,“ povedal. „V ňom sa možno mýliť. Ale fakty sú fakty. A všetky fakty poukazujú na to, že je vinná.“

„Pred dvoma dňami všetky fakty poukazovali na to, že som vinný ja!“ zdôraznil Nevile.

Battla to trocha zarazilo.

„To je pravda. Ale pozrite, pán Strange, čo chcete, aby som veril? Mám veriť, že jestvuje niekto, kto vás nenávidí oboch – niekto, čo pre prípad, že by zlyhali dôkazy proti vám, vyšliapal si druhý chodníček k Audrey Strangeovej? No a teraz, pán Strange, vedeli by ste o niekom, kto nenávidí aj vás aj vašu bývalú manželku?“

Nevilovi znova klesla hlava do dlaní.

„Keď takto hovoríte, znie to priam fantasticky!“

„Lebo to je fantastické. Musím postupovať podľa faktov. Ak nám pani Strangeová vysvetlí…“

„A ja som vám vysvetlil?“ spýtal sa Nevile. „Škoda rečí, pán Strange. Musím si konať povinnosť.“ Battle chytro vstal. Vyšli s Leachom prví. Nevile a Royde ich nasledovali. Prešli cez halu do salóna. Tam zastali.

Audrey Strangeová vstala. Vykročila im v ústrety. Pozrela Battlovi do očí a pootvorila ústa ako v úsmeve. „Idete po mňa, však?“ spýtala sa šeptom.

„Pani Strangeová.“ odvetil Battle úradne, „mám rozkaz vás zatknúť, pretože ste v pondelok, 12. septembra zavraždili Camillu Tressilianovú. Upozorňujem vás, že všetko, čo poviete, sa zapíše do zápisnice a použije sa ako materiál pri vašom súdnom konaní.“ Audrey si vydýchla. Jej drobná, súmerná tvár bola pokojná a čistá ako drahokam.

„Je to pre mňa temer uľahčením. Som rada, že je – po všetkom!“

Nevile priskočil k nim.

„Audrey – nehovor nič – nehovor vôbec.“

Usmiala sa naňho.

„Prečo, Nevile? Všetko je pravda – a ja som taká ukonaná.“

Leach si zhlboka vzdychol. Je to, prirodzene, šialená myšlienka, ale ušetríme si veľa starostí. Nevedel, čo sa zrazu porobilo s jeho ujkom. Chudáčisko, vyzeral, akoby pred ním stála mátoha. Vytriešťal na tú nenormálnu stvoru oči, akoby im neveril. Nuž hej, hol to zaujímavý prípad, pomyslel si Leach spokojne.

A vtom, priam ako groteskný protipól, otvoril Hurstall dvere a ohlásil: „Pán MacWhirter.“

MacWhirter vchádzal rozvážnym krokom. Zamieril rovno k Battlovi.

„Vy ste policajný úradník, ktorý vyšetruje prípad Tressilianovej?“ spýtal sa.

„Áno.“

„Musím vám oznámiť dôležitú informáciu. Prepáčte, že som neprišiel prv, ale len teraz mi svitlo, aké je dôležité, čo som náhodou videl v pondelok v noci.“ Prebehol pohľadom po izbe. „Môžem sa s vami niekde pozhovárať?“

Battle sa obrátil k Leachovi.

„Neostal by si tu s pani Strangeovou?“

„Prosím,“ odpovedal Leach úradne. Potom sa naklonil a pošuškal ujcovi čosi do ucha.

Battle sa obrátil k MacWhirterovi. „Poďte sem,“ a zaviedol ho do knižnice.

„No, čo to všetko znamená? Kolega mi hovorí, že vás už videl – vlani v zime,“

„Správne,“ prisvedčil MacWhirter. „Pokus o samovraždu. Aj to patrí k môjmu príbehu.“

„Len hovorte, pán MacWhirter.“

„Minulý rok v januári som sa pokúsil o samovraždu – chcel som zoskočiť z Prísnej Hlavy. Tohto roku ma znovu čosi ťahalo sem. Zašiel som ta v pondelok v noci. Stál som na skale hodnú chvíľu, hľadel som na more a na druhý breh na hotel Easterhead. Potom som pozrel doľava. Totiž – pozrel som sem, na tento dom. V mesačnom svite som ho videl celkom jasne.“

„Áno.“

„Až dnes som si uvedomil, že to bola noc, keď sa stala vražda.“ Naklonil sa dopredu. „Poviem vám, čo som videl.“

XVI

Neprešlo ani päť minút a Battle sa vrátil do salóna, ale všetkým, čo tam sedeli, sa to zdalo oveľa dlhšie. Kay zrazu stratila nervy a skríkla na Audrey: „Vedela som, že ste to boli vy. Vždy som to vedela. Vedela som, že máte čosi za lubom…“

„Prosím vás, Kay!“ tíšila ju Mary Aldinová.

Nevile ju strmo okríkol:

„Prepánajána, Kay, čuš!“

Kay sa rozplakala a Ted Latimer pristúpil k nej. „Opanuj sa, Kay,“ prihovoril sa jej vľúdne a Nevila zahriakol:

„Neuvedomujete si, tuším, že Kay prežila strašné nervové napätie! Prečo sa o ňu trocha nestaráte, Strange?“

„Už som v poriadku,“ povedala Kay.

„V poriadku ako v poriadku,“ povedal Ted. „Najradšej by som ťa odtiaľto uniesol!“

Inšpektor Leach si odkašlal. V takýchto prípadoch sa pohovorí spústa nepremyslených slov – to vedel. Nepríjemné na tom býva, že si na to ľudia neskôr spomenú pri najnevhodnejších príležitostiach.

Battle sa vrátil do izby a s ľahostajným výrazom na tvári sa opýtal: „Nepomohli by ste nám vyjasniť isté podrobnosti, pani Strangeová? Myslím, že inšpektor Leach bude musieť vyjsť s vami hore.“

„Pôjdem aj ja,“ ponúkla sa Mary Aldinová.

Keď obe ženy a inšpektor vyšli z miestnosti, Nevile sa ustarostene spýtal: „Čo ten chlapík zas chce?“

„Pán MacWhirter nám rozprával veľmi čudný príbeh,“ odpovedal mu Battle pomaly.

„A pomôže to Audrey? Ešte vždy ju chcete zatknúť?“

„Vravel som, pán Strange: musím si konať povinnosť.“

Nevile sa odvrátil a z tváre mu zmizla všetka horlivosť. Povedal:

„Hádam by som mal zatelefonovať Trelawnymu.“

„To ešte nehorí, pán Strange. Ak chcem, aby sa potvrdila MacWhirterova výpoveď, treba čosi preskúšať. Najprv sa vynasnažím, aby pani Strangeovú zbavili obžaloby.“

Audrey s inšpektorom Leachom už schádzala dolu schodmi. Pohľad mala ešte vždy neprítomný, neurčitý. Nevile k nej vystrel ruky a vykročil jej oproti. „Audrey…“

Zahľadela sa ponad neho a povedala:

„Všetko je v poriadku, Nevile. Nedbám, nedbám, nech sa to stane.“

Thomas Royde stál pri vchode, akoby im chcel prehradiť cestu.

Na perách jej zaihral mdlý úsmev.

„Verný Thomas,“ zašepkala.

Zajachtal čosi ako: „Môžem niečo pre teba urobiť?…“

„Nikto pre mňa nemôže nič urobiť,“ povedala Audrey. Vyšla so vztýčenou hlavou. Vonku čakalo policajné auto, v ktorom už sedel seržant Jones. Audrey a Leach nastúpili.

Ted Latimer pochvalne zamrmlal:

„Pekný koniec!“

Nevile sa naňho zúrivo oboril, ale komisár Battle sa vrtko postavil medzi nich a chlácholivo povedal:

„Ako vravím, musím ešte čosi preskúšať. Pán MacWhirter čaká dolu pri prievoze. O desať minút musíme byť tam. Prevezieme sa trocha na motorovom člne, nech sa dámy teplejšie poobliekajú. O desať minút, prosím.“

Tváril sa ako režisér, ktorý prikazuje hercom, aby vystúpili na scénu. Nevšímal si ich zarazené tváre.

HODINA ČINU

.

I

Na vode bolo chladno a Kay sa pevnejšie ukrátila do kožúška.

Motorový čln rapotal dolu riekou okolo Čajkinho Brala a potom sa skrútil do malej zátoky, ktorá oddeľovala Čajkino Bralo od pošmúrneho masívu Prísnej Hlavy.

Zo dva razy sa chcel niekto čosi spýtal‘, ale komisár Battle zakaždým zdvihol ruku a naznačil, že ešte neprišiel čas. A tak nič nerušilo ticho, iba čo im voda blbotala za chrbtom. Kay a Ted stáli vedľa seba a pozerali do vody. Nevile bol ubitý. Nohy mal vystrčené cez palubu. Mary Aldinová a Thomas Royde sedeli vpredu. A všetci podchvíľou zvedavo poškuľovali na MacWhirterovu vysokú postavu na korme. Nehľadel na nich, ale stál schúlený, obrátený chrbtom k nim.

Battle nevypol motor a mlčal, kým nedoplávali do pošmúrneho tieňa Prísnej Hlavy. Hovoril nenútene, akoby nahlas uvažoval:

„Toto bol zvláštny prípad – najzvláštnejší, aký som kedy poznal, a rád by som povedal čosi o vraždách vše obecne. To, čo vám poviem, nie je nič originálne – priznám otvorene: vypočul som mladého Danielsa,– tajného justičného radcu, ktorý o niečom podobnom hovoril, a neprekvapilo by ma, keby sa to aj on dozvedel od niekoho iného – vyzná sa v tom!

Ide o toto: Keď človek číta popis vraždy – alebo povedzme dajaký príbeh, ktorého základom je vražda, obyčajne začína vraždou samou. To je nesprávne. Vražda sa začína oveľa skôr. Vražda je vyvrcholením rozličných okolností, ktoré sa zbiehajú v určitej chvíli a v určitom bode. Ľudia sa do toho dostávajú z rozličných strán a z nepredvídaných príčin. Pán Royde sem prišiel z Malajska. Pán MaeWhirter je tu preto, že chcel ešte raz navštíviť miesto, kde sa raz pokúsil o samovraždu. Vražda sama je koniec príbehu. Je to hodina činu.“

Zamĺkol.

„Teraz je hodina činu.“

Hľadelo k nemu pätoro tvárí – len pätoro, lebo MacWhirter sa neobrátil. Pätoro zvedavých tvárí.

„Chcete povedať, že smrť lady Tressilianovej bola vyvrcholením dlhého radu okolností?“ ohlásila sa Mary Aldinová.

„Nie, slečna Aldinová, nie smrť lady Tressilianovej. Smrť lady Tressilianovej bola len náhodná. Vražda, o ktorej hovorím, je vražda Audrey Strangeovej.“

Počul, ako všetci zhlboka vdýchli. Rád by bol vedel, či sa niekto naľakal

„Tento zločin bol premyslený dávno – možno už minulej zimy. Bol premyslený do najmenších podrobností. Sledoval jedno jediné – aby Audrey Strangeovú odsúdili na smrť a obesili…

Premyslel to veľmi prefíkane niekto, kto si myslel, že je náramne múdry. Vrahovia bývajú márniví. Najprv sme mali povrchné, neuspokojivé dôkazy proti Nevilovi Strangeovi, ktoré sme mali prehliadnuť. Ale keď nás tak zahrnul falošnými dôkazmi, zdalo sa nepravdepodobné, že by sa to ešte raz zopakovalo. A predsa, ak sa lepšie prizrieme, všetky dôkazy proti Audrey Strangeovej mohli byť falošné. Guľa z kozuba, jej rukavičky – ľavá zakrvavená, schovaná do brečtanu pred jej oblokom. Golier saka poprášený púdrom, ktorý používa, a niekoľko jej vlasov. Jej vlastné odtlačky, čo sa celkom prirodzene našli na cievke leukoplastu z jej izby. Ešte aj to, že úder bol nasadený zľava.

A ďalej – konečné osudné priznanie pani Strangeovej samej – nemyslím, že by po tom, ako sa správala, keď sme ju sledovali, niekto z vás (okrem toho, kto to vedel) veril, že je nevinná. Prakticky sa ku všetkému priznala, však? Sám by som nebol uveril v jej nevinu, nebyť vlastnej skúsenosti… Keď som ju tak videl a počul, hneď mi to udrelo do očú – lebo som poznal iné dievča, ktoré urobilo to isté, ktoré sa priznalo k vine, hoci bolo nevinné – a Audrey Strangeová hľadela na mňa očami toho dievčaťa… Musel som si konať povinnosť, to som vedel. My policajti sa musíme pridŕžať dôkazov – a nie svojich citov a myšlienok. Ale môžem vám povedať, že v tej chvíli som si želal, aby sa stal zázrak – lebo som si uvedomil, že chuderke pomôže len zázrak.

A stal sa zázrak. Poriadny zázrak!

Zjavil sa tuto MacWhirter so svojím príbehom.“ Odmlčal sa na chvíľu, potom pokračoval:

„Pán MacWhirter, nezopakovali by ste nám, čo ste mi rozprávali na Čajkinom Brale?“

MacWhirter sa obrátil. Hovoril v krátkych vetách, stručných, ale o to presvedčivejších.

Rozprával, ako ho vlani v januári zachránili na skale a ako sa mu žiadalo navštíviť to miesto ešte raz.

„Vyšiel som si ta v pondelok v noci. Stál som pohrúžený do svojich myšlienok. Mohlo byť tak jedenásť hodín. Pozrel som na druhý breh na dom na brale – až teraz som sa dozvedel, že sa volá Čajkino Bralo.

Videl som, že z jedného obloka visí do mora povraz. Videl som, že sa po ňom šplhá akýsi človek.“

Chvíľku trvalo, kým to všetci pochopili. Mary Aldinová zvolala:

„Teda predsa to bol niekto zvonku? Nemá to nič spoločné ani s jedným z nás. Bol to obyčajný vlamač!“

„Len nie tak zhurta,“ miernil ju Battle. „Bol to ktosi, kto prišiel z druhého breha, áno, lebo preplával. Ale niekto z domu mu ten povraz pripravil, preto o tom musel vedieť aj niekto z domácich.“ A pomaly vysvelľoval ďalej:

„A my vieme o niekom, kto bol tej noci na druhom brehu – vieme o človeku, ktorého od pol jedenástej do štvrť na dvanásť nikto nevidel a ktorý mohol preplávať rieku ta a späť. Niekto, čo mal azda priateľa na tomto brehu.“ A doložil: „Čo vy na to, pán Latimer?“ Ted zaspätkoval a prenikavo vykríkol:

„Veď ja neviem plávať. Každý dosvedčí, že neviem plávať. Kay, povedz im, že neviem plávať!“

„Pravdaže nie. Ted nevie plávať!“ dosvedčovala Kay. „Naozaj?“ spýtal sa veselo Battle.

Vykročil k druhému koncu lode a Ted ustupoval. Nastala trma-vrma a čosi špľachlo.

„Prepánajána!“ zvolal komisár Battle celý nešťastný. „Pán Latimer spadol do vody.“

Nevile chcel skočiť za ním, ale Battle mu stisol rameno ako do klieští.

„Nie, nie, pán Strange. Nenamáhajte sa. Mám tu dvoch chlapov, chytajú ryby tamto v člne.“ Pozrel ponad okraj lode. „Naozaj nevie plávať,“ povedal so záujmom. „Všetko je v poriadku. Už ho majú. Prepáčte mi, prosím, ale je to jediný spôsob, ako zistiť, či niekto nevie plávať. Ako vidíte, pán Strange, som dôkladný človek. Musel som najprv vylúčiť Latimera. Tuto pán Royde má chromú ruku, nemohol by sa šplhať.

A toto nás privádza k vám, pán Strange, však? Dobrý športovec, horolezec, plavec a tak ďalej. Previezli ste sa o pol jedenástej na druhý breh, ale nikto nemôže prisahať, že vás videl v hoteli Easterhead do štvrť na dvanásť, darmo ste si vymysleli historku, že ste hľadali pána Latimera.“

Nevile si vytrhol ruku, pohodil hlavou a zasmial sa. „Chcete povedať, že ja som preplával rieku a vyšplhal sa po povraze…“

„Ktorý ste si vopred pripravili – zavesili ste ho na svoj oblok,“ doplnil Battle.

„Zabil som lady Tressilianovú a preplával som naspäť? Prečo by som bol robil čosi také fantastické? A kto toto všetko proti mne narafičil? Hádam som to narafičil sám proti sebe?“

„Áno,“ prisvedčil Batlle. „A nie je to ani zlá myšlienka.“

„A prečo by som bol zabil Camillu Tressilianovú?“

„Nechceli ste zabiť Camillu Tressilianovú,“ povedal Battle, „ale chceli ste, aby ženu, ktorá vás opustila a ušla s iným, obesili. Ste totiž duševne trocha úchylný. Ste taký od detstva – ostatne, prezrel som si ten starý prípad s lukom a šípmi. Každý, kto vám ukrivdí, musí byť potrestaný – a smrť sa vám nevidí ani taký prísny, trest. Smrť sama bola pre Audrey málo… – pre vašu Audrey, ktorú ste milovali – áno, milovali ste ju nadovšetko, kým sa vaša láska nezmenila v nenávisť. Vymysleli ste si špeciálnu smrť, ktorá by trvala čo najdlhšie. A keď ste nad tým rozmýšľali, skutočnosť, že najprv musíte zabiť ženu, ktorá vám bola temer matkou, vôbec vás nevyviedla z rovnováhy…“

„To je lož! Lož!“ bránil sa Nevile ešte celkom vľúdne. „A ja nie som úchylný. Nie som úchylný.“

Battle mu pohŕdavo odpovedal:

„Zaťala vám do živého, keď vám ušla s iným! Zranila vašu márnivosť! Nezniesli ste už len pomyslenie, že ona prešla cez rozum vám! Zachránili ste si reputáciu, lebo ste sa pred svetom tvárili, že ste vy nechali ju. A len preto, aby ste podporili túto všeobecnú mienku, oženili ste sa s iným dievčaťom, ktoré sa do vás zaľúbilo. Ale v duchu ste sa zaoberali len tým, čo Audrey vykonáte. Nemohli ste si vymyslieť nič horšie ako dať ju obesiť.“

Nevilove plecia v športovom kabáte sa čudne pohli.

Battle pokračoval:

„S tou golfovou palicou to bolo detské! Tie neumelé stopy, čo viedli k vám! Audrey musela vedieť, čo máte za lubom. A ako ste si mohli myslieť, že ja vás nepodozrievam! Vy vrahovia ste čudní! Obyčajní nafúkanci! Vždy si myslíte, že ste múdri a vynachádzaví, a pritom ste na poľutovanie detskí…“

Vtom Nevile čudne, neprirodzene vykríkol.

„A bola to múdra myšlienka – bola. Nikdy by ste na to neboli prišli. Nikdy. Keby nie tá stonoha, ten všetečný Škót. Myslel som na každú maličkosť – na každú maličkosť! Nemôžem za to, že sa to tak skončilo. Ako som mohol vedieť, že Royde poznal pravdu o Audrey a Adriánovi? Audrey a Adrián… Preklínam Audrey – bude visieť – musíte ju obesiť – chcem, aby umrela v strachu – aby umrela – umrela… Nenávidím ju Hovorím vám, že chcem, aby umrela…“ Vysoký plačlivý hlas zanemel, Nevile sa zrútil a rozplakal sa.

„Ach, božemôj,“ vzdychla Mary Aldinová. Pery jej celkom obeleli.

Nevile ešte nariekal ako dieťa.

„Chcem, aby ste ju obesili. Chcem, aby ste ju obesili…“

Mary Aldinová sa zachvela a obrátila sa k Thomasovi Roydovi.

Vzal jej ruky do svojich.

II

„Vždy som sa bála,“ povedala Audrey.

Sedeli na terase – Audrey hneď vedľa komisára Battla. Battle znova nastúpil dovolenku a bol na Čajkinom Brale ako priateľ.

„Vždy som sa bála – po celý čas,“ opakovala Audrey.

„Len čo som vás prvý raz uvidel, vedel som, že ste na smrť vyľakaná, A boli ste taká neživá, taká rezervovaná, ako bývajú ľudia, čo v sebe taja veľmi silné citové vzrušenie. Mohla to byť láska alebo nenávisť, ale v tomto prípade to bol strach, však?“

Prikývla.

„Už krátko po sobáši som sa začala Nevila báť. Ale najstrašnejšie bolo, že som nevedela prečo. Už som si myslela, že nie som normálna.“

„Neboli ste to vy,“ opravil ju Battle.

„Keď sme sa brali, Nevile sa mi zdal taký mimoriadne vyrovnaný – vždy bol dobrej vôle, vždy bol príjemný.“

„Zaujímavé,“ poznamenal Battle. „Hral totiž úlohu dobrého športovca. Preto sa pri tenise tak dobre ovládal. Úloha dobrého športovca mu bola dôležitejšia ako vyhrávať zápasy. Pravda, dalo mu to dosť námahy, ako každé pretvarovanie. Ale vo vnútri to s ním bolo čoraz horšie.“

„Vo vnútri,“ šepkala Audrey v triaške. „Stále len vo vnútri. Nič rukolapné. Len kedy-tedy slovko alebo pohľad a ja som si myslela, že sa mi to marilo… Čosi čudné. A potom, ako vravím, myslela som si, že hádam ja som čudná. A bála som sa čoraz väčšmi – akosi neodôvodnene, až som bola z toho priam chorá!

Cítila som, že sa z toho zbláznim – ale nemohla som si pomôcť. Bola by som vykonala čokoľvek na svete, len aby som sa odtiaľ dosiala! A potom prišiel Adrián a povedal, že ma má rád a ja som si myslela, aké by bolo krásne odísť s ním a…“

Zháčila sa.

„Viete, čo sa stalo? Išla som na schôdzku s Adriánom – a on už neprišiel… zabil sa… zdalo sa mi, že to dajako zariadil Nevile.“

„Možno to aj zariadil,“ pripustil Battle.

Audrey naňho zarazene pozrela.

„Myslíte, že naozaj?“

„To sa už nikdy nedozvieme. Automobilové nehody možno pripraviť. Už sa len nad tým netrápte, pani Strangeová. Možno to bola prirodzená smrť.“

„Bola… som celá bez seba. Vrátila som sa na faru – kde Adrián býval. Chceli sme napísať jeho matke, ale keďže o nás ešte nič nevedela, rozhodla som sa, že sa jej neohlásim, aby som ju ešte väčšmi nezarmútila.

A Nevile prišiel takmer hneď za nami. Bol veľmi milý – a priateľský – a kým som sa s ním zhovárala, umierala som od strachu! Povedal, že o Adriánovi sa nemusí nikto dozvedieť, že sa s ním môžem rozsobášiť na základe skutkovej podstaty, ktorú mi pošle, a že sa potom ožení druhý raz. Bola som mu veľmi vďačná. Vedela som, že sa mu Kay páči, a dúfala som, že sa všetko dobre skončí, že sa zbavím tej svojej čudnej utkvelej myšlienky. Ešte vždy som si myslela, že som to ja.

No celkom som sa jej nezbavila. A potom som sa raz stretla s Nevilom v parku a povedal, že by bol veľmi rád, keby sme sa s Kay spriatelili, a navrhol, aby sme v septembri prišli všetci sem. Po všetkom, čo pre mňa vykonal, nemohla Som odmietnuť.“

„Neprišli by ste ku mne na návštevu? povedal pavúk muche,“ poznamenal komisár Battle.

Audrey sa zachvela.

„Áno, presne tak…“

„Aj to si veľmi dobre vymyslel,“ prerušil ju Battle. „Tak nápadne presviedčal každého, že to bola jeho myšlienka, až každý hneď podozrieval, že nie.“

Audrey pokračovala.

„A potom som prišla sem –. a bolo to ako nejaký zlý sen. Vedela som, že sa stane čosi strašné – vedela som, že Nevile chce, aby sa to stalo – a že sa to stane mne. Ale netušila som čo. Možno viete, že som takmer zošalela! Strach ma priam ochromil.“

„Vždy som chcel vidieť hada, čo natoľko fascinuje vtáča, že nemôže odletieť – ale teraz už nechcem,“. povedal komisár Battle.

Audrey rozprávala ďalej.

„Ani po smrti lady Tressilianovej som si neuvedomila, čo to znamenalo. Ohúrilo ma to. Nevila som ani len nepodozrievala. Vedela som, že mu na peniazoch nezáleží – bolo nemysliteľné, že by ju bol zabil, aby zdedil päťdesiattisíc funtov.

Premýšľala som znova a znova o doktorovi Trevosovi a o príbehu, ktorý nám v ten večer rozprával. Ani vtedy som ho nespájala s Nevilom. Treves spomínal akúsi fyzickú zvláštnosť, podľa ktorej by dieťa spoznal aj po dlhých rokoch. Ja mám na uchu jazvu, ale nemyslím, že by mal niekto nejaký viditeľný znak.“

„Slečna Aldinová má bielu kader. Thomas Royde má nehybnú pravú ruku a možno sa mu to nestalo pri zemetrasení. Pán Ted Latimer má lebku dosť čudného tvaru. A Nevile Strange…“

„Nevile iste nemá nijakú fyzickú zvláštnosť.“

„Oj, má. Ľavý malíček má kratší ako pravý. Je to veľmi neobvyklé, pani Strangeová – veľmi neobvyklé.“

„To je teda tá zvláštnosť?“

„Áno.“

„A Nevile zavesil na výťah tabuľku?“

„Áno. Prikradol sa ta, kým Royde a Latimer so starým pili. Bolo to dômyselné a jednoduché – pochybujem, že by sme raz dokázali, že to bola vražda.“ Audrey sa zachvela.

„Veru, veru,“ hundral Battle. „Ale už je po všetkom. Hovorte ďalej.“

„Ste veľmi múdry… Už roky som toľko nehovorila!“

„A práve to bola chyba. Kedy vám prvý raz svitlo, čo sleduje pán Nevile?“

„Neviem presne. Prišlo to akosi náhle. On sa zo všetkého dostal a ostalo to na nás. A vtedy som raz zachytila jeho pohľad – akoby si bol na mne pásol oči. A vtom som pochopila! Bolo to…“ zarazila sa.

„Kedy to bolo…?“

„Keď som sa rozhodla, že najlepšie bude skoncovať so všetkým,“ povedala Audrey pomaly.

Komisár Battle krútil hlavou.

„Mojou zásadou je: nikdy sa nevzdávať!“.

„Ach, máte pravdu. Ale vy neviete, ako je človeku, keď žije toľký čas v strachu. To ochromuje – nemôžete myslieť – nemôžete nič robiť – len čakať, že sa stane niečo strašného. A potom, keď sa to naozaj stane…“ letmo sa usmiala. „Ani by ste neverili, aká je to úľava! Už nemusíte čakať, nemusíte sa báť – už je to tu. Pomyslíte si azda, že nie som pri zmysloch, ak vám poviem, že mi bolo všetko jedno, keď ste ma prišli zatknúť pre vraždu. Nevile vykonal svoje a je po všetkom. Keď som odchádzala s inšpektorom Leachom, cítila som sa taká bezpečná.“

„Preto sme to aj urobili,“ vysvetľoval Battle. „Chcel som, aby ste zmizli tomu šialencovi z dosahu. Ostatne, ak som ho chcel zlomiť, musel som si všetko tak prepraviť, aby ho niečo otriaslo. Nazdával sa, že sa mu jeho plán už podarí – a tým väčšmi sa mal sklamať.“

„Keby sa nebol priznal, boli by ste mali nejaké dôkazy?“ spýtala sa Audrey ticho.

„Ani nie. Len ten MacWhirterov príbeh o chlapovi, čo sa za mesačného svitu šplhal po povraze, a povraz, ktorý potvrdzoval jeho rozprávanie, skrútený V komore a ešte trochu vlhký. Viete, tej noci pršalo.“

Zmĺkol a zahľadel sa na Audrey, akoby bol čakal, že niečo povie. Zdalo sa mu, že ju to zaujíma, preto pokračoval:

„A potom ten pásikavý oblek. Povyzliekal sa, pravda, na skalnatom brehu zátoky Easterhead a šaty si položil do výklenku v skale. Hodil ich náhodou na akúsi rybu v rozklade, ktorú ta vyniesol prúd. Na pleci mu ostala škvrna a tá strašne zapáchala.– Prišiel som na to, lebo sa povrávalo, že v hoteli je pokazená kanalizácia. Rozširoval to Nevile sám. Obliekol si na šaty nepremokavý plášť, ale zápach bol prenikavý. Neskôr sa pre ten oblek naľakal a pri prvej príležitosti si ho vyzliekol, zaniesol do čistiarne a nerozvážne ho dal zapísať na cudzie meno. Nadiktoval naverímboha meno, ktoré náhodou zazrel v hotelovom zozname, tak sa oblek dostal do rúk vášmu priateľovi, ktorý má otvorenú hlavu a ktorý ho hneď spájal s človekom, čo sa šplhal po povraze. Na smradľavú rybu môžeme stúpiť, ale nikto sa jej nedotkne plecom, iba ak sa vyzlečie a okúpe za tmy. No nik sa nebude kúpať zo zábavy v daždivú septembrovú noc. Pán MacWhirter si všetko pospájal – je totiž veľmi šikovný.“

„Viac ako šikovný –“ doplnila ho Audrey,

„Hm, možno aj viac. Chcete o ňom vedieť ešte niečo? Môžem vám čo-to prezradiť z jeho života.“ Audrey pozorne počúvala. Napokon sa ozvala:

„Som veľmi vďačná jemu – a vám.“

„Mne nemusíte byť vďačná,“ namietal komisár Battle. „Keby som nebol blázon, bol by som si všimol ten zvonec.“

„Zvonec? Aký zvonec?“

„Zvonec v izbe lady Tressilianovej. Vždy sa mi marilo, že nie je s ním čosi v poriadku. A keď som odchádzal po schodoch z podkrovia a videl som tyč, s ktorou sa otvárajú obloky, konečne mi svitlo.

Zvonec bol len na to – aby mal Nevile Strange alibi. Lady Tressilianová sa nepamätala, prečo cengala – pravdaže sa nepamätala, lebo necengala vôbec! Nevile zacengal z chodby tou dlhou tyčou – drôty sa totiž ťahajú pod povalou. A tak prišla Barrettová dolu, videla, že pán Nevile Strange je už na schodišti a odchádza, videla aj to, že lady Tressilianová je živá a zdravá. S tým dievčaťom mi to bolo vôbec podozrivé. Načo by ju bol uspal pre vraždu, ktorá sa mala vykonať pred polnocou? Prášky dovtedy rozhodne neúčinkovali. Ale tým sa pevne stanovilo, že vraždu spáchal niekto z domácich a Nevile mohol hrať úlohu prvého podozrivého. Potom začne rozprávať Barrettová a Nevila očistí tak triumfálne, že sa ho už nik nebude vypytovať, kedy prišiel do hotela. Vieme, že sa nevrátil prievozom a neprenajal si nijaký čln. Zvyšuje už len možnosť, že preplával. Je dobrý plavec, ale aj tak mal málo času. Vyšplhal sa po povraze do svojej spálne – zistili sme, že na dlážke ostali mláky – priznávam, nevedeli sme aké. Potom si obliekol modré sako a nohavice, utekal do spálne lady Tressilianovej – to už nebudeme spomínať – nezdržal sa dlho, lebo oceľovú guľu upevnil už predtým – potom sa vrátil, vyzliekol sa, spustil sa po povraze dolu a preplával späť do Easterheadu.“

„A čo keby k nemu bola vošla Kay?“

„Stavím sa, že aj ona bola trochu priotrávená. Ako viem, zívala už pri večeri. Napokon, postaral sa o to, aby sa s ňou povadil, takže sa zamkla a ustúpila mu z cesty.“

„Nepamätám sa, či som si všimla, že guľa na mojej mriežke chýba. Myslím, že nie. Kedy ju tam vrátil?“

„Na druhé ráno, keď nastal ten hurhaj. Keď sa vrátil Latimerovým vozom, celú noc odstraňoval svoje stopy a vracal všetko na miesto, zreparoval tenisovú raketu a tak ďalej. Mimochodom starú paniu udrel backhandom.“

„Prestaňte, – prestaňte!“ Audrey zdvihla ruky. „Nemôžem to už počúvať!“

Usmial sa na ňu.

„A predsa vám pomohlo, že ste povedali všetko, čo ste mali na srdci. Dovolíte, aby som hol taký smelý a niečo vám poradil, pani Strangeová?“

„Áno, prosím vás.“

„Osem rokov ste žili s úchylným vrahom – to by každej žene zničilo nervy. Ale teraz sa z toho musíte dostať, pani Strangeová. Uvedomte si, že sa už nemusíte báť.“

Audrey sa naň usmiala a z tváre jej zmizla meravosť.

Z anglického originálu A. Christie „Towards Zero“

(Phoenix publishing Co. LTD. – Scherz & Hallwag. Berne 1946),

preložila S. Barániková.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai