Hotel Bertram

Agatha Christie

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Detektivky

Londýnský hotel Bertram - neokázalý, ale luxusní dočasný i dlouhodobější příbytek příslušníků a příslušnic vyšších společenských vrstev - je místem, jehož atmosféru se rozhodne po letech znovu vychutnat i slečna Marplová, doufajíc, že čas neubral nic na jeho noblese, eleganci a kvalitě služeb či servírovaných snídaní. Záhy však zjistí, že i sem vtrhla moderní doba, Američané, televize a hluk motorových vozidel, nebezpečně se prohánějících londýnskými ulicemi. A nejen to - tak bystré a všímavé pozorovatelce nemůže uniknout neviditelná, pod povrchem skrytá, houstnoucí atmosféra zločinu, která posléze vyvře v podobě záhadného úmrtí hotelového portýra. Na scéně se vbrzku objeví inspektor Davy, vyšetřující zároveň několik spolu zdánlivě nesouvisejících případů, v nichž figurují i někteří místní hosté - mimo jiné roztržitý a zapomnětlivý kněz Pennyfather, který jednoho dne zmizí z hotelu a po čase je nalezen na venkově v příkopu u silnice s otřesem mozku a nesouvislými vzpomínkami...    

Vydal Slovenský spisovateľ, a. s.

Andreja Plávku 12, 813 67 Bratislava 1

E-mail: slovspls@slovspis.sk

Editorka Katarína Jusková

Zodpovedná redaktorka Elena Vadovičová

Číslo publikácie 4728. Vydanie druhé

Vytlačila Svornosť, a. s., Bratislava

Z anglického originálu Agatha Christie: At Bertram’s Hotel, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Collins, Fontana Books, New York 1972, preložil Dušan Slobodník

Na obálke a titulnom liste

je použité oficiálne logo Agathy Christie

Copyright © Agatha Christie Limited 1965

All rights reserved

Translation © Dušan Slobodník - dedičia 1983, 2002

Cover Design © Dušan Grečner 2002

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd, 2002

Digitalizácia: MimoI, korektúry KVER

ISBN 80-220-1153-3

1

Uprostred West Endu sa nachádza veľa tichých zákutí, ktoré takmer nikto nepozná, okrem taxikárov, čo sa nimi skúsene a dômyselne predierajú, až kým sa nedostanú na Berkeley Square, na Park Lane alebo na South Audley Street.

Ak z Park Lane odbočíte do nenápadnej uličky a raz či dvakrát zahnete doľava a doprava, ocitnete sa na tichej ulici, na ktorej sa po pravej strane nachádza hotel Bertram. Hotel Bertram tu stojí už dlho. Domy napravo a trochu ďalej aj naľavo boli cez vojnu zničené, ale hotel ostal neporušený. Prirodzene, nevyhol sa škrabancom, sinkám a jazvám, ako by povedali realitní agenti, ale stačilo vynaložiť malú sumu, aby sa vrátil do pôvodného stavu. Okolo roku 1955 vyzeral presne tak ako roku 1939 - dôstojný, nenápadný a rozumne drahý.

Taký bol hotel Bertram, po mnohé roky pravidelne navštevovaný vyššími duchovnými hodnostármi, ovdovenými aristokratmi z vidieka, dievčatami, ktoré cestovali z drahých súkromných škôl domov na prázdniny. („V Londýne je len zopár miest, kde môže dievča ostať samo, a v hoteli Bertram je to, samozrejme, celkom v poriadku. Už roky tam bývame.“)

Bolo tam, pravda, veľa iných hotelov podobných hotelu Bertram. Niektoré ešte existujú, ale takmer všetky sa museli prispôsobiť zmenám. Aby si získali nových zákazníkov, nevyhnutne sa museli podrobiť modernizácii. Aj hotel Bertram sa musel obnoviť, ale urobili to tak šikovne, že to vôbec nebolo vidieť.

Pri vonkajších schodoch vedúcich k veľkým lietacím dverám stál muž, ktorý na prvý pohľad vyzeral prinajmenej ako poľný maršal. Širokú mužnú hruď mu zdobila zlatá stuha a stužky medailí. Mal dokonalé spôsoby. Keď človek s ťažkosťami reumatika vyliezol z taxíka alebo z auta, s prívetivým záujmom ho privítal, starostlivo odprevadil hore schodmi a previedol nehlučnými lietacími dverami.

Ak ste po prvý raz navštívili hotel Bertram, vnútri ste takmer s hrôzou pocítili, že ste znovu vošli do sveta, ktorý sa už pominul. Čas sa vrátil. Ocitli ste sa v Anglicku za čias kráľa Edwarda.

Mali tu, pravdaže, ústredné kúrenie, ale nebolo ho vidieť. Tak ako voľakedy aj teraz v priestrannej hlavnej hale stáli dva veľkolepé kozuby na uhlie; vedľa nich boli obrovské mosadzné uhliaky, ktoré sa leskli tak ako za Edwardovej éry, keď ich čistili slúžky. Skvostný červený zamat a plyš všade navôkol vyvolávali dojem útulnosti. Starodávne kreslá nepochádzali z tohto storočia. Sedadlá mali umiestnené dosť vysoko nad dlážkou, takže reumatické staré dámy nemuseli vynakladať nedôstojné úsilie, keď sa z nich chceli pozviechať. Nekončili sa, ako to býva pri mnohých moderných drahých kreslách, kdesi medzi stehnom a kolenom, čo spôsobuje utrpenie ľuďom chorým na dnu a ischias, a neboli všetky rovnaké. Mali rovné, iba mierne zaklonené operadla a boli rozličnej šírky, aby poslúžili štíhlym i objemnejším. V hoteli Bertram si mohli nájsť pohodlné kreslo ľudia takmer všetkých rozmerov.

Pretože bola práve hodina, keď sa podáva čaj, hala bola zaplnená. Niežeby to bolo jediné miesto, kde môžete dostať čaj. Bol tu aj salón (kartúnový), fajčiarska izba (ktosi zariadil, aby bola rezervovaná len pre pánov) s mohutnými kreslami z jemnej kože, dva salóny na písanie; tam ste si mohli pozvať obľúbeného priateľa a v odľahlom kútiku si s ním príjemne poklebetiť - ba aj napísať list, ak sa vám chcelo. Okrem toho komfortu z edwardovskej doby boli tu aj iné útulné, nijako nepropagované zákutia, ktoré však poznali tí, čo ich potrebovali. Bol tu bar s dvoma barmanmi; s americkým, aby sa Američania cítili ako doma a aby im ponúkal bourbon, ražnú a všetky druhy koktailov, a s anglickým, ktorý podával sherry a špecialitu Pimm 1, a mužom stredných rokov, ktorí kvôli významnejším dostihom v Ascote a Newbury nocovali v Bertrame, zasvätene vykladal o jednotlivých štartujúcich koňoch. Okrem toho tu bola pre záujemcov k dispozícii televízna miestnosť, skrytá za nenápadnými dverami v chodbe.

Ale obľúbeným miestom pre popoludňajšie čaje bola veľká vstupná hala. Staršie dámy so záujmom sledovali, kto vchádza a kto vychádza, pričom spoznávali starých priateľov a opovržlivo si vymieňali poznámky, ako zostarli. Chodili sem aj americkí turisti, ktorých fascinovala možnosť vidieť Angličanov ovešaných titulmi, ako sa schádzajú k svojmu tradičnému popoludňajšiemu čaju. Popoludňajší čaj bol totiž charakteristickou črtou hotela Bertram.

A taký čaj bol skutočne úžasný. Nad celým obradom mala patronát mohutná a vznešená postava zrelého päťdesiatnika Henryho, otcovského, prívetivého, s dvornými spôsobmi už dávno zabudnutej špecializácie, akou bol hlavný lokaj. Štíhli mladíci pod Henryho prísnym dohľadom vykonávali vlastnú prácu. Mali tu veľké zdobené strieborné podnosy a georgiánske strieborné čajové kanvice. Porcelán, ak aj nebol pravý rockinghamský a davenportský, rozhodne tak vyzeral. Mimoriadne obľúbené boli servisy značky Slepý gróf. Čaj bol ten najlepší: indický, cejlónsky, darjeelinský a tak ďalej. Ak ste si chceli zajesť, mohli ste si zažiadať, na čo ste mali chuť - a to ste aj dostali.

V ten deň, sedemnásteho novembra, jedla šesťdesiatpäťročná lady Selina Hazyová z Leicestershiru s typickou chuťou staršej dámy lahodné, chutné smažené dolky.

Nesústredila sa však na ne až natoľko, aby zabudla zdvihnúť zrak zakaždým, keď sa vnútorné lietacie dvere otvorili a vošiel nimi nový návštevník.

A tak zbadala plukovníka Luscomba - vzpriameného, s vojenským držaním tela a s dostihovým ďalekohľadom zaveseným na krku, usmiala sa naňho a na privítanie mu prikývla. Ako stará panovačná žena, ktorou v skutočnosti aj bola, veliteľsky mu kývla rukou a o chvíľu k nej Luscombe podišiel.

- Dobrý deň, Selina, čo ťa priviedlo do mesta?

- Zubár, - povedala lady Selina dosť nezreteľne, keďže mala v ústach dolku. - A pomyslela som si, že keď som už tu, mohla by som navštíviť aj toho človeka na Harley Street kvôli zápalu kĺbov. Vieš, koho mám na mysli.

Hoci na Harley Street sa nachádzalo niekoľko stoviek praktických i odborných lekárov, Luscombe vedel, koho myslí.

- Dávaš si pozor? - opýtal sa.

- Skôr si myslím, že mi on pomohol, - neochotne pripustila lady Selina. - Pozoruhodný chlapík. Keď som to najmenej čakala, chytil ma za krk a vykrútil mi ho ako kuraťu. - Opatrne pohýbala krkom.

- Bolelo?

- Muselo, keď mi ho tak skrútil, ale ani som si to nemala kedy uvedomiť. - Naďalej opatrne pohybovala krkom. - Cítim sa v poriadku. Po rokoch sa prvý raz môžem pozrieť ponad pravé plece.

Hneď si to aj vyskúšala a zvolala:

- Tuším je to stará Jane Marplová! Myslela som, že je už roky mŕtva. Vyzerá na sto rokov.

Plukovník Luscombe fľochol smerom k vzkriesenej Jane Marplovej, ale takmer bez záujmu. V hoteli Bertram sa vždy vyskytlo zopár žien, ktoré sám pre seba nazýval „našuchorené staré kozy“.

Lady Selina pokračovala:

- Jediné miesto v Londýne, kde môže človek dostať dolky. Pravé dolky. Vieš, keď som bola vlani v Amerike, podávali na raňajky čosi, čomu hovorili dolky. Ale neboli to naozajstné dolky. Akési čajové koláče s hrozienkami. Prečo ich teda nazývali dolkami?

Vzala do ruky posledný smažený kúsok a neprítomne sa poobzerala. Hneď nato sa pri nej zjavil Henry. Nie rýchlo či náhlivo. Jednoducho tam zrazu bol.

- Môžem vám ešte niečím poslúžiť, milostivá? Nejaký zákusok?

- Zákusok? - pochybovačne rozmýšľala nahlas lady Selina.

- Máme veľmi dobré rascové koláčiky, milostivá. Môžem vám ich odporučiť.

- Rascové koláčiky? Tie som už roky nejedla. Sú to ozajstné rascové koláčiky?

- Ó, áno, milostivá. Kuchár má na ne recept už dlhé roky. Som presvedčený, že vám budú chutiť.

Henry vrhol pohľad na jedného zo svojich zverencov a mládenec odišiel po rascové koláčiky.

- Predpokladám, Derek, že si bol v Newbury.

- Bol. Prekliata zima. Na posledné dva preteky som už nečakal. Katastrofálny deň! Tá Harryho kobyla nestála za nič.

- Hneď som si to myslela. A čo Swanhilda?

- Skončila štvrtá. - Luscombe vstal. - Idem si pozrieť izbu. Prešiel halou k recepcii. Cestou si všímal hostí, ktorí sedeli pri stoloch. Na čaj sa tu zišlo prekvapujúco veľa ľudí. Celkom ako za starých čias. Čaj ako jeden z chodov po vojne takmer celkom vyšiel z módy. V hoteli Bertram to tak očividne nebolo. Kto sú všetci títo ľudia? Dvaja kanonici a dekan z Chislehamptonu. Áno, a v kúte ďalší pár nôh v gamašiach - prinajmenej biskup. Obyčajní farári sú tu zriedkavosťou. Musí to byť aspoň kanonik, aby si mohol dovoliť Bertram, pomyslel si. Obyčajní duchovní na to určite nemajú, úbožiaci. Keď už na to myslel, rád by bol vedel, ako si to môžu dovoliť ľudia podobní starej Seline Hazyovej. Dostáva ročne mizernú sumu, musí s ňou vystačiť. A tam bola stará lady Berryová, pani Posselthwaitová zo Somersetu a Sybila Kerrová - všetky chudobné ako kostolné myši.

Premýšľajúc o tom, prišiel k pultu, kde ho recepčná, slečna Gorringeová, prívetivo pozdravila. Slečna Gorringeová bola jeho stará známa. Poznala všetkých stálych zákazníkov a rovnako, ako je to typické pre člena kráľovskej rodiny, na tvár, ktorú raz videla, už nezabudla. Vyzerala staromódne, ale dôstojne. Dožlta sfarbené kučeravé vlasy (bolo vidieť, že na nakrúcanie používa staromódne kliešte), čierne hodvábne šaty, mohutné prsia, na ktorých ležal veľký zlatý medailón, a brašňa s vypuklým drahokamom.

- Číslo štrnásť, - povedala slečna Gorringeová. - Myslím, že štrnástku ste mali aj minule, plukovník Luscombe, a že ste boli spokojný. Je to tichá izba.

- Neviem si predstaviť, ako si to všetko viete zapamätať, slečna Gorringeová.

- Chceme, aby sa naši starí priatelia cítili príjemne.

- Keď sem prídem, vraciam sa do dávnych čias. Akoby sa tu nič nezmenilo.

Keď zo zadnej miestnosti vyšiel pán Humfries, odmlčal sa a pozdravil ho.

Nezasvätení často pokladali pána Humfriesa za pána Bertrama osobne. Kto v skutočnosti bol pán Bertram, alebo či vôbec nejaký pán Bertram kedysi existoval, bolo už zahalené rúškom čias. Hotel Bertram existoval asi od roku 1840, ale jeho minulosť nikoho nezaujímala. Jednoducho existoval - ako zhmotnený fakt. Keď pána Humfriesa oslovili menom pána Bertrama, nikdy tento dojem nepokazil. Ak chceli, aby bol pánom Bertramom, bude ním. Plukovník Luscombe vedel, ako sa volá, aj keď nevedel, či je Humfries riaditeľ hotela alebo jeho majiteľ. Nazdával sa, že skôr to druhé.

Pán Humfries mal asi päťdesiat rokov. Jeho spôsoby boli veľmi vyberané a vystupoval na úrovni vyslanca. Hocikedy mohol diskutovať na ľubovoľnú tému. Vedel hovoriť o dostihoch, o krikete, o zahraničnej politike, rozprávať anekdoty o kráľovskej rodine, poskytnúť informácie o výstave automobilov, bol informovaný o najzaujímavejších hrách, ktoré sa práve hrali, a vedel poradiť Američanom, ktoré miesta by si v Anglicku nemali dať ujsť, nech je ich pobyt akokoľvek krátky. Mal zasvätené informácie o tom, kde by sa mali stravovať ľudia s najrozličnejšími príjmami a chúťkami. Ale napriek tomu len tak podaromnici vedomosti nerozdával. Nebol vždy naporúdzi. Všetky tieto informácie dokonale ovládala slečna Gorringeová a účinne ich aj poskytovala. Pán Humfries sa zjavil z času na čas na obzore - celkom ako slnko - a poctil niekoho tým, že sa mu osobne venoval.

Tentoraz sa tejto cti dostalo plukovníkovi Luscombovi. Prehodili zopár banálnych slov o dostihoch, ale plukovníka Luscomba trápil iný problém, a tu bol človek, ktorý mu ho mohol vyriešiť.

- Povedzte, Humfries, ako si môžu všetky tieto staré dámy dovoliť prísť sem a ubytovať sa u vás?

- Ach, to vás zaujíma? - Zdalo sa, že pána Humfriesa to pobavilo. - Nuž odpoveď je jednoduchá. Dovoliť si to nemôžu. Ibaže…

Odmlčal sa.

- Ibaže im to umožníte tým, že im poskytujete zľavu. Je to tak?

- Viac-menej. Zvyčajne nevedia, že dostávajú zľavu, a ak si to uvedomia, myslia si, že je to preto, lebo sú staré zákazníčky.

- A nie je to len kvôli tomu?

- Nuž, plukovník Luscombe, mám na starosti hotel. Naozaj si nemôžem dovoliť, aby som škodoval.

- Ale ako sa vám to vyplatí?

- To je otázka atmosféry… Cudzinci, ktorí prichádzajú do tejto krajiny (najmä Američania, pretože tí sú pri peniazoch), majú svoje vlastné, dosť čudné predstavy o Anglicku. Aby ste mi rozumeli, nevravím o bohatých obchodných magnátoch, ktorí neprestajne brázdia Atlantik. Tí chodia zvyčajne do Savoya alebo Dorchestru. Vyžadujú moderné vybavenie, americkú stravu a všetko, čo by im umožnilo cítiť sa ako doma. Ale je veľa ľudí, ktorí chodia do cudziny zriedkavo a ktorí od tejto krajiny očakávajú, že je - nuž, nechcem sa vracať až k Dickensovi, ale čítali Cranford a Henryho Jamesa a neželajú si, aby Anglicko bolo také isté, ako je ich vlasť. Takže, keď sa potom vrátia domov, vravia: „V Londýne je jedno úžasné miesto, volá sa hotel Bertram. Akoby ste sa vrátili o sto rokov dozadu. To je presne staré Anglicko! A tí ľudia, ktorí tam bývajú! Takých nestretnete nikde inde. Fantastické staré vojvodkyne. Podávajú všetky staré anglické jedlá a majú rozprávkovú hovädziu fašírku! V živote ste čosi podobné nejedli; a skvelú hovädziu sviečkovú, zadné baranie, anglický čaj podávaný na starý spôsob a dávajú výborné anglické raňajky. Samozrejme, všetky bežné jedlá takisto. A hotel je úžasne pohodlný. A teplý. Sú tam veľké kozuby, kúria tam naozajstnými polenami!“ - Pán Humfries ukončil svoj monológ a vylúdil na tvári čosi ako úškľabok.

- Rozumiem, - zamyslene povedal Luscombe. - Títo ľudia, bývalí aristokrati, schudobnení členovia starých grófskych rodín, tí všetci sú akousi ozdobou?

Pán Humfries prikývol.

- Naozaj sa čudujem, že na to ešte nik iný neprišiel. Pravdaže, hotel som našiel takpovediac v hotovom stave. Vyžadoval si iba dosť nákladné obnovenie. Všetci ľudia, čo sem prídu, si myslia, že je to niečo, čo objavili iba oni, že nikto iný o tom nevie.

- Predpokladám, - nadhodil Luscombe, - že oprava bola dosť nákladná.

- Ó, áno. Hotel musel vyzerať, akoby bol z čias Edwarda, ale má aj vymoženosti modernej doby, ktoré sa dnes pokladajú za samozrejmosť. Naše starké - ak dovolíte, aby som ich tak nazýval - musia mať dojem, že sa tu od prelomu storočia nič nezmenilo, a tí, ktorí sem pricestujú, musia cítiť, že môžu byť v dobovom prostredí a napriek tomu mať to, na čo sú zvyknutí z domu, bez čoho sa nezaobídu!

- Nie je to niekedy trochu ťažké? - poznamenal Luscombe.

- Ani nie. Vezmite si napríklad ústredné kúrenie. Američania si vyžadujú - ja by som povedal, že potrebujú - aspoň o desať Fahrenheitov vyššiu teplotu ako Angličania. A naozaj máme dva celkom rozdielne typy spálni. Angličanov dávame na jeden koniec, Američanov na druhý. Všetky izby vyzerajú rovnako, ale v podstate je v nich veľa odlišností - elektrické holiace strojčeky, sprchy a vane v niektorých kúpeľniach, a ak niekto chce americké raňajky, môže ich mať - ovsené vločky, pomarančový džús s ľadom a všetko ostatné - alebo ak dá prednosť anglickým, môže ich tiež dostať.

- Vajcia na slanine?

- Ako vravíte - ale ešte kadečo iné, ak si želajú. Údenáče, obličky so slaninou, studené jarabice, yorskú šunku. Oxfordskú marmeládu.

- Nesmiem na to všetko zajtra ráno zabudnúť. Také veci už doma nezoženiem.

Humfries sa usmial.

- Väčšina pánov si žiada iba vajcia na slanine. Oni… nuž, zabudli už, ako to bolo kedysi.

- Áno, áno… pamätám si, keď som bol dieťa… Stoly sa prehýbali pod ťarchou všelijakých jedál. Hej, žili sme vtedy prepychovo.

- Usilujeme sa poskytnúť ľuďom všetko, čo si želajú.

- Vrátane rascových koláčikov a doliek - áno, viem. Každému podľa chuti.

Plukovník sa zvrtol a vzal si kľúč, ktorý mu podala slečna Gorringeová. Hneď bol pri ňom hotelový sluha a odprevadil ho k výťahu. Cestou si Luscombe všimol, že lady Selina Hazyová sedí so svojou priateľkou Jane… na priezvisko už zabudol.

2

- Predpokladám, že ešte vždy bývate v tej milej dedinke St. Mary Mead? - opýtala sa lady Selina. - Rozkošná, nenarušená dedinka. Často na ňu myslím. Dúfam, že sa nezmenila.

- Nuž, nie celkom, - slečna Marplová mala na mysli isté fakty súvisiace s jej bydliskom. Nová budova stavebnej firmy. Prístavby dedinskej radnice, výzor hlavnej ulice s modernými priečeliami obchodov… Vzdychla si. - Myslím, že človek sa musí zmierovať so zmenami.

- Pokrok, - utrúsila neurčito lady Selina.

- Ale často sa mi zdá, že to nie je pokrok. Všetky tie módne inštalačné zariadenia, ktoré dnes majú. Sú vo všetkých odtieňoch, elegantné a nazývajú ich „dokonalými“. Ale dajú sa niektoré z nich naozaj zatiahnuť? Alebo stlačiť, ak sú na ten spôsob? Zakaždým, keď prídete k nejakému priateľovi, nájdete na záchode dajaké oznámenie. „Prudko zatiahnite a uvoľnite“, „Potiahnite doľava“, „Rýchlo uvoľnite“. Voľakedy stačilo hocijako zatiahnuť za rukoväť a hneď sa pustil prúd vody… Tam je ctený biskup z Medmenhanu. - Keď driečny, postarší duchovný prešiel okolo, lady Selina sa odmlčala. - Myslím, že je takmer slepý. A taký znamenitý, horlivý kňaz.

Dožičili si malú duchovnú rozpravu, ktorú si lady Selina spestrovala tým, že spoznávala rôznych priateľov a známych, pričom mnohí z nich neboli tými, za ktorých ich pokladala. Pohovorili si trochu so slečnou Marplovou o „starých časoch“, aj keď výchova slečny Marplovej bola, samozrejme, celkom odlišná od výchovy lady Seliny, a ich spomienky sa obmedzovali najmä na tých niekoľko rokov, keď si lady Selina, ktorá práve ovdovela a bola vo finančnej tiesni, prenajala malý domec v St. Mary Mead na čas, keď jej druhého syna pridelili na neďaleké letisko.

- Bývate tu zakaždým, keď sa sem vyberiete, Jane? Čudné, ešte som vás tu nevidela.

- Ach, nie, nie. Nemôžem si to dovoliť, teraz už len zriedka odchádzam z domu. Bolo to veľmi milé od mojej neterky, keď mi urobila radosť tým, že som mohla na pár dní navštíviť Londýn. Joan je veľmi milé dievča - aj keď je to už sotva dievča. - Slečna Marplová si s výčitkami svedomia uvedomila, že Joan už bude mať čoskoro päťdesiat rokov. - Viete, je maliarka. Dosť známa maliarka. Joan Westová. Nedávno mala výstavu.

Lady Selina sa nezaujímala o výtvarníkov a v podstate o nič, čo súviselo s umením. Spisovateľov, maliarov a hudobníkov pokladala za istý druh šikovných cvičených zvierat; iste by vedela byť k nim zhovievavá, ale osobne sa čudovala, prečo vlastne chcú robiť práve to, čo robia.

- Predpokladám, že maľuje tie moderné veci, - povedala a oči jej behali hore-dolu.

- Tam je Cicely Longhurstová, zase si odfarbila vlasy.

- Obávam sa, že drahá Joan je moderná výtvarníčka.

V tomto sa slečna Marplová mýlila. Joan Westová bola moderná pred dvadsiatimi rokmi, ale teraz ju už mladí, dopredu sa derúci výtvarníci pokladali za celkom staromódnu.

Slečna Marplová zbežne pozrela na vlasy Cicely Longhurstovej a znovu sa pohrúžila do príjemných spomienok na to, aká bola Joan milá a ako povedala manželovi:

- Bola by som rada, keby sme urobili čosi pre úbohú starú tetu Jane. Nikdy sa nepohne z domu. Myslíš, že by šla na týždeň-dva do Bournemouthu?

- Dobrý nápad, - súhlasil Raymond West. Posledná kniha šla naozaj dobre na odbyt a mal veľkodušnú náladu.

- Myslím, že cesta do Západnej Indie sa jej páčila, aj keď škoda, že sa zaplietla do prípadu tej vraždy. V jej veku sa to už nepatrí.

- Zdá sa, že sa jej to zavše pritrafí.

Raymond mal svoju starú tetu veľmi rád, neprestajne vymýšľal, čo by ju potešilo, a posielal jej knihy, o ktorých si myslel, že by ju mohli zaujímať. Prekvapovalo ho, keď jeho návrhy často zdvorilo odmietla, a hoci zakaždým povedala, že knižky boli „také zaujímavé“, zavše ju podozrieval, že ich nečítala. Asi už tak dobre nevidela.

V tejto poslednej veci sa mýlil. Slečna Marplová mala na svoj vek obdivuhodný zrak, aj v tejto chvíli s veľkým záujmom a pôžitkom pozorovala všetko, čo sa okolo nej odohrávalo.

Na Joaninu ponuku, aby strávila týždeň-dva v jednom z najlepších hotelov v Bournemouthe, váhavo zamrmlala: - Je to od teba veľmi, veľmi milé, drahá, ale naozaj neviem…

- Bude ti to na osoh, teta Jane. Niekedy je dobre vypadnúť z domu. Prídeš na iné myšlienky a budeš môcť rozmýšľať o nových veciach.

- Ach, áno, v tom máš celkom pravdu, rada by som šla pre zmenu niekam na malý výlet. Ale nie do Bournemouthu.

Joan bola trochu prekvapená. Nazdávala sa, že Bournemouth je pre tetu Jane vytúženou mekkou.

- Tak do Eastbournu? Alebo do Torquay?

- Kam by som naozaj rada šla… - slečna Marplová zaváhala. -No?

- Možno si budeš myslieť, že je to odo mňa dosť hlúpe…

- Nie, som si istá, že nie. (Kam chce naša starká ísť?)

- Veľmi rada by som šla do hotela Bertram v Londýne.

- Hotel Bertram? - Názov sa jej zdal povedomý.

Slečna Marplová slová zo seba len tak sypala. Keď som mala štrnásť, bývala som tam so strýkom a s tetou. Bol to strýc Thomas, kanonik z Ely. Dosiaľ som na to nezabudla. Keby som mohla bývať tam… týždeň celkom postačí - dva by mohli stáť priveľa…

- Ach, to je v poriadku. Pravdaže pôjdeš. Mohlo mi prísť na um, že by si chcela ísť do Londýna - obchody a všetko ostatné. Zabezpečíme to - ak hotel Bertram ešte existuje. Toľko hotelov zaniklo; niektoré cez vojnu zbombardovali a iné jednoducho prestali fungovať.

- Náhodou viem, že hotel Bertram je stále v prevádzke. Dostala som odtiaľ list - od mojej americkej priateľky Amy McAllisterovej z Bostonu. Bývala tam s manželom.

- Dobre, tak sa do toho pustím a zabezpečím ti pobyt. - Potom prívetivo dodala:

- Obávam sa, že sa od tých čias, keď si tam bola, mohol riadne zmeniť. Tak nebuď sklamaná.

Hotel Bertram sa však nezmenil. Bol taký istý ako predtým. Podľa slečny Marplovej to bol hotový zázrak. Naozaj, čudovala sa…

Hotel vskutku vyzeral nadmieru dobre, až sa to nezdalo pravdou. Svojím, ako zvyčajne jasnozrivým zdravým rozumom si uvedomovala, že si chcela jednoducho obnoviť spomienky na minulosť v starých, pôvodných farbách. Veľa času strávila spomienkami na niekdajšie príjemné veci. A keby mohla nájsť niekoho, kto by spomínal s ňou - to by bolo naozaj šťastie. Teraz to už nebolo ľahké; prežila väčšinu svojich vrstovníkov… Ale sedela a spomínala. Napodiv to do nej znovu vlievalo život.

Jane Marplová, dychtivé mladé dievča, krv a mlieko… a v mnohých veciach také naivné… ako sa len volal ten pojašený mladík… bože, ani teraz si nevie spomenúť na jeho meno! Aká prezieravá bola jej matka, keď hneď v zárodku tak rozhodne prerušila to priateľstvo. Po rokoch sa s ním náhodou stretla - a naozaj vyzeral hrozne! A vtedy najmenej týždeň nariekala, až kým ju zakaždým nepremohol spánok!

Teraz, pravdaže, uvažovala o prítomnosti… Úbohé mladé dievčatká. Niektoré síce matky mali, ale nikdy nie také, čo by stáli za veľa - matky, ktoré vôbec nevedeli ochrániť svoje dcéry pred pomýlenými pomermi s mužmi, pred nemanželskými deťmi a pred predčasnými a nešťastnými manželstvami. Všetko je to veľmi smutné.

Z úvah ju vytrhol priateľkin hlas.

- No nie! To je… áno, je to ona… to je Bess Sedgwicková. Ako sa tá sem dostala?

Slečna Marplová počúvala poznámky lady Seliny o ľuďoch naokolo len na pol ucha. Ona a slečna Marplová sa pohybovali v celkom odlišných kruhoch, takže slečna Marplová nijako nevedela reagovať na škandalózne novinky o rozličných známych, ktorých lady Selina spoznala, alebo o ktorých si to myslela.

Ale Bess Sedgwicková bola niečo iné. Jej meno poznal v Anglicku takmer každý. Už viac ako tridsať rokov noviny písali, že vykonala takú či onakú škandálnu extravagantnosť. Cez vojnu bola dlho členkou francúzskeho odboja a tvrdili o nej, že má na puške šesť zárezov, ktoré predstavujú mŕtvych Nemcov. Pred rokmi sama preletela Atlantik, prejazdila na koni Európu a došla až po Vanské jazero. Jazdila na pretekárskych autách, zachránila z horiaceho domu dve deti, bola niekoľkokrát vydatá, čo jej na jednej strane pridalo na sláve a na druhej ju za to ohovárali, a vravelo sa o nej, že je druhá najlepšie oblečená žena v Európe. Vravelo sa aj to, že sa jej podarilo prepašovať na palubu nukleárnej ponorky počas skúšobnej plavby. Preto slečna Marplová vzhliadla s netajenou zvedavosťou a dychtivo na ňu pozrela.

Nech už čakala, že stretne v hoteli Bertram kohokoľvek, nemyslela, že tu nájde Bess Sedgwickovú. Exkluzívny nočný klub či kabína šoférov nákladného auta - oboje by zodpovedali širokému okruhu záujmov Bess Sedgwickovej. Ale tento vrcholne dôstojný a starosvetsky hotelový stánok sa k nej nehodil.

Napriek tomu tu bola - o tom nebolo pochýb. Takmer každý mesiac sa tvár Bess Sedgwickovej zjavila v módnych časopisoch alebo v novinách, ktoré vychádzali vo vysokých nákladoch. Tu však bola živá, z mäsa a kostí, rýchlo a nervózne fajčila cigaretu a prekvapene hľadela na veľký čajový podnos, ktorý ležal pred ňou, akoby niečo také v živote nevidela. Objednala si - slečna Marplová prižmúrila oči a zahľadela sa - bolo to dosť ďaleko - áno, venčeky. Veľmi zaujímavé.

Uvidela, že Bess Sedgwicková zatlačila na tanieriku cigaretu, zdvihla venček a schuti si z neho odhryzla. Hustý, červený, pravý jahodový džem jej stekal po brade. Bess zaklonila hlavu a zasmiala sa; bol to jeden z najhlasnejších a najveselších zvukov, aký bolo v poslednom čase počuť v hale Bertram.

V tej chvíli bol pri nej Henry a ponúkol jej malú vkusnú servítku. Vzala ju, s ráznosťou školáka si pošúchala bradu a zvolala: - Tomuto vravím pravé venčeky. Vynikajúce.

Hodila servítku na podnos a vstala. Ako zvyčajne, všetci na ňu upierali pohľady. Bola na to zvyknutá. Možno to i mala rada a možno si to už ani nevšímala. Stálo za to hľadieť na ňu - bola skôr nápadná ako krásna. Vlasy najsvetlejšieho platinového odtieňa jej hladko a úhľadne splývali na plecia. Tvar hlavy a črty tváre boli dokonalé. Nos mala trošku orlí, oči sýtej sivej farby hlboko vsadené. Mala široké ústa rodeného komika. Jej šaty boli také jednoduché, až to väčšinu ľudí miatlo. Podobali sa na najdrsnejší druh vrecoviny; nemali nijakú ozdobu a ani nijaké viditeľné zapínanie alebo švíky. Ale ženy vedeli svoje. V hoteli si dokonca aj staré dámy z vidieka boli isté, že stáli majetok!

Ako sa náhlila halou k výťahu, prešla celkom blízko lady Seliny a slečny Marplovej, pričom lady Seline kývla na pozdrav.

- Zdravím vás, lady Selina. Nevidela som vás, odkedy sme boli u Cruftovcov. Ako sa majú Borzoisovci?

- Bess, čo tu, preboha, robíte?

- Bývam tu. Práve som dorazila z Land’s Endu. Za štyri a tri-štvrte hodiny. To nie je zlé.

- Raz sa zabijete. Alebo niekoho iného.

- Ach, dúfam, že nie.

- Ale prečo ste sa ubytovali tu?

Bess Sedgwicková sa rýchlo poobzerala. Zdalo sa, že pochopila, na čo lady Selina naráža, a ironickým úsmevom to potvrdila.

- Ktosi mi povedal, že by som to mala skúsiť. Myslím, že mal pravdu. Práve som si dala ten najlepší venček.

- Moja drahá, majú aj pravé dolky.

- Dolky, - zopakovala lady Sedgwicková zamyslene. - Áno… Akoby uznala význam toho, čo sa dozvedela. - Dolky! - Prikývla a šla k výťahu.

- Neobyčajné dievča, - povedala lady Selina. Pre ňu práve tak ako pre slečnu Marplovú bola každá žena pod šesťdesiat dievčaťom. - Poznala som ju ešte ako dieťa. Nikto si s ňou nevedel rady. Keď mala šestnásť rokov, ušla s írskym paholkom. Rodičom sa podarilo dostať ju nazad včas, alebo možno už ani nie. V každom prípade sa ho zbavili tak, že mu dobre zaplatili, a ju bezpečne vydali za starého Conistona - škaredého zhýralca, o tridsať rokov staršieho ako ona, ktorý bol do nej celý paf. To však netrvalo dlho. Ušla s Johnniem Sedgwickom. Tí dvaja by sa boli vedeli zniesť, keby si on nebol na prekážke pri dostihoch zlomil krk. Potom sa vydala za Ridgwaya Beckera, Američana, majiteľa jachty. Rozviedol sa s ňou pred tromi rokmi a počula som, že sa spolčila s nejakým automobilovým pretekárom - tuším s dajakým Poliakom. Neviem, či je teraz vydatá, alebo nie. Po rozvode s Američanom sa vrátila k menu Sedgwicková. Stýka sa s tými najextravagantnejšími ľuďmi. Vraj berie drogy… Ja o tom teda neviem.

- Ktovie, či je šťastná, - nadhodila slečna Marplová.

Lady Selinu, ktorá si navidomoči čímsi podobným nikdy nelámala hlavu, to trochu zarazilo.

- Predpokladám, že má kopu peňazí, - povedala pochybovačne. - Alimenty a tak ďalej. Pravda, to nie je všetko…

- Naozaj nie.

- Zvyčajne mala pri sebe dajakého muža, alebo niekoľkých.

-Áno?

- Pravdaže, veď niektoré ženy v jej veku túžia len po tom… Ale akosi…

Odmlčala sa.

- Nie, - povedala slečna Marplová. - Nemyslím si to o nej.

Poniektorí ľudia by si s náznakom posmechu vypočuli to, čo povedala staromódna stará dáma, od ktorej sa sotva dalo čakať, že by mohla byť odborníkom na nymfomániu, a naozaj, slečna Marplová by toto slovo rozhodne nepoužila. Jej výrok by znel: „Vždy mala až priveľmi rada mužov.“ Ale lady Selina prijala jej názor ako potvrdenie vlastného.

- Jej životom prešlo veľa mužov, - poznamenala.

- Áno, ale povedala by som, že muži boli pre ňu len dobrodružstvom, nie potrebou.

Prišla by nejaká žena na schôdzku s mužom do hotela Bertram? uvažovala slečna Marplová. Hotel Bertram celkom iste nebol takým miestom. Ale možno pre ľudí typu Bess Sedgwickovej to bol práve dôvod, prečo si ho vybrala.

Vzdychla si, pozrela na vysoké stojacie hodiny, ktoré dôstojne tikali v kúte, a s úsilím, typickým pre reumatikov, opatrne vstala. Pomaly kráčala k výťahu. Lady Selina sa poobzerala a vyhliadla si staršieho džentlmena vojenského výzoru, ktorý čítal Spectator.

- Som rada, že vás opäť vidím. Ste… ste generál Arlington, však?

Ale starý pán veľmi zdvorilo poprel, že by bol generál Arlington. Lady Selina sa ospravedlnila, ale nebola priveľmi rozladená. Spájala sa v nej krátkozrakosť s optimizmom, a pretože jej najväčším potešením bolo stretávať starých priateľov a známych, dopúšťala sa zakaždým rovnakej chyby. Stalo sa to aj mnohým iným ľuďom; svetlá boli príjemne matné a mali hrubé tienidlá. Ale nikto sa neurazil - ba zväčša sa zdalo, že to každému robí radosť.

Slečna Marplová, ktorá čakala, kým výťah zíde dolu, sa zasmiala. To je celá Selina! Vždy je presvedčená, že každého pozná. Nemohla by s ňou súťažiť. Jej jediným úspechom v tomto smere bol pekný westchesterský biskup, obutý v slušivých galošiach, ktorého milo oslovila „drahý Robbie“ a ktorý jej odpovedal s rovnakou láskavosťou a začal spomínať na detstvo v hampshirskej farnosti bodrým krikom: „Tetuška Janie, zmeň sa teraz na krokodíla. Staň sa krokodílom a zjedz ma.“

Výťah zišiel dolu a uniformovaný muž stredného veku otvoril dvere. Slečna Marplová bola dosť prekvapená, keď z výťahu vystúpila Bess Sedgwicková, ktorú len pred minútou-dvoma videla viezť sa hore.

Bess Sedgwicková zdvihla nohu, chcela vykročiť dopredu, a vtom nehybne zamrela, čo slečnu Marplovú natoľko prekvapilo, až sa zatackala. Bess Sedgwicková hľadela ponad plece slečny Marplovej tak sústredene, až sa stará pani zvrtla.

Vrátnik práve otvoril vchodové lietacie dvere a pridržal ich, aby do haly mohli vojsť dve ženy. Jedna z nich, nervózne vyzerajúca žena stredných rokov, mala na hlave fialový klobúk, dosť nevhodne zdobený kvetmi; spolu s ňou vošla asi sedemnásť-osemnásťročná vysoká dievčina, jednoducho, ale elegantne oblečená, s dlhými rovnými ľanovými vlasmi.

Bess Sedgwicková sa vzchopila, prudko sa zvrtla a znovu vošla do výťahu. Keď ta slečna Marplová vošla za ňou, obrátila sa k nej a ospravedlnila sa.

- Prepáčte, takmer som do vás vrazila. - Hlas mala milý, priateľský. - Práve som si spomenula, že som čosi zabudla. Znie to hlúpo, ale je to tak.

- Druhé poschodie? - spýtal sa zriadenec. Slečna Marplová sa usmiala a prikývla, čím dala najavo, že akceptuje ospravedlnenie, potom vystúpila z výťahu a pomaly kráčala do svojej izby, pričom s potešením, ako to často robievala, rozmýšľala o rozličných bezvýznamných maličkostiach.

Napríklad to, čo povedala lady Sedgwicková, nebola pravda. Len pred chvíľou sa vyviezla hore do izby a práve vtedy si mohla „spomenúť, že čosi zabudla“ (ak v tom bolo čo len trochu pravdy), a tak sa zviezla dolu, aby to našla. Alebo zišla preto, že sa chcela s niekým stretnúť, alebo kohosi hľadala? No ak sa veci majú tak, potom to, čo zbadala, keď sa dvere výťahu otvorili, ju ohromilo a zmiatlo, preto sa ihneď zvrtla, vošla nazad do výťahu a vyviezla sa hore, aby sa s človekom, ktorého uvidela, nech už to bol ktokoľvek, nemusela stretnúť.

Asi to boli dve návštevníčky, ktoré práve prišli. Žena v stredných rokoch a dievča. Matka s dcérou? Nie, pomyslela si slečna Marplová, nie matka s dcérou.

Aj v hoteli Bertram sa môžu prihodiť zaujímavé veci, usúdila natešene slečna Marplová…

3

- Prepáčte, je tu plukovník Luscombe…?

Žena vo fialovom klobúku zastala pri recepčnom pulte. Slečna Gorringeová sa prívetivo usmiala a poslíček, ktorý tam stál naporúdzi, dostal ihneď úlohu nájsť plukovníka, ale nemal ju kedy splniť, pretože vzápätí vošiel do haly plukovník Luscombe a rýchlo podišiel k pultu,

- Dobrý deň, pani Carpenterová. - Zdvorilo jej potriasol ruku, potom sa zvrtol k dievčine. - Drahá Elvíra. - S nehou jej vzal ruky do svojich.

- Nuž, to je naozaj milé. Skvelé, skvelé. Poďme si sadnúť. - Zaviedol ich ku kreslám a usadil. - Nuž, - zopakoval, - to je naozaj milé.

Dosť jasne sa dalo vybadať, že vynakladá úsilie a necíti sa nenútene. Ťažko mohol ešte raz zopakovať, že je to naozaj milé.

Dámy mu nijako neuľahčovali úlohu. Elvíra sa sladko usmievala. Pani Carpenterovej sa zračil na tvári nepríjemný, sotva badateľný úsmev a stiahla si rukavičky.

- Dobre sa vám cestovalo?

- Áno, ďakujeme, - odpovedala Elvíra.

- Nebola hmla ani nič podobné?

- Nie.

- Prišli sme o päť minút skôr, - povedala pani Carpenterová.

- Áno, áno. Dobre, veľmi dobre. - Vzchopil sa: - Dúfam, že hotel vám bude vyhovovať.

- Ach, som si istá, že je veľmi príjemný, - nadšene povedala pani Carpenterová, obzerajúc sa okolo seba. - Veľmi pohodlný.

- Obávam sa, že trochu staromódny, - ospravedlňujúco utrúsil plukovník Luscombe. - Je tu dosť starých čudákov. A nijaké… ehm… tanečné zábavy, nič také.

- Veru, asi nie, - súhlasila Elvíra.

Bezvýrazne sa rozhliadla dookola. Naozaj, ťažko sa dalo predstaviť, že by sa v Bertrame mohlo tancovať.

- Žiaľ, je tu priveľa starých čudákov, - opakoval sa plukovník Luscombe. - Asi som vás mal vziať do nejakého modernejšieho hotela. Viete, v takých veciach sa veľmi nevyznám.

- Je tu veľmi pekne, - povedala Elvíra zdvorilo.

- Je to len na dve noci, - pokračoval plukovník Luscombe.

- Myslel som, že by sme dnes večer mohli ísť na nejaké predstavenie. Muzikál… - vyslovil to slovo dosť pochybovačne, akoby si nebol istý, či použil ten správny výraz. - „Ostrihajte si vlasy, dievčatá.“ Dúfam, že vám to vyhovuje…

- Nádherné! - zvolala pani Carpenterová. - To bude zábava, pravda, Elvíra?

- Úžasné, - nezvučne prehodila Elvíra.

- A potom pôjdeme na večeru. Do Savoya, dobre?

Pani Carpenterová radostne vykríkla. Plukovník Luscombe kradmo pozrel na Elvíru a trochu pookrial. Mal dojem, že sa teší, hoci bola navidomoči pevne rozhodnutá, že pred pani Carpenterovou bude so všetkým iba zdvorilo súhlasiť. Plukovník sa zvrtol k pani Carpenterovej.

- Možno si chcete pozrieť svoje izby… presvedčiť sa, že je všetko v poriadku, a vôbec…

- Ach, určite je všetko, ako má byť.

- Keby sa vám pre čosi nepáčili, požiadame, aby vám ich vymenili. Poznajú ma tu veľmi dobre.

Slečna Gorringeová, ktorá mala na recepcii službu, bola stelesnená ochota. Izby číslo 28 a 29 na druhom poschodí so spoločnou kúpeľňou.

- Pôjdem hore a vybalím veci, - povedala pani Carpenterová. - Asi by si si s plukovníkom Luscombom rada trošku poklebetila, Elvíra.

Taktné, pomyslel si plukovník Luscombe. Dosť nápadné, ale tak či onak sa jej aspoň na chvíľu zbavia. Hoci vlastne nevedel, o čom by si mohol s Elvírou poklebetiť. Dievča má vyberané spôsoby, ale on nemal s dievčatami skúsenosti. Žena mu zomrela pri pôrode, dieťa, chlapca, vychovávala ženina rodina a o domácnosť sa mu starala staršia sestra. Syn sa oženil a odsťahoval do Kene; jeho vnúčatá mali jedenásť, päť a dva a pol roka, a keď ho boli naposledy navštíviť, rozptýlenie našli vo futbale, v rozhovoroch o výskume vesmíru, v elektrických vláčikoch a v tom, že sa s najmladším musel hrať na koníka.

Spýtal sa Elvíry, či nemá chuť niečo si vypiť. Chcel jej navrhnúť citronádu, zázvorové pivo alebo oranžádu, ale Elvíra ho predbehla.

- Ďakujem. Dala by som si džin s vermútom.

Plukovník Luscombe na ňu dosť pochybovačne zagánil. Netušil, že dievčatá vo veku - koľko má? šestnásť? sedemnásť? - pijú džin s vermútom. Ale potom sa uspokojil a usúdil, že Elvíra vie takpovediac korigovať spoločenský greenwichský čas. Objednal džin s vermútom a sherry.

Potom si odkašlal a opýtal sa:

- Ako bolo v Taliansku?

- Výborne, ďakujem.

- A tam, kde si bola u kontesy… akože sa len volá? Nebolo to tam veľmi prísne?

- Dosť. Ale nerobila som si z toho ťažkú hlavu.

Pozrel na ňu, nebol si na čistom, či jej odpoveď nie je tak trochu dvojzmyselná.

Trochu zajakavo, ale prirodzenejším tónom než ten, na aký sa zmohol dosiaľ, jej povedal:

- Obávam sa, že my dvaja sa nepoznáme tak, ako by sme sa mali, vzhľadom na to, že som tvoj poručník. A aj krstný otec. Vieš, je to pre mňa ťažké - ťažké pre takého starého deda, ako som ja -vedieť, čo dievča ako ty chce, alebo aspoň vedieť, čo by potrebovalo. Za mojich čias to boli školy a potom po skončení školy to, čomu sa vravelo „zdokonaliť sa“. Ale teraz je to asi všetko oveľa vážnejšie. Kariéra? Práca? Či oboje? Raz si o tom všetkom pohovoríme. Vybrala si si niečo konkrétne, čomu by si sa chcela venovať?

- Asi sa prihlásim do kurzu pre sekretárky, - odpovedala bez nadšenia Elvíra.

- Chceš byť sekretárkou?

- To práve nie…

- Tak potom…

- Tým chcem iba začať, - vysvetlila Elvíra. Plukovník Luscombe mal čudný pocit, že ho usadila.

- Mám príbuzných… Melfordovcov. Bolo by ti po vôli bývať u nich? Ak nie…

- Myslím, že áno. Nancy mám celkom rada. A sesternica Mildred je veľmi chutná.

- Tak je to v poriadku?

- Zatiaľ áno.

Luscombe nevedel, čo na to povedať. Zatiaľ čo uvažoval, o čom ďalej hovoriť, Elvíra sa jednoducho a priamo spýtala:

- Mám nejaké peniaze?

Skôr ako odpovedal, zamyslene si ju prezrel. Potom vyhlásil:

- Áno. Máš dosť peňazí. Teda, budeš mať, keď dosiahneš dvadsaťjeden rokov.

- Kto ich má teraz?

Zasmial sa. - Sú uložené na úver. Každý rok sa z nich odratúva určitá suma na tvoje živobytie a vzdelanie.

- A vy ste poručník?

- Jeden z nich. Sme traja.

- Čo sa stane, ak zomriem?

- Ale, ale, Elvíra, nechystáš sa predsa zomrieť. Čo je to za nezmysel!

- Dúfam, že nie, ale človek nikdy nevie, no nie? Napríklad tá letecká nehoda minulý týždeň: všetci zahynuli.

- Nuž, tebe sa to nestane, - pevne povedal Luscombe.

- To naozaj nemôžete vedieť, - namietla Elvíra. - Chcela som len vedieť, komu by pripadli peniaze po mojej smrti.

- Nemám ani potuchy, - odvetil plukovník Luscombe podráždene. - Prečo sa spytuješ?

- Mohlo by to byť zaujímavé, - zamyslene prehodila Elvíra. - Uvažujem, či by sa niekomu neoplatilo zabiť ma.

- Tak dosť, Elvíra! To je naozaj zbytočný rozhovor. Nechápem, prečo ti chodia po rozume také veci.

- Ale, iba tak. Každý chce vedieť, ako na tom je.

- Vari nemáš na mysli mafiu alebo čosi také?

- Ach nie. To by bolo hlúpe. Kto by dostal moje peniaze, keby som sa vydala?

- Myslím, že tvoj manžel. Ale naozaj…

- Ste si tým istý?

- Nie, ani trochu. To záleží na štylizácii zmluvy. Ale ty nie si vydatá, tak prečo sa znepokojuješ?

Elvíra neodpovedala. Zdalo sa, že je pohrúžená do myšlienok. Nakoniec sa spamätala a spýtala:

- Stretli ste sa niekedy s mojou matkou?

- Zopár ráz. Nie veľmi často.

- Kde je teraz?

- Nuž v cudzine.

- Kde v cudzine?

- Vo Francúzsku či v Portugalsku. Naozaj neviem.

- Nechcela ma niekedy vidieť?

Jej jasný pohľad sa stretol s jeho. Nevedel, čo povedať. Bola to vhodná chvíľa na pravdu? Alebo na neurčité vysvetlenie? Či na veľké, nehorázne klamstvo? Čo môže povedať dievčaťu, ktoré sa spytuje tak prostoducho, keď je odpoveď zložitá? V pomykove šepol:

- Neviem.

Upierala naňho vážny pohľad. Luscombe sa cítil veľmi stiesnene. Všetko to poplietol. Musí byť zvedavá - jednoducho je zvedavá. Každé dievča na jej mieste by bolo.

- Nesmieš na to myslieť… - povedal, - teda… ťažko sa to vysvetľuje… Tvoja matka je… nuž… nie je taká ako…

Elvíra vážne prikývla.

- Viem. Zakaždým čítam o nej v novinách. Je výnimočná, však? Je to vlastne obdivuhodný človek.

- Áno, - súhlasil plukovník. - Presne tak. Je to obdivuhodný človek. - Odmlčal sa a potom pokračoval: - Ale obdivuhodní ľudia sú veľmi často… - Zháčil sa a začal odznovu: - Nie vždy je najšťastnejšie mať takého obdivuhodného človeka za matku. To mi môžeš veriť, lebo je to pravda.

- Nerád hovoríte pravdu, však? Ale myslím, že to, čo ste práve povedali, pravda je.

Obaja hľadeli na veľké, mosadzou okuté lietacie dvere, ktoré viedli do sveta za múrmi hotela.

Zrazu sa dvere prudko otvorili - taká prudkosť bola v hoteli Bertram nezvyčajná - a vošiel cez ne mladý muž; kráčal priamo k recepcii. Mal na sebe čiernu koženú bundu. Bolo v ňom toľko života, že v porovnaní s ním hotel Bertram odrazu pripomínal múzeum. Ľudia vyzerali ako zaprášené relikvie zašlých čias. Mládenec sa naklonil k slečne Gorringeovej a spýtal sa:

- Býva tu lady Sedgwicková?

Slečna Gorringeová tentoraz nevylúdila na tvári prívetivý úsmev. Jej pohľad bol tvrdý.

- Áno, - povedala a potom so zjavnou neochotou natiahla ruku k telefónu… - Chcete…?

- Nie, - odpovedal mladík. - Chcem jej len nechať odkaz. Vytiahol z vrecka koženej bundy lístok a podal jej ho ponad mahagónový pult.

- Chcel som si iba overiť, či som v správnom hoteli.

Keď sa obzrel okolo seba, do hlasu sa mu vkradol nádych nedôvery; potom sa zvrtol k vchodu. Ľahostajne si prezeral ľudí, ktorí sedeli navôkol. Prebehol očami aj po Luscombovi a Elvíre a do plukovníka odrazu vstúpil hnev. Dočerta, pomyslel si, Elvíra je pekné dievča. Keď som bol ja v jeho veku, pekné dievča som si všimol, najmä medzi takýmito vykopávkami. Zdalo sa však, že mládenec nemá záujem strácať čas pohľadom na krásavice. Zvrtol sa k pultu a trochu zvýšeným hlasom, akoby chcel upútať pozornosť slečny Gorringeovej, sa spýtal:

- Aké tu máte telefónne číslo? Jedna jedna dva deväť?

- Nie, - povedala slečna Gorringeová, - tri deväť dva päť.

- Regent?

- Nie, Mayfair.

Prikývol. Potom rýchlo prešiel k dverám a zmizol. Dvere za ním poletovali s rovnakou výbušnosťou, akú prejavil, keď vchádzal.

Zdalo sa, že všetci sa zhlboka nadýchli, akoby im ťažko padlo pokračovať v prerušenom rozhovore.

- Nuž, - povedal plukovník Luscombe dosť neprimerane, akoby si nevedel spomenúť na vhodné slová. - Títo dnešní mládenci…

Elvíra sa usmiala.

- Spoznali ste ho, pravda? - spýtala sa. - Viete, kto to je? - Hovorila s náznakom úcty v hlase. Chcela mu poskytnúť informáciu:

- Ladislaus Malinowski.

-Ach, tak to je on. - Meno bolo plukovníkovi Luscombovi naozaj trochu povedomé. - Pretekár.

- Áno. Dva roky za sebou bol majster sveta. Pred rokom mal škaredú nehodu. Takmer celý sa dolámal. Ale myslím, že už zase jazdí. - Zdvihla hlavu a započúvala sa. - Aj teraz odchádza na pretekárskom aute.

Burácanie auta prenikalo z ulice až do hotela. Plukovník Luscombe pochopil, že Ladislaus Malinowski je jedným z Elvíriných idolov. Nuž, pomyslel si, lepšie ako niektorý z tých populárnych spevákov, džezových hviezd alebo dlhovlasých bítlsákov, či ako sa to volajú. Luscombe bol v názoroch na mladých ľudí konzervatívny.

Lietacie dvere sa opäť otvorili. Elvíra i plukovník Luscombe hľadeli na ne s očakávaním, ale hotel Bertram sa vrátil do normálnych koľají. Vošiel len starý bielovlasý duchovný. Na chvíľu zostal stáť a trochu zmätene sa obzeral okolo seba ako človek, ktorý nechápe, kde je a ako sa ta dostal. Pre kanonika Pennyfathera nebol podobný zážitok ničím nezvyčajným. Prišlo to naňho už vo vlaku, keď si nevedel spomenúť, odkiaľ a kam ide a prečo. Prišlo to naňho, keď šiel po ulici alebo mal ísť na nejaké zasadanie. Prichádzalo to naňho aj predtým, keď stál na kazateľnici a nevedel, či už povedal kázeň, alebo sa ju len chystá predniesť.

- Myslím, že toho starého pána poznám, - povedal Luscombe, hľadiac naňho. - Čo teraz robí? Asi tu býva dosť často. Abercrombie? Arcidiakon Abercrombie? Nie, to nie je Abercrombie, aj keď sa naňho ponáša.

Elvíra pozerala na kanonika Pennyfathera bez záujmu. V porovnaní s pretekárom nebol ani trochu príťažlivý. Nezaujímali ju nijakí duchovní, aj keď pripustila, že za pobytu v Taliansku tak trochu obdivovala kardinálov, ktorých v každom prípade pokladala za primerane koloritné postavy.

Tvár kanonika Pennyfathera sa vyjasnila a uznanlivo pokýval hlavou. Spoznal, kde je. Pravdaže, v hoteli Bertram, kde sa chystá prenocovať cestou do… kam to vlastne ide? Do Chadminstru? Nie, nie, z Chadminstru práve prišiel. Ide do - pravdaže - na kongres do Luzemu. S úsmevom vykročil k recepcii a slečna Gorringeová ho srdečne privítala.

- Som rada, že vás vidím, kanonik Pennyfather. Ako dobre vyzeráte.

- Ďakujem, ďakujem, minulý týždeň som bol veľmi prechladnutý, ale už som v poriadku. Máte pre mňa izbu? Písal som?

Slečna Gorringeová ho upokojila.

- Áno, dostali sme váš list. Rezervovali sme vám izbu číslo devätnásť, ktorú ste mali naposledy.

- Ďakujem, ďakujem. Budem ju chcieť na… počkajte… na štyri dni. Vlastne jednu noc tu nebudem, idem do Luzemu, ale izbu mi nechajte, prosím vás. Nechám si tu väčšinu svojich vecí, do Švajčiarska si vezmem len malý kufrík. Nebudú kvôli tomu nepríjemnosti?

Slečna Gorringeová ho znova upokojila.

- Všetko bude v poriadku. Vysvetlili ste nám to veľmi zrozumiteľne už v liste.

Iní ľudia by azda slovo „zrozumiteľne“ nepoužili. Lepšie by bolo „vyčerpávajúco,“ pretože sa v ňom rozpísal naozaj do detailov.

Z kanonika Pennyfathera opadla všetka ťarcha, s úľavou si vydýchol a spolu s batožinou ho dopravili do izby číslo 19.

V izbe číslo 28 si pani Carpenterová zložila z hlavy fialovú korunu a na podhlavník na posteli si starostlivo rozložila pyžamu. Keď vošla Elvíra, zdvihla zrak.

- Ach, tu si, drahá. Chceš, aby som ti pomohla s vybaľovaním?

- Nie, ďakujem, - zdvorilo odpovedala Elvíra. - Veď viete, ja si toho veľa nevyložím.

- V ktorej izbe chceš spať? Kúpeľňa je v strede. Povedala som im, aby ti dali batožinu do tej odľahlejšej. Nazdávala som sa, že táto by mohla byť trochu hlučná.

- To bolo od vás milé, - typickým nevýrazným hlasom povedala Elvíra.

- Naozaj ma nebudeš potrebovať?

- Nie, ďakujem, skutočne nie. Myslím, že by mi dobre padlo okúpať sa.

- Áno. To je výborný nápad. Chceš sa kúpať prvá? Ja si radšej doupratujem svoje veci.

Elvíra prikývla. Vošla do kúpeľne, zavrela za sebou dvere a zatiahla závoru. Prešla do svojej izby, otvorila kufor a hodila na posteľ zopár vecí. Potom sa vyzliekla, natiahla si župan, vošla do kúpeľne a skrútla kohútik. Vrátila sa do izby a posadila sa na posteľ k telefónu. Chvíľu počúvala, či ju niekto nevyruší, potom zdvihla slúchadlo.

- Tu izba číslo dvadsaťdeväť. Môžete mi dať Regent jedna jedna dva deväť, prosím?

4

V budove Scotland Yardu pokračovala porada. Bola to neformálna porada. Šesť či sedem mužov, z ktorých každý vo svojom odbore čosi znamenal, nenútene sedelo za stolom. Predmetom pozornosti týchto ochrancov práva bola vec, ktorej dôležitosť za posledné dva-tri roky veľmi vzrástla. Týkala sa odvetvia zločinnosti, ktorého rozmach bol nanajvýš znepokojujúci. Vzrastal počet veľkých lúpeží. Prepady bánk, špekulácie s výplatnými listinami, krádeže poštových zásielok šperkov, vlakové lúpeže. Takmer každý mesiac urobili zločinci nejaký odvážny a ohromujúci úspešný záťah.

Za vrchstolom sedel sir Ronald Graves, pomocný komisár Scotland Yardu. Podľa zaužívaného zvyku viac počúval ako hovoril. Nepredkladali sa tu nijaké oficiálne hlásenia. To všetko spadalo do bežnej práce kriminálnej polície. Toto bola porada na vysokej úrovni, všeobecná výmena názorov mužov, ktorí pozerali na veci z trochu iného hľadiska. Pohľad sira Ronalda Gravesa pomaly kĺzal po malej skupinke, potom kývol mužovi, ktorý sedel na konci stola.

- Tak, Otče, - povedal, - vypočujeme si zopár vašich skromných múdrostí.

Muž, ktorého oslovil Otče, bol hlavný inšpektor Fred Davy. Nemal už ďaleko do penzie a vyzeral dokonca starší, ako bol v skutočnosti. Preto ho aj prezývali Otcom. Vyzeral príjemne a bol taký milý a priateľský, že mnohých zločincov nepríjemne prekvapilo, keď zistili, že nie je taký mierny a ľahkoverný, akým sa zdá navonok.

- Áno, Otče, vypočujeme si váš názor, - ozval sa ďalší hlavný inšpektor.

- Je to veľké, - povedal hlavný inšpektor Davy a zhlboka si vzdychol. - Veru, veľké. A možno sa to ešte rozrastá.

- Ak hovoríte o veľkosti, máte na mysli kvantitatívnu stránku?

- Áno.

Do reči im skočil muž menom Comstock s ostrou, prefíkanou tvárou a živými očami:

- Povedali by ste, že to bolo pre nich výhodné?

- Áno aj nie, - odvetil Davy. - Mohlo by im to byť osudné. Ale zatiaľ, čert aby to vzal, si to vždy dobre zorganizovali.

Superintendent inšpektor Andrews, otvorený štíhly muž so zasneným pohľadom, zamyslene povedal:

- Vždy som si myslel, že otázka rozsahu je dôležitejšia, ako sa ľudia nazdávajú. Vezmite si obchod, ktorý patrí jednému človeku. Ak je dobre zabehaný a nie priveľký, zaručene prináša zisk. Keby sa zväčšil, zriadili by sa pobočky, vzrástol by personál a možno by rozsah nebol optimálny a všetko by šlo dolu kopcom. To isté sa vzťahuje na veľkú sieť obchodov. Na priemyselnú ríšu. Ak je dosť veľká, bude prinášať úspech. Ak nie je dosť veľká, jednoducho to nezvládnu. Všetko závisí od rozsahu podniku, musí byť vyvážený. Ak je vyvážený a ak ho riadia rozumne, je to optimálne.

- Čo myslíte, o aký veľký podnik ide v tomto prípade? - úsečne sa opýtal sir Ronald.

- O väčší, ako sme si spočiatku mysleli, - povedal Comstock. Muž húževnatého výzoru, inšpektor McNeill, poznamenal:

- Ja by som povedal, že sa to rozrastá. Otec má pravdu. Ustavične sa to vzmáha.

- To by mohlo byť na čosi dobré, - zamiešal sa Davy. - Možno to bude rásť prirýchlo a vyšmykne sa im to z rúk.

- Otázka je, sir Ronald, koho a kedy chytíme, - povedal McNeill.

- Takých, čo by sme ich potrebovali zatknúť, je dobrý tucet, ak nie viac, - odvetil Comstock. - Je v tom aj Harrisova parta, to viem. Na Lutonskej ceste je útulný malý brloh. V Epsome garáž, neďaleko Maidenheadu krčma a na Great North Road farma.

- Oplatí sa niektorých z tých ľudí zašiť?

- Myslím, že nie. Sú to všetko malé ryby, spojky. Iba nesúvislé oká reťaze. Miesto, kde sa dávajú autám nové čísla a odkiaľ sa znovu posielajú do obehu; krčma, cez ktorú prechádzajú odkazy, bazár so šatstvom, kde sa dá meniť podoba, a veľmi dôležitý divadelný kostymér z East Endu. Týmto ľuďom platia. A celkom dobre, ale oni v skutočnosti nevedia nič.

Zasnený superintendent Andrews sa znovu ozval:

- Stojí proti nám zopár šikovných mozgov. Ešte sme ich nevyňuchali. Poznáme niekoľko pobočiek a to je všetko. Ako vravím, Harrisova banda je v tom a Marks má na starosti finančnú stránku. Styky so zahraničím má na starosti Weber, ale on je len agent. Ani na jedného z nich v podstate nič konkrétne nemáme. Vieme, že každý z nich má nejakú cestičku, ako udržiavať kontakt s ostatnými, aj s inými odvetviami spolku, ale ako to robia, to presne nevieme. Pozorujeme ich, sledujeme, a oni o tom vedia. Kdesi majú centrálu. Chceme dostať do klepca tých, čo to všetko plánujú.

- Je to ako obrovská sieť, - prikývol Comstock. - Súhlasím, musia mať niekde centrálu. Miesto, kde sa každá akcia naplánuje do detailov, aby všetko na seba nadväzovalo. Niekde je ktosi, kto to všetko kuje, kto rozpracoval podrobný plán operácie Poštový vlak či Výplatné listiny. A tých ľudí musíme odhaliť.

- Možno ani nie sú v Anglicku, - ticho utrúsil Davy.

- Asi máte pravdu. Možno sú niekde v eskimáckom iglu, v stane v Maroku alebo na chate vo Švajčiarsku.

- Neverím na tieto vodcovské mozgy, - ozval sa McNeill a pokrútil hlavou. - Hodia sa tak do románov. Isteže, niekto musí byť tomu všetkému na čele, ale na nijakého veľkého šéfa - jednotlivca -neverím. Podľa mňa za tým všetkým stojí malá skupinka šikovných šéfov. Je riadená centrálne, na čele je hlavný šéf. Vedia, čo robia dobre, a ustavične si zdokonaľujú techniku. Aj tak však…

- Áno? - povzbudivo povedal sir Ronald.

- Aj v dobre zohranej skupinke sa zrejme vyskytnú takí, bez ktorých sa môžu zaobísť. Z času na čas, ak sa nazdávajú, že im prihára, podhodia nám jedného, ktorý, ako si myslia, im nebude chýbať.

- Trúfli by si to? Nebolo by to riskantné?

- Vedia to urobiť tak, že ten, ktorého sa zbavia, ani netuší, že ho obetovali. Jednoducho si pomyslí, že mal smolu. Bude mlčať v domnení, že má cenu dovtedy, kým nič nepovie. A tak to aj v skutočnosti je. Manipulujú s kopou peňazí a môžu si dovoliť byť veľkodušní. Ak má rodinu, kým sedí vo väzení, postarajú sa mu o ňu. Možno vedia zorganizovať aj útek.

- Také prípady sa už stali, - povedal Comstock.

- Je vám myslím jasné, - zasiahol sir Ronald, - že nemá veľký význam znovu a znovu o veci špekulovať. Omieľame poväčšine to isté.

McNeill sa usmial.

- Čo vlastne od nás chcete, pane?

- Nuž… - sir Ronald sa na chvíľu zamyslel, - v podstatných veciach sa zhodujeme všetci, - pomaly pokračoval. - Sme zajedno, čo sa týka hlavného postupu, o čo sa usilujeme. Myslím, že by mohlo byť osožné všímať si aj isté veci; také, ktoré veľmi nezavážia a ktoré sa len trošku vymykajú z bežných noriem. Ťažko vysvetliť, čo mám na mysli, ale ide o podobnú záležitosť ako pred rokmi v Culverovom prípade. Atramentová škvrna… Spomínate si? Atramentová škvrna okolo myšacej diery. Na kieho frasa by človek vylial do myšacej diery fľašku atramentu? Nezdalo sa to dôležité. Ťažko bolo nájsť na to odpoveď. Ale keď sme na ňu natrafili, usmernila nás. To je zhruba to, na čo som myslel. Na čudné maličkosti. Neokúňajte sa, a ak natrafíte na niečo, čo sa vám bude zdať aspoň trošku nezvyčajné, povedzte to. Môže to byť maličkosť, ale čímsi človeka zarazí, pretože celkom nesedí. Vidím, že Otec kýva hlavou.

- Lepšie ste to ani nemohli sformulovať, - povedal hlavný inšpektor Davy. - No tak, chlapci, usilujte sa niečo vyštúrať, aj keby to mal byť len muž so smiešnym klobúkom na hlave.

Nik hneď nezareagoval. Každý hľadel trochu neisto a pochybovačne.

- Poďme, - povedal Davy, - začnem prvý. Je to iba taký smiešny príbeh, ale berte ho len tak, ako vám ho podávam. Spomeňte si na lúpež v Londýnskej metropolitnej banke. Pobočky na Carmolly Street. Pamätáte sa? Celý zoznam čísel, farieb a značiek áut. Vyzvali sme ľudí, aby nám pomohli, a oni zareagovali - a ako zareagovali! Dostali sme stopäťdesiat nesprávnych informácií! Nakoniec sa to zredukovalo asi na sedem áut, ktoré videli v susedstve, z ktorých každé mohlo mať s lúpežou dačo spoločné.

- Dobre, - povedal sir Ronald, - pokračuj.

- Jedno-dve sme nevedeli podľa záznamov identifikovať. Vyzeralo to, akoby mali zmenené čísla. Nevideli sme nijaké východisko. To sa často stáva. Napokon sme však väčšinu z nich vypátrali. Uvediem len jeden príklad. Morris-oxford, čierna krytá limuzína, CMG dvestopäťdesiatšesť, ako nám oznámil istý väzenský dozorca. Povedal, že za volantom sedel sudca Ludgrove.

Poobzeral sa. Počúvali ho bez zjavného záujmu.

- Vedel som, - pokračoval, - že je to ako zvyčajne omyl. Pán sudca Ludgrove je dosť nápadný starý pán, mrzký ako noc. Nuž, nebol to on, pretože práve v tom čase bol na súde. Má síce auto značky Morris Oxford, ale nie číslo dvestopäťdesiatšesť. - Rozhliadol sa. - Tak dobre, dobre. Poviete, že to zatiaľ nič nehovorí. Ale viete, aké mal číslo? CMG dvestošesťdesiatpäť. Dosť podobné, čo? Bežná chyba, akej sa človek dopustí, ak sa usiluje zapamätať si číslo auta.

- Prepáčte, - povedal sir Ronald, - ale celkom dobre nechápem…

- Nie, - pokračoval hlavný inšpektor Davy, - tu naozaj niet čo chápať, pravda? Ibaže… číslo bolo veľmi podobné skutočnému číslu auta, nie? Dvestošesťdesiatpäť - dvestopäťdesiatšesť CMG. Je to naozaj ohromná zhoda okolností, že by mohol existovať Morris-oxford tej istej farby a len s jedným odlišným číslom a že by za volantom sedel človek, ktorý sa podobá majiteľovi auta.

- Chcete povedať…

- Rozdiel len v jednom číselku. Ako sa dnes vraví, zámerná chyba. Takmer to tak vyzerá.

- Prepáčte, Davy. Ale ešte vždy mi nie je jasné…

- Nemyslím, že to je niečo, čo môže byť jasné. Je tu morris-oxford CMG dvestošesťdesiatpäť, ktorý si pálil po ulici dve a pol minúty po vyrabovaní banky. A v ňom väzenský dozorca spoznal sudcu Ludgrova.

- Chcete naznačiť, že to bol naozaj sudca Ludgrove? Prosím vás, Davy.

- Nie, nemyslím, že to bol on a že bol do lúpeže banky zapletený. Býval na Pond Street v hoteli Bertram a práve v tom čase bol na súde. Všetko sme si dokonale overili. Hovorím vám, že číslo, značka auta a to, že väzenský dozorca, ktorý starého Ludgrova zvidenia dosť dobre pozná a ktorý ho identifikoval, je takou zhodou okolnosti, ktorá by mohla čosi znamenať. Asi však neznamenala. Škoda!

Comstock sa nervózne zahniezdil.

- Podobný prípad sa stal pri krádeži šperkov v Brightone. Bol do toho zapletený akýsi starý admirál či kto. Zabudol som už, ako sa volal. Istá žena s určitosťou vyhlásila, že bol na mieste činu.

- A nebol?

- Nie. V tú noc bol v Londýne. Tuším, že ta pricestoval na nejakú námornícku večeru alebo čosi také.

- Spal vo svojom klube?

- Nie, spal v hoteli… Myslím, že to bol ten istý, čo ste spomínali, Otče, v hoteli Bertram. Tiché miesto. Myslím, že ta chodí veľa starých páprdov.

- Hotel Bertram, - zamyslene zopakoval hlavný inšpektor Davy.

5

Slečna Marplová sa zobudila skoro preto, lebo sa tak zobúdzala vždy. S vďakou ocenila posteľ, na ktorej spala. Bola naozaj mimoriadne pohodlná.

Došuchtala sa k oknu a odtiahla záclony, vpustiac dnu trochu ešte slabého londýnskeho svetla. Napriek tomu nechcela zatiaľ zažať. Dali jej veľmi peknú izbu, celkom v duchu tradícií Bertramu. Tapety s ružičkami, masívna, leštená mahagónová skriňa so zásuvkami a taký istý toaletný stolík. Dve kreslá s rovným operadlom a primerane vysoká pohovka. Spojovacie dvere viedli do kúpeľne, ktorá bola síce moderná, ale kachličky s ružičkami a ešte s čímsi nepôsobili dojmom prepiatej hygieny.

Slečna Marplová sa šuchla späť do postele, natriasla si podhlavník, pozrela na hodiny - pol ôsmej -, vzala malú modlitebnú knižku, ktorú vždy nosila pri sebe, a prečítala si ako zvyčajne jeden a pol stránky určených na ten deň. Potom si vzala štrikovanie a pustila sa do práce, najprv pomaly, lebo vždy, keď vstala, mala prsty stuhnuté a reumatické, čoskoro však tempo zrýchlila a z prstov sa vytratila bolestivá meravosť.

- Zasa o deň viac, - povedala si a uvítala túto skutočnosť s príznačnou skromnou radosťou. Ďalší deň - ktovie, čo prinesie?

Uvoľnila sa, prestala štrikovať a myšlienky jej nenútene prúdili hlavou… Selina Hazyová… aký pekný domček mala v St. Mary Mead - teraz naň dal niekto tú škaredú zelenú strechu… Dolky… poriadne plytvali maslom… ale boli veľmi dobré… A tie znamenite podávané rascové koláčiky podľa starého receptu! Nikdy, ani na chvíľu nečakala, že všetko bude tak, ako by malo byť… lebo koniec koncov čas nestojí… A prinútiť ho stáť, to musí stáť ozaj kopu peňazí… Niet tu ani kúska umelej hmoty!… Asi sa im to rentuje. Veci, čo vyšli z módy, sa časom stávajú malebné… Hľa, ako teraz ľudia túžia po staromódnych ružičkách a opovrhujú tými hybridnými čajníkmi! Nič tu nevyzerá pravé… A prečo by aj malo?… Odkedy tu bola, prešlo päťdesiat, nie, šesťdesiat rokov. A nezdá sa jej to pravé preto, lebo teraz sa prispôsobila dnešným časom… Naozaj, všetko jej tu vnuklo kopu zaujímavých problémov… Atmosféra a ľudia…

Slečna Marplová odložila štrikovanie ďalej od seba.

- Vrecká, - povedala nahlas… - Myslím, že vrecká… A je dosť ťažké ich nájsť…

Mohlo to vysvetliť ten nezvyčajný pocit nepokoja, ktorý sa jej zmocnil včera večer? Pocit, že niečo nie je v poriadku…

Všetci tí starí ľudia sú naozaj veľmi podobní tým, ktorých si pamätala spred päťdesiatich rokov, keď tu bývala. Vtedy boli nenútení, teraz už veľmi nenútení nie sú. Dnešní starí ľudia nie sú ako starí ľudia voľakedy - majú ten utrápený, náhlivý pohľad ľudí zapriahnutých do domácich starostí, s ktorými si pre únavu nevedia poradiť, alebo sa hrnú na všakovaké schôdze, kde sa usilujú tváriť čulo a kompetentne, alebo si odfarbujú vlasy na belaso, či nosia parochne, ich ruky už nie sú také, na aké sa pamätala, úzke a jemné - ruky dnešných starcov boli zhrubnuté od prania a čistiacich prostriedkov…

- Nuž preto nevyzerajú títo ľudia skutočne. Fígeľ je však v tom, že skutoční sú. Selina Hazyová je skutočná. A ten celkom pekný starý vojak v kúte je tiež skutočný - raz ho už stretla, aj keď si nevie spomenúť, ako sa volá - a biskup (drahý Robbie!) je mŕtvy.

Slečna Marplová pozrela na malé hodiny. Bolo pol deviatej, čas na raňajky.

Preštudovala si hotelové pokyny - elegantné veľké písmená, takže si nemusela nasadiť okuliare.

Jedlo si môžete objednať telefonicky od obsluhy, alebo môžete stlačiť zvonček s označením „Chyžná“.

Slečna Marplová spravila to druhé. Rozhovor s čašníkmi ju vždy znervózňoval.

Vyšlo to veľmi dobre. Takmer hneď zaklopali na dvere a zjavila sa chyžná, ktorá vyzerala veľmi primerane. Ozajstná chyžná v kartúnových pásikavých šatách levanduľovej farby a s ozajstným, čerstvo vypraným čepcom; vyzerala až neskutočne. Usmievavá, ružová, vyslovene vidiecka tvár. (Kde len našli týchto ľudí?)

Slečna Marplová si objednala raňajky. Čaj, smažené vajcia a čerstvé rožky. Chyžná bola taká skúsená, že ani nespomenula vločky a pomarančový džús.

O päť minút priniesla raňajky. Pohodlný podnos s veľkým bruchatým čajníkom, mlieko, ktoré vyzeralo ako smotana, a strieborný džbán s horúcou vodou. Na hriankach dve nádherné, správne pripravené smažené vajcia, dosť veľké, pevné kolieska sformované panvicou, kusisko ozdobne upraveného masla. Marmeláda, med, jahodový džem. Rožky, vábne už na pohľad, nie zvonka tvrdé a dnu gumové - tieto voňali čerstvým chlebom (najúchvatnejšia vôňa na svete!) Bolo tam aj jablko, hruška a banán.

Slečna Marplová opatrne, ale s istotou vtlačila nôž do vajíčka. Nesklamala sa. Vystrekol z neho tmavožltý žĺtok, hustý a smotanový. Naozajstné vajcia!

Všetko bolo náležité horúce. Naozajstné raňajky. Uvarila by si ich aj sama, ale nemusela! Priniesli jej ich, akoby bola nie práve kráľovná, ale dáma stredných rokov, ktorá býva v dobrom, nie priveľmi drahom hoteli. Naozaj, vrátila sa do roku 1909. Slečna Marplová chyžnej poďakovala a tá s úsmevom odpovedala:

- Ach, áno, madam, kuchár si na raňajky veľmi potrpí.

Slečna Marplová si ju uznanlivo premerala. Hotel Bertram naozaj môže robiť zázraky. Pravá chyžná. Potajomky, akoby neveriac, uštipla sa do ľavého ramena.

- Dávno ste tu? - spýtala sa.

- Len čosi vyše troch rokov, madam.

- A predtým?

- Pracovala som v hoteli v Eastbourne. Veľmi moderný hotel, ale ja dávam prednosť staromódnym miestam, ako je toto.

Slečna Marplová si odpila z čaju. Pristihla sa, že si nôti čosi neurčité - slová sa skladali do dávno zabudnutej piesne Ach, kde si bol po celý môj život…

Chyžná na ňu trochu vyľakane hľadela.

- Iba som si spomenula na starú pieseň, - zašvitorila slečna Marplová ospravedlňujúco. - Svojho času bola veľmi obľúbená.

Znova potichu zaspievala: - Ach, kde si bol po celý môj život…

- Možno ju poznáte? - nadhodila.

- Nuž… - pohľad chyžnej vyjadroval ospravedlnenie.

- Je to na vás priveľmi dávno, - povedala slečna Marplová. - Nuž, človek sa na takomto mieste začne oddávať spomienkam.

- Áno, madam, myslím, že veľa dám, ktoré tu bývajú, má podobné pocity.

- Myslím, že do istej miery sem chodia práve preto, - povedala slečna Marplová.

Chyžná odišla. Bezpochyby bola na štebotajúce a spomínajúce staré dámy zvyknutá.

Slečna Marplová sa naraňajkovala a s dobrým pocitom voľného času vstala. Mala už hotový plán na príjemné predpoludnie: pôjde nakupovať. Nie nadlho, aby sa priveľmi neunavila. Dnes povedzme Oxford Street. A zajtra Knightsbridge. Robila si s pôžitkom plány na najbližší čas.

Vyšla z izby okolo desiatej dokonale vystrojená: klobúk, rukavičky, dáždnik - pre istotu, hoci bolo pekne - kabelka, najelegantnejšia nákupná taška…

Dvere na chodbe, druhé od nej, sa prudko otvorili a niekto vyzrel von. Bola to Bess Sedgwicková. Cúvla nazad do izby a rázne za sebou zavrela.

Slečna Marplová vykročila dolu schodmi. Ráno chodila radšej peši ako výťahom. Dodávalo jej to pružnosť. Kráčala čoraz pomalšie a pomalšie… až ostala stáť.

Plukovník Luscombe kráčal po chodbe, do ktorej vyúsťovala jeho izba, keď sa dvere navrchu schodiska otvorili a oslovila ho lady Sedgwicková.

- Konečne si tu! Už som ťa vyzerala, nemohla som sa dočkať, kedy sa zjavíš. Kde sa môžeme pozhovárať? Teda niekde, kde človek nenarazí každú chvíľu na nejakú starú rachetľu.

- Nuž, Bess, naozaj neviem… myslím, že na medziposchodí je čosi ako pisáreň.

- Poď radšej dnu. Rýchlo, kým si o nás chyžná nezačne čosi myslieť.

Plukovník Luscombe dosť neochotne prekročil prah a dobre za sebou zavrel dvere.

- Nemohol som tušiť, že tu budeš bývať, Bess, ani by mi to len na um neprišlo.

- Viem, že nie.

- Chcem povedať… za nič by som sem nebol Elvíru priviedol. Vieš, že je tu?

- Áno. Videla som ju s tebou včera večer.

- Ale naozaj som nevedel, že si tu. Nikdy by som si nevedel dať dokopy teba a tento hotel.

- Neviem prečo, - chladne poznamenala Bess Sedgwicková. - Je to široko-ďaleko najpohodlnejší hotel v Londýne. Prečo by som tu nemohla bývať?

- Musíš vedieť, že som nemal ani potuchy o… teda… Pozrela naňho a zasmiala sa. Bola oblečená, akoby sa chystala ísť von, v dobre ušitom tmavom kostýme a v svetlozelenej smaragdovej blúzke. Vyzerala veselá a veľmi čulá. Plukovník Luscombe pôsobil popri nej dosť stareckým a unaveným dojmom.

- Milý môj Derek, netvár sa tak utrápene. Neobviňujem ťa z pokusu zosnovať sentimentálne stretnutie matky s dcérou. Také veci sa jednoducho stávajú; ľudia sa stretávajú na najnepravdepodobnejších miestach. Ale Elvíru odtiaľto musíš dostať, Derek. Musíš ju ihneď odviesť preč, ešte dnes.

-Áno, odíde. Totiž, priviedol som ju len na dve noci. Pôjdeme sa pozrieť na nejakú šou. Zajtra odchádza k Melfordovcom.

- Úbohé dievča, bude to pre ňu nuda.

Luscombe na ňu znepokojene pozrel. - Myslíš, že sa tam bude veľmi nudiť?

Bess sa nad ním zľutovala.

- Po tom kláštornom živote v Taliansku asi nie. Možno to bude dokonca pokladať za úžasne vzrušujúce.

Luscombe pozbieral všetku odvahu.

- Pozri, Bess, prekvapilo ma, keď som zistil, že si tu, ale nezdá sa ti, že… nuž, rozumieš, svojím spôsobom by to mohlo byť nejaké znamenie. Chcem povedať, že by to mohla byť príležitosť… myslím, že vlastne nevieš, ako… skrátka, ako sa to dievča môže cítiť.

- Čo mi to chceš povedať, Derek?

- Nuž, si jej matka.

- Pravdaže som jej matka. A ona je moja dcéra. Aký osoh sme z toho mali alebo môžeme mať v budúcnosti?

- Nemôžeš vedieť. Myslím… myslím, že ona to cíti.

- Ako si na to prišiel? - ostro sa spýtala Bess Sedgwicková.

- Včera čosi utrúsila. Spýtala sa, kde si a čo robíš.

Bess Sedgwicková prešla krížom cez izbu k obloku. Chvíľu tam stála a klopkala na sklo.

- Si naozaj milý, Derek, - povedala. - Máš dobré nápady. Ale sú nanič, môj úbohý dobráčik. To by si si mal uvedomiť. Sú nanič a mohli by byť nebezpečné.

- Ale, Bess! Nebezpečné?

- Áno, áno, áno. Nebezpečné. Ja som nebezpečná. Vždy som bola nebezpečná.

- Keď si pomyslím, čo všetko si vykonala… - povedal plukovník Luscombe.

- To je moja vec, - odvetila Bess Sedgwicková. - Hnať sa do nebezpečenstva sa mi stalo akýmsi zvykom. Nie, nepovedala by som, že zvykom. Skôr náchylnosťou ako droga. Ako tá troška heroínu, ktorú musia narkomani skonzumovať, aby sa im život zdal skvelý, rozžiarený a aby malo vôbec zmysel žiť. Áno, to je v poriadku. Je to ako prejav nad mojím hrobom, vlastne nie, nie… Nikdy som drogy nebrala… nikdy som ich nepotrebovala. Mojou drogou bolo nebezpečenstvo, ale ľudia, čo žijú ako ja, môžu byť pre druhých zdrojom nešťastia. Nebuď teda tvrdohlavý starý jašo, Derek. Drž to dievča čo najďalej odo mňa. Nemôže mať z toho nijaký osoh. Len škodu. Ak je to možné, nech sa ani nedozvie, že sme bývali v tom istom hoteli. Zavolaj Melfordovcom a odveď ju ta ešte dnes. Vyhovor sa na nejakú neočakávanú, neodkladnú záležitosť…

Plukovník Luscombe zaváhal a potiahol sa za fúzy.

- Myslím, Bess, že robíš chybu. - Vzdychol si. - Spytovala sa, kde si. Povedal som jej, že v cudzine.

- O dvanásť hodín tam veru budem, takže to všetko sedí.

Podišla k nemu, pobozkala ho na konček brady, rýchlo sa zvrtla, akoby sa chceli hrať na slepú babu, potom otvorila dvere a jemne ho vystrčila von. Keď sa dvere za plukovníkom zavreli, všimol si starú dámu, ktorá zo schodov zahla za roh. Nazrela do kabelky a mrmlala si. - Božemôj, asi som to zabudla v izbe. Ach bože.

Prešla popri plukovníkovi so zjavnou nevšímavosťou, ale keď schádzal dolu schodmi, zastala pri dverách svojej izby a zapichla doňho oči. Potom pozrela k dverám Bess Sedgwickovej. - Tak naňho čakala, - povedala si. - Ktovie prečo…

Kanonik Pennyfather, posilnený raňajkami, prešiel cez halu, spomenul si, že má kľúč položiť na pult, potom otvoril lietacie dvere a írsky vrátnik, ktorého povinnosťou bolo vykonávať práve tento úkon, ho usadil do taxíka.

- Kam pôjdeme, pane?

- Ach bože, - vzdychol si kanonik Pennyfather a zdesil sa. - Počkajte… kam som chcel ísť…

Zatiaľ čo kanonik Pennyfather s vrátnikom diškurovali o zamotanom probléme, premávka na Pond Street sa na niekoľko minút zastavila.

Nakoniec sa kanonikovi Pennyfatherovi rozjasnilo v hlave a taxík dostal pokyn smerovať k Britskému múzeu.

Vrátnik ostal stáť na chodníku so širokým úškľabkom na tvári, a keďže všetko nasvedčovalo, že nikoho už nebude musieť tak rýchlo vyprevádzať, prechádzal sa chvíľu pred hotelom, pričom si pohvizdoval nejakú starú melódiu.

Jedno z hotelových okien na prízemí sa otvorilo, ale vrátnik ani len nezvrtol hlavu, kým sa z okna neozval hlas:

- Tak tu si zakotvil, Micky. Aké cesty ťa sem priviedli? Obzrel sa, strhol a vyjavene zízal.

Z otvoreného okna sa vyklonila lady Sedgwicková.

- Nepoznáš ma? - spýtal sa.

Na mužovej tvárí sa odrazu zjavil záblesk poznania.

- Ale veď… veď to je malá Bessie! No toto! Po toľkých rokoch. Malá Bessie.

- Okrem teba ma nik nevolal Bessie. Je to odporné meno. Čo si po celé tie roky robil?

- Kadečo, - zdržanlivo odpovedal Mickie. - Nepísali o mne v novinách ako o vás. Zavše sa z novín dozvedám o vašich činoch.

Bess Sedgwicková sa zasmiala. - V každom prípade som na tom lepšie ako ty. Priveľa piješ. Vždy si pil.

- Vy ste na tom lepšie preto, lebo ste vždy boli pri peniazoch.

- Peniaze by ti neboli na nič. Bol by si pil ešte väčšmi a už dávno by si voňal trávu odspodku. Ale áno, je to tak! Čo ťa priviedlo sem? To by ma zaujímalo. Ako si mohol nastúpiť na takéto miesto?

- Potreboval som prácu. Mal som toto… - ruky mu vyleteli k radu medailí.

- Chápem. - Zatvárila sa zamyslene. - Všetky sú pravé, však?

- Isteže sú pravé. Prečo by nemali byť?

- Verím ti. Vždy si bol odvážny. Bol si dobrý bojovník. Veru, armáda bola pre teba vhodné pôsobisko. O tom som presvedčená.

- Armáda je dobrá cez vojnu, ale nie v mieri.

- A tak si sa dal na túto robotu. Ani som netušila… - a zháčila sa.

- Čo ste netušili, Bessie?

- Nič. Je to čudné, vidieť ťa znovu po toľkých rokoch.

- Ja som nezabudol, - povedal muž. - Nikdy som na vás nezabudol, malá Bessie. Ach! Boli ste pekné dievča! Rozkošná žabka!

- Pochabá žabka, to som bola, - povedala lady Sedgwicková.

- To je pravda teraz. Ale vtedy ste nemali rozum. Keby ste ho boli mali, neboli by ste vtedy so mnou strácali čas. Ako ste to len vedeli s koňmi? Pamätáte sa na tú kobylu, ako sa len volala? Molly O’Flyn. Ach, bol to veru beťársky diabol.

- Ty jediný si vedel na nej jazdiť, - poznamenala lady Sedgwicková.

- Bola by ma zhodila, keby bola mohla! Ale keď zistila, že nemôže, poddala sa. Bola to veru krásavica. Ale keď sme pri jazde na koňoch, nebolo veru lepšej jazdkyne, ako ste boli vy. Mali ste krásne držanie tela, skvelé ruky. Nikdy ste nemali strach, ani minútku! A myslím, že je to tak aj teraz. Lietadlá, pretekárske autá.

Bess Sedgwicková sa zasmiala.

- Musím dopísať listy. Stiahla sa z obloka.

Micky sa oprel o zábradlie. - Nezabudol som na Ballygowlan, -pokračoval veľavravne. - Občas som mal chuť napísať vám… Znútra sa ozval drsne znejúci hlas Bess Sedgwickovej.

- Čo tým chceš povedať, Mick Gorman?

- Len vravím, že som nezabudol… na nič. Iba som spomínal tak ako vy…

Hlas Bess Sedgwickovej znel ešte vždy príkro.

- Ak myslíš na to, čo si podľa teba myslím ja, dám ti radu. Ak sa pokúsiš skrížiť mi cestu, zastrelím ťa poľahky ako potkana. Už som zastrelila ľudí…

- Možno v cudzine…

- V cudzine alebo tu… mne je to jedno.

- Ach bože, naozaj verím, že by ste to vedeli spraviť! - V jeho hlase znel obdiv. - V Ballygowlane…

- V Ballygowlane, - skočila mu do reči, - ti zaplatili, aby si držal ústa, a zaplatili dobre. Peniaze si vzal. Nedostaneš odo mňa ani halier, to mi ver.

- Bol by to pekný, romantický príbeh pre nedeľné noviny…

- Počul si, čo som povedala.

- Ach, - zasmial sa, - nemyslím to vážne, žartoval som. Nikdy by som nespravil niečo, čo by uškodilo mojej malej Bessie. Budem mlčať.

Zatvorila okno. Pozrela na stôl pred sebou a na pijavom papieri zbadala nedopísaný list. Zdvihla ho, prečítala, skrčila ho do guľôčky a hodila do koša. Potom prudko vstala a vyšla z izby. Pred odchodom sa po izbe ani neobzrela.

Menšie pisárne hotela Bertram často pôsobili dojmom, že sú prázdne, aj keď to tak nebolo. Pri okne stáli dva vhodne vybavené stoly, napravo stolík, na ktorom bolo zopár časopisov, naľavo dve kreslá s vysokými operadlami obrátené ku kozubu. Práve tie boli obľúbeným miestom starších pánov od vojska či námorníctva vo výslužbe, kde si popoludní, predtým, ako sa podával čaj, mohli schuti pospať. Tí, čo si sem prišli napísať list, si ich obyčajne ani nevšimli. Predpoludním neboli kreslá veľmi využité.

Ale v toto predpoludnie boli obe kreslá obsadené. V jednom sedela stará dáma a v druhom mladé dievča. Dievčina vstala. Chvíľu neisto hľadela k dverám, cez ktoré vyšla lady Sedgwicková, potom k nim pomaly vykročila. Tvár Elvíry Blakovej bola smrteľne bledá.

Prešlo ďalších päť minút, kým sa pohla aj stará pani. Slečna Marplová usúdila, že malý odpočinok, ktorý si vždy po oblečení a zídení schodov dožičila, trval už dosť dlho. Bolo načase ísť von a vychutnať radosti Londýna. Môže ísť peši až po Piccadilly a autobusom číslo deväť sa odviezť na High Street v Kensingtone, alebo môže ísť peši po Bond Street a autobusom číslo dvadsaťpäť k obchodnému domu Marchall and Snelgrove, alebo sa pustí dvadsaťpäťkou opačným smerom a - pokiaľ sa pamätá - dostane sa k obchodnému domu Army and Navy. Keď prechádzala cez lietacie dvere, vychutnávala rozkoše, ktoré ju čakajú. Írsky vrátnik, ktorý sa už vrátil na stanovište, rozhodol za ňu.

- Budete potrebovať taxík, madam, - povedal nástojčivo.

- Ani nie, - odvetila slečna Marplová. - Myslím, že neďaleko je zastávka dvadsaťpäťky alebo dvojky z Park Lane.

- Nepotrebujete autobus, - povedal vrátnik rozhodne. - Vo vašom veku je veľmi nebezpečné naskakovať na autobus. A ako sa pohýnajú a zastavujú! Človeka pritom zvalia na zem, veru tak. Dnes ľudia nemajú srdce. Zapískam vám na taxík a odveziete sa, kam len budete chcieť - ako kráľovná.

Slečna Marplová pouvažovala a vzdala sa.

-Tak dobre, - súhlasila, - hádam bude lepšie, ak pôjdem taxíkom.

Vrátnik nemusel ani zahvízdať. Iba luskol prstami a ako zázrakom sa zjavil taxík. Vrátnik čo najopatrnejšie pomohol slečne Marplovej nastúpiť a slečna Marplová sa vo chvíli rozhodla, že pôjde do obchodného domu Robinson and Cleaver, kde si prezrie skvelý výber pravých ľanových prestieradiel. Šťastne sa v taxíku uvelebila a naozaj sa cítila tak, ako jej to vrátnik prisľúbil - ako kráľovná. Myšlienky sa jej upriamovali na prijemnú predstavu ľanových prestieradiel, ľanových obliečok na vankúše, vhodných utierok a kuchynského prestierania, na ktorých nie sú nakreslené banány, figy, cvičené psy či iné hlúposti, s ktorými má človek pri praní len starosti.

Lady Sedgwicková podišla k recepčnému pultu.

- Je pán Humfries vo svojej kancelárii?

- Áno, lady Sedgwicková. - Slečna Gorringeová na ňu vyplašené pozrela.

Lady Sedgwicková prešla za pult, zaklopala na dvere a nečakajúc na odpoveď, vošla dnu. Pán Humfries na ňu prekvapene pozrel. -Čo…

- Kto prijal toho chlapa, Michaela Gormana?

Pán Humfries trochu vyprskol.

- Parfitt odišiel, pred mesiacom mal autonehodu. Museli sme ho rýchlo nahradiť. Tento človek sa nám videl súci. Odporúčanie má dobré, bývalý vojak… Možno nie je veľmi bystrý, ale to je niekedy lepšie. Máte niečo proti nemu?

- Dosť na to, aby som si ho tu neželala…

- Ak na tom trváte, - pomaly povedal Humfries, - dáme mu výpoveď…

- Nie, - odvetila lady Sedgwicková. - Nie… na to je už neskoro… To nič.

6

- Elvíra!

- Ahoj, Bridget.

Elvíra Blaková sa pretisla cez vchodové dvere na Onslow Square číslo 180; priateľka Bridget, ktorá hľadela cez okno, jej ich zbehla otvoriť.

- Poďme hore, - vyzvala ju Elvíra.

- Áno, bude to lepšie. Ináč by si nás obsadila mama. Obidve dievčatá vybehli hore schodmi, a tak prešli cez rozum Bridgetinej matke, ktorá vyšla zo svojej spálne na odpočívadlo už prineskoro.

- Namojdušu si šťastná, že nemáš mamu, - povedala Bridget celá zadychčaná, keď voviedla priateľku do svojej izby a dobre za sebou zavrela dvere. - Vieš, matka je celkom milá - a vôbec - ale tie otázky, ktoré kladie! Ráno, napoludnie i večer. Kam ideš, s kým si bola? A sú to bratanci tých z Yorkshiru, keď majú také isté meno? Totiž, je to všetko také jalové.

- Asi nemajú o čom inom premýšľať, - neisto nadhodila Elvíra. - Pozri, Bridget, chystám sa na čosi veľmi dôležité, a ty mi v tom musíš pomôcť.

- Nuž, ak sa bude dať, pomôžem. O čo ide - o muža?

- Nie, to vôbec nie. - Bridget sa zatvárila sklamane. - Musím odísť na deň, možno na dlhšie do Írska, a ty ma budeš kryť.

- Do Írska? Načo?

- Teraz ti to nemôžem povedať. Nie je na to čas. O pol druhej sa mám v Prunierovej reštaurácii stretnúť so svojím poručníkom plukovníkom Luscombom. Pozval ma na obed.

- Čo si spravila s Carpenterovou?

- Ušla som jej v obchodnom dome.

Bridget sa zachichotala.

- Po obede ma chce vziať k Melfordovcom. Budem u nich bývať, kým nebudem mať dvadsaťjeden rokov.

- To je hrozné!

- Dúfam, že to nejako vydržím. Sesternica Mildred sa dá náramne ľahko oklamať. Zariadili to tak, že mám navštevovať akési kurzy. Je taká inštitúcia, volá sa Svet dneška. Posielajú ťa na prednášky, do múzeí, galérií, berú do Snemovne lordov a tak ďalej. Celý vtip je v tom, že nikto nevie, či si tam, kde máš byť, alebo nie! Stihneme kopu vecí.

- Dúfam, že áno. - Bridget sa zachichotala. - Dali sme si rady aj v Taliansku, či nie? Tá stará makarónka si myslela, že je ohromne prísna. Veru nevedela, čo všetko sme schopné vyparatiť, ak sa pustíme do veci.

Obe dievčatá sa pri príjemnej spomienke na vydarené huncútstva zasmiali.

- Ale aj tak sme to museli plánovať, - utrúsila Elvíra.

- A trochu klamstva na úrovni. Vieš čosi o Guidovi?

- Ale áno, napísal mi dlhý list a podpísal sa Ginevra, aby to vyzeralo ako od priateľky. Ale bola by som rada, keby si už prestala rapotať, Bridget. Máme kopu práce a na všetko len pol druha hodiny. Teraz počúvaj. Zajtra mám ísť k zubárovi. To je jednoduché -môžem to telefonicky odvolať - alebo ty odtiaľto. Potom okolo obeda zavoláš Melfordovcom, budeš hovoriť v mene svojej matky a vysvetlíš im, že si ma zubár objednal aj na druhý deň, preto prespím u teba.

- To by sa malo vydariť. Povedia, že je to od nás veľmi milé a dojemné. Ale čo ak sa na druhý deň nevrátiš?

- Tak zavoláš ešte raz.

Bridget sa zatvárila pochybovačne.

- Dovtedy bude dosť času čosi vymyslieť, - netrpezlivo sa ozvala Elvíra. - Teraz si robím starosti kvôli peniazom. Ty asi nijaké nemáš, však? - spýtala sa Elvíra bez veľkej nádeje.

- Iba dve libry.

- To nestačí. Musím si kúpiť letenku. Pozerala som, ako lietajú lietadlá. Trvá to len asi dve hodiny. Veľa závisí od toho, ako dlho mi to tam bude trvať.

- Nemôžeš mi povedať, čo tam budeš robiť?

- Nie, nemôžem. Ale je to hrozne, hrozne dôležité.

Elvíra to povedala takým zmeneným hlasom, že Bridget na ňu pozrela prekvapene.

- Naozaj je to niečo vážne, Elvíra?

- Áno, je.

- Je to niečo, o čom sa nesmie nikto dozvedieť?

- Také čosi. Je to veľmi, veľmi tajné. Musím zistiť, či je čosi naozaj také, ako ma o tom presviedčajú, alebo nie. S tými peniazmi je to mrzuté. A je mi na zbláznenie, keď si pomyslím, že som vlastne dosť bohatá. Povedal mi to poručník. Ale dávajú mi len úbohé vreckové - na odev. A tak to asi bude dovtedy, kým ich nedostanem.

- A tvoj poručník, ten plukovník… akože sa volá… by ti nepožičal peniaze?

- To nejde. Veľa by sa vypytoval a chcel by vedieť, na čo ich potrebujem.

- Ach bože, asi máš pravdu. Nepochopím, prečo sa každý toľko vypytuje. Vieš, keď mi niekto zavolá, mama sa ma spýta: Kto ti volal? Čo ju to má zaujímať?

Elvíra prisvedčila, ale myšlienky jej blúdili inde.

- Bridget, už si niekedy dala niečo do záložne?

- Nikdy. Asi by som ani nevedela, ako sa to robí.

- Určite je to veľmi jednoduché, - povedala Elvíra.

- Treba ísť k takému zlatníkovi, ktorý má nad dverami tri gule, však?

- Obávam sa, že nemám nič, čo by sa dalo založiť, - povedala Bridget.

- Nemá tvoja mama niekde nejaké šperky?

- Ju by sme hádam do toho nemali zaťahovať.

- Nie, to nie. Ale mohli by sme niečo potiahnuť.

- Ach, to by sme vari nemali robiť, - pohoršene vyhŕkla Bridget.

- Nie? Nuž, asi máš pravdu. Ale stavím sa, že by si to ani nevšimla. Mohli by sme to vrátiť skôr, ako na to príde. Viem to. Pôjdeme za pánom Bollardom.

- Kto je to?

- Čosi ako rodinný klenotník. Nosím k nemu hodiny, keď sa mi pokazia. Pozná ma od šiestich rokov. Poď, Bridget, ideme tam hneď teraz. Ešte to stihneme.

- Mali by sme vyjsť zadným vchodom, - navrhla Bridget, - aspoň sa nás mama nebude spytovať, kam ideme.

Pred Bollardovým a Whitleyovým klenotníctvom na Bond Street si obe dievčatá ešte raz všetko prebrali.

- Naozaj si všetko pochopila, Bridget?

- Myslím, že áno, - odpovedala Bridget hlasom, ktorý vôbec neznel šťastne.

- Najskôr si nastavíme rovnaký čas, - rozhodla Elvíra. Bridget trochu ožila. Táto veta, ktorú poznala z kníh, mala na ňu povzbudzujúci účinok. S vážnosťou si nastavili rovnaký čas, pričom Bridget posunula svoje hodiny o minútu dopredu.

- Rozbehneme to presne o päť minút pol druhej, - vyhlásila Elvíra. - Tak budem mať kopu času. Asi aj viac, ako budem potrebovať, ale tak to bude lepšie.

- Ale povedzme, že… - začala Bridget.

- Že čo? - spýtala sa Elvíra.

- Skrátka, naozaj si myslíš, že ma nijaké auto nezrazí?

- Pravdaže nie, - chlácholila ju Elvíra. - Vieš, že máš dobré nohy a všetci, čo jazdia v Londýne, ovládajú brzdy dokonale. Všetko dobre dopadne.

Bridget sa netvárila veľmi presvedčene.

- Nenecháš ma predsa v kaši, Bridget?

- No dobre, - pristala Bridget, - nenechám.

- Výborne, - povedala Elvíra.

Bridget prešla na druhú stranu Bond Street a Elvíra otvorila dvere Bollardovho a Whetleyovho dobre zabehaného klenotníctva a hodinárstva. V obchode vládla príjemná, tajuplná atmosféra. Elvíre v ústrety vyšiel zriadenec v žakete a spýtal sa jej, čím môže poslúžiť.

- Mohla by som hovoriť s pánom Bollardom?

- S pánom Bollardom? Koho mám ohlásiť?

- Slečnu Elvíru Blakovú.

Zriadenec odišiel a Elvíra podišla k pultu, kde pod sklom na zamatových, vhodne odtienených podložkách v celej svojej kráse žiarili brošne, prstene a náramky. Čoskoro sa ukázal pán Bollard. Bol to starší, asi šesťdesiatročný muž, vedúci spoločník firmy. Elvíru privítal veľmi milo.

- Ach, slečna Blaková, tak vy ste v Londýne? Som veľmi rád, že vás vidím. Čo môžem pre vás urobiť?

Elvíra vytiahla pekné malé náramkové hodinky. - Nejdú mi dobre, - ponosovala sa. - Môžete sa na to pozrieť?

-Ale áno, samozrejme. To nie je problém. - Pán Bollard vzal hodinky. - Na akú adresu ich mám poslať?

Elvíra uviedla adresu.

- A ešte niečo, - povedala. - Môj poručník… plukovník Luscombe, poznáte ho…

- Áno, áno, pravdaže.

- Spýtal sa ma, čo by som chcela na Vianoce, - pokračovala Elvíra. - Navrhol mi, aby som zašla k vám a obzrela si, čo tu máte. Spýtal sa, či má ísť so mnou, ale vysvetlila som mu, že sa najprv pôjdem pozrieť sama, lebo si myslím, že je to dosť trápne, totiž ceny a vôbec…

- Nuž, iste na tom čosi je, - usúdil pán Bollard a otcovsky žiaril od šťastia. - Tak teda, čo by to malo byť, slečna Blaková? Brošňa, náramok, prsteň?

- Myslím, že viac sa mi zídu brošne, - povedala Elvíra. - Ale… mohla by som si pozrieť viac vecí? - Prosebne naňho pozrela. S porozumením sa usmial.

- Pravdaže, pravdaže. Keď sa človek musí rozhodnúť prirýchlo, nemá z toho nijaký pôžitok, no nie?

Ďalších päť-šesť minút prešlo veľmi príjemne. Pán Bollard neľutoval námahu. Vykladal šperky raz z tej, raz z onej škatuľky a ukladal ich na zamatovú podložku, ktorá ležala pred Elvírou. Tá sa občas zvrtla, aby sa obzrela v zrkadle a vyskúšala, ako jej svedčí tá či oná brošňa alebo prívesok. Nakoniec dosť váhavo odložila nabok pekný malý náramok, malé diamantové hodinky a dve brošne.

- Poznačíme si to, - ubezpečil ju pán Bollard, - a keď príde plukovník Luscombe najbližšie do Londýna, mohol by sa tu zastaviť, nech sa sám rozhodne, čo by vám chcel darovať.

- Myslím, že by to tak bolo najlepšie, - prisvedčila Elvíra. - Bude mať pocit, že mi vybral darček sám, no nie? - Zdvihla nevinné jasnobelasé oči a uprela ich na zlatníkovu tvár. Ten istý pohľad o chvíľočku skôr zaregistroval, že je presne o päť minút pol druhej.

Zvonku sa ozvalo škrípanie bŕzd a prenikavý dievčenský výkrik. Zraky všetkých ľudí v obchode sa chtiac-nechtiac zvrtli k výkladom obráteným na Bond Street. Pohyb Elvírinej ruky na pult a ďalší do vrecka vkusnej, na mieru šitej sukne kostýmu bol taký rýchly a nenápadný, že by si ho nevšimol ani ten, kto by sa pozeral.

- Mm, hm, - uľavil si pán Bollard a odvrátil pohľad od ulice. Len-len že nedošlo k nehode. Hlúpe dievča! Takto sa hnať cez cestu!

Elvíra už smerovala k dverám. Pozrela na hodinky a zvolala: - Ach bože, dlho som sa tu zdržala! Zmeškám vlak na vidiek. Ďakujem vám veľmi pekne, pán Bollard, a nezabudnite, ktoré štyri veci som si predbežne vybrala, dobre?

A hneď nato bola vonku. Rýchlo zabočila doľava, potom ešte raz a ostala stáť v podchode obchodu s obuvou, kým k nej nepribehla zadychčaná Bridget.

- Ach, ako som sa naľakala, - vyrazila zo seba Bridget. - Myslela som, že je po mne. Aj pančuchy som si roztrhla.

- To nič, - povedala Elvíra a rýchlo viedla priateľku preč. Zahli za roh doprava. - Poď.

- Je to… vyšlo to?

Elvíra vsunula ruku do vrecka, hneď ju vytiahla a ukázala priateľke náramok z diamantov a zafírov.

- Elvíra! Ako si sa odvážila?

- Bridget, teraz pôjdeš do tej záložne, ktorú sme si vyhliadli. Zájdi ta a zisti, koľko by sme za to dostali. Pýtaj stovku.

- Myslíš… čo keď povedia… a čo ak to bude na zozname ukradnutých vecí…

- Nebuď hlúpa. Ako by to mohlo byť tak skoro na zozname? Ešte si to ani nevšimli.

- Elvíra, ale keď prídu na to, že je preč, budú si myslieť… možno vedia, že si to mohla vziať iba ty.

- Mohli by si to myslieť, keby na to prišli veľmi rýchlo.

- Pôjdu na políciu a…

Keď Elvíra pomaly pokrútila hlavou, svetložlté vlasy jej poletovali sem a ta a kútiky úst sa jej v trochu tajuplnom úsmeve nadvihli.

- Nepôjdu na políciu, Bridget. Iste nepôjdu, ak si budú myslieť, že som to vzala ja.

- Prečo? Chceš povedať…

- Už som ti vysvetľovala, že keď budem mať dvadsaťjeden rokov, budem mať veľa peňazí. Budem si môcť od nich kúpiť kopu šperkov. Neurobia škandál. Choď a čím skôr prines peniaze. Potom zájdi do leteckej kancelárie a zabezpeč mi letenku, ja už musím ísť k Prunierovi taxíkom. Desať minút meškám. Stretneme sa zajtra predpoludním o pol jedenástej.

- Ach, Elvíra, nemala by si tak strašne riskovať, - zastenala Bridget.

Ale Elvíra už kývla na taxík.

Slečne Marplovej sa v obchodnom dome Robinson and Cleaver veľmi páčilo. Okrem toho, že kúpila drahú, ale peknú posteľnú bielizeň - mala rada ľanové prestieradlá pre ich zloženie a chlad -s pôžitkom kúpila ešte červeno olemované kvalitné utierky. V dnešných časoch je naozaj problém zohnať poriadne utierky! Namiesto nich vám ponúknu čosi, čo by rovnako dobre mohlo slúžiť ako ozdobné prestieranie na stôl, zdobené reďkovkami, morskými rakmi, Eiffelovou vežou, obrázkom Trafalgar Square alebo prepchaté citrónmi a pomarančmi. Slečna Marplová udala svoju adresu v St. Mary Meade a zistila si vhodný autobus, ktorý ju odviezol do obchodného domu Army and Navy.

Army and Navy bol voľakedy obľúbeným obchodným domom tety slečny Marplovej. Dnes to už, pravdaže, nebolo ono. Slečna Marplová spomínala na tetu Helen, ktorá sa v oddelení potravín nechala obsluhovať svojim štandardným predavačom, pričom pohodlne sedela v kresle s čepcom na hlave a v tom, čomu vravela „čierny popelínový plášť“. A tak zakaždým nadchádzala dlhá hodina, keď sa nik nemusel ponáhľať, a teta Helen rozmýšľala o všemožných dobrotách, ktoré by sa dali kúpiť a odložiť do budúcnosti. Tým, čo chcela mať na Vianoce, sa už zásobila, a tak uvažovala aj o nákupoch na vzdialenejšiu Veľkú noc. Mladú Jane, ktorá sa neposedne vrtela, poslala teta pobaviť sa do oddelenia skla.

Keď teta Helen skončila nákupy, rozprávala sa so svojím predavačom, vypytovala sa ho na matku, manželku, mladšieho syna a na kaliku švagrinú. Keď strávila príjemné predpoludnie, teta Helen prehodila žartom, ako to bolo vtedy zaužívané: „A čo by dievčatko povedalo na nejakú desiatu?“ Nato sa vyviezli výťahom na štvrté poschodie a dali si desiatu, ktorá sa zakaždým končila jahodovou zmrzlinou. Potom kúpili štvrť kila kávového a čokoládového krému a na predpoludňajšie predstavenie sa odviezli fiakrom.

Prirodzene, obchodný dom sa odvtedy neraz obnovoval. V podstate sa na starý obchodný dom už vôbec neponášal. Bol pestrejší a oveľa svetlejší. Aj keď slečna Marplová s milým a zhovievavým úsmevom spomínala na minulosť, nemala námietky proti terajšiemu komfortu. Ešte vždy tu bola reštaurácia a pobrala sa ta na obed.

Keď pozorne študovala jedálny lístok a rozhodovala sa, čo si objedná, poobzerala sa po miestnosti a obočie jej trochu poskočilo. Aká neobyčajná náhoda! Bola tu žena, ktorú do včerajšieho dňa vôbec nepoznala, hoci neraz videla jej fotografie v novinách - z dostihov, z Bermúd, alebo ako stojí vedľa svojho auta či lietadla. Včera ju prvý raz videla živú. A teraz, ako sa to často stáva, náhoda chcela, že ju znovu vidí, a navyše na takom mieste, kde by to vôbec nepredpokladala. Slečna Marplová si akosi nevedela dať dokopy obed v obchodnom dome Army and Navy s Bess Sedgwickovou. Neprekvapilo by ju, keby sa Bess Sedgwicková vynorila z dajakého podozrivého brlohu v Soho, alebo keby vo večerných šatách a s diamantovou čelenkou na hlave vyšla z opery v Covent Garden. Ale čo robí tu, v obchodnom dome, ktorý bol a vždy bude pre slečnu Marplovú spojený s armádou, s vojenskými hodnostármi, ich manželkami, dcérami, tetkami a starými mamami? Napriek tomu tu však Bess Sedgwicková bola a v tmavom kostýme a smaragdovej blúzke vyzerala ako vždy veľmi elegantne. Pri stole s ňou sedel akýsi mladý muž. Mal chudú, jastrabiu tvár a čiernu koženú bundu. Obidvaja boli takí pohrúžení do vážneho rozhovoru, že sa v jedle iba rýpali, akoby si ani neuvedomovali, že jedia.

Vari schôdzka? Áno, asi schôdzka. Muž je od nej navidomoči o pätnásť - dvadsať rokov mladší, ale Bess Sedgwicková bola magneticky príťažlivá žena.

Slečna Marplová si mladíka pozorne prezrela a usúdila, že je to, ako ona vravela, fešák. Zároveň si však uvedomila, že sa jej veľmi nepozdáva. Celkom ako Hany Russell, povedala si v duchu slečna Marplová, hľadajúc vhodné prirovnanie v minulosti. Nikdy nebol na nič súci. A aj ženám, ktoré tak či onak prešli jeho životom, iba ublížil.

Nedala by si odo mňa poradiť, pomyslela si slečna Marplová, ale mala by som jej čo povedať. Napokon, ľúbostné záležitosti druhých ľudí sa jej netýkajú a Bess Sedgwicková, ako je známe, sa vie v ľúbostných vzťahoch veľmi dobre o seba postarať.

Slečna Marplová vzdychla, dojedla obed a uvažovala, že zájde ešte do oddelenia s písacími potrebami.

Zvedavosť, alebo ako to v duchu nazývala, záujem o záležitosti druhých, bola nepochybne jednou z charakteristických čŕt slečny Marplovej.

Zámerne si zabudla na stole rukavice a prešla k pokladnici tesne popri stole, kde sedela Bess Sedgwicková. Keď zaplatila účet, „zistila“, že jej chýbajú rukavice, a vrátila sa po ne. Cestou jej nanešťastie vypadla z rúk kabelka. Otvorila sa a vysypali sa z nej rozličné maličkosti. Čašníčka sa k nej náhlila, pomohla jej napochytre obsah kabelky dať dokopy, a tak slečna Marplová musela preukázať veľkú nešikovnosť a vysypať drobné a kľúče.

Fígeľ jej síce veľa nepriniesol, ale na druhej strane to nebolo celkom márne a bolo zaujímavé, že oba objekty jej záujmu iba úchytkom pozreli na roztržitú starú dámu, ktorej sa znovu a znovu sypali veci z kabelky.

Keď slečna Marplová čakala na výťah, oživovala si v pamäti útržky rozhovoru, ktorý začula.

- Aké hlásia počasie?

- Dobré. Nijaká hmla.

- Všetko pre Luzern je pripravené?

- Áno. Lietadlo odlieta o deväť štyridsať.

To bolo všetko, čo zachytila, keď šla k pokladnici. Na spiatočnej ceste bol rozhovor trochu dlhší. Bess Sedgwicková zlostne vravela:

- Čo ti to zišlo na um, že si včera prišiel do Bertramu? Nemal si sa k nemu ani len priblížiť.

- To je v poriadku. Spýtal som sa, či tam bývaš, a všetci vedia, že sme dobrí priatelia…

-O to nejde. Bertram je vhodný pre mňa… nie pre teba. Bol si medzi nimi ako biela vrana. Každý na teba zízal.

- Nech!

- Si naozaj blázon. Prečo… prečo? Prečo si to urobil? Musel si mať niečo za lubom. Ja ťa poznám…

- Upokoj sa, Bess.

- Si strašný klamár!

Viac sa jej nepodarilo vypočuť. Ale zaujalo ju to.

7

Večer devätnásteho novembra sa kanonik Pennyfather zavčasu v Atheneu navečeral, kývol na pozdrav jednému-dvom priateľom, skončil príjemný, zápalistý rozhovor o istých bodoch dôležitých pre čas pergamenov od Mŕtveho mora, potom pozrel na hodinky a zistil, že by sa mal pobrať, aby chytil lietadlo do Luzernu. Keď prechádzal halou, stretol sa ešte s jedným priateľom, s doktorom Whittakerom z Orientálnej spoločnosti, ktorý sa mu milo prihovoril:

- Ako sa máte, Pennyfather? Už som vás dlho nevidel. Ako bolo na kongrese? Bolo tam niečo zaujímavé?

- Určite bude.

- Práve ste sa odtiaľ vrátili, nie?

- Nie, nie, idem ta. Letím večerným lietadlom.

- Aha. - Whittaker sa zatváril trochu zarazene. - Mne sa zdalo, že kongres sa konal dnes.

- Nie, nie. Zajtra, devätnásteho.

Kanonik Pennyfather to však už nepočul. Na Pall Mail si vzal taxík a dal sa odviezť do aerolínií v Kensingtone. V ten večer tam bolo dosť veľa ľudí. Postavil sa k pultu a napokon prišiel rad naňho. Vytiahol lístok, pas a ostatné doklady potrebné na cestu. Dievčina za pultom, ktorá sa ich už-už chystala opečiatkovať, sa zrazu zháčila.

- Prepáčte, pane, zdá sa, že máte zlú letenku.

- Zlú letenku? Nie, nie, je v poriadku. Let sto… viete, bez okuliarov na to nevidím… sto a neviem koľko do Luzernu.

- Ide o dátum, pane. Táto letenka je na stredu osemnásteho.

- Nie, nie, to určite nie. Teda… streda osemnásteho je predsa dnes…

- Ľutujem, pane. Dnes je devätnásteho.

- Devätnásteho! - Kanonik sa strhol. Vylovil malý denník a nedočkavo v ňom začal listovať. Nakoniec musel uznať, že mala pravdu. Dnes bolo naozaj devätnásteho. Lietadlo, ktorým chcel letieť, odštartovalo včera.

- To teda znamená… to znamená… božemôj, to znamená, že kongres v Luzerne sa konal dnes.

Zdesene hľadel ponad pult, bolo tam však veľa iných cestujúcich a bezradného kanonika odtisli nabok. Smutne tam stál a v ruke držal neplatnú letenku. Preberal v mysli rozličné možnosti. Možno sa dá letenka vymeniť? Ale to by nemalo význam - naozaj nie - koľko je hodín? Čoskoro desať? Konferencia sa práve konala, začala sa predpoludním o desiatej. Pravdaže, na to narážal Whittaker v Atheneu. Domnieval sa, že kanonik na kongrese už bol.

Ach bože, bože, lamentoval v duchu kanonik. Ako som to len zbabral! Smutne a mlčky vyšiel na nie práve najkrajšiu a najpríjemnejšiu časť Cromwell Road.

S taškou v ruke pomaly kráčal po ulici a hlavou mu vírili zmätené myšlienky. Keď si konečne - aby sa upokojil - vymyslel príčiny, pre ktoré si zmýlil deň, smutne pokýval hlavou.

- Myslím, že teraz, - vravel si, - myslím, že… počkajme… je deväť preč, áno, azda by som si mal radšej čosi zajesť.

Čudné, pomyslel si, že nie som hladný.

V takýchto smutných myšlienkach sa prechádzal po Cromwell Road a napokon zapadol do malej reštaurácie, kde podávali ryžu s mäsom na indický spôsob. Aj keď si uvedomoval, že nie je až taký hladný, ako by vlastne mal byť, bude hádam lepšie, ak nestratí náladu, naje sa a potom si nájde hotel a… ale nie, to nebolo treba. Hotel má! Pravdaže. Býva v hoteli Bertram; izbu má rezervovanú na štyri dni. To je šťastie! Úžasné šťastie! Takže izbu má, čaká už len naňho. Stačí vypýtať si na recepcii kľúč a - vtom si na niečo spomenul. Čo ho to ťaží vo vrecku?

Siahol rukou dnu a vytiahol jeden z tých veľkých masívnych kľúčov, ktorými sa hotely usilujú odradiť zábudlivejších hostí od toho, aby ich odnášali vo vreckách. Kanonikovi v tom však nezabránili!

Číslo devätnásť, spomenul si kanonik celý šťastný. Správne. Aké šťastie, že som si nešiel hľadať izbu do nejakého hotela. Vraj je teraz všetko obsadené. Áno, aj Edmunds to dnes ráno v Atheneu vravel. Dalo mu to kopu práce, kým si našiel izbu.

Kanonik spokojný sám so sebou a s tým, že si zabezpečil hotel, a tak dal do poriadku svoje cestovné záležitosti, dojedol ryžu s mäsom, spomenul si aj na to, že musí zaplatiť, a znovu vyšiel na Cromwell Road.

Videlo sa mu akosi neprimerané ísť domov teraz, keď mal práve večerať v Luzerne a zhovárať sa o všelijakých zaujímavých a fascinujúcich problémoch. Do oka mu padol filmový plagát. Múry Jericha. Názov sa mu zdal mimoriadne priliehavý. Bolo by zaujímavé presvedčiť sa, ako verne využili biblický námet.

Kúpil si lístok a potkýnajúc sa vošiel do tmy. Film sa mu páčil, aj keď podľa neho nemal s biblickým príbehom nič spoločné. Dokonca aj Jozua vynechali. Hradby Jericha boli akýmsi symbolom, ktorý zobrazoval manželskú vernosť istej dámy. Keď sa múry niekoľkokrát zvalili, krásna herečka sa stretla s udatným a tajomným hrdinom, ktorého už dávno tajne milovala, a rozhodli sa postaviť múry, ktoré by lepšie odolávali času. Nebol to film, ktorý by bol veľmi po chuti duchovnému; kanonikovi Pennyfatherovi sa však veľmi páčil. Nechodil často na podobné filmy a cítil, že sa mu rozšírili vedomosti o živote. Film sa skončil, rozsvietili sa svetlá, zahrali hymnu a kanonik Pennyfather vyšiel na osvetlenú londýnsku ulicu, ako-tak zmierený so smutnými udalosťami, ktoré sa mu predtým prihodili.

Noc bola prijemná, a keď sprvu nastúpil do autobusu, ktorý ho odviezol opačným smerom, vybral sa do hotela Bertram peši. Keď prišiel do hotela, bola polnoc, a v tom čase tam už zvyčajne panovalo dôstojné ticho. Výťah bol kdesi hore, a tak šiel kanonik peši. Podišiel k svojej izbe, vsunul do zámky kľúč, otvoril dvere a vošiel dnu.

Preboha, čo to vidí? Ale kto… ako… Prineskoro zbadal zdvihnutú ruku… A v hlave sa mu strašne zaiskrilo…

8

Írsky poštový rýchlik uháňal nocou. Či presnejšie povedané, šerom skorých ranných hodín. Dieselový motor chvíľami vydával príšerne zavýjajúci varovný signál. Vlak uháňal takmer stotridsaťkilometrovou rýchlosťou. Šiel načas.

Potom začal náhle brzdiť a rýchlosť klesala. Škrípali kolesá, treli sa o kov. Pomalšie… pomalšie… Sprievodca vystrčil hlavu z okna, a keď vlak zastavoval, zbadal vpredu červené svetlo semaforu. Zopár cestujúcich sa zobudilo, väčšina však spala ďalej.

Iba staršia pani, zburcovaná tým, že vlak tak prudko spomalil, otvorila dvere a vyzrela na chodbu. Neďaleko boli otvorené dvere vlaku. Straší zamestnanec s hustou bielou hrivou nastupoval do vlaku. Stará pani si pomyslela, že akiste predtým vystúpil z vlaku, aby zistil, čo sa stalo.

Ranný vzduch bol navidomoči studený. Na konci chodby ktosi povedal: - Je to iba semafor. - Stará pani sa vrátila do kupé a usilovala sa zaspať.

Spredu od semaforu utekal po koľajniciach k vlaku akýsi muž a kýval lampášom. Z lokomotívy zostúpil kurič. Sprievodca, ktorý takisto vystúpil z vlaku, sa k nemu pridal. Muž s lampášom, lapajúc dych, dobehol k nim a zadychčane vykladal:

- Pred vami sa stala veľká nehoda… Nákladný vlak sa vykoľajil…

Rušňovodič vyzrel zo svojej kabíny, potom takisto zišiel dolu a pridal sa k ostatným.

Na konci vlaku preliezlo cez násyp šesť chlapov a cez dvere, ktoré im nechali odomknuté, nastúpili do posledného vozňa. Pridalo sa k nim šesť cestujúcich z rozličných vozňov. Vpredu i vzadu s olovenými obuškami v ruke stáli na stráži dvaja muži v prilbách.

Po chodbe stojaceho vlaku šiel muž v železničnej uniforme a tým, ktorí ho požiadali, vysvetľoval, čo sa stalo.

- Vpredu je zablokovaná trať. Zdržíme sa asi desať minút, nie oveľa viac… - Jeho slová zneli priateľsky a upokojujúco.

Vedľa lokomotívy ležali rušňovodič a kurič, mali v ústach šúľok a boli zviazaní. Muž s lampášom zakričal:

- Tu je všetko v poriadku.

Vedľa násypu ležal sprievodca - takisto so šúľkom v ústach a zviazaný.

Skúsení vlamači v poštovom vozni dokončili svoju prácu. Na dlážke ležali ďalší dvaja dôkladne zviazaní muži. Špeciálne poštové vrecia putovali von, kde na ne čakali na násype ďalší muži.

Cestujúci v kupé šomrali, že železnica už nie je to čo kedysi.

Neskôr, keď sa znovu uložili na spánok, v temnote sa ozval rev výfuku.

- Preboha, - zamrmlala akási žena. - To je lietadlo?

- Povedal by som, že pretekárske auto.

Burácanie doznelo…

O pätnásť kilometrov ďalej po Bedhamptonskej diaľnici smeroval na sever súvislý prúd nočných kamiónov. Za nimi sa mihlo veľké biele pretekárske auto.

Po desiatich minútach z diaľnice odbočilo.

Na garáži na rohu cesty druhej triedy visela tabuľka ZATVORENÉ. Ale veľké dvere sa roztvorili dokorán a znovu sa zavreli za bielym autom, ktoré vošlo dnu. Traja muži sa bleskovo pustili do práce. Pripevnili na auto nové čísla. Šofér si prezliekol kabát a čiapku. Bielu vestu z barančeka vymenil za čiernu koženú bundu. Znovu vyrazil s autom z garáže. Tri minúty po jeho odchode vyšiel z garáže starý morris-oxford, za volantom ktorého sedel farár, a pustil sa po kľukatých bočných vidieckych cestách.

Dodávkové auto, napredujúce po bočnej ceste, spomalilo a zastalo pri starom stojacom morris-oxforde, vedľa ktorého postával starší muž.

Šofér dodávkového auta vystrčil hlavu z kabínky.

- Stalo sa vám niečo? Môžem vám pomôcť?

- Je to od vás milé. Nefungujú mi svetlá.

Obaja muži podišli k sebe a započúvali sa. - Vzduch je čistý. Z morrisu preniesli do dodávkového auta niekoľko drahých amerických kufrov.

O dva-tri kilometre ďalej dodávka odbočila z cesty na čosi, čo pripomínalo hrboľatú poľnú hradskú, ale čo sa čoskoro zmenilo na zadnú príchodovú cestu k rozložitému a impozantnému šľachtickému sídlu. V niekdajšej stajni stál veľký biely mercedes. Vodič dodávkového auta odomkol kufor mercedesu, preložil ta batožinu a na dodávkovom aute odišiel.

Na neďalekej farme hlasno zakikiríkal kohút.

9

Elvíra Blaková pozrela na nebo, usúdila, že bude pekné ráno, a vošla do telefónnej búdky. Vykrútila Bridgetino číslo na Onslow Square. Keď začula Bridgetin hlas, povedala:

- Haló? Bridget?

- Ach, Elvíra, to si ty? - Bridgetin hlas znes znepokojene.

- Áno. Všetko v poriadku?

- Práve, že nie. Bolo to hrozné. Včera popoludní volala mame tvoja sesternica, pani Melfordová.

- Kvôli mne?

- Hej. Keď som jej na obed volala, myslela som, že som všetko dokonale vybavila. Ale asi si robila starosti kvôli tvojim zubom. Nazdávala sa, že by to mohlo byť čosi vážne. Fistula alebo čo. Tak sama zavolala zubárovi a samozrejme zistila, že si tam vôbec nebola. Potom teda volala k nám a nanešťastie bola pri telefóne mama. Tak som to nemohla zdvihnúť prvá. No a mama, prirodzene, povedala, že ona o tom nič nevie a že u nás si určite nespala. Nevedela som, čo robiť.

- A čo si urobila?

- Predstierala som, že o ničom neviem. Povedala som, že si spomínala čosi, že sa chystáš navštíviť priateľku vo Wimbledone.

- Prečo vo Wimbledone?

- To mi prvé zišlo na um.

Elvira si vzdychla. - Nuž, budem sa musieť z toho dajako vykrútiť. Poviem, že som bola vo Wimbledone navštíviť bývalú vychovávateľka Tento poplach všetko skomplikoval. Dúfam, že sesternica Mildred nebude taká pojašená a nezavolá na políciu, alebo nevyparatí nič podobné.

- Ideš rovno ta?

- Až večer. Mám ešte veľa práce.

- Do Írska si sa teda dostala. Dopadlo to dobre?

- Viem, čo som chcela vedieť.

- Vravíš to akosi smutne.

- Aj som smutná.

- Elvíra; môžem ti pomôcť? Mám niečo urobiť?

- V podstate mi nik nemôže pomôcť, naozaj… Je to čosi, čo si musím zariadiť sama. Dúfala som, že to nie je pravda, ale je. Sama dobre neviem, čo si počať.

- Elvíra, hrozí ti nebezpečenstvo?

- Nedramatizuj, Bridget. Musím byť iba opatrná, to je všetko. Musím byť veľmi opatrná.

- Tak potom si v nebezpečenstve.

Po chvíli ticha Elvíra povedala: - Asi si iba čosi namýšľam, fantázia mi pracuje, to je všetko.

- Elvíra, čo chceš urobiť s tým náramkom?

- Ach, to je v poriadku. Postarala som sa, aby mi istý človek dal peniaze, nuž ta pôjdem a - ako sa vraví - napravím chybu. Vrátim náramok Bollardovi.

- Myslíš, že to len tak prejde?… Nie, mami, to je len práčovňa. Vraj sme tú plachtu neposlali. Áno, mami, dobre, poviem vedúcej. Bude to v poriadku.

Elvíra sa na druhom konci linky uškrnula a zložila slúchadlo. Otvorila peňaženku, pohrabala sa v peniazoch, vylovila drobné, ktoré potrebovala, naukladala si ich pred seba a znovu sa pustila telefonovať. Keď vykrútila číslo, vhodila dnu mince, stlačila gombík a slabým, trochu napätým hlasom vravela:

- Nazdar, Mildred. Áno, to som ja… Je mi veľmi ľúto… áno, viem… šla som k… hej, k milej Maddy, poznáš našu starú mademoiselle… áno, napísala som kartu, ale potom som ju zabudla poslať. Ešte ju mám vo vrecku… vieš, bola chorá a nemal sa o ňu kto starať, a tak som sa tam stavila, či je v poriadku. Áno, chystala som sa k Bridget, ale potom som sa rozhodla ináč… Nechápem, ako mohli ten odkaz popliesť. Niekto to musel domotať… Áno, keď sa vrátim, všetko ti vysvetlím… Áno, dnes poobede. Nie, iba počkám na ošetrovateľku, ktorá sa príde o Maddy starať - vlastne, ani to nie je naozajstná ošetrovateľka. Vieš, jedna z tých… ehm… sestričiek… nie, nezniesla by, keby musela ísť do nemocnice… Ale mne je to ľúto, Mildred, naozaj mi je to strašne ľúto. - Zložila slúchadlo, nahnevane si vzdychla a zamrmlala: - Keby len človek nemusel každému toľko klamať.

Vyšla z búdky a uvidela veľké novinové plagáty, ktoré si všimla už predtým. VEĽKÁ VLAKOVÁ LÚPEŽ, BANDITI PREPADLI ÍRSKY POŠTOVÝ VLAK.

Pán Bollard práve obsluhoval zákazníka, keď sa otvorili dvere obchodu. Zdvihol zrak a uvidel vchádzať Elvíru Blakovú.

- Nie, - povedala predavačovi, ktorý jej šiel v ústrety. - Radšej počkám, keď bude voľný pán Bollard.

O chvíľu pán Bollard zákazníka obslúžil a Elvíra zaujala voľné miesto pri pulte.

- Dobré ráno, pán Bollard, - povedala.

- Žiaľ, slečna Elvíra, vaše hodinky nie sú ešte hotové, - privítal ju.

- Ach, nejde o hodinky, - povedala Elvíra. - Prišla som sa ospravedlniť. Stala sa hrozná vec. - Otvorila kabelku a vytiahla malú škatuľku. Vybrala z nej náramok zo zafírov a diamantov. - Pamätáte sa, keď som si prišla dať opraviť hodinky? Vyberala som si vianočný darček a vonku na ulici sa stala nehoda. Myslím, že kohosi prešlo auto alebo takmer prešlo. Asi som vtedy držala náramok v ruke a nevdojak som si ho vložila do vrecka kostýmu a našla som ho až dnes ráno. Tak som hneď prišla, aby som ho vrátila. Je mi to veľmi ľúto, pán Bollard, neviem, ako som mohla spraviť takú hlúposť.

- Je to úplne v poriadku, slečna Elvíra, - pomaly povedal pán Bollard.

-Asi ste si mysleli, že ho niekto ukradol, - nadhodila Elvíra a pozrela naňho jasnými belasými očami.

- Zistili sme stratu, - pripustil pán Bollard. - Veľmi pekne vám ďakujeme, slečna Elvíra, že ste náramok tak pohotovo priniesli.

- Cítila som sa hrozne, keď som na to prišla, - vysvetľovala Elvíra. - Veľmi pekne vám ďakujem, že ste boli taký milý, pán Bollard.

- Veľa čudných omylov sa stáva, - povedal pán Bollard. Otcovsky sa na ňu usmial. - Už na to nebudeme myslieť. Ale už to nerobte. - Zasmial sa ako človek, ktorému sa podaril duchaplný vtip.

- Nie, nie, - vyhŕkla Elvíra. - Odteraz si budem dávať veľký pozor.

Usmiala sa naňho, zvrtla sa a opustila obchod.

- Teraz by som chcel vedieť, - zamrmlal pán Bollard, - naozaj by som chcel vedieť…

Jeden z jeho spoločníkov, ktorý stál vedľa, podišiel bližšie.

- Tak predsa to urobila ona? - spýtal sa,

- Áno, ona, - povedal pán Bollard.

- Ale vrátila ho, - poznamenal spoločník.

- Vrátila, - súhlasil pán Bollard. - To som teda nečakal.

- Chcete povedať, že ste nedúfali, že ho prinesie naspäť?

- Nie. Ak to bola ona, čo ten náramok vzala, tak nie.

- Myslíte, že vravela pravdu? - zvedavo sa spýtal spoločník. - Teda, že si ho vložila do vrecka náhodou?

- Je to možné, - zamyslene prisvedčil pán Bollard.

- Alebo by to mohla byť kleptománia.

- Alebo by to mohla byť kleptománia, - súhlasil Bollard. - Skôr je však pravdepodobné, že ho vzala zámerne… Ale ak je to tak, prečo náramok tak skoro vrátila? Je to čudné.

- Aj tak dobre, že sme vec neoznámili polícii. Pripúšťam, že ja som to chcel.

- Viem, viem. Nemáte toľko skúseností ako ja. V tomto prípade bolo rozhodne lepšie nezaťahovať do veci políciu. - Ticho, pre seba ešte dodal: - Aj tak je to však zaujímavé. Veľmi zaujímavé. Ozaj, koľko má rokov? Asi sedemnásť-osemnásť. Akiste sa dostala do dajakej šlamastiky.

- Tuším ste spomínali, že má peňazí vyše hlavy.

- Také dievča môže byť dedičom, mať peňazí neúrekom, ale v sedemnástich rokoch sa ich nemôže ani dotknúť, - vysvetľoval Bollard.

- Viem, na celej veci je smiešne to, že dedičov držia, pokiaľ ide o peniaze, väčšmi na uzde ako tých, čo nemajú vôbec nič. Nie vždy je to najlepšie riešenie. Ale aj tak si myslím, že pravdu sa nikdy nedozvieme.

Položil náramok na miesto do vitríny a priklopil veko.

10

Kancelária advokátskej firmy Egerton, Forbes a Wilborough sa nachádzala na jednom z tých impozantných a dôstojných námestí v Bloomsbury, ktoré sa od dávnych čias vôbec nezmenili. Jej názov na mosadznej tabuľke bol takmer nečitateľný. Firma existovala už viac ako sto rokov a značná časť anglických statkárov patrila k jej klientom. Neboli v nej už nijakí Forbesovci ani Wilboroughovci. Na ich miesto nastúpili Atkinsonovci, otec a syn, Lloyd z Walesu a Škót McAlister. Ešte vždy tu však pôsobil Egerton, potomok pôvodných Egertonovcov. Tento Egerton mal päťdesiatdva rokov a bol poradcom niekoľkých rodín, ktorým voľakedy radil jeho starý otec, strýko a otec.

V tejto chvíli sedel za veľkým mahagónovým stolom vo svojej malej pracovni na prvom poschodí a láskavo, ale rázne sa zhováral s utrápene sa tváriacim klientom. Richard Egerton bol pekný vysoký muž s tmavými, na sluchách šedivými vlasmi a veľmi bystrými očami. Jeho rady boli vždy správne, ale len zriedka si dával pri reči obrúsok pred ústa.

- Celkom úprimne, Freddie, - vravel, - nemáš sa o čo oprieť. Tie listy, čo si napísal, ti veru nepomohli…

- Nemyslíš, že… - skľúčene zamrmlal Freddie.

- Nie, nemyslím, - povedal Egerton. - Jedná nádej je riešiť to mimo súdu. Dokonca by sa dalo povedať, že ti hrozí trestné pokračovanie.

- Počuj, Richard, to je vari priveľa.

Na Egertonovom stole sa ozvalo slabé, diskrétne zabzučanie. Zamračene zdvihol slúchadlo.

- Tuším som vám povedal, že nemáte rušiť.

Na druhej strane sa ozvalo akési mrmlanie. Egerton povedal: -Ach, áno… aha, áno. Poproste ju, aby počkala.

Zložil slúchadlo a znovu sa zvrtol k nešťastnému klientovi.

- Pozri, Freddie, - povedal, - ja poznám zákony a ty nie. Si v kaši. Urobím, čo budem môcť, aby som ťa z toho dostal, ale bude ťa to čosi stáť. Pochybujem, že pristanú na kompromis za menej ako dvanásťtisíc.

- Dvanásťtisíc! - Nešťastný Freddie až stratil dych. - Toľko nemám, Richard.

- Tak ich budeš musieť zohnať. Vždy sa nájde nejaký spôsob. Môžeš byť rád, ak sa uspokoja s tými dvanástimi tisíckami. Keby si sa začal súdiť, stálo by ťa to oveľa viac.

- Vy právnici! - vzdychol si Freddie. - Všetci ste žraloci. Vstal a povedal: - Dobre, Richard, urob, dočerta, čo budeš môcť.

Smutne pokrútil hlavou a odišiel. Richard Egerton pustil Freddieho prípad z hlavy a preorientoval sa na ďalšieho zákazníka. Potichu si zašomral: - Slečna Elvíra Blaková. Som zvedavý, ako vyzerá… - Zdvihol slúchadlo. - Lord Frederick už odišiel. Pošlite, prosím, slečnu Blakovú.

Kým čakal, robil si v poznámkovom zošite akési výpočty. Koľko je to už rokov…? Musí mať šestnásť-sedemnásť rokov, možno i viac. Čas tak letí. Conistonova dcéra, pomyslel si, a Bessina. Ktovie, na ktorého z nich sa podala.

Dvere sa otvorili, sekretárka ohlásila slečnu Elvíru Blakovú a dievčina vošla do miestnosti. Egerton vstal a podišiel k nej. Výzorom sa nepodobá ani jednému z rodičov, pomyslel si. Vysoká, štíhla blondína, má Bessinu farbu vlasov, ale ani trochu z jej vitality, pôsobí trochu staromódne; ale to sa dalo ťažko určiť, pretože práve prišli do módy šaty s naberanými rukávmi a šnurovačky.

- Tak, tak, - povedal, keď jej podal ruku. - To je prekvapenie. Naposledy som vás videl, keď ste mali jedenásť rokov. Posaďte sa. - Prisunul jej kreslo a Elvíra si sadla.

- Asi som vám mala vopred napísať, - trochu neisto povedala Elvira. - Napísať a dohovoriť si schôdzku. Tak nejako. Ale rozhodla som sa veľmi rýchlo a myslela som, že využijem príležitosť, pretože som v Londýne.

- A čo robíte v Londýne?

- Bola som u zubára.

- Nepríjemná vec tie zuby, - poznamenal Egerton. - Robia nám starosti od kolísky až po hrob. Ale som im vďačný, lebo mi umožnili stretnúť sa s vami. Počkajte: boli ste v Taliansku, doplňovali ste si vzdelanie na jednom z tých miest, kam dnes chodia všetky dievčatá?

- Áno, - odpovedala Elvíra, - u kontesy Martinelliovej. Ale už som odtiaľ definitívne odišla. Bývam v Kente u Melfordovcov, až kým sa nerozhodnem, čo by som chcela robiť.

- Dúfam, že si nájdete niečo vhodné. Neuvažujete o univerzite a lebo niečom podobnom?

- Nie, - povedala Elvíra, - myslím, že nie som na to dosť múdra. - Odmlčala sa a potom dodala: - Predpokladám, že vy budete musieť súhlasiť so všetkým, čo si vyberiem.

Egertonove bystré oči sa na ňu ostro pozreli.

- Som jedným z vašich poručníkov a vykonávateľom závetu vášho otca, - povedal. - Preto máte plné právo hocikedy za mnou prísť.

- Ďakujem, - zdvorilo odvetila Elvíra. Egerton sa spýtal: - Niečo vás trápi?

- Nie. V podstate nie. Ale, pochopte, nič neviem. Nikdy mi nikto nič nepovedal. A človek sa nie vždy rád vypytuje.

Pozorne sa na ňu zahľadel.

- Myslíte to, čo sa týka vás?

- Áno, - prikývla. - Milé od vás, že ste mi porozumeli. Strýko Derek… - zaváhala.

- Máte na mysli Dereka Luscomba?

- Áno. Vždy som mu vravela strýko. -Aha.

- Je veľmi milý, - pokračovala Elvíra, - ale patrí k ľuďom, čo vám jakživ nič nepovedia. On iba všetko zariaďuje, a ak si myslí, že mi to celkom nevyhovuje, trochu ho to trápi. Isteže, dá si poradiť - najmä od žien. Ako napríklad od kontesy Martinelliovej. Vybavuje mi školy a kurzy na doplnenie vzdelania.

- A tie vám nevyhovovali?

- Nie, nemyslela som to tak. Návrhy boli celkom dobré. Sú to školy a kurzy, do akých chodia aj ostatní.

- Ach tak.

- Ale neviem nič o sebe, to, aké peniaze mám, koľko a čo by som mohla s nimi spraviť, keby som chcela.

- V podstate, - povedal Egerton s príťažlivým úsmevom, - sa teda chcete so mnou rozprávať obchodne. Je to tak? Nuž, myslím, že je to správne. Povedzte, koľko máte rokov? Šestnásť-sedemnásť?

- Takmer dvadsať.

- Ach bože. Nemal som ani tušenia.

- Viete, - vysvetľovala Elvíra, - po celý čas cítim, že ma ochraňujú a ukrývajú. Svojim spôsobom je to pekné, ale môže to byť aj veľmi poburujúce.

- To je postoj, ktorý už vyšiel z módy, - súhlasil Egerton, - ale chápem, že Derekovi Luscombovi celkom vyhovuje.

- Je milý, - povedala Elvíra, - ale akosi ťažko sa s ním dá vážne zhovárať.

- Áno, verím, že to môže byť tak. Nuž, Elvíra, čo vlastne viete o sebe? O rodinných pomeroch?

- Viem, že otec mi zomrel, keď som mala päť rokov, a že matka od neho s niekým odišla, keď som mala asi dva roky, vôbec sa na ňu nepamätám. Aj na otca sa pamätám len matne. Bol veľmi starý a nohu si vykladal na stoličku. Veľa nadával. Dosť som sa ho bála. Keď zomrel, bývala som sprvu u tety či otcovej sesternice, až kým nezomrela. Potom som bývala u strýka Dereka a jeho sestry. Ale tá potom zomrela a odišla som do Talianska. Strýko Derek teraz vybavil, že bývam u Melfordovcov, sú to jeho príbuzní, veľmi milí a dobrí ľudia, majú dve dcéry asi v mojom veku.

- Ste tam šťastná?

- Zatiaľ neviem. Ešte som sa tam poriadne ani nedostala. Všetci sú veľmi nudní. Chcela by som vedieť, koľko mám peňazí.

- Takže v podstate chcete odo mňa finančnú informáciu?

- Áno, - potvrdila Elvíra. - Viem, že mám nejaké peniaze. Je to veľa?

Egerton zvážnel.

- Je, - povedal. - Máte veľa peňazí. Váš otec bol veľmi bohatý človek. Ste jeho jediné dieťa. Keď zomrel, titul i majetok zdedil jeho bratanec. Váš otec ho nemal rád, a tak všetok osobný majetok, ktorý je značný, zanechal svojej dcére - vám, Elvíra. Ste veľmi bohatá, či skôr budete, keď dovŕšite dvadsaťjeden rokov.

- Teda teraz bohatá nie som?

- Ste, - povedal Egerton, - aj teraz ste bohatá, ale nemôžete peniazmi disponovať, kým nebudete mať dvadsaťjeden rokov, alebo kým sa nevydáte. Dovtedy budú v rukách vašich poručníkov. Luscomba, mňa a ešte jedného. - Usmial sa na ňu. - My vám ich nespreneveríme, ani nič podobné. Stále sú tam. Vlastne investíciami sme váš kapitál podstatne zvýšili.

- Koľko dostanem?

- Keď zavŕšite dvadsaťjeden rokov, alebo sa vydáte, dostanete sumu, ktorá zhruba robí šesťsto-sedemstotisíc libier.

- To je naozaj veľa, - uznanlivo prisvedčila Elvíra.

- Áno, veľa. Vidí sa vám to veľa asi preto, že sa s vami o tom doteraz nikto nezhováral.

Sledoval, ako na to zareaguje. Celkom zaujímavé dievča, pomyslel si. Vyzerá až neuveriteľne nenápadne, ale má v sebe viac. Oveľa viac. S trochu ironickým úsmevom sa spýtal:

- Uspokojilo vás to? Odrazu sa zasmiala.

- Malo by, nie?

- Je to lepšie, ako ste predpokladali?

Prikývla, ale myšlienkami už bola inde. Potom sa nečakane spýtala:

- Kto ich dostane, ak zomriem?

- Veci sa majú tak, že vaša najbližšia rodina.

- Totiž… teraz by som asi nemohla napísať závet. Až keď budem plnoletá. Ktosi mi to povedal.

- Mal pravdu.

- To je hlúpe. Keby som bola vydatá a zomrela by som, peniaze by pripadli môjmu manželovi?

-Áno.

- A keďže nie som, mojou najbližšou príbuznou je matka a dostane ich. Asi nemám veľa príbuzenstva, nepoznám ani matku. Aká je?

- Je to veľmi pozoruhodná žena, - stručne odvetil Egerton. - Každý by to potvrdil.

- Nechcela ma niekedy vidieť?

- Asi áno… myslím, že je to veľmi pravdepodobné. Keďže si však… svojím spôsobom… pobabrala život, asi sa nazdávala, že bude pre vás lepšie, ak budete vyrastať ďaleko od nej.

- Ste presvedčený, že tak uvažovala?

- Nie. V skutočnosti o tom neviem nič. Elvíra vstala.

- Ďakujem, - povedala. - Bolo to od vás milé, že ste mi všetko vysvetlili.

- Myslím, že vás už mali skôr zasvätiť do situácie, - podotkol Egerton.

- Je dosť ponižujúce nevedieť, ako sa veci majú, - poznamenala Elvíra. - Strýko Derek sa však nazdáva, že som ešte dieťa.

- Nuž, ani on už nie je najmladší. Viete, on a ja už máme svoje roky. Musíte nám odpustiť, ak pozeráme na veci z hľadiska svojho veku.

Elvíra naňho chvíľu hľadela.

- Ale vy si nemyslíte, že som ešte dieťa, však? - spýtala sa šibalsky a dodala: - Myslím, že viete o dievčatách oveľa viac ako strýko Derek. On vždy žil len so svojou sestrou. - Potom natiahla ruku a milo povedala:

- Veľmi pekne vám ďakujem. Dúfam, že som vás nevytrhla z nejakej dôležitej práce, - a odišla.

Egerton hľadel na zavreté dvere. Zošpúlil pery, krátko si hvizdol, potriasol hlavou, potom si znovu sadol, vzal do ruky pero a zamyslene ním klopkal o stôl. Pritiahol si akési dokumenty, hneď nato ich odtisol a zdvihol slúchadlo.

- Slečna Cordellová, spojte ma, prosím, s plukovníkom Luscombom. Skúste najskôr, či nie je v klube. Potom na shropshirskej adrese.

Zložil slúchadlo. Znovu pritiahol k sebe papiere a začal ich čítať, ale nevedel sa sústrediť. Zakrátko sa ozval bzučiak.

- Pán Egerton, máte na linke plukovníka Luscomba.

- Dobre. Prepnite mi ho. Haló! Derek? Tu Richard Egerton. Ako sa máš? Práve ma navštívil ktosi, koho poznáš. Tvoja zverenka.

- Elvíra? - hlas Dereka Luscomba znel veľmi prekvapene.

- Áno.

- Ale prečo… čo jej to len… načo šla za tebou? Má nejaké problémy?

- Nie, ani by som nepovedal. Naopak, zdá sa mi skôr, že je… skrátka, spokojná so sebou. Chcela vedieť všetko o finančnej situácii.

- Dúfam, že si jej to nepovedal, - naľakané vyhŕkol plukovník Luscombe.

- Prečo nie? Aký by malo význam tajiť to?

- Nuž, nemôžem si pomôcť, ale zdá sa mi trochu nerozumné, ak dievča vie, že bude… že bude vlastniť takú veľkú sumu peňazí.

- Keby sme jej to nepovedali my, urobil by to niekto iný. Museli sme ju na to pripraviť. Peniaze znamenajú zodpovednosť.

- Áno, ale ona je ešte také dieťa.

- Si si tým istý?

- Čo tým chceš povedať? Pravdaže je to dieťa.

- Ja by som to o nej nepovedal. Má nejakého priateľa?

- Prosím?

- Spytujem sa, či s niekým chodí. Krúti sa okolo nej dajaký mládenec, či nie?

- Nie, naozaj. Nič podobné. Preboha, ako ti to mohlo vhupnúť do hlavy?

- Pravdaže, nič také nevravela. Ale mám svoje skúsenosti. Podľa mňa čoskoro zistíš, že má priateľa.

- Môžem ťa ubezpečiť, že sa mýliš. Dostalo sa jej tej najstarostlivejšej výchovy, chodila do veľmi prísnych škôl, navštevovala tie najlepšie kurzy v Taliansku. Keby také čosi bolo, musel by som o tom vedieť. Možno sa stretla s jedným-dvoma sympatickými mladíkmi, ako to naznačuješ ty, ale som si istý, že s nijakým chlapcom nechodí.

- Nuž, moja diagnóza znie: má priateľa a pravdepodobne nie najvhodnejšieho.

- Ale prečo, Richard, prečo? Čo ty môžeš vedieť o mladých dievčatách?

- Dosť, - sucho odpovedal Egerton. - Minulý rok som mal tri klientky; dve z nich sa dostali pod súdny dohľad a tretia prinútila rodičov, aby pristali na takmer stopercentne katastrofálny sobáš. Dnes sa už dievčence nedajú tak ustrážiť ako kedysi. Podmienky sa tak zmenili, že je ich ťažko ustrážiť…

- Ale ja ťa ubezpečujem, že na Elvíru dávali dobrý pozor.

- vynachádzavosť takých mladých dievčat je oveľa väčšia, ako si vieš vôbec predstaviť. Dávaj na ňu pozor, Derek. Trochu sa povyzvedaj, čo zamýšľa.

- Nezmysel. Je to milé, jednoduché dievča.

- To, čo ty nevieš o milých, jednoduchých dievčatách, by sa nezmestilo do knihy! Jej matka ušla a vyvolala škandál, pamätáš? -Bola vtedy mladšia, ako je teraz Elvíra. A čo sa týka starého Conistona, bol to jeden z najväčších zhýralcov v Anglicku.

- Ohuruješ ma, Richard. Som z toho celý zmätený.

- Skôr ťa chcem varovať. Jedna z jej otázok sa mi veľmi nepozdávala. Prečo tak dychtí vedieť, kto zdedí jej peniaze, ak zomrie?

- Čudné, že to vravíš, pretože mňa sa spytovala to isté. -Áno?

- Prečo myslí na skorú smrť? Mimochodom, spytovala sa aj na matku.

Plukovník Luscombe ustarosteným hlasom povedal:

- Bol by som rád, keby sa Bess s tým dievčaťom stretla.

- Rozprával si sa s ňou o tom, myslím s Bess?

- Nuž, áno… rozprával. Stretol som sa s ňou náhodou. Vlastne, bývame v tom istom hoteli. Nabádal som Bess, aby si to nejako zariadila a stretla sa s dcérou.

- Čo povedala? - zvedavo sa spýtal Egerton.

- Rezolútne to odmietla. Povedala čosi také, že pre dievča bude bezpečnejšie, keď ju nebude poznať.

- Na jednej strane myslím, že má pravdu, - odvetil Egerton. - Má čosi s tým pretekárom, nie?

- Klebetí sa o tom.

- Aj ja som to počul. Neviem, čo je na tom pravdy. Ale možné to je. Možno preto vidí veci tak. Bessini priatelia bývajú zavše tvrdí chlapíci. Ale aká je to žena, však, Derek! Aká je to žena!

- Najväčším nepriateľom si vždy bola sama, - mrzuto skonštatoval Derek Luscombe.

- Ozaj výstižná poznámka, - povedal Egerton. - Tak, prepáč, že som ťa obťažoval, Derek, ale dávaj pozor na nežiaducich mužov v pozadí. Nepovedz potom, že som ťa nevaroval.

Zložil slúchadlo a ešte raz si pritiahol papiere, ktoré ležali na stole. Tentoraz sa na prácu plne sústredil.

11

Navečer, keď sa mal kanonik Pennyfather vrátiť, jeho domáca pani McCraeová pripravovala doverské medailóniky. Dobré doverské medailóniky mali viacero výhod. Nemuseli sa začať grilovať či vysmážať na panvici, kým nebol kanonik bezpečne doma. Ak bolo treba, mohli sa odložiť na druhý deň. Kanonik Pennyfather mal doverské medailóniky rád; keby zatelefonoval alebo poslal telegram, že ten večer predsa len bude musieť stráviť niekde inde, pochutnala by si na nich sama pani McCraeová. Na kanonikov návrat bolo všetko pripravené. Za medailónikmi mali nasledovať palacinky. Medailóniky ležali pripravené na kuchynskom stole, cesto na palacinky mala pani McCraeová hotové v miske. Všetko bolo pripravené. Mosadz sa leskla, striebro trblietalo, nikde nebolo ani zrnko prachu. Chýbala už len jedna vec. Kanonik.

Mal sa vrátiť vlakom, ktorý prichádzal z Londýna o pol siedmej.

O siedmej ešte nebol doma. Akiste meškal vlak. O pol ôsmej ho ešte vždy nebolo. Pani McCraeová si utrápene vzdychla. Pomyslela si, že na vine je zasa jeho zábudlivosť. Osem hodín preč - a kanonika nikde. Pani McCraeová si nahnevane, zhlboka vzdychla. Nepochybovala o tom, že jej čoskoro zavolá, aj keď bolo celkom možné, že ani nezatelefonuje. Možno jej napísal. Iste napísal, ale asi zabudol list poslať.

- Bože, bože, - vzdychla pani McCraeová.

O deviatej si upiekla tri palacinky. Mäso odložila do chladničky. - Ktovie, kde ten dobrák teraz trčí, - povedala si. Zo skúsenosti vedela, že môže byť hocikde. Bola ešte nádej, že skôr ako si kanonik ľahne spať, príde na to, že jej neposlal telegram ani nezavolal. - Do jedenástej budem hore, ale dlhšie nie, - povedala pani McCraeová. Chodila spávať o pol jedenástej, pretiahnuť to o pol hodiny si pokladala za povinnosť, ale ak tu do jedenástej nebude ani nedá o sebe vedieť, jednoducho zamkne barak a pôjde spať.

Nemožno povedať, že by sa znepokojovala. Podobné veci sa stali už aj predtým. Nedalo sa robiť nič iné len čakať, kedy sa kanonik ozve. Možností bolo dosť. Kanonik Pennyfather mohol nasadnúť do nesprávneho vlaku a prísť na to až v Land’s Ende či v John O’Groats, alebo si mohol zmýliť dátum a ešte vždy je v Londýne, presvedčený, že sa má vrátiť až zajtra. Na tej zahraničnej konferencii, na ktorú šiel, mohol stretnúť priateľa či priateľov, a tí ho mohli presvedčiť, aby ostal na sobotu a nedeľu. Možno si pomyslel na to, že by jej to mal oznámiť, ale potom na to zabudol. Takže, ako už bolo povedané, neznepokojovala sa. Pozajtra k nim má prísť na návštevu jeho starý priateľ, arcidekan Simmons. Takéto veci si kanonik pamätal, takže bezpochyby zajtra príde buď on sám, alebo telegram. Najneskôr zajtra bude doma, alebo aspoň príde list.

Ale na druhý deň predpoludním nedostala od neho nijakú informáciu. Pani McCraeová sa už začala znepokojovať. Medzi deviatou a jednou pochybovačne gánila na telefón. O telefónoch si myslela svoje. Používala ich a uznávala niektoré domáce nákupy, hoci to radšej robila osobne, pretože pevne verila, že ak nevidí, čo jej balia, predavač sa ju zaiste pokúsi oklamať. Predsa však boli telefóny na domáce účely užitočné. Príležitostne, aj keď zriedka, volala priateľom či príbuzným, ktorí bývali neďaleko. Volať medzimesto, nehovoriac už o Londýne, bolo pre ňu už otravné. Pokladala to za hanebné plytvanie peniazmi. Napriek tomu teraz začala uvažovať, že sa na medzimestský hovor odhodlá.

Napokon, keď nadišiel ďalší deň a nič sa o kanonikovi nedozvedela, rozhodla sa konať. Vedela, v ktorom hoteli kanonik v Londýne býval. V hoteli Bertram. Sympatický staromódny podnik. Bolo by azda dobré, keby tam zavolala a opýtala sa, ako sa veci majú. Tam asi budú vedieť, kde je kanonik. Nie je to obyčajný hotel. Poprosí, aby ju spojili so slečnou Gorringeovou. Slečna Gorringeová bola vždy ochotná a rozvážna. Kanonik však mohol prísť aj o pol jednej. Takže každú chvíľu by tu mal byť.

Ale minúty ubiehali a kanonika nebolo. Pani McCraeová sa zhlboka nadýchla, dodala si odvahy a požiadala, aby ju spojili s Londýnom. Čakala na spojenie, hrýzla si pery a slúchadlo pevne pritláčala k uchu.

- Hotel Bertram, k vašim službám, - ozval sa hlas.

- Mohla by som, prosím, hovoriť so slečnou Gorringeovou? -povedala pani McCraeová.

- Počkajte chvíľku. Koho mám ohlásiť?

- Tu domáca kanonika Pennyfathera, pani McCraeová.

- Moment, prosím.

O chvíľu sa ozval pokojný a ochotný hlas slečny Gorringeovej.

- Tu Gorringeová. Povedali ste, že ste domáca kanonika Pennyfathera?

- Áno. Volám sa McCraeová.

- Ach, áno. Pravdaže. Čo môžem pre vás urobiť, pani McCraeová?

- Je kanonik Pennyfather ešte u vás?

- Dobre, že voláte, - povedala slečna Gorringeová. - Už sme si robili starosti, čo si počneme.

- Chcete povedať, že sa kanonikovi niečo stalo? Mal nejakú nehodu?

- Nie, nie, nič také. Ale čakali sme, že sa v piatok-sobotu z Luzernu vráti.

- To sa teda mal.

- Ale nevrátil sa. Nuž, samozrejme, nie je to nič prekvapujúce. Rezervoval si izbu… tu je to - dovčera. Včera neprišiel, ani nám nič neoznámil a ešte vždy tu má veci. Takmer všetku batožinu. Nie sme si celkom na čistom, čo s batožinou. Pravdaže, vieme… -slečna Gorringeová rýchlo pokračovala, - že kanonik je niekedy… tak trochu zábudlivý.

- To máte pravdu!

- Komplikuje nám to trochu situáciu. Sme plne obsadení. Jeho izba je už rezervovaná pre iného hosťa. Netušíte, kde je?

Pani McCraeová s trpkosťou povedala:

- Ten človek môže byť kdekoľvek! - Vzchopila sa. - Ďakujem vám, slečna Gorringeová.

- Môžem niečo… - ochotne sa ponúkla slečna Gorringeová.

- Dúfam, že sa čoskoro dozviem, kde je. - Pani McCraeová sa poďakovala a zložila slúchadlo.

Zmätená sedela pri telefóne. Nebála sa, že by sa kanonikovi mohlo stať nejaké nešťastie. Keby sa mu stalo niečo zlé, boli by jej to už oznámili. Tým si bola istá. Kanonik nepatril k ľuďom, o ktorých by sa dalo povedať, že si privolávajú na hlavu nešťastie. Bol, ako pani McCraeová vravievala, „jeden z tých pochabejších“, a zdalo sa, že takých ľudí vždy ochraňuje Prozreteľnosť. Ani nevedia ako, a prežijú hoci aj potopu. Nie, nevedela si predstaviť kanonika Pennyfathera, ako leží v nemocnici a stoná. Niekde je a bezpochyby nič netušiac veselo džavoce s nejakými priateľmi. Možno je ešte v cudzine. Problém bol však v tom, že večer má prísť arcidekan Simmons a bude čakať, že ho domáci pán uvíta. Nemohla arcidekanovu návštevu odložiť, lebo nevedela, kde je. Všetko to bolo veľmi zložité, ale ako to často býva, aj toto zlo bolo na niečo dobré. Tým svetlým bodom bol arcidekan Simmons. Ten bude vedieť, čo robiť. Nechá celú vec naňho.

Arcidekan Simmons bol úplný protiklad jej zamestnávateľa. Vedel, kam ide, čo robí, a vždy si bol neomylne istý, čo treba robiť, a aj to robil. Spoľahlivý dušpastier. Keď arcidekan Simmons prišiel, znepokojená pani McCraeová začala vysvetľovať a ospravedlňovať sa, ale arcidekan si zachoval rozvahu. Ani on si nerobil o kanonika starosti.

- Neznepokojujte sa, pani McCraeová, - vykladal láskavým tónom, keď si sadol k jedlu, ktoré na jeho počesť pripravila. - Vypátrame, kde je ten roztržitý chlapík. Počuli ste už príbeh o Chestertonovi? O G. K. Chestertonovi, tom spisovateľovi. Keď mal ísť niekam mimo mesta prednášať, posielal svojej žene telegram: „Som na crewskej stanici. Kde by som mal byť?“

Zasmial sa. Pani McCraeová sa z povinnosti usmiala. Podľa nej to nebolo veľmi smiešne, pretože presne to isté by sa mohlo stať aj kanonikovi Pennyfatherovi.

- Ach, - uznanlivo si vzdychol arcidekan Simmons, - zase váš výborný teľací rezeň! Ste vynikajúca kuchárka, pani McCraeová. Dúfam, že to môj starý priateľ vie oceniť.

Po teľacích rezňoch nasledoval puding s čučoriedkovou šťavou, ktorý, ako si pani McCraeová pamätala, bol jedným z arcidekanových obľúbených dezertov. Potom sa dobrý muž horlivo pustil pátrať po stratenom priateľovi. Sadol si k telefónu a energicky začal telefonovať, pričom si nerobil ani najmenšie výčitky, čo to bude stáť; pani McCraeová pritom úzkostlivo špúlila pery, aj keď jej arcidekanova aktivita nebola až tak proti mysli, pretože jej pána museli stoj čo stoj nájsť.

Arcidekan zavolal najskôr kanonikovej sestre, ale tá bratovým odchodom a príchodom nevenovala veľkú pozornosť a ako zvyčajne ani teraz vôbec netušila, kde je, alebo kde by mohol byť. Po tomto telefonáte rozhodil arcidekan siete ďalej. Znovu sa spojil s hotelom Bertram a dozvedel sa všetko podrobne. Kanonik odtiaľ definitívne odišiel devätnásteho podvečer. Mal pri sebe malú tašku leteckej spoločnosti. Ostatnú batožinu nechal v izbe, ktorú si prezieravo rezervoval. Spomínal, že ide na akúsi konferenciu do Luzemu. Z hotela nešiel rovno na letisko. Vrátnik, ktorý ho zvidenia dobre poznal, ho posadil do taxíka a podľa kanonikovho želania kázal šoférovi, aby ho odviezol do klubu Atheneum. Vtedy naposledy niekto z hotela videl kanonika Pennyfathera. Ach, áno, ešte čosi - zabudol odovzdať kľúč, vzal si ho so sebou. Nestalo sa mu to prvý raz.

Pred ďalším telefonátom arcidekan Simmons niekoľko minút uvažoval. Mohol by zavolať na londýnske letisko. To by však istotne chvíľu trvalo. Možno by sa to dalo urýchliť. Zavolal doktorovi Weissgartenovi, vzdelanému hebrejskému vedcovi, ktorý bol s najväčšou pravdepodobnosťou na konferencii.

Doktora Weissgartena zastihol doma. Len čo sa vedec dozvedel, kto volá, spustil príval ostrých kritických slov na dve prednášky, ktoré odzneli na konferencii v Luzerne.

- Veľmi neseriózny človek ten Hogarov, - hromžil. - Veľmi neseriózny. - Ako sa tam s takou prednáškou dostal, to veru neviem! Nie je to nijaký vedec. Viete, čo vlastne povedal?

Arcidekan si vzdychol, musel ísť na doktora Weissgartena zhurta. Ináč by mu hrozilo, že zvyšok večera strávi počúvaním kritiky na kolegov, ktorí vystupovali na luzernskej konferencii. Doktor Weissgarten sa, hoci neochotne, musel zamerať na osobnejšie problémy.

- Pennyfather? - spýtal sa. - Pennyfather? Mal tam byť. Neviem si vysvetliť, prečo neprišiel. Vravel, že ta pôjde. Povedal mi to len pred týždňom, keď sme sa stretli v Atheneu.

- Chcete povedať, že na konferencii vôbec nebol?

- Ako som vám povedal. Mal tam byť.

- Neviete, prečo tam nebol? Ospravedlnil sa?

- Ako to mám vedieť? Vravel, že tam bude. Áno, teraz si spomínam. Čakali ho - zopár ľudí si všimlo, že tam nie je. Mysleli sme, že možno prechladol alebo také čosi. Počasie je veľmi zradné. -Znovu sa chcel vrátiť ku kritickým výpadom na kolegov, ale arcidekan Simmons zložil slúchadlo.

Arcidekan sa teda dozvedel fakty, ale teraz sa ho už začal zmocňovať nepokoj. Kanonik Pennyfather na konferencii v Luzerne nebol. Chcel však ta ísť. To, že tam nebol, sa arcidekanovi Simmonsovi videlo veľmi čudné. Pravda, mohol tiež nastúpiť do nesprávneho lietadla, hoci britské aerolínie sa o človeka starajú vzorne a chránia ho pred podobnými nepríjemnosťami. Mohol kanonik Pennyfather zabudnúť, v ktorý deň sa konferencia koná? Podľa neho to vždy bolo možné. Ale ak je to tak, kam inam potom šiel?

Spojil sa s aerolíniami. Stálo ho to veľa trpezlivosti, kým ho prepájali z oddelenia na oddelenie. Nakoniec dostal definitívnu odpoveď. Kanonik Pennyfather si rezervoval letenku do Luzernu na osemnásteho o 21.40, ale na palube lietadla nebol.

- Dostávame sa ďalej, - povedal arcidekan Simmons pani McCraeovej, ktorá sa motala kdesi vzadu. - Tak počkajme. Komu teraz zavolám?

- Celé toto telefonovanie bude stáť strašne veľa, - utrúsila pani McCraeová.

- Žiaľ, je to tak, žiaľ, je to tak, - zopakoval arcidekan Simmons.

- Ale musíme mu prísť na stopu. Nie je to už mladík.

- Ach, pane, vari si nemyslíte, že by sa mu mohlo niečo stať?

- Nuž, dúfam, že nie… Asi nie, pretože si myslím, že v takom prípade by ste to už vedeli. Má… hm… nosí vždy pri sebe meno a adresu?

- Áno, pane. Má pri sebe navštívenku. V peňaženke by mal mať doklady a ostatné veci.

- Tak potom asi v nemocnici nebude, - povedal arcidekan.

- Počkajte. Keď odišiel z hotela, vzal si taxík do Athenea. Zavolám tam.

V klube sa dozvedel niekoľko konkrétnych informácií. Kanonik Pennyfather, ktorého dobre poznali, tam devätnásteho o pol ôsmej večeral. Vtedy prišlo arcidekanovi na um čosi, čo dovtedy prehliadol. Letenka bola vystavená na osemnásteho, ale kanonik odišiel z hotela Bertram taxíkom do Athenea a spomenul, že devätnásteho ide na konferenciu do Luzemu. Začalo mu svitať. Sprostý starý somár, pomyslel si arcidekan Simmons, ale dával pozor, aby to pred pani McCraeovou nepovedal nahlas. Pomýlil si dátumy. Konferencia sa konala devätnásteho. To viem určite. Musel si myslieť, že odchádza osemnásteho. Zmýlil sa o deň.

Ďalej postupoval rozvážnejšie. Kanonik asi šiel do Athenea, tam sa navečeral a šiel do aerolínií v Kensingtone. A tam - čo je samozrejmé - ho upozornili, že má letenku na predchádzajúci deň, a tak si uvedomil, že konferencia, na ktorú šiel, sa už skončila.

- Tak to bolo, - povedal arcidekan Simmons, - na to môžete vziať jed. - Vysvetlil to pani McCraeovej, ktorá súhlasila, že je to dosť pravdepodobné. - A čo urobil potom?

- Vrátil sa do hotela, - usúdila pani McCraeová.

- Nešiel asi rovno ta… teda do aerolínií.

- Ak mal v hoteli batožinu, tak nie. V každom prípade by tam kvôli nej aspoň zavolal.

- To je pravda, - povedal Simmons. - Dobre. Predpokladajme, že to tak bolo. Odišiel z aerolínii s malou taškou a vrátil sa do hotela, alebo tam mal aspoň namierené.

- Možno sa šiel navečerať… nie, večeral v Atheneu. Dobre, vrátil sa do hotela. Ale neprišiel ta. - Na chvíľu sa odmlčal a potom pochybovačne povedal: - Alebo áno? Vyzerá to tak, že ho tam nikto nevidel. Tak čo sa mu cestou prihodilo?

- Mohol sa s niekým stretnúť, - váhavo nadhodila pani McCraeová.

- Áno, isteže, to je celkom možné. S nejakým starým priateľom, ktorého už dlho nevidel… Mohol s ním ísť do jeho hotela alebo k nemu domov, ale tri dni by tam vari nezostal? Musel by si spomenúť, že má v hoteli batožinu. Zavolal by ta, poslal by si po ňu, alebo - keby bol až taký roztržitý - prišiel by domov bez nej. Ale tri dni nič. To si neviem vysvetliť.

- Ak mal nejakú nehodu…

- Áno, pani McCraeová, to je možné. Skúsime sa opýtať v nemocniciach. Vravíte, že mal pri sebe kopu dokladov, ktoré by ho mohli identifikovať? Hm… Myslím, že nám ostáva len jedno.

Pani McCraeová naňho s obavou pozrela.

- Je vám myslím jasné, že to musíte oznámiť polícii.

12

Slečna Marplová s pôžitkom vychutnávala pobyt v Londýne. Urobila fúru vecí, na ktoré jej počas dovtedajších krátkych návštev hlavného mesta nikdy nezvýšil čas. S poľutovaním treba usúdiť, že sa nezamerala na návštevy kultúrnych inštitúcií, ako by bola mohla. Neprezrela si ani jednu obrazovú galériu, ani jedno múzeum. Ani by jej na um nezišlo vybrať sa na nejakú módnu prehliadku. Zato navštívila viacero oddelení so sklom a porcelánom v obchodných domoch, oddelení s bytovým textilom a pokochala sa aj prehliadkou nábytkových poťahov. Minula, ako sa nazdávala, dosť veľkú sumu na vybavenie domácnosti týmto tovarom a dožičila si zopár prechádzok podľa vlastného vkusu. Navštevovala miesta a obchody, ktoré si pamätala z mladosti, často iba zo zvedavosti, či všetko ostalo po starom. Nepohádala ju už túžba dačo kúpiť ako predtým a tieto prechádzky jej robili veľkú radosť. Po obede si trochu pospala a potom sa vybrala von, pričom sa usilovala podľa možnosti vyhnúť pozornému oku vrátnika, ktorý bol nezvratné presvedčený, že krehká žena jej veku by mala zásadne cestovať taxíkom, a peši kráčala k autobusovej zastávke alebo k vchodu do metra. Kúpila si plánik s náčrtom autobusových trás a mapku tratí metra; výlety si plánovala veľmi starostlivo. V jedno popoludnie sa šťastne a nostalgicky prechádzala okolo Evelyniných záhrad alebo po Onslow Square a potichu si mrmlala: - Áno, toto bol dom pani Van Dylanovej. Pravdaže, teraz vyzerá celkom ináč. Zdá sa, že ho prestavali. Božemôj, vidím štyri cengáče. Tuším sú tam štyri byty. Aké to len bolo kedysi milé staromódne námestie.

Dosť zahanbene navštívila Múzeum Madame Tussaudovej, na ktoré mala z detstva veľmi príjemné spomienky. Vo Westbourne márne hľadala Bradleyho obchod. Keď si teta Helen chcela kedysi kúpiť tuleniu kožušinovú vestu, zakaždým šla k Bradleymu.

Slečna Marplová si vo všeobecnosti nerada obzerala výklady, ale tentoraz jej veľmi dobre padlo pozrieť si ukážky pletenia, nové druhy vlny na pletenie a podobné rozkošné veci. Raz sa špeciálne vybrala do Richmondu; chcela si pozrieť dom, kde voľakedy býval jej prastrýko Thomas, penzionovaný admirál. Ešte sa zachovala nádherná terasa, ale zdalo sa, že aj tu prerobili všetky domy na byty. Oveľa horšie to dopadlo so štýlovým domom na Lowndes Square, kde kedysi bývala jej vzdialená príbuzná lady Merridewová. Zdalo sa, že na mieste domu vyrástol modernisticky vyzerajúci mrakodrap. Slečna Marplová smutne pokrútila hlavou a pevne si povedala: - Asi sa tomu pokroku nedá vyhnúť. Ale keby to sesternica Ethel vedela, obrátila by sa v hrobe.

V jedno veľmi príjemné popoludnie nasadla slečna Marplová do autobusu, ktorý ju previezol cez Batterseaský most. Chcela spojiť dva pôžitky: sentimentálne si pozrieť kniežacie terasové domy, kde kedysi bývala jej stará guvernantka, a poprechádzať sa po Batterseaskom parku. Prvý zámer sa nevydaril. Dom, kde bývala slečna Ledburyová, zmizol bez stopy a nahradila ho velikánska ligotavá betónová budova. Slečna Marplová zabočila do parku. Nohy jej vždy dobre slúžili, ale chtiac-nechtiac musela uznať, že teraz už nevládze chodiť toľko ako predtým. Prešla necelý kilometer a už sa cítila unavená. Pomyslela si, že by ešte vládala prejsť cez park k Chelseaskému mostu a tam by mohla nasadnúť na pohodlný autobus, ale kráčala čoraz pomalšie a potešila sa, keď na brehu jazera uvidela záhradnú kaviareň.

I napriek jesennému chladu sa tu podával čaj. Dnes tu nebolo veľa ľudí; niekoľko mamičiek s detskými kočíkmi a zopár mladých zaľúbených dvojíc. Slečna Marplová si položila na podnos čaj a dva koláče z piškótového cesta. Opatrne odniesla podnos k stolu a sadla si. Čaj bol presne to, čo potrebovala. Horúci, silný a veľmi osviežujúci. Keď sa posilnila, rozhliadla sa okolo seba a pohľad sa jej zrazu zastavil pri jednom stole. Narovnala sa. Skutočne, veľmi čudná zhoda okolností, veru, veľmi čudná. Najprv v obchodnom dome Army and Navy a teraz tu. Tí dvaja si vyberajú veľmi nezvyčajné miesta! Ale nie! Zmýlila sa. Slečna Marplová vybrala z kabelky silnejšie okuliare. Áno, pomýlila sa. Isteže, nejaká podobnosť tu bola. Dlhé, rovné, svetlé vlasy… ale nebola to Bess Sedgwicková. Bol to niekto oveľa mladší. Pravdaže! Bola to jej dcéra. Mladé dievča, ktoré prišlo do hotela s priateľom lady Seliny Hazyovej, plukovníkom Luscombom. Ale muž bol ten istý, čo obedoval s lady Sedgwickovou v obchodnom dome Army and Navy. O tom niet pochýb; ten istý štíhly krásavec s jastrabím pohľadom, s dravou krutosťou a… nuž hej… s rovnako silnou mužnou príťažlivosťou.

To je zlé, pomyslela si slečna Marplová. Načisto zlé! Kruté! Bez škrupúľ. Takéto veci nerada vidím. Najprv matka, teraz dcéra. Čo to znamená?

Neznamenalo to nič dobré. Slečna Marplová bola o tom presvedčená. O presvedčeniach slečny Marplovej sa zriedkakedy dalo pochybovať. Zakaždým myslela na to najhoršie a z desiatich prípadov mala deväťkrát pravdu. Bola si istá, že obe tieto stretnutia boli viac-menej tajné. Všímala si, ako sa tí dvaja nakláňajú nad stôl, až sa takmer dotýkali hlavami, a s akou vážnosťou sa zhovárajú. Tvár dievčiny - slečna Marplová si zložila okuliare, dôkladne si očistila sklá a potom si ich znovu nasadila - áno, toto dievča bolo zaľúbené. Tak beznádejne zaľúbené, ako môže byť iba mladé stvorenie. Ale čo to má za poručníkov, keď jej dovoľujú ponevierať sa po Londýne a chodiť na tajné schôdzky do Batterseaského parku? Také dobre vychované a slušné dievča. Pridobre vychované, o tom niet pochýb! Jej príbuzní si akiste myslia, že je niekde inde. Musela ich oklamať.

Keď slečna Marplová odchádzala, prešla popri stole, kde sedeli, a spomalila natoľko, aby to nebolo priveľmi nápadné. Nanešťastie sa zhovárali tak ticho, že nič nepočula. Muž rozprával a dievča, napoly šťastné a napoly ustráchané, ho počúvalo. Možno plánujú spoločný útek, pomyslela si slečna Marplová. Ale ešte nie je plnoletá.

Slečna Marplová prešla malými vrátkami v ohrade, cez ktoré sa vychádzalo na cestičku v parku. Pozdĺž nej boli zaparkované autá; pri jednom z nich odrazu zastala. Slečna Marplová sa v autách bohvieako nevyznala, ale takéto veru často nevidela, a preto si ho všimla a zapamätala. Od vášnivého autičkára synovca vedela čo-to o takýchto autách. Bolo to pretekárske auto. Akási cudzia značka - teraz si nemohla spomenúť aká. A nielen to - toto alebo presne také isté videla len včera na jednej z bočných uličiek pri hoteli Bertram. Všimla si ho nielen pre jeho rozmery, masívny a zvláštny vzhľad, ale aj preto, lebo číslo auta jej nejasne čosi pripomínalo, vyvolávalo v jej pamäti akýsi náznak asociácie, fan 2266. Nevdojak si pomyslela na bratanca Fanny Goodfreyho. Úbohý Fanny, zajakával sa a vravieval: „Dostal som d-d-dve gu-gu-gule…“

Prešla popri aute a pozrela si číslo. Áno, mala pravdu, fan 2266. Bolo to to isté auto. Slečnu Marplovú čoraz väčšmi boleli nohy; prešla hlboko zamyslená na druhú stranu Chelseaského mostu, kde pocítila takú únavu, že bez rozmýšľania zakývala na prvý taxík, ktorý zazrela. Trápil ju pocit, že by v celej tejto veci mala čosi podniknúť. Ale v akej veci - a čo? Všetko bolo také nejasné. Neprítomne sa zahľadela na plagáty s novinovými titulkami. Hlásali: senzačný zvrat v prípade vlakovej lúpeže. A ďalej: čo hovorí rušňovodič. Naozaj, pomyslela si slečna Marplová, tuším neprejde deň, že by sa nestala nejaká banková lúpež, že by nevylúpili vlak, alebo že by niekto neukradol peniaze pripravené na výplaty.

Zdá sa, že zločinnosť sa rozmáha.

13

Hlavný inšpektor Fred Davy krížom-krážom brázdil kriminálne oddelenie, a ako si hundral popod nos, trochu pripomínal obrovského čmeliaka. Bolo to preňho charakteristické a nik si ho nijako zvlášť nevšímal, nanajvýš tu a tam ktosi utrúsil: - Otec už zasa striehne na korisť.

Toľko sliedil, až sa nakoniec dostal do miestnosti, kde unudene sedel za stolom inšpektor Campbell. Bol to ctižiadostivý mládenec, ktorý pokladal väčšinu toho, čo robil, za vrchol nudy. Napriek tomu si však s úlohami vedel poradiť a dosahoval pomerne dobré výsledky. Tieto jeho schopnosti si treba vážiť, myslel si hlavný inšpektor Davy, a z času na čas nezabudol mladého inšpektora povzbudiť.

- Dobré ráno, hlavný inšpektor, - zdvorilo pozdravil inšpektor Campbell, keď Davy vošiel do jeho kancelárie. Ako všetci aj on volal inšpektora Davyho za chrbtom Otec. Nemal však ešte také postavenie, aby si mohol dovoliť povedať mu to do očí.

- Môžem vám nejako pomôcť? - spýtal sa.

- La, la, bum, bum, - trochu falošne si pospevoval hlavný inšpektor. - Prečo ma volajú Maty, keď sa volám slečna Gibbsová? - Keď si takto dosť nečakane oživil v pamäti dávno zabudnutý muzikál, prisunul si stoličku a sadol si.

- Máte veľa práce? - spýtal sa.

- Tak stredne.

- Dostali ste na stôl prípad istého človeka, ktorý sa stratil, alebo iný prípad, súvisiaci s istým hotelom, pravda? Ako sa len ten hotel volá? Je to Bertram?

- Áno, je, pane. Hotel Bertram.

- Predávali alkohol mimo povolených hodín? Alebo sú v tom ľahké ženy?

- Ach, nie, pane, - povedal inšpektor Campbell trochu zhrozený, že Davy dáva hotel Bertram do podobných súvislostí. - Je to veľmi príjemný, tichý, staromódny hotel.

- Aj teraz? - spýtal sa Davy. - Aj teraz je taký? To je zaujímavé, naozaj zaujímavé.

Inšpektor Campbell by rád vedel, prečo je to zaujímavé. Nechcel sa však na to spýtať, pretože od prepadnutia poštového vlaku, ktoré bolo veľkým triumfom zločincov, mali nadriadení mizernú náladu. Pozrel na Otcovu veľkú masívnu vidiecku tvár a ako už neraz predtým aj teraz sa čudoval, ako mohol hlavný inšpektor Davy dosiahnuť takéto postavenie a prečo si ho na oddelení tak vážia. Dobre, predtým sa mohol uplatniť, pomyslel si inšpektor Campbell. Ale teraz je kopa šikovných mládencov, ktorí by sa mohli dočkať povýšenia, keby sa tento starý trkvas dostal do penzie. Ale starý trkvas si začal nôtiť ďalšiu pesničku, poväčšine si hmkal, len sem-tam slovko-dve zaspieval.

- Povedz že mi, krásna cudzinka, je vás doma viac takých, ako si ty? - zanôtil si Davy a potom znovu prešiel do fistuly: - Zopár, milý pane, a sú najkrajšie, aké si kedy videl. Nie, počkajte, pomýlil som si osoby. Floradora. Bola to takisto dobrá šou.

- Tuším som tú pieseň už počul, - poznamenal inšpektor Campbell.

- Asi vás ňou matka v kolíske uspávala, - povedal hlavný inšpektor Davy. - Ale vráťme sa k hotelu Bertram. Čo sa to tam deje? Kto zmizol, ako a prečo?

- Kanonik Pennyfather, pane. Starší duchovný.

- Nudný prípad, však? Inšpektor Campbell sa usmial.

- Áno, pane. Svojím spôsobom je naozaj nudný.

- Ako vyzerá?

- Kanonik Pennyfather?

- Áno. Dostali ste popis, či nie?

- Pravdaže. - Campbell chvíľu listoval v papieroch a potom prečítal: - Výška stosedemdesiatšesť centimetrov, husté biele vlasy, zhrbený…

- A kedy zmizol z hotela?

- Asi pred týždňom - devätnásteho novembra.

- A nahlásili to len teraz. Veľmi sa s tým neponáhľali.

- Zrejme si všetci mysleli, že sa prihlási.

- Netušíte, čo môže byť vo veci? - spýtal sa Davy. - Žeby ctihodný, bohabojný muž odrazu ušiel so ženou jedného zo svojich cirkevných predstavených? Alebo sa tajne dal na pitie a či spreneveril cirkevný fond? Alebo sa tajne dal na pitie a či spreneveril cirkevný fond? Alebo je to jeden z tých roztržitých starých chlapíkov, ktorým sa podobné veci bežne stávajú?

- Z toho, čo som počul, by som povedal, že to posledné, pán inšpektor. Stalo sa mu to už aj predtým.

- Čo? Že zmizol z dôstojného hotela vo West Ende?

- Nie, to práve nie, ale nie vždy sa vrátil domov vtedy, keď sa to predpokladalo. Zavše prikvitol k priateľom, keď ho nepozvali, a naopak, neprišiel, keď ho čakali. Tak je to s ním.

- Dobre, - povedal Davy. - Dobre. To znie veľmi pekne, prirodzene, či nie? Čo ste povedali, kedy presne sa stratil?

- V utorok. Devätnásteho novembra. Údajne sa mal zúčastniť na kongrese v… - nachýlil sa a skúmavo si prezeral akési papiere na stole, -… hej, v Luzerne. Spoločnosť biblického historického výskumu. To je presný názov tej inštitúcie v angličtine. Myslím, že ide vlastne o nemeckú učenú spoločnosť.

- A kongres sa konal v Luzerne? Starý pán… predpokladám, že je starý. Ako sa dozvedel…

- Má šesťdesiattri rokov, pane.

- Starý pán ta vôbec neprišiel, je tak?

Inšpektor Campbell si pritiahol bližšie papiere, na ktorých mal zapísané už zistené fakty, a podal ich Davy mu.

- Nevyzerá to tak, že by ušiel s dajakým mladistvým z cirkevného spevokolu, - poznamenal hlavný inšpektor Davy.

- Podľa mňa sa v poriadku vráti, - povedal Campbell, - ale aj tak sa na vec pozrieme, to je samozrejmé. Máte… hm… zaujímate sa nejako špeciálne o tento prípad, pán inšpektor? - Len ťažko sa mu podarilo potlačiť zvedavosť.

- Nie, - zamyslene povedal Davy. - Nie, prípad ma nezaujíma. Nevidím na ňom nič zaujímavé.

Nastalo ticho, v ktorom jasne zazneli slová: - Tak teda? - so zdôrazneným otáznikom na konci, ktorý vedel inšpektor Campbell vyslovovať aj oveľa nástojčivejšie.

- Zaujíma ma iba dátum, kedy sa to stalo, - zdôraznil Davy.

- A pravdaže hotel Bertram.

- Vždy tam bolo všetko v poriadku. Nemali sme s nimi nijaké problémy.

- To je veľmi dobré, naozaj, - povedal Davy a zamyslene dodal:

- Ale rád by som sa ta šiel pozrieť.

- Zaiste, pane, - prikývol inšpektor Campbell. - Kedy chcete. Aj ja som uvažoval o tom, že si to tam obzriem.

- Pokojne by sme mohli ísť spolu, - navrhol Davy. - Nechcem sa ta dovaliť ako veľká voda, to nie. Iba by som si chcel prezrieť hotel, a ten váš stratený arcidekan, či čo je, by bol dobrou zámienkou. A nevravte mi „pán inšpektor“, keď tam budeme, stratili by ste autoritu. Budem jednoducho vystupovať ako váš pomocník.

Inšpektora Campbella to začalo zaujímať.

- Nazdávate sa, že by sme tam mohli objaviť čosi, čo by súviselo s nejakým iným prípadom?

- Zatiaľ nemám dôvod si to myslieť, - povedal Davy. - Ale viete, ako to chodí. Človeka pochytí nejaký… ako by som to nazval… vrtoch. V tom hoteli je všetko akosi priveľmi v poriadku, než aby to bola pravda.

Keď zanôtil Poďme všetci svorne na pláž, znovu pripomínal čmeliaka.

Obaja detektívi odišli spolu. Campbell vo vychádzkovom obleku vyzeral elegantne (mal výbornú postavu), kým hlavný inšpektor

Davy v tvídovom obleku pripomínal vidiečana. Veľmi dobre sa dopĺňali. Iba bystrý pohľad slečny Gorringeovej, ktorý na nich uprela, keď zdvihla zrak od hosťovskej knihy, ich správne zatriedil a ohodnotil. Odkedy ohlásila, že kanonik Pennyfather zmizol, a zhovárala sa s nižším policajným úradníkom, niečo podobné očakávala.

Ticho čosi pošepla seriózne vyzerajúcej dievčine, ktorá jej pomáhala, a dievčina vykročila dopredu a ujala sa úlohy odpovedať hosťom na otázky, zatiaľ čo slečna Gorringeová sa pri pulte kúsok posunula a vzhliadla na oboch mužov. Inšpektor Campbell položil pred ňu na stôl preukaz a ona prikývla. Pozrela na mohutnú postavu v tvídovom kabáte za ním a všimla si, že sa trochu zvrtol a navidomoči s naivným potešením hľadí na halu a ľudí v nej, vychutnávajúc možnosť vidieť, ako sa správajú dobre vychovaní ľudia z vyššej spoločnosti.

- Nechceli by ste ísť do kancelárie? - navrhla slečna Gorringeová. - Tam sa budeme môcť nerušene porozprávať.

- Áno, myslím, že to bude najlepšie.

- Máte to tu pekné, - povedal mohutný, objemný muž naivného výzoru a zvrtol sa k nej. - Pohodlné, - dodal a uznanlivo hľadel na obrovský kozub. - Dobrý starodávny komfort.

Slečna Gorringeová sa s potešením usmiala.

- Áno, je to tak. Sme hrdí na to, že našim hosťom poskytujeme pohodlie, - povedala a obrátila sa k svojej pomocníčke. - Dozriete tu na to, Alice? Tu je kniha hostí. O chvíľu príde lady Jocelynová. Určite si bude chcieť vymeniť izbu, len čo si ju prezrie, ale musíte jej vysvetliť, že máme naozaj všetko obsadené. Ak bude treba, ukážte jej izbu číslo tristoštyridsať na treťom poschodí a ponúknite jej, že by ste ju ta mohli premiestniť. Nie je to veľmi príjemná izba, nuž som si istá, že až ju uvidí, bude spokojná s tou, ktorú má.

- Áno, slečna Gorringeová. Urobím to tak, slečna Gorringeová.

- A pripomeňte plukovníkovi Mortimerovi, že tu má poľný ďalekohľad. Dnes ráno má požiadal, či by si ho tu mohol nechať. Nech si ho nezabudne vziať.

- Dobre, slečna Gorringeová.

Keď slečna Gorringeová splnila tieto povinnosti, pozrela na oboch mužov, vyšla spoza pultu a kráčala s nimi k obyčajným, nijako neoznačeným mahagónovým dverám. Slečna Gorringeová ich otvorila a vošli do malej, dosť pochmúrnej kancelárie. Všetci traja si sadli.

- Ako viem, ten nezvestný je kanonik Pennyfather, - začal inšpektor Campbell. Pozrel do svojich poznámok. - Dostal som hlásenie od seržanta Wadella. Možno by bolo dobré, keby ste mi porozprávali, čo sa stalo.

- Podľa mňa tu slovo.nezvestný“ vo význame, v akom ho zvyčajne používame, nie je najvhodnejšie, - povedala slečna Gorringeová.

- Viete, myslím si, že niekde niekoho stretol, možno nejakého starého priateľa a možno sa s ním vybral na kontinent na nejaké vedecké stretnutie, zjazd alebo niečo podobné… Je taký roztržitý…

- Poznáte ho dávno?

- Ó áno, chodí sem už… počkajte… povedala by som, že najmenej päť-šesť rokov.

- Iste tu už pracujete dlho, madam, - ozval sa odrazu hlavný inšpektor Davy.

- Som tu… počkajte… štrnásť rokov, - vysvetlila slečna Gorringeová.

- Pekné miesto, - zopakoval Davy. - Keď bol kanonik Pennyfather v Londýne, zvyčajne býval tu. Je tak?

- Áno. Vždy prišiel k nám. Izbu si vopred písomne objednal. V písomnom styku nie je taký roztržitý ako v normálnom živote. Objednal si izbu od sedemnásteho do dvadsiateho prvého. Rátal s tým, že tu za ten čas jednu-dve noci nebude, a v liste vysvetlil, že si izbu ponechá, aj keď bude preč. Robil to dosť často.

- Kedy ste si oňho začali robiť starosti? - spýtal sa Campbell.

- Nuž, vlastne som si ich ani nerobila. Iste to vyznelo nevhodne. Ale pochopte, jeho izba bola od dvadsiateho tretieho prenajatá, a keď som si uvedomila - nie hneď -, že sa z Lugana nevrátil…

- Mám tu zapísané, že bol v Luzerne… - prerušil ju Campbell.

- Áno, áno, tuším to naozaj bol Luzern. Nejaký archeologický kongres alebo čo. Nuž keď som si uvedomila, že sa nevrátil a že má v izbe ešte vždy batožinu, začalo to byť nepríjemné. Viete, v tomto ročnom období sme plne obsadení a na jeho miesto mal prísť ďalší hosť. Pani Saundersová z Lyme Regis. Vždy býva v tej izbe. A potom zavolala kanonikova domáca. Bola veľmi znepokojená.

- Ako ma informoval arcidekan Simmons, domáca sa volá pani McCraeová. Poznáte ju?

- Nie, osobne nie, ale raz či dvakrát som s ňou hovorila telefonicky. Myslím, že je to veľmi spoľahlivá žena; je u kanonika už niekoľko rokov. Prirodzene, že si robila starosti. Myslím, že ona i arcidekan Simmons sa spojili telefonicky s jeho blízkymi priateľmi a príbuznými, ale nik nevedel, kde môže kanonik byť. A keďže arcidekan mal prísť ku kanonikovi na niekoľkodňovú návštevu, skutočne sa zdalo… ba aj sa zdá… veľmi čudné, že kanonik sa dosiaľ nevrátil domov.

- Býva kanonik často takýto roztržitý? - spýtal sa Davy. Slečna Gorringeová nepokladala za potrebné odpovedať. Videlo sa jej, že tento mohutný chlap, asi seržant, ktorý sprevádza inšpektora, sa akosi priveľmi tisne do popredia.

- A teraz som sa dozvedela, - pokračovala slečna Gorringeová dosť otrávene, - a teraz som sa od arcidekana Simmonsa dozvedela, že kanonik na konferenciu do Luzemu vôbec nešiel.

- Oznámil, že ta nepôjde?

- Myslím, že nie, odtiaľto nie. Neposlal telegram ani nič podobné. Ja o Luzerne vážne nič neviem - vec ma zaujíma iba z nášho aspektu. Viem, že vo večerníkoch bola správa… myslím to, že sa stratil. Nespomenuli, že býval u nás. A dúfam, že to ani neurobia. Nechceme tu novinárov; našim hosťom by sa to vôbec nepáčilo. Ak nás pred nimi môžete ušetriť, inšpektor Campbell, budeme vám veľmi vďační. Nazdávam sa, že to nebude treba, pretože nezmizol odtiaľto.

- Má tu ešte batožinu?

- Áno. V úschovni. Ak teda nebol v Luzerne, uvažovali ste o možnosti, že ho čosi zrazilo? Alebo že sa mu stalo niečo podobné?

- Nič podobné sa mu nestalo.

- Naozaj to vyzerá veľmi, veľmi čudne, - povedala slečna Gorringeová a znudenosť v jej hlase vystriedal ľahký náznak záujmu. - Totiž, človek si nevdojak kladie otázku, kam mohol ísť a prečo?

Davy na ňu s pochopením pozrel.

- Isteže, - povedal. - Vás to zaujíma iba z hľadiska vášho hotela. To je prirodzené.

- Informovali ma, - povedal inšpektor Campbell a znovu pozrel do poznámok, - že kanonik Pennyfather odtiaľto odišiel vo štvrtok večer devätnásteho okolo pol siedmej. Mal pri sebe malú cestovnú tašku a odišiel taxíkom. Vrátnikovi povedal, aby ho šofér odviezol do klubu Atheneum.

Slečna Gorringeová prikývla.

- Áno. Tam večeral. Arcidekan Simmons mi povedal, Že tam ho naposledy videli.

Slečna Gorringeová to vyriekla pevným hlasom, a tým preniesla zodpovednosť z hotela Bertram tam, kde ho vedeli naposledy - na klub Atheneum.

- Veru, to je dobre, keď sa môžeme dozvedieť presné fakty, -povedal Davy dunivým hlasom. - Teraz sme sa ich dozvedeli. Odišiel s malou belasou taškou leteckej spoločnosti, a už sa sem nevrátil.

- Tak vidíte, že vám naozaj nemôžem pomôcť, - prisvedčil Davy a dodal, - ale možno by nám mohol pomôcť niekto iný.

- Niekto iný?

- Áno, - pokračoval Davy, - niekto z personálu.

- Myslím, že nikto nič nevie, ináč by mi to určite oznámili.

- Nuž, možno by oznámili a možno nie. Chcem povedať, že by vám to povedali, keby vedeli niečo naisto. Ale myslím skôr na to, čo azda mohol niekomu povedať.

- Čo napríklad? - zarazene sa spýtala slečna Gorringeová.

- Nuž, niečo medzi rečou, čo by nás mohlo priviesť na stopu. Napríklad: „Dnes večer sa chystám navštíviť istého starého priateľa, s ktorým som sa naposledy stretol v Arizone.“ Také čosi. Alebo: „Budúci týždeň budem u netere na konfirmácii.“ Viete, pri roztržitých ľuďoch nám podobné stopy zvyčajne veľmi pomáhajú. Svedčia o tom, na čo ten človek myslel. Možno po večeri v klube Atheneum sadol do taxíka a pomyslel si: Kam teraz idem?, a keďže mal na myslí tú konfirmácru, zmyslel si, že pôjde ta.

- Viem, čo máte na mysli, - pochybovačne sa ozvala slečna Gorringeová. - Vidí sa mi to však trochu nepravdepodobné.

- Ach, človek nikdy nevie, či sa mu niečo nepošťastí, - povedal milo Davy. - A potom: sú tu rozliční hostia. Keďže sem kanonik Pennyfather dosť často chodil, nazdávam sa, že niektorých poznal.

- To áno, - prisvedčila slečna Gorringeová. - Počkajte. Videla som, ako sa rozpráva… áno… s lady Selinou Hazyovou. Potom s biskupom z Norwicku. Myslím, že sú to starí priatelia, študovali spolu v Oxforde. Ďalej s pani Jamesonovou a jej dcérami. Sú to krajania. Veru, mal tu dosť známych.

- Vidíte, - povedal Davy, - možno sa s niektorým zhováral. Mohol im spomenúť nejakú maličkosť, ktorá by nás priviedla na stopu. Býva tu ešte niekto z hostí, ktorých kanonik dobre poznal?

- Myslím, že je tu ešte generál Radley. A stará dáma, ktorá prišla z vidieka a vravela mi, že tu bývala ešte ako dievča. Počkajte, neviem si napochytre spomenúť, ako sa volá, ale prídem na to. Ach, áno, volá sa slečna Marplová. Myslím, že ho poznala.

- Tak môžeme začať s tými dvoma. A myslím, že by sme mali zavolať aj chyžnú.

- Dobre, - súhlasila slečna Gorringeová. - Ale tú už vypočúval seržant Wadell.

- No možno k tomu pristupoval ináč. A čo čašník, ktorý ho obsluhoval pri stole? Alebo hlavný?

- Isteže, Henry, - povedala slečna Gorringeová.

- Kto je Henry? - spýtal sa Davy.

Slečna Gorringeová pozrela naňho takmer zhrozene. Nemohla pochopiť, že niekto nepozná Henryho.

- Henry je tu tak dlho, že si to ani nepamätám, - vyhlásila. - Museli ste si ho všimnúť, keď podával čaj.

- Svojho druhu osobnosť, - spresnil Davy. - Áno, všimol som si ho.

- Neviem, čo by sme si bez Henryho počali, - poznamenala slečna Gorringeová veľmi presvedčené. - Je naozaj skvelý. Viete, on vytvára atmosféru tohto hotela.

- Možno by mohol tým čajom poslúžiť aj mne, - povedal hlavný inšpektor Davy. - Videl som, že niesol aj dolky. Rád by som si zase dal dobrú dolku.

- Pravdaže, ak máte chuť, - dosť odmerane povedala slečna

Gorringeová. Zvrtla sa k inšpektorovi Campbellovi a dodala: - Mám vám objednať do haly dva čaje?

- Bolo by to… - začal inšpektor, keď sa vtom otvorili dvere a so stoickým pokojom zastal v nich pán Humfries.

Vyzeral trochu zarazene a spýtavo pozrel na slečnu Gorringeovú.

- Títo dvaja páni sú zo Scotland Yardu, pán Humfries, - povedala slečna Gorringeová.

- Policajný inšpektor Campbell, - predstavil sa Campbell.

- Ach, áno. Pravdaže, - povedal Humfries. - Asi ide o kanonika Pennyfathera. Naozaj nevšedná záležitosť. Dúfam, že sa tomu úbohému starkému nič nestalo.

- Aj ja, - pridala sa slečna Gorringeová. - Taký milý starý pán.

- Patrí ešte k starej škole, - uznanlivo doložil pán Humfries.

- Zdá sa, že takých, čo patria k starej škole, tu máte viac, - poznamenal hlavný inšpektor Davy.

- Asi áno, asi áno, - prikývol Humfries, - v istom zmysle sme čosi ako prežitok.

- Viete, máme svojich pravidelných hosti, - hrdo sa pridala slečna Gorringeová. - Každý rok k nám prichádzajú tí istí ľudia. Máme tu veľa Američanov - z Bostonu a Washingtonu. Sú to veľmi tichí, milí ľudia.

- Obľúbili si našu anglickú atmosféru, - usmial sa pán Humfries a vyceril krásne biele zuby.

Davy naňho zamyslene pozrel.

- Môžete jednoznačne potvrdiť, že ste sem nedostali nijakú správu od kanonika? - spýtal sa inšpektor Campbell. - Možno ju niekto prevzal a zabudol ju zapísať alebo odovzdať.

- Telefonické odkazy sa vždy veľmi starostlivo zapisujú, - chladne poznamenala slečna Gorringeová. - Neprichádza do úvahy, že by mne alebo povolanej osobe, ktorá mala službu, odkaz neodovzdali, - doložila a zagánila na inšpektora.

Inšpektor Campbell sa na chvíľu zarazil.

- Viete, naozaj sme už na všetky tieto otázky odpovedali, - povedal Humfries takisto s nádychom odmeranosti v hlase. - Všetko, čo sme vedeli, sme povedali vášmu seržantovi. Neviem si momentálne spomenúť, ako sa volá.

Davy sa pomrvil a, postaviac sa do úlohy neveľmi vzdelaného človeka, vyhlásil:

- Viete, zdá sa, že celá vec je oveľa vážnejšia. Vyzerá to na čosi viac ako na roztržitosť. Preto si myslím, že by nebolo od veci, keby sme si mohli trochu pohovoriť s tými dvoma ľuďmi, ktorých ste spomínali - s generálom Radleym a slečnou Marplovou.

- Chcete, aby som vám s nimi dohodol rozhovor? - Pán Humfries nevyzeral práve nadšene. - Generál Radley je takmer celkom hluchý.

- Myslím, že to nemusí byť veľmi oficiálne, - povedal hlavný inšpektor Davy. - Neradi by sme obťažovali. Môžete to celkom pokojne nechať na nás. Iba nám tých dvoch ukážte. Viete, je tu možnosť, že kanonik Pennyfather spomenul pred nimi, čo má v pláne, alebo sa zmienil o človeku, s ktorým sa má stretnúť v Luzerne či ta s ním cestovať. V každom prípade stojí za to, skúsiť to.

Zdalo sa, že pánu Humfriesovi odľahlo.

- Môžeme pre vás ešte niečo urobiť? - spýtal sa. - Iste chápete, že vám chceme v každom smere pomôcť, ale pochopte, aká nevítaná je nám publicita v tlači.

- Chápem, - prikývol inšpektor Campbell.

- Chcel by som prehodiť zopár slov aj s chyžnou, - podotkol Davy.

- Pravdaže. Ale veľmi pochybujem, že vám bude vedieť niečo povedať.

- Možno nie. Ale mohla zachytiť nejakú maličkosť - zmienku o liste alebo o schôdzke, ktorú kanonik utrúsil.

Pán Humfries pozrel na hodinky.

- Príde do práce o šiestej, - povedal. - Druhé poschodie. Zatiaľ by vám hádam dobre padol čaj.

- Mne áno, - pohotovo poznamenal Davy. Spoločne vyšli z kancelárie.

- Generál Radley bude vo fajčiarskom salóniku. Na tejto chodbe prvé dvere vľavo. Bude sedieť pred kozubom a čítať Timesy, -povedala slečna Gorringeová a diskrétne dodala: - Možno bude spať. Naozaj ma nebudete potrebovať, aby som…

- Nie, nie, všetko zariadim, - upokojil ju Davy. - A čo tá druhá osoba - tá stará pani?

- Sedí v hale pri kozube, - odpovedala slečna Gorringeová.

- To je tá pani s bielymi našuchorenými vlasmi, čo štrikuje? -spýtal sa Davy a pozrel na slečnu Gorringeovú. - Celkom dobre by sa vynímala na javisku. Univerzálna prateta súca pre každého.

- Dnešné pratety nie sú také, - poznamenala slečna Gorringeová. - Ani staré mamy, ani prababičky, keď sme už pri tom. Včera sme tu mali markízu z Barlowe. Je prababkou. Namojveru, keď prišla, ani som ju nespoznala. Práve sa vrátila z Paríža. Tvár meravá ružovobiela maska, platinovo svetlé vlasy a podľa mňa aj načisto zmenená postava, ale celkove vyzerala dobre.

- Ach, - vzdychol si Davy, - ja osobne dávam prednosť tým staromódnym. Tak vám ďakujeme, madam. - Zvrtol sa ku Campbellovi. - Pôjdem sa s ňou pozhovárať ja, dobre, pán inšpektor? Viem, že vy máte dôležitú schôdzku.

- Dobre, - súhlasil Campbell, ktorý pochopil jeho pokyn. - Myslím, že z toho veľa nevyťažíme, ale za pokus to stojí.

Pán Humfries sa vytratil do svojej svätyne a pritom utrúsil:

- Slečna Gorringeová, na moment, prosím.

Slečna Gorringeová vošla dnu a zavrela za sebou dvere. Humfries chodil hore-dolu.

- Načo chcú hovoriť s Rose? - spýtal sa ostro. - O všetkom nevyhnutnom sa s ňou už zhováral Wadell.

- Myslím si, že to len pre poriadok, - váhavo povedala slečna Gorringeová.

- Hádam by ste si s ňou mali pohovoriť najprv vy. Slečna Gorringeová naňho trochu prekvapene pozrela.

- Mali by ste sa s ňou predtým porozprávať.

- Ale inšpektor Campbell iste…

- Z Campbella si ťažkú hlavu nerobím. Ide o toho druhého. Viete, kto to je?

- Tuším sa nepredstavil. Asi nejaký seržant. Vyzerá dosť neokrôchane.

- Neokrôchane, čerta starého! - vykríkol pán Humfries, zabúdajúc na svoje vyberané spôsoby. - To je hlavný inšpektor Davy, najprefíkanejšia líška, akú tam kedy mali. V Yarde si ho veľmi vážia. Rád by som vedel, čo tu ten robí, prečo tu snorí a štylizuje sa do úlohy naivného ťuťmáka. To sa mi vôbec nepáči.

-Vari si nemyslíte, že…

- Neviem, čo si mám myslieť. Ale poviem vám - nepáči sa mi to. Chce okrem Rose hovoriť aj s niekým iným?

- Myslím, že sa chce pozhovárať s Henrym.

Pán Humfries sa zasmial. Slečna Gorringeová sa pridala.

- O Henryho sa nemusíme obávať.

- To naozaj nie.

- A hostia, ktorí sa s kanonikom Pennyfatherom poznali? Pán Humfries sa znovu zasmial.

- So starým Radleym mu želám veľa zábavy. Bude naňho ziapať, až sa budú múry triasť, a aj tak sa nič nedozvie. Len nech si ide za Radleym a za tou smiešnou starou sliepkou, slečnou Marplovou. Aj tak sa mi však nepáči, že sem strká nos…

14

- Viete, - zamyslene povedal hlavný inšpektor Davy,

- ten Humfries sa mi akosi nepozdáva.

- Myslite, že má y niečom prsty? - spýtal sa Campbell.

- Nuž, akoby sa chcel obhajovať, - poznamenal Davy, - poznáte ten pocit. Typ úlisného chlapa. Rád by som vedel, či je majiteľom toho hotela, alebo iba riaditeľom.

- Môžem sa ho spýtať, - Campbell urobil krok späť k pultu.

- Nie, jeho sa nespytujte, - povedal Davy. - Zistite to, ale nenápadne.

Campbell naňho zvedavo pozrel.

- Čo máte za lubom?

- Nič konkrétne, - odpovedal Davy. - Len by som sa chcel o tomto hoteli dozvedieť čosi viac. Rád by som vedel, kto za ním stojí, ako je na tom finančne a podobne.

Campbell pokrútil hlavou.

- Podľa mňa, ak je v Londýne miesto, ktoré je absolútne mimo podozrenia…

- Viem, viem, - prerušil ho Davy. - A aká užitočná vec je taká dobrá reputácia!

Campbell pokrútil hlavou a odišiel. Davy prešiel chodbou do fajčiarskeho salónika. Generál Radley sa práve zobúdzal. Timesy sa mu zošuchli z kolien a strany sa trochu poprehadzovali. Davy ich zdvihol, poskladal a podal mu ich.

- Vďaka, pane. Je to od vás milé, - neprívetivo povedal generál Radley.

- Generál Radley? -Áno.

- Prepáčte, - Davy zvýšil hlas, - ale rád by som sa s vami pozhováral o kanonikovi Pennyfatherovi, - zareval Davy.

- O frajerovi? O akom preboha?

- Hovorím o kanonikovi Pennyfatherovi.

- Ach tak. Čo je s ním? Nedávno som ho videl. Býval tu.

- Má pre mňa nejakú adresu. Povedal, že mi ju nechá u vás. Trvalo dlhšie, kým generál pochopil, čo od neho chcú, ale nakoniec sa to Davymu podarilo.

- Nedal mi nijakú adresu. Musel si ma s niekým zmýliť. Popletený starý blázon. Vždy bol taký. Učený typ, viete. Učenci sú vždy roztržití.

Davy si s generálom ešte chvíľu posedel, ale čoskoro usúdil, že zhovárať sa s ním prakticky nedá a že to k ničomu nevedie. Vyšiel teda von a posadil sa v hale k stolu susediacemu so stolom slečny Marplovej.

- Čaj, pane?

Davy zdvihol zrak. Tak ako na každého aj naňho zapôsobila Henryho osobnosť. Hoci bol veľký a mohutný, vyzeral ako obrovská karikatúra mýtického Ariela, ktorý sa môže hocikedy zhmotňovať alebo miznúť.

Davy si objednal čaj.

- Dobre som videí, máte dolky? - spýtal sa. Henry sa prívetivo usmial.

- Áno, pane. Máme aj výborné dolky, ak to môžem posúdiť. Každý si ich pochvaľuje. Mám vám ich objednať, pane? Čaj indický alebo čínsky?

- Indický, - povedal Davy. - Alebo cejlónsky, ak máte.

- Pravdaže máme, pane.

Henry urobil prstami nenápadné gesto a bledý mladík, ktorý bol jeho obľúbencom, odišiel po cejlónsky čaj a dolky. Henry sa vznešene pobral ďalej.

Je to osobnosť, to je fakt, pomyslel si Davy. Rád by som vedel, kde ťa vyhrabali a koľko ti platia. Stavím sa, že je to poriadny balík, ale ty si ho zaslúžiš. Pozoroval Henryho, ktorý sa otcovsky nakláňal k akejsi staršej panej. Ktovie, čo si o ňom Henry myslí, ak si vôbec niečo myslí. Davy usúdil, že veľmi dobre zapadá do atmosféry hotela Bertram. Mohol byť prosperujúcim farmárom alebo šľachticom, ktorý sa ponáša na bookmakera. Vcelku asi v Henryho očiach obstál, ale nevylučoval ani možnosť, že sa mu nepodarilo Henryho oklamať.

Áno, je to niekto, znovu si pomyslel Davy.

Priniesol mu čaj a dolky. Davy si z dolky schuti odhryzol. Maslo mu stekalo po brade. Utrel si ho veľkou vreckovkou. Vypil dve dobre osladené šálky čaju. Potom sa naklonil dopredu a oslovil dámu na vedľajšej stoličke.

- Prepáčte, - povedal, - nie ste slečna Jane Marplová? Slečna Marplová preniesla pohľad od štrikovania na hlavného inšpektora Davyho.

- Áno, - odvetila. - Som slečna Marplová.

- Prepáčte, že vás obťažujem. Som policajný inšpektor.

- Naozaj? Dúfam, že sa tu nič vážne nestalo.

Davy ju náhlivo upokojil s otcovsky dobrotivou tvárou.

- Neznepokojujte sa, slečna Marplová. Vôbec nejde o to, na čo by ste azda mysleli. Nijaké vlámanie ani nič podobné. Iba malá komplikácia súvisiaca s roztržitým duchovným, nič viac. Myslím, že je to váš priateľ. Ide o kanonika Pennyfathera.

-Ach, kanonik Pennyfather. Bol tu len nedávno. Áno, už dlhé roky ho tak trochu poznám. Ako ste povedali, je veľmi roztržitý. -A so záujmom dodala: - Čo zase vyviedol?

- Nuž, dalo by sa povedať, že sa stratil.

- Ach bože, - vzdychla si slečna Marplová. - Kde mal byť teraz?

- Doma, na svojej fare, - odpovedal Davy, - ale nie je tam.

- Mne povedal, - pokračovala slečna Marplová, - že ide na konferenciu do Luzernu. Myslím, že to súviselo so zvitkami nájdenými pri Mŕtvom mori. Viete, on je odborník na hebrejské dejiny.

- Áno, - povedal Davy. - Máte pravdu. Ta… ta mal ísť.

- Chcete povedať, že tam nebol?

- Nie, - povedal Davy, - nebol.

- Nuž, - pokračovala slečna Marplová, - asi si zmýlil dátum.

- To je veľmi pravdepodobné, veľmi pravdepodobné.

- Bohužiaľ, - pokračovala slečna Marplová, - nestalo sa mu to prvý raz. Raz ma pozval na čaj, a keď som prišla, nebol doma. Jeho domáca mi vtedy vysvetlila, aký je roztržitý.

- Keď tu bol, nespomenul vám čosi, čo by nám pomohlo pri pátraní? - spýtal sa nenútene a dôverčivo Davy. - Viete, na čo myslím. Nezmienil sa o nejakom starom priateľovi, s ktorým sa mal stretnúť, alebo že má nejaké plány okrem tej luzernskej konferencie?

- Nie. Hovoril len o konferencii v Luzerne. Ak sa nemýlim, vravel, že bude devätnásteho.

- Áno. Konferencia v Luzerne sa konala v ten deň.

- Dátumu som nevenovala mimoriadnu pozornosť. Totiž… - ako väčšina starých dám, aj slečna Marplová sa začala o vec tak trochu zaujímať, - myslela som si, že povedal devätnásteho, a on to skutočne asi povedal, ale pritom si možno myslel, že to má byť devätnásteho a v skutočnosti to bolo dvadsiateho. Teda mohol si zameniť dvadsiateho za devätnásteho alebo devätnásteho za dvadsiateho.

- Nuž… - povedal Davy už trochu popletený.

- Zle vám to vysvetľujem, - pokračovala slečna Marplová, - ale chcela som vám vysvetliť, že ak ľudia ako kanonik povedia, že idú niekam vo štvrtok, môžete rátať s tým, že nemysleli štvrtok, ale stredu alebo piatok. Zvyčajne na to včas prídu, ale stane sa, že ani nie. Preto som si pomyslela, že sa asi stalo čosi podobné.

Davy na ňu hľadel trochu v pomykove.

- Slečna Marplová, hovoríte, akoby ste už vedeli, že kanonik Pennyfather v Luzerne nebol.

- Viem, že tam nebol vo štvrtok, - vysvetlila slečna Marplová.

- Celý deň bol tu, alebo takmer celý deň. Preto som si myslela, že hoci mi spomenul štvrtok, v skutočnosti myslel na piatok. Stopercentne odtiaľto odišiel vo štvrtok večer s taškou leteckej spoločnosti.

- To súhlasí.

- Usúdila som, že ide na letisko, - povedala slečna Marplová.

- Preto som bola taká prekvapená, keď som videla, že sa vrátil.

- Prepáčte, povedali ste, že sa vrátil?

- Áno, vrátil.

- Počkajte, vysvetlime si to, - povedal Davy a dával si pozor, aby mu hlas znel príjemne a povzbudivo, akoby to v skutočnosti nebolo nič dôležité. - Videli ste toho starého bláz… videli ste kanonika v podvečer odchádzať - ako ste sa nazdávali - na letisko s príručnou taškou. Je tak?

- Áno. Myslím, že to bolo okolo pol alebo trištvrte na sedem.

- Ale vraveli ste, že sa vrátil.

- Možno zmeškal lietadlo. Tým by sa to vysvetlilo.

- Kedy sa vrátil?

- Nuž, to naozaj neviem. Nevidela som, kedy sa vrátil.

- Ale, - zarazene povedal Davy, - tuším ste povedali, že ste ho videli.

- Ach, videla som ho neskôr, - pokračovala slečna Marplová, - teda, nevidela som ho prichádzať do hotela.

- Videli ste ho neskôr? Kedy? Slečna Marplová sa zamyslela.

- Počkajte. Bolo to asi o tretej v noci. Nespala som dobre. Čosi ma zobudilo. Nejaký zvuk. V Londýne človek počuje kadejaké zvuky. Pozrela som na hodiny - bolo desať minút po tretej. Z nejakého dôvodu - neviem presne prečo - som bola nervózna. Asi pre kroky pred mojimi dverami. Ak človek, ktorý žije na vidieku, začuje uprostred noci kroky, znervóznie. Tak som otvorila dvere a vyzrela von. Kanonik Pennyfather vychádzal zo svojej izby -hneď vedľa mojej - a potom šiel dolu schodmi. A mal na sebe zvrchník.

- Vyšiel zo svojej izby v zvrchníku a schádzal dolu schodmi o tretej ráno?

- Áno, - prisvedčila slečna Marplová a dodala: - Hneď sa mi to videlo čudné.

Davy na ňu chvíľu pozeral.

- Slečna Marplová, prečo ste to nepovedali už skôr? - spýtal sa

- Nikto sa ma na to nespytoval, - jednoducho odvetila slečna Marplová.

15

Davy sa zhlboka nadýchol.

- Nie, - povedal, - uznávam, že sa vás na to nik nespytoval. Rozumiem. Znovu sa odmlčal.

- Myslíte si, že sa mu niečo stalo? - spýtala sa slečna Marplová.

- Je už viac ako týždeň nezvestný, - odvetil Davy. - Nedostal záchvat a neodpadol na ulici. Nepriviezli ho do nemocnice ako obeť dopravnej nehody. Tak kde je? Správu o jeho zmiznutí už uverejnili v tlači, ale dosiaľ sme nedostali nijakú informáciu, kde by sa mohol zdržiavať.

- Ľudia si to možno neprečítali. Ani ja som to nevedela.

- Vyzerá to tak… Naozaj to vyzerá tak… - Davy sledoval akúsi svoju myšlienku, - akoby chcel zmiznúť. Odísť z hotela uprostred noci… Ste si tým celkom istá? - spýtal sa úsečne. - Nesnívalo sa vám to?

- Som si absolútne istá, - vyhlásila presvedčivo slečna Marplová.

Davy vstal.

- Pôjdem za tou chyžnou, - povedal.

Rose Sheldonovú našiel v službe a pokochal sa pohľadom na jej peknej postave.

- Nerád vás vyrušujem, - začal. - Viem, že sa už s vami zhováral náš seržant. Ide o toho starého pána, kanonika Pennyfathera, ktorý je nezvestný.

- Ach, áno, pane, bol to veľmi milý pán. Často tu býval.

- Je roztržitý, - nadhodil Davy.

Na zdvorilej nehybnej tvári Rose Sheldonovej sa zjavil diskrétny úsmev.

- Tak sa na to pozrieme. - Davy predstieral, že si prezerá akési záznamy. - Kanonika Pennyfathera ste naposledy videli…

- Vo štvrtok ráno, pane. Vo štvrtok devätnásteho. Povedal, že tu v noci nebude a možno nepríde ani na druhý deň večer. Šiel tuším do Ženevy. Skrátka niekam do Švajčiarska. Doniesol mi dve košele, aby som mu ich dala oprať, a ja som mu povedala, že ich bude mať hotové až na druhý deň ráno.

- A vtedy ste ho videli naposledy?

- Áno, prosím. Viete, poobede nemávam službu. Chodím zase až na šiestu. Odísť musel práve v čase, keď som tu nebola, alebo bol aspoň dolu. V izbe nebol. Nechal si tam dva kufre.

- To súhlasí, - prisvedčil Davy. Obsah kufrov už preskúmali, ale bolo to bezvýsledné. - Zatelefonovali ste mu na druhý deň ráno? -pokračoval.

- Či som mu zatelefonovala? Nie, prosím, bol už preč.

- Čo zvyčajne ráno robievate? Nosíte mu čaj? Raňajky?

- Iba čaj. Raňajkuje vždy dolu.

- Takže nasledujúci deň ste do jeho izby vôbec nevkročili?

- Ale áno, pán inšpektor. - Rosin hlas znel pohoršene. - Šla som do jeho izby. Predovšetkým som mu priniesla košele. A pravdaže, upratala som izbu. Každý deň upratujem vo všetkých izbách.

- Bolo vidieť, že niekto v posteli spal? Skúmavo naňho pozrela. - V posteli? Nie, prosím.

- Bola rozhádzaná, pokrčená? Zavrtela hlavou.

- A čo kúpeľňa?

- Bol tam vlhký uterák na ruky, nazdám sa, že ho použil ešte večer. Možno si tesne pred odchodom ešte umyl ruky.

- Nič nenasvedčovalo tomu, že sa vrátil - možno dosť neskoro, po polnoci - do izby?

Hľadela naňho ohúrené. Davy chcel čosi povedať, potom si to však rozmyslel. Buď o kanonikovom návrate nevie nič, alebo je dokonalá herečka.

- A čo jeho šaty, obleky? Boli zbalené v kufroch?

- Nie, viseli v skriniach. Izbu si nechal.

- Kto ich teda zabalil?

- Prikázala to slečna Gorringeová, keď bolo treba uvoľniť izbu pre novú dámu.

Jednoduché, jasné vysvetlenie. Ale ak tá stará pani mala pravdu, keď tvrdila, že videla kanonika Pennyfathera, ako v piatok ráno o tretej hodine vychádza z izby, tak sa niekedy musel dostať aj dnu. Do hotela ho nikto nevidel vstupovať. Bol v tom zámer, že prišiel tak, aby ho nik nevidel? V izbe po ňom neostali nijaké stopy. Ani do postele si neľahol. Nesnívalo sa to všetko slečne Marplovej? V jej veku je to celkom možné. Prišlo mu čosi na um.

- A čo jeho letecká taška?

- Prosím, pane?

- Malá tmavobelasá taška spoločnosti b. e. a alebo b. o. a. c. Museli ste ju vidieť.

- Ach tú. Áno, prosím. Vzal si ju so sebou do cudziny.

- Ale neodišiel z Anglicka. Vôbec do Švajčiarska neodcestoval. Takže ju musel niekde zabudnúť. Alebo sa vrátil a nechal ju spolu s ostatnou batožinou.

- Áno… myslím… nie som si celkom istá… myslím, že je to tak.

Davymu znenazdajky prebehla hlavou myšlienka: O tomto ťa nepoučili, však?

Rose Sheldonová bola až doteraz pokojná a pôsobila dôveryhodne. Ale posledná otázka ju vyviedla z rovnováhy. Nevedela na ňu odpovedať. Akiste niečo vedela.

Kanonik si vzal tašku do aerolínií, odkiaľ ho vrátili. Ak sa vrátil do Bertramu, mal by tašku so sebou. Ale keď slečna Marplová opisovala, ako kanonik vyšiel z izby a schádzal po schodoch, o taške sa nezmienila.

Pravdepodobne ostala v izbe, ale do úschovne batožín s ostatnými kuframi ju nedali. Prečo? Preto, lebo sa predpokladalo, že kanonik je vo Švajčiarsku?

Úprimne sa Rose poďakoval a znovu zišiel dolu.

Kanonik Pennyfather! Je to s ním akési záhadné. Veľa rozprával o tom, že ide do Švajčiarska, potom všetko zbabral a nešiel ta, vrátil sa do hotela tak potajomky, že ho nik nevidel, a zavčasu ráno znovu odišiel. Kam? A prečo?

Je za tým všetkým iba roztržitosť?

Ak nie, čo mal potom kanonik za lubom? A čo je ešte dôležitejšie: kde je teraz?

Davy vrhol zo schodišťa závistlivý pohľad na hostí v hale a v duchu sa spýtal, či je každý z nich taký, aký sa zdá. Musí na to prísť! Starší ľudia i ľudia stredných rokov (nikto nebol priveľmi mladý), milí staromódni ľudia, takmer všetci majetní, tešiaci sa úcte. Úradníci, právnici, duchovní; vedľa dverí americký manželský pár, pri kozube francúzska rodina. Nik, kto by sem nepatril, nik nepovolaný; väčšina si pochutnávala na starodávnom anglickom popoludňajšom čaji. Môže byť vôbec v hoteli, kde sa podáva podľa starých zvykov popoludňajší čaj, niečo v neporiadku? Francúz utrúsil smerom k manželke dosť výstižnú poznámku.

- Le Five o’clock, - vravel. - C’est bien anglais ga, n’est-ce pas? (Čaj o piatej. Vyzerá to tak anglicky, však? (pozn. prekl.)) - Súhlasne sa poobzeral.

Le Five o’clock, pomyslel si Davy, keď vychádzal cez lietacie dvere na ulicu. Ten chlap nevie, že Le Five o’clock patrí už rovnako do minulosti ako pumpky!

Vonku nakladali do taxíka niekoľko obrovských amerických kufrov. Zdalo sa, že manželia Cabotovci odchádzajú do hotela Vendôme v Paríži.

Na okraji chodníka sa pani Cabotová zdôverovala manželovi so svojimi dojmami.

- Veru, Elmer, Pendleburyovci hovorili o tomto hoteli pravdu. Je to naozaj staré Anglicko. Hotel je tak nádherne edwardovský. Mám pocit, akoby každú chvíľu mohol vojsť dnu Edward Siedmy a sadnúť si k svojmu popoludňajšiemu čaju. Vážne uvažujem, že sem o rok zase prídem.

- Ak budeme mať milión na utrácanie… - odmerane ju zavrátil manžel.

- Nebolo to až také drahé, Elmer.

Batožina bola naložená, vysoký vrátnik im pomohol nastúpiť a po očakávanom geste pána Cabota zamrmlal: - Ďakujem, pane. - Taxík odišiel.

Vrátnik preniesol pozornosť na Davyho.

- Taxík, pane? Davy naňho pozrel.

Viac ako meter osemdesiat. Zdatný chlap. Trochu vyžitý. Bývalý vojak. Kopa medailí, asi pravých. Nie veľmi spoľahlivý. Priveľa pije.

- Slúžili ste v armáde? - spýtal sa.

- Áno, pane. Írska garda.

- Vidím, že máte medailu za vojenské zásluhy. Kde ste ju získali?

- V Burme.

- Ako sa voláte?

- Michael Gorman. Seržant.

- Ste s prácou spokojný?

- Je to pokojné miestečko.

- Nedali by ste prednosť Hiltonu?

- Nie. Páči sa mi tu. Chodia sem príjemní ľudia a dosť veľa džentlmenov, ktorí chodia na dostihy do Ascotu a Newbury. Občas mi dajú dobré tipy.

- Takže vy ste ír a stávkujete, však?

- Ach! Aký by to bol život bez stávok?

- Pokojný a nudný, - odpovedal hlavný inšpektor Davy. - Ako môj.

- Naozaj, pane?

- Uhádnete, aké mám povolanie? - spýtal sa Davy. Ír sa uškrnul.

- Nechcem sa vás dotknúť, pane, ale ak mám hádať, povedal by som, že ste fízel.

- Uhádli ste na prvý raz, - povedal hlavný inšpektor Davy. - Pamätáte sa na kanonika Pennyfathera?

- Kanonik Pennyfather… meno mi nič nehovorí.

- Starší duchovný. Michael Gorman sa zasmial.

- Ach tak, duchovných je tu ako vody v mori.

- Ten duchovný odtiaľto zmizol.

- Ach, ten! - Zdalo sa, že vrátnik sa trochu zarazil.

- Poznali ste ho?

- Nepamätal by som si ho, keby sa naňho už viacerí nespytovali. Viem iba, že som ho naložil do taxíka a že šiel do klubu Atheneum. Odvtedy som ho nevidel. Ktosi mi vravel, že šiel do švajčiarska, ale počul som, že sa tam neukázal. Asi sa stratil.

- Neskôr v ten istý deň ste ho už nevideli?

- Neskôr… Nie, nevidel.

- Kedy sa vám končí služba?

- O pol dvanástej.

Hlavný inšpektor Davy prikývol, odmietol taxík a pomaly sa pustil po Pond Street. Za ním, tesne pri obrubníku, sa ozval rev auta, ktoré so škrípaním bŕzd zastalo pred hotelom Bertram. Hlavný inšpektor Davy sa rozvážne obzrel a vštepil si do pamäti číslo, fan 2266.

Číslo mu bolo povedomé, aj keď si hneď nevedel spomenúť, čo mu pripomína.

Pomaly vykročil nazad k hotelu. Nestihol prísť k vchodu, keď šofér auta, ktorý len pred chvíľou vošiel dnu, znovu vyšiel. On a jeho auto sa k sebe hodili. Bol to pretekársky model, biely, s dlhými lesklými pásmi. Mladík mal ten istý nedočkavý chrtí výzor, peknú tvár a postavu, na ktorej nebolo ani kúska nadbytočného mäsa.

Vrátnik mu pridržal dvere, mládenec naskočil do auta, hodil vrátnikovi mincu, mocný motor zaburácal a auto odštartovalo.

- Viete, kto to je? - spýtal sa Michael Gorman Davyho.

- V každom prípade nebezpečný šofér.

- Ladislaus Malinowski. Pred dvoma rokmi vyhral Veľkú cenu -stal sa majstrom sveta. Vlani mal škaredú haváriu. Vraví sa, že je už v poriadku.

- Len mi nepovedzte, že ten človek býva v Bertrame. Vôbec sa ta nehodí.

Michael Gorman sa uškrnul.

- Nie, nebýva tu. Ale jeho priateľka áno… - zažmurkal. Vyšiel nosič v pásikavej zástere s ďalšou dávkou luxusnej americkej batožiny.

Davy stál, neprítomne sledoval, ako batožinu nakladajú do prenajatého daimlera, a usiloval sa vybaviť si v pamäti, čo vie o Ladislausovi Malinowskom. Nerozvážny chlapík - povráva sa, že má čosi s nejakou slávnou ženou - ako sa len volá? Ešte vždy hľadel na kufor, potom sa už-už obrátil, že odíde, ale zrazu si to rozmyslel a znovu vošiel do hotela.

Podišiel k pultu a požiadal slečnu Gorringeovú o knihu hostí. Slečna Gorringeová mala plné ruky práce s odchádzajúcimi Američanmi, nuž posunula knihu po pulte smerom k nemu. Obracal stránky: lady Selina Hazyová, Little Cottage, Merryfield, Hants. Manželia Kingovci, Elderberries, Essex. Sir John Woodstock, Beaumont Crescent 5, Cheltenham. Lady Sedgwicková, Hurstings House, Northumberland. Manželia Cabotovci, Connecticut. Generál Radley, The Green 14, Chichester. Manželia Pickingtonovci, Marble head, Connecticut. Kontesa de Blauville, Les Sapins,

St. Germain en Laye. Slečna Jane Marplová, St. Mary Mead, Much Benham. Plukovník Luscombe, Little Green, Suffolk. Pani Carpenterová, slečna Elvíra Blaková. Kanonik Pennyfather, The Close, Chadminster. Pani Holdingová, slečna Holdingová, slečna Audrey Holdingová, The Manor House, Carmanton. Manželia Reysvillovci, Valley Forge, Pennsylvánia. Vojvoda z Barnstable, Doone Castle, N. Devon… Pomyslel si, že všetci dokopy tvoria akýsi model…

Keď zatváral knihu, na jednej z predchádzajúcich strán zazrel meno, ktoré mu padlo do oka. Sir William Ludgrove.

Pán sudca Ludgrove, ktorého väzenský dozorca videl neďaleko miesta, kde došlo k bankovej lúpeži. Pán sudca Ludgrove… kanonik Pennyfather… a obaja boli hosťami hotela Bertram…

- Dúfam, pane, že vám čaj chutil? - Tesne pri ňom stál Henry. Hlas mal zdvorilý, s nádychom starostlivosti dokonalého hostiteľa.

- Bol to najlepší čaj, aký som pil za posledné roky, - vyhlásil hlavný inšpektor Davy.

Spomenul si, že zaň zabudol zaplatiť. Chcel to napraviť, ale Henry odmietavo zdvihol ruku.

- Ach, nie, pane. Povedali mi, že váš čaj ide na účet hotela. Objednal ho pán Humfries.

Henry sa vzdialil. Davy si nebol istý, či mu nemal dať prepitné. Zlostilo ho, že Henry pozná odpoveď na túto spoločenskú otázku lepšie ako on.

Kráčal po ulici a odrazu zastal. Vybral zápisník a zaznamenal si meno a adresu - nesmie strácať čas. Vošiel do telefónnej búdky. Riskne to. Nech sa stane, čo sa stane.

16

Kanonikovi Pennyfatherovi robil starosti šatník. Znepokojoval ho ešte skôr, ako celkom precitol. Potom naň zabudol a znovu zaspal. Ale keď opäť otvoril oči, šatník bol ešte vždy na nepravom mieste. Kanonik ležal na ľavom boku tvárou k obloku a šatník mal stáť naľavo medzi ním a oknom. Ale nestál tam. Bol napravo. To ho znepokojovalo. Tak ho to sužovalo, až sa cítil unavený. Uvedomoval si, že ho strašne bolí hlava a že na dôvažok šatník nie je tam, kde by mal byť. Keď sa v úvahách dostal až sem, znovu zavrel oči.

Keď sa opäť prebudil, v izbe bolo viac svetla. Denné svetlo to ešte nebolo, iba slabé šero úsvitu. - Bože, - vzdychol si kanonik Pennyfather, keď zrazu vyriešil problém šatníka. - Aký som len hlúpy! Pravdaže, veď nie som doma.

Opatrne sa pohol. Nie, to nie je jeho posteľ. Nie je doma. Je… kde vlastne je? Ach, pravdaže. Šiel predsa do Londýna. Je v hoteli Bertram… ale nie, nie je v hoteli Bertram. Takže nie je ani v hoteli.

Božemôj, kde len môžem byť? pýtal sa v duchu kanonik Pennyfather.

Potom si spomenul, že chcel ísť do Luzernu. - Pravdaže, - povedal si, - som v Luzerne. - Začal rozmýšľať o prednáške, ktorú prednesie. Dlho však nevydržal. Mal pocit, že ho od premýšľania rozbolela hlava, a tak znovu zaspal.

Keď sa zase prebudil, mal už v hlave oveľa jasnejšie. Aj v izbe už bolo oveľa viac svetla. Nebol doma, nebol v hoteli Bertram a bol si takmer istý, že nie je ani v Luzerne. Toto vôbec nebola hotelová izba. Veľmi starostlivo si ju prezeral. Bola to nanajvýš čudná izba a bolo v nej veľmi málo nábytku. Akási skriňa (ktorú pokladal za šatník) a okno s kvietkovanými záclonami, cez ktoré dnu prenikalo svetlo. Stolička, stôl a skrinka so zásuvkami. A to bolo všetko.

- Božemôj, - vzdychol si kanonik Pennyfather, - je to veľmi čudné. Kde som?

Chcel vstať a zistiť to, ale keď sa na posteli posadil, zase ho rozbolela hlava, nuž si ľahol.

- Asi som ochorel, - usúdil kanonik. - Áno, celkom iste som ochorel. - Minútu-dve rozmýšľal a potom si povedal: - Vlastne, myslím, že som ešte vždy chorý. Žeby chrípka? Ľudia často vravia, že chrípka prichádza odrazu. Možno som ju dostal na večeri v Atheneu. Tak veru. - Spomenul si, že večeral v Atheneu.

Kanonik Pennyfather začul, že po dome niekto chodí. Možno ho vzali do sanatória. Ale nie, toto nebude sanatórium. S pribúdajúcim svetlom zistil, že je to dosť ošarpaná a zle zariadená malá spálňa.

Domom sa naďalej rozliehali zvuky. Zdola ktosi zavolal: - Dovi, holúbkovia. Na večeru máte kašu s párkom.

Na tieto slová kanonik Pennyfather zareagoval. Kaša s párkom. Slová v ňom vzbudili celkom príjemnú predstavu.

- Tuším som hladný, - povedal si.

Otvorili sa dvere. Dnu vošla žena v stredných rokoch, podišla k záclonám, trochu ich odhrnula a obrátila sa k posteli.

- Tak už ste hore? - spýtala sa. - Ako sa cítite?

- Naozaj neviem, - mdlým hlasom odpovedal kanonik Pennyfather.

- To vám verím. Bolo to s vami dosť zlé. Niečo vás zrazilo - škaredá rana, povedal doktor. Títo šoféri! Zrazia človeka a ani len nezastavia.

- Mal som nehodu? - spýtal sa kanonik Pennyfather. - Automobilovú nehodu?

- Presne tak, - povedala žena. - Keď sme sa vracali domov, našli sme vás ležať pri ceste. Najprv sme si mysleli, že ste opitý. - Pri tejto spomienke sa milo zachichotala. - Potom manžel povedal, že sa pre istotu pozrie. Vraj môže ísť o nehodu. Nebolo z vás cítiť alkohol ani nič také. Ani krv nebolo vidieť. Jednoducho ste tam ležali ako kus dreva. Tak muž povedal: „Nemôžeme ho tu nechať takto ležať,“ a priviezol vás k nám. Chápete?

- Ach, - vyčerpané si vzdychol kanonik Pennyfather a to, čo sa dozvedel, ho dosť zarazilo. - Dobrý samaritán.

- Keď muž zistil, že ste farár, povedal: „Urobili sme záslužný skutok.“ Potom dodal, že bude lepšie, ak to neoznámi na polícii, pretože ako duchovnému by vám to asi bolo proti mysli. Teda, keby ste mali vypité, aj keď sme nijaký alkohol necítili. Potom sme sa rozhodli zavolať doktora Stokesa, aby sa na vás pozrel. Ešte vždy ho voláme doktorom, aj keď ho vyškrtli zo zoznamu lekárov. Je to veľmi milý človek; isteže, trochu zatrpknutý, lebo ho vyhodili. Ale to len pre jeho dobré srdce, naozaj. Pomohol mnohým dievčatám, ktoré sa dostali do ťažkostí. Ale je dosť dobrý doktor, a tak sme ho zavolali, aby vás prezrel. Povedal, že to nie je nič vážne, ide vraj o slabý otras mozgu. Máte len pokojne ležať v tmavej miestnosti. „Chápete,“ povedal, „neurčujem diagnózu ani nič podobné. Nie som tu oficiálne. Nemám právo niečo predpisovať alebo hovoriť.

Bolo by správne zahlásiť to na polícii, ale ak nechcete, tak to nerobte. Dajte tomu starému chudákovi príležitosť.“ To povedal. Prepáčte, ak hovorím nezdvorilo. Doktor je neokrôchaný, čo na srdci, to na jazyku. Čo by ste povedali na trošku polievky alebo na kúsok čerstvého chleba s mliekom?

- Hocijaké jedlo mi padne veľmi vhod, - malátne odpovedal kanonik Pennyfather.

Klesol na podhlavníky. Nehoda? Tak to teda bolo. Nehoda a on sa na nič nepamätá! O niekoľko minút sa dobrá žena vrátila aj s podnosom, na ktorom bola pariaca misa.

- Po tomto sa budete cítiť lepšie, - povedala. - Rada by som vám dala aj trochu whisky alebo brandy, ale doktor povedal, že nesmiete piť nijaký alkohol.

- Isteže, - prisvedčil kanonik Pennyfather, - pri otrase mozgu nie. To by nebolo vhodné.

- Dám vám pod chrbát ešte jeden podhlavník, holúbok, dobre? Tak je to dobre?

Kanonika Pennyfathera oslovenie „holúbok“ trochu zarazilo. Povedal si však, že žena to myslí dobre.

- Ste trochu vykoľajený, - povedala žena.

- A kde sme? - spýtal sa kanonik Pennyfather. - Vlastne, kde som ja? Ako sa volá táto obec?

- Milton St. John, - odpovedala žena. - Nepoznáte to?

- Milton St. John? - zopakoval kanonik Pennyfather. Pokrútil hlavou. - Nikdy som o takej obci nepočul.

- Nuž, nie je to nijaké veľké mesto. Iba dedina.

- Ste veľmi láskavá, - povedal kanonik Pennyfather. - Môžete mi povedať, ako sa voláte?

- Wheelingová. Emma Wheelingová.

- Ste veľmi láskavá, - zopakoval kanonik Pennyfather. - Ale tá nehoda… jednoducho si nič nepamätám…

- Pustite to z hlavy, srdiečko, hneď vám bude lepšie a pamäť sa vám rozhýbe.

- Milton St. John, - začudovane si vravel kanonik Pennyfather. - Ten názov mi vôbec nič nehovorí. Naozaj veľmi čudné!

17

Sir Ronald Graves nakreslil do zápisníka mačku. Pozrel na vysokú mohutnú postavu hlavného inšpektora Davyho, ktorý sedel naproti nemu, a nakreslil buldoga.

- Ladislaus Malinowski? - spýtal sa. - To je možné. Máte nejaké dôkazy?

- Nie, ale zapadol by do schémy, však?

- Odvážlivec. Má nervy zo železa. Majster sveta. Pred rokom mal ťažkú haváriu. Pokiaľ ide o ženy, nemá dobrú povesť. Zdroje príjmov pochybné. Peniaze utráca tu i v cudzine plnými priehrštiami. Stále rajzuje na kontinent a späť. Nazdávate sa, že je to človek, ktorý stojí za tými veľkými organizovanými prepadmi a lúpežami?

- Nemyslím, že ich plánuje. Ale podľa mňa v nich má prsty.

- Prečo?

- Po prvé, jazdí na aute značky Mercedes-Otto. Pretekársky model. Zodpovedá popisu auta, ktoré videli pri Bedhamptone v to ráno, keď prepadli poštový vlak. Čísla sa nezhodujú, ale na to sme zvyknutí. A ten istý trik - čísla sú si nepodobné, ale nie až tak veľmi. Namiesto fan dvadsaťdva šesťdesiatšesť - fan dvadsaťdva deväťdesiatdeväť. Áut značky Mercedes-Otto toho druhu nie je veľa. Jedno má lady Sedgwicková a jedno mladý lord Merrivale.

- Tak teda podľa vás Malinowski nie je šéf?

- Nie. Myslím, že to riadia múdrejšie hlavy ako on. Ale má v tom prsty. Prezrel som si spisy. Vezmite si lúpež v Midlande a v západnom Londýne. Tri nákladné vozy náhodou - naozaj len náhodou -zablokovali istú ulicu. Auto značky Mercedes-Otto, ktoré videli pri mieste lúpeže, vďaka vozom blokujúcim cestu ubziklo.

- Neskôr ho zastavili.

- Áno. Ale vtedy sa mu už nedalo nič dokázať. Najmä keď si ľudia, ktorí lúpež ohlásili, neboli istí, či je to číslo správne. Nahlásili fam tridsaťtri šesťdesiatšesť. Malinowského číslo je fan dvadsaťdva šesťdesiatšesť… Zase rovnaký trik…

- A vy trváte na tom, že to má čosi spoločné s hotelom Bertram. Vyhrabali vám o tom hoteli nejaký materiál?…

Davy si poklepkal po vrecku.

- už to mám. Riadne zaregistrovaná spoločnosť. Účty v poriadku… vyplatený kapitál… riaditelia… a tak ďalej a tak ďalej. To všetko ešte nič neznamená. Finančná stránka veci je zakaždým rovnaká… pripomína to hady, ktoré sa navzájom požierajú. Spoločnosti, akciové spoločnosti - človeku sa z toho krúti hlava!

- Ale, inšpektor. V City to už tak chodí. Súvisí to s daňovými otázkami.

Potrebujem spoľahlivú tajnú informáciu. Ak dáte súhlas, rád by som si zašiel za istým vplyvným potentátom. Zástupca šéfa polície sa naňho uprene zadíval.

- Koho konkrétne máte na mysli? Davy povedal meno.

Zástupca šéfa polície sa zhrozil. - Veru neviem. Obávam sa, že si nebudeme môcť dovoliť požiadať ho o to.

- Veľmi by nám to pomohlo.

Nastalo ticho. Obaja muži na seba hľadeli. Davy sa tváril nevinne, pokojne a trpezlivo. Zástupca šéfa polície ustúpil.

- Ste tvrdohlavý starý diabol, Fred, - povedal. - Urobte, ako chcete. Choďte obťažovať šéfov medzinárodnej európskej finančnej branže.

- Ten to bude vedieť, - povedal hlavný inšpektor Davy. - Ten iste. A ak nie, ľahko to zisti, stačí mu stlačiť gombík na svojom stole alebo zdvihnúť raz telefón.

- Neviem, či bude mať z vašej návštevy radosť.

- Asi nie, - pripustil Davy, - ale nezaberie mu to veľa času. Niekto vplyvný však musí za mnou stáť.

- Myslíte to s tým hotelom Bertram vážne? Ale čo vás k tomu priviedlo? Je v dobrých rukách, má solídnych, vážených návštevníkov, nenarušujú tam predpisy o podávaní liehovín…

- Viem, viem. Nijaký alkohol, drogy či hazardné hry, neposkytujú útulok zločincom. Všetko čisté ako čerstvo napadaný sneh. Nechodia ta bítnici, bitkári ani mladiství delikventi. Iba upiate staré dámy z viktoriánsko-edwardovských čias, vidiecke rodiny, návštevníci z Bostonu a zo solídnejších častí usa. A predsa sa stane, že ráno o tretej sa odtiaľ vykráda ctihodný cirkevný kanonik.

- Kto ho videl?

- Istá pani.

- Ako to, že ho videla? Prečo nebola v posteli a nespala?

- Staré dámy sú už také, pane.

- Azda nehovoríte o… ako sa len volá… o kanonikovi Pennyfatherovi?

- Áno, prosím. Ohlásili, že sa stratil, a Campbella poverili vyšetrovaním.

- Čudná zhoda okolností - jeho meno sa vynorilo v spojitosti s prepadom poštového vlaku v Bedhamptone.

- Vážne? V akej súvislosti?

- Ďalšia stará dáma… alebo prinajmenej v stredných rokoch. Keď zastavili vlak falošným signálom, veľa ľudí sa prebudilo a vyzrelo na chodbu. Táto žena, ktorá býva v Chadminsteri a pozná zvidenia kanonika Pennyfathera, povedala, že ho videla, ako jednými dverami nastupuje do vlaku. Myslela si, že vystúpil, aby zistil, čo sa stalo, a potom znovu nastúpil. Keďže sme vedeli, že je nezvestný, chystali sme sa to vyšetriť…

- Počkajme… vlak zastavili o pol šiestej ráno. Kanonik Pennyfather odišiel z hotela Bertram krátko po tretej. Áno, to by sedelo, ak ho tam odviezli, povedzme, na pretekárskom aute…

- Takže sme zase pri Ladislausovi Malinowskom.

Zástupca šéfa polície pozrel na čarbanice, ktorými popísal notes.

- Keď sa vy do niečoho zahryznete, Fred, len tak ľahko sa nevzdáte, - vyhlásil.

O pol hodiny neskôr hlavný inšpektor Davy vstupoval do nenápadnej, dosť ošumelej kancelárie. Mohutný chlap, ktorý sedel za stolom, vstal a podal mu ruku.

- Hlavný inšpektor Davy? Sadnite si, - povedal. - Máte rád cigary?

Hlavný inšpektor Davy pokrútil hlavou.

- Musím sa vám ospravedlniť, - povedal hlbokým hlasom vidiečana, - že vás oberám o drahocenný čas.

Pán Robinson sa usmial. Bol to zavalitý, veľmi dobre oblečený muž. Mal žltú tvár, tmavé smutné oči a veľké ušľachtilé ústa. Často sa usmieval, pričom mu bolo vidieť veľké zuby. Dúfam, že ich používaš len na jedlo, nevdojak si pomyslel hlavný inšpektor Davy. Pán Robinson rozprával dokonalou angličtinou bez prízvuku, ale Angličanom nebol. Davy, ako mnohí pred ním, by bol rád vedel, akej národnosti pán Robinson v skutočnosti je.

- Tak čím vám môžem pomôcť?

- Potreboval by som vedieť, - ozval sa hlavný inšpektor Davy, - kto je majiteľom hotela Bertram.

Výraz na tvári pána Robinsona sa nezmenil. Keď počul názov hotela, nedal najavo prekvapenie ani to, že o hoteli už počul.

- Chcete vedieť, kto je vlastníkom hotela Bertram, - utrúsil zamyslene. - Tuším sa ten hotel nachádza neďaleko Piccadily, na Pond Street.

- Správne.

- Zavše tam aj ja bývam. Tiché miesto. V dobrých rukách.

- Áno, - prisvedčil Davy, - v mimoriadne dobrých rukách.

- A vás by zaujímalo, kto je majiteľom? Myslíte si, že je to ľahko zistiť?

V jeho úsmeve sa tajil náznak irónie.

- Myslíte normálnou cestou? Ach, áno. - Davy vybral z vrecka kúsok papiera a prečítal z neho tri či štyri mená a adresy.

- Vidím, - povedal pán Robinson, - že niekto si s tým dal už dosť roboty. Zaujímavé. A vy prichádzate za mnou?

- Ak to niekto vie, tak ste to vy, pán Robinson.

- Momentálne to neviem. Ale je pravda, že viem, ako sa dajú informácie získať. Človek má… - pokrčil mohutnými svalnatými plecami, -… človek má styky.

- Áno, - povedal Davy s neúčastnou tvárou.

Pán Robinson naňho pozrel, potom zdvihol slúchadlo.

- Sonia? Dajte mi Carlosa. - Minútu-dve čakal, potom znovu prehovoril. - Carlos? - vychrlil pol tucta viet akýmsi cudzím jazykom. Davy nemal potuchy, aký jazyk to mohol byť.

Davy dobre poznal francúzštinu, akou sa hovorí na Britských ostrovoch. Mal predstavu o taliančine a azda by rozumel jednoduchej turistickej nemčine. Vedel, ako znie španielčina, ruština a arabčina, aj keď tým jazykom nerozumel. Pán Robinson nehovoril ani s jedným z nich. Davy by si trúfol vysloviť domnienku, že pán Robinson? povedal tie vety po turecky, po perzský alebo arménsky, ale ani! tým si nebol celkom istý. Pán Robinson zložil slúchadlo.

- Myslím, - povedal prívetivo, - že nebudeme musieť dlho čakať. Viete, zaujíma ma to. Veľmi ma to zaujíma. Sám sa zavše zamýšľam…

Davy naňho spýtavo pozrel.

-… ako je to vlastne s tým hotelom, - pokračoval pán Robinson. - Myslím po finančnej stránke. Človek by rád vedel, ako sa im môže rentovať. Nikdy to však nebola moja starosť. Človek si cení… - pokrčil plecami, -… pohodlný hotel s mimoriadne schopným personálom a vedením… Áno, zamýšľal som sa nad tým. -Pozrel na Davyho. - Vy o tom niečo viete?

- Zatiaľ nie, - povedal Davy, - ale chcem sa to dozvedieť.

- Je niekoľko možností, - zamyslene vysvetľoval pán Robinson.

- Viete, to je ako s hudbou. V oktáve je len niekoľko tónov, ale dá sa z nich vytvoriť… počkajte, koľko to len… niekoľko miliónov kombinácií. Istý hudobník mi raz povedal, že pritom ani raz nemusíte zopakovať tú istú melódiu. Veľmi zaujímavé.

Na stole sa ozvalo slabé zabzučanie a pán Robinson ešte raz zdvihol slúchadlo.

- Áno? Áno, ste veľmi pohotový. Som rád. Aha! Amsterdam… áno… ach… ďakujem… áno… Nahláskujete mi to? Dobre.

Rýchlo si čosi zaznamenával do bloku, ktorý mal poruke.

- Dúfam, že toto sa vám zíde, - povedal, vytrhol z bloku list a ponad stôl ho podal Davymu, ktorý nahlas prečítal meno Wilhelm Hoffman.

- Švajčiar, - povedal pán Robinson. - Vlastne nie, skôr by som povedal, že sa tam iba narodil. Má veľký vplyv v bankových kruhoch, a hoci sa prísne pridŕža zákonov, má za sebou veľa… pochybných transakcií. Pôsobí výlučne na kontinente, v Anglicku nie.

- Ach tak.

- Ale má brata, - pokračoval pán Robinson. - Róberta Hoffmana. Ten býva v Londýne, obchoduje s diamantmi… je to veľmi vážená firma… Jeho manželka je Holanďanka… Obchod má pobočky aj v Amsterdame… Vaši ľudia Hoffmana asi poznajú. Ako vravím, pôsobí v diamantovej branži, ale je veľmi bohatý a vlastní mnoho nehnuteľností zvyčajne pod cudzím menom. Áno, je v pozadí mnohých obchodných podujatí. Skutočnými majiteľmi hotela Bertram sú on a jeho brat.

- Ďakujem vám, pán Robinson. - Hlavný inšpektor Davy vstal.

- Nemusím vám zdôrazňovať, aký som vám vďačný. Je to úžasné, - dodal, pričom si dovolil dať najavo väčšie nadšenie, ako mal vo zvyku.

- Že som sa to dozvedel? - spýtal sa pán Robinson a vyčaril na tvári jeden zo svojich širokých úsmevov. - Ale to je jedna z mojich špecializácií. Informovanosť. Chcem veľa vedieť. Preto ste za mnou prišli, nie?

- Nuž, - povedal hlavný inšpektor Davy, - vieme to o vás. Ministerstvo vnútra. Zvláštne oddelenie a aj ostatné zložky. - Takmer naivne dodal: - Musel som pozbierať odvahu, kým som sa odhodlal prísť za vami.

Pán Robinson sa opäť usmial.

- Pokladám vás za zaujímavú osobnosť, hlavný inšpektor, - povedal. - Želám vám úspech vo vašej práci.

- Ďakujem vám. Myslím, že ho budem potrebovať. Mimochodom, nazdávate sa, že títo dvaja bratia sú násilníci?

- Určite nie, - povedal pán Robinson. - To by sa priečilo ich zvyklostiam. Bratia Hoffmanovci sa v obchodných veciach neuchyľujú k brutalite. Majú iné, lepšie metódy. Povedal by som, že sú z roka na rok bohatší, lak sa to aspoň dozvedám zo švajčiarskych bankových kruhov.

- Užitočná krajina, to Švajčiarsko, - utrúsil hlavný inšpektor Davy.

- Veru, je to tak. Čo by sme si bez nej počali, to ani neviem! S takým zmyslom pre spravodlivosť! A ten ich cit pre obchod! Veru, my podnikatelia musíme byť tej krajine povďační. Ja osobne, - dodal, - mám vysokú mienku aj o Amsterdame. - Prísne pozrel na Davyho, potom sa znovu usmial a hlavný inšpektor odišiel.

Keď sa vrátil do Scotland Yardu, už ho tam čakal odkaz. Našiel sa kanonik Pennyfather - živý, aj keď nie zdravý. Asi ho v Milton St. John zrazilo auto a dostal otras mozgu.

18

Kanonik Pennyfather hľadel na hlavného inšpektora Davyho a na inšpektora Campbella a oni zasa hľadeli na kanonika. Kanonik Pennyfather bol opäť doma. Sedel v knižnici var veľkom kresle, pod hlavou mal vankúš, pod nohami okrúhlu podus ku a na zdôraznenie toho, že je chorý, mal cez kolená prehodenú deku.

- Obávam sa, - vravel zdvorilo, - že si jednoducho neviem vôbec na nič spomenúť.

- Nepamätáte si nehodu, to, ako vás zrazilo auto?

- Ľutujem, ale naozaj nie.

- Tak ako potom viete, že vás zrazilo auto? - spýtal sa nástojčivo inšpektor Campbell.

- Tá žena, pani… pani… volala sa Wheelingová?… mi to povedala.

- A ako to vedela ona? Kanonik Pennyfather sa zmiatol.

- Bože, máte pravdu. Nemohla to vedieť, však? Asi predpokladala, že šlo o nehodu.

- A vy sa vážne na nič nepamätáte? Ako ste sa dostali do Milton St. John?

- Nemám ani potuchy, - povedal kanonik Pennyfather. - Dokonca ani ten názov mi nič nehovorí.

V inšpektorovi Campbellovi stúpala zlosť, ale hlavný inšpektor Davy zvyčajným pokojným tónom milo povedal:

- Tak nám porozprávajte, pán kanonik, čo posledné si pamätáte. Kanonik Pennyfather sa k nemu s úľavou zvrtol. Inšpektorov nezáživný skepticizmus ho privádzal do pomykova.

- Šiel som na kongres do Luzernu. Vzal som si na letisko taxík, vlastne len do kensingtonských aerolínií.

- Dobre. A ďalej?

- To je všetko. Na viac si nespomínam. Potom sa pamätám už len na tú skriňu.

- Na akú skriňu? - spýtal sa inšpektor Campbell.

- Nebola na svojom mieste.

Inšpektor Campbell sa usiloval podrobnejšie rozobrať otázku nesprávne umiestnenej skrine. Hlavný inšpektor mu skočil do reči.

- Pamätáte sa, že ste prišli do aerolínii, pán kanonik?

- Myslím, že áno, - odpovedal kanonik Pennyfather tónom človeka, ktorý si sebou nie je celkom istý.

- A do Luzernu ste odleteli normálne?

- Áno? Ak je to naozaj tak, nič si nepamätám.

- A na to, že ste sa v tú noc vrátili do hotela Bertram, sa pamätáte?

-Nie.

- Spomínate si na hotel Bertram?

- Pravdaže. Býval som tam. Veľmi príjemný hotel. Mal som tam rezervovanú izbu.

- Pamätáte sa, či ste cestovali vlakom?

- Vlakom? Nie, na vlak si nepamätám.

- Vlak prepadli. Na to by ste sa mali pamätať, pán kanonik.

- Mal by som, však? - povedal Pennyfather. - Ale dajako… si na to nespomínam, - dodal ospravedlňujúco. S prívetivým úsmevom pozrel najprv na jedného, potom na druhého inšpektora.

- Tak vy vravíte, že okrem cesty taxíkom do aerolínií až do chvíle, keď ste sa prebudili v dome Wheelingovcov v Milton St. John, sa na nič nepamätáte.

- Nie je to nič nezvyčajné, - ubezpečil ho kanonik. - Pri otrase mozgu sa to často stáva.

- Keď ste precitli, ako ste si vysvetlili, čo sa vám stalo?

- Tak ma bolela hlava, že som vážne nemohol o ničom premýšľať. Potom som sa, pravdaže, začal čudovať, kde som, a pani Wheelingová mi to vysvetlila a priniesla mi výbornú polievku. Oslovovala ma miláčik, srdiečko a holúbok, - povedal kanonik mierne zhnusený, - ale bola veľmi milá. Naozaj veľmi milá.

- Ak šlo o nehodu, mala ju ohlásiť na polícii. V takom prípade by vás odviezli do nemocnice a riadne sa o vás postarali, - poznamenal Campbell.

- Starala sa o mňa výborne, - odvážne namietol kanonik, - a pokiaľ viem, pri otrase mozgu sa nedá veľa robiť, treba jednoducho dožičiť pacientovi pokoj.

- Pán kanonik, keby ste si ešte na niečo spomenuli…

- Prišiel som o celé štyri dni života, - prerušil ho kanonik Pennyfather. - Veľmi čudné. Naozaj veľmi čudné. Lámem si hlavu nad tým, kde som bol a čo som robil. Doktor vravel, že sa mi môže všetko v pamäti oživiť. Ale rovnako možné je, že sa to nestane. Asi sa nikdy nedozviem, čo sa mi za tie štyri dni prihodilo. - Mihalnice sa mu zachveli. - Prepáčte. Tuším som už dosť unavený.

- Nateraz by bolo toho dosť, - zasiahla pani McCraeová, ktorá sa motala pri dverách, pripravená zasiahnuť, keby bolo treba. Pristúpila k nim. - Doktor vravel, že ho neslobodno znepokojovať, -povedala rozhodne.

Inšpektori vstali a zamierili k dverám. Pani McCraeová ich ako spoľahlivý ovčiarsky pes vyprevadila do haly. Kanonik čosi zamrmlal, na čo sa hlavný inšpektor Davy, ktorý vychádzal z izby posledný, prudko zvrtol.

- Čože? - spýtal sa, ale kanonik mal už zatvorené oči.

- Čo myslíte, že povedal? - spýtal sa Campbell, keď odmietli neveľmi srdečné pozvanie pani McCraeovej, aby sa občerstvili, a vyšli z domu.

Davy zamyslene povedal:

- Tuším povedal „múry Jericha“.

- Čo tým mohol myslieť?

- Znie to biblicky, - odpovedal Davy.

- Myslíte, že sa dozvieme, ako sa starý pán dostal z Cromwell Road do Milton St. John? - spýtal sa Campbell.

- On nám v tom asi veľa nepomôže, - povedal Davy.

- Je možné, že by mala pravdu tá žena, ktorá tvrdila, že videla kanonika, keď prepadli vlak? Môže byť kanonik nejako zapletený do tých prepadov? Vidí sa mi to nemožné. Je to taký dokonalý, úctyhodný starý pán. Nemôžeme predsa podozrievať kanonika chadminsterskej katedrály, že má čosi spoločné s vlakovou lúpežou.

- Nie, - zamyslene povedal Davy, - to nie. Rovnako si človek nevie predstaviť, že by sudca Ludgrove mohol byť zapletený do prepadu banky.

Inšpektor Campbell spýtavo pozrel na svojho nadriadeného.

Výlet do Chadminstru uzavreli krátkym, v podstate zbytočným rozhovorom s doktorom Stokesom.

Doktor Stokes bol agresívny, hrubý a nemal chuť im dačo povedať.

- Wheelingovcov poznám už dlho. Sú ako moji susedia. Našli pri ceste akéhosi starkého. Nevedeli, či je na mol opitý, alebo chorý. Požiadali ma, aby som ho prezrel. Povedal som im, že opitý nie je… že ide o otras mozgu…

- A tak ste ho aj liečili.

- Vôbec nie. Neliečil som ho, nič som mu nepredpísal a ani som ho neošetroval. Nie som lekár, kedysi som ním bol, ale teraz už nie som. Jednoducho som im poradil, aby zavolali políciu. Či to urobili, alebo nie, to už neviem. Do toho ma nič. Obaja sú trochu obmedzení, ale sú to milí ľudia.

- A o tom, že by ste zavolali políciu vy, ste neuvažovali?

- Nie, neuvažoval. Nie som lekár. Nemalo to so mnou nič spoločné. Jednoducho z ľudských pohnútok som im povedal, aby neliali doňho whisky, ale aby ho nechali pokojne ležať, kým nepríde polícia.

Zagánil na nich, a hoci im to bolo proti mysli, museli sa uspokojiť s tým, čo im povedal.

19

Pán Hoffman bol mohutný, mocný chlap. Pôsobil dojmom človeka vyrezaného z dreva - najskôr z tíkového.

Tvár mal takú bezvýraznú, až sa v človeku rodili pochybnosti, či je vôbec schopný uvažovať a cítiť. Zdalo sa to vylúčené.

Správal sa nanajvýš korektne.

Vstal, uklonil sa a vystrel ruku pripomínajúcu sochor.

- Hlavný inšpektor Davy? Pred pár rokmi som mal to potešenie… asi sa už nepamätáte…

- Ale áno, pamätám, pán Hoffman. Prípad aaronberského diamantu. Boli ste na súde korunný svedok - dovoľte mi povedať, vynikajúci svedok. Obhajoba vami nemohla ani trochu otriasť.

- Mnou nemožno len tak ľahko otriasť, - vážne prikývol pán Hoffman.

A naozaj nevyzeral na človeka, ktorého je ľahko vyviesť z rovnováhy.

- Čo môžem pre vás urobiť? - pokračoval. - Dúfam, že sa nevyskytli nejaké problémy; s políciou som vždy chcel dobre vychádzať. Váš skvelý policajný aparát si vysoko vážim.

Ach, nijaké problémy. Chceme len, aby ste nám potvrdili istú informáciu.

- Bude mi cťou, ak vám budem môcť nejako pomôcť. Ako vravím, o londýnskej polícii mám tu najvyššiu mienku. Máte skvelý tím. Schopní správni chlapi so zmyslom pre spravodlivosť.

- Privádzate ma do rozpakov, - povedal Davy.

- Som vám k službám. Čo sa chcete dozvedieť?

- Chcem vás len požiadať o informáciu týkajúcu sa hotela Bertram.

Tvár pána Hoffmana sa nezmenila. Azda len jeho celkové správanie bolo na krátku chvíľu akési meravejšie.

- Hotel Bertram? - spýtal sa. V jeho otázke znel ľahký zmätený tón. Nezasvätený by si mohol pomyslieť, že o hoteli Bertram nikdy nepočul, alebo že si nevie presne spomenúť, či o ňom niečo vie, alebo nie.

- Máte s ním niečo spoločné, pán Hoffman, alebo nie? Pán Hoffman pokrčil plecami.

- Je toho toľko… Človek si nemôže všetko pamätať. Toľko obchodných záležitostí… toľko… veľmi ma to zaneprázdňuje.

- Viem, že ste zainteresovaný do mnohých podnikov.

- Áno. - Pán Hoffman sa meravo usmial. - Vyberám z koláča samé hrozienka, na to myslíte, však? Preto sa nazdávate, že mám čosi spoločné aj s tým… hotelom Bertram?

- Nepovedal by som „čosi spoločné“. Ste vlastne jeho majiteľom, či nie? - prívetivo poznamenal Davy.

Tentoraz pán Hoffman navidomoči stuhol.

- Rád by som vedel, kto vám to povedal? - spýtal sa naivne.

- Je to pravda, nie? - prívetivo pokračoval hlavný inšpektor Davy. - Povedal by som, že je príjemné byť vlastníkom takého hotela. Naozaj musíte byť na to hrdý.

- Ach, áno, - pripustil Hoffman. - V prvej chvíli som si nevedel spomenúť, chápete. - Nasilu sa usmial. - Vlastním v Londýne dosť veľa nehnuteľností. Je to dobrá investícia - nehnuteľnosť. Ak sa predáva niečo, o čom si myslím, že to má dobrú polohu, a ak mám možnosť lacno to nadobudnúť, investujem.

- A hotel Bertram ste tiež kúpili lacno?

- Šlo to s ním dolu kopcom, - povedal pán Hoffman, kývajúc hlavou.

- Nuž, teraz sa zase vzmáha, - ozval sa Davy. - Nedávno som tam bol. Veľmi na mňa zapôsobila tamojšia atmosféra. Milí staromódni hostia, pohodlie, štýlové miestnosti, všetko pravé, všade prepych, ktorý sa pritom ako prepych nevnucuje.

- Ja osobne viem o tom len málo, - vysvetľoval pán Hoffman.

- Je to len jedna z mojich investícií, ale myslím, že výhodná.

- Áno. Zdá sa, že ju vedie veľmi schopný človek. Ako sa volá? Humfries? Áno, Humfries.

- Znamenitý chlap, - povedal pán Hoffman. - Všetko nechávam naňho. Raz za rok si prezriem výkazy, aby som sa presvedčil, či je všetko v poriadku.

- Hotel je plný titulovaných osôb, - poznamenal Davy. - A bohatých amerických turistov. - Zamyslene pokýval hlavou. - Skvelá kombinácia.

- Vravíte, že ste tam nedávno boli? - vyzvedal sa pán Hoffman.

- Dúfam, že… že nie služobne?

- Nešlo o nič vážne. Iba sme si chceli vyjasniť istú malú záhadu.

- Záhadu? V hoteli Bertram?

- Tak to vyzerá. Mohli by sme to nazvať prípad nezvestného duchovného.

- Ide o nejaký žart, - utrúsil pán Hoffman. - To je ten váš sherlock-holmesovký žargón.

- Duchovný, o ktorom vravím, raz ráno odišiel z hotela a nik ho už nevidel.

- Čudné, - povedal pán Hoffman, - ale podobné veci sa stávajú. Spomínam si na veľkú senzáciu spred mnohých, mnohých rokov. Plukovník… počkajte, ako sa volal… tuším plukovník Fergusson, jeden z členov jazdy kráľovnej Mary. Aj on raz odišiel z klubu a viac ho nevideli.

- Isteže, - vzdychol si Davy, - mnohí si takú nezvestnosť volia dobrovoľne.

- Vy o tom viete viac, milý hlavný inšpektor, - povedal pán Hoffman a dodal: - Dúfam, že vám v hoteli vyšli v ústrety?

- Láskavejší ani nemohli byť, - ubezpečil ho Davy. - Ak sa nemýlim, tá slečna Gorringeová pracovala začas u vás…

- To je možné. O celej veci viem naozaj málo. Rozumiete - nemám oň nijaký osobný záujem. Vlastne, - odzbrojujúco sa usmial,

- prekvapilo ma už to, že viete, že patrí mne.

Nevyznelo to celkom ako otázka, v očiach pána Hoffmana sa však znovu zjavil slabý náznak nepokoja. Davy si to všimol, ale nedal to nijako najavo.

- V City je všetko také rozvetvené a navzájom prepojené, až to pripomína obrovskú skladačku, - povedal. - Keby som mal do veci vnikať, praskla by mi hlava. Pokiaľ viem, ako nominálny vlastník je zaregistrovaná spoločnosť Mayfairský majiteľský trust alebo čosi podobné. Jej majiteľom je zase iná spoločnosť a tak ďalej a tak ďalej. Faktom ostáva, že majiteľom hotela ste vy. Tak je to jednoduchšie, nemám pravdu?

- Áno, ja a moji spoluriaditelia, ako by ste povedali vy, stojíme za tým všetkým, - dosť zdráhavo pripustil pán Hoffman.

- Vaši spoluriaditelia. Kto by to tak mohol byť? Myslím, že vy a váš brat.

- Môj brat Wilhelm ide v tejto riskantnej hre so mnou. Musíte pochopiť, že Bertram je len časťou reťaze, ktorú tvoria rozličné hotely, kluby a iné londýnske nehnuteľnosti.

- A ďalší spoločníci?

- Lord Pomfret, Abel Isaacstein, - povedal odrazu Hoffman ostro. - Naozaj to všetko potrebujete vedieť? Len preto, že vám pridelili prípad nezvestného duchovného?

Davy ospravedlňujúco pokrútil hlavou.

- Myslím, že je to skôr zvedavosť. Do Bertramu ma priviedlo len pátranie po nezvestnom duchovnom, ale potom… nuž, potom ma vec zaujala, ak rozumiete, čo mám na mysli. Niekedy vás jedna vec privedie na stopu druhej, nemám pravdu?

- Áno. Je to možné. A čo teraz? - usmial sa Hoffman. - Je vaša zvedavosť upokojená?

- Keď sa chce človek niečo dozvedieť, musí prísť na správnu adresu, no nie? - naivne poznamenal Davy. - Je len jedna vec, ktorú by som sa naozaj rád dozvedel, ale myslím, že vy mi ju nepoviete.

- O čo ide, inšpektor? - opatrne sa spýtal Hoffman.

- Odkiaľ berie Bertram zamestnancov? Sú skvelí! Ten chlapík… akože sa volá… Henry. Ten, čo vyzerá ako veľkovojvodca či arcibiskup - neviem, koho mi väčšmi pripomína. V každom prípade vám vzorne naservíruje čaj a dolky - tie najfantastickejšie dolky! Nezabudnuteľný zážitok.

- Máte ich rád dobre natreté maslom, však? - Pohľad na pána Hoffmana na chvíľu znevažujúco spočinul na Davyho guľatej postave.

- Myslím, že je to na mne vidieť, - uznal si Davy. - Nuž, nedovolím si vás dlhšie zdržiavať. Asi ste veľmi zaneprázdnený hodnotením a vyberaním tých lákavých ponúk alebo niečím podobným.

- Ach. Baví vás predstierať, že o tom všetkom neviete. Nie, nie som zaneprázdnený. Nedovolím, aby ma práca až tak pohlcovala. Moje záľuby sú jednoduché. Žijem skromne, dožičím si voľný čas, pestujem ruže a najviac času venujem rodine, na ktorej mi veľmi záleží.

- Znie to ideálne, - poznamenal Davy. - Kiežby som mohol žiť tak ako vy.

Pán Hoffman sa usmial a obradne vstal, aby mu mohol podať ruku.

- Dúfam, že čoskoro svojho nezvestného duchovného nájdete.

-Ach! To je v poriadku. Prepáčte, že som vám to nevysvetlil. Našiel sa, je to nezáživný prípad, naozaj. Autonehoda, pri ktorej utrpel otras mozgu, bežná a jednoduchá vec.

Davy podišiel k dverám, potom sa obrátil a spýtal sa:

- Mimochodom, je lady Sedgwicková jednou z riaditeliek vašej spoločnosti?

- Lady Sedgwicková? - Hoffman sa na chvíľu odmlčal. - Nie. Prečo by mala byť?

- Ale, človek toho počuje… Je len účastinárka, však?

- Á… áno.

- Tak dovidenia, pán Hoffman. Veľmi pekne vám ďakujem. Davy sa vrátil na Scotland Yard a šiel rovno za zástupcom šéfa polície.

- Z finančného hľadiska stoja za hotelom Bertram bratia Hoffmanovci.

- Čože? Tí lotri?! - zvolal sir Ronald.

- Áno.

- Dobre to tajili.

- Áno, a Róbert Hoffman nebol práve nadšený, že sme na to prišli. Bol to preňho šok.

- Čo povedal?

- Všetko prebiehalo veľmi formálne a zdvorilo. Usiloval sa, nie priveľmi nápadne, zistiť, ako som na to prišiel.

- Dúfam, že ste mu to neprezradili.

- Isteže nie.

- Ako ste mu vysvetlili, prečo ste za ním prišli?

- Nijako, - povedal Davy.

- Nevidelo sa mu to trochu čudné?

- Asi áno. Ale myslím, že som to zahral vcelku dobre.

- Ak za tým stoja Hoffmanovci, vysvetľuje to veľa. Nikdy sa neangažujú do ničoho, čo by ich mohlo priškripnúť, to veru nie! Oni zločin neorganizujú - financujú ho.

- Wilhelm sa vo Švajčiarsku zaoberá bankovými obchodmi. Mal hneď po vojne prsty v tej šmeline s cudzími bankovkami. Vedeli sme to, ale nemohli sme mu to dokázať. Tí dvaja bratia manipulujú s veľkou sumou peňazí a podporujú všetky druhy podnikania -niektoré z nich sú legálne, niektoré nie. Ale sú opatrní, poznajú všetky finty. Róbertov obchod s diamantmi je dosť poctivý a navyše vyzerá veľkolepo: diamanty… bankové záujmy a nehnuteľnosti… kluby, kultúrne ustanovizne, úrady, reštaurácie, hotely… všetko navonok patrí iným osobám.

- Myslite, že všetky tieto organizované lúpeže plánuje Hoffman?

- Nie. Podľa mňa majú tí dvaja na starosti len finančné otázky. Nie, vodcu budete musieť hľadať niekde inde. Voľakde pracuje prvotriedna hlavička.

20

V ten večer sa na Londýn náhle spustila hmla. Hlavný inšpektor Davy si vyhrnul golier kabáta a zabočil na Pond Street. Kráčal pomaly ako človek, ktorý premýšľa o niečom bezvýznamnom, a nijako nepôsobil dojmom, že by sledoval nejaký konkrétny cieľ, ale ten, kto ho dobre poznal, by hneď zbadal, že je vrcholne sústredený. Zakrádal sa ako mačka, ktorá sa už-už ide vrhnúť na myš.

Na Pond Street vládla nočná tíš. Parkovalo na nej len zopár áut. Chumáče hmly sa takmer celkom rozptýlili, ale potom hmla znovu zhustla. Huk premávky z Park Lane sem doliehal tlmene ako zo zastrčenej predmestskej cesty. Autobusy už takmer nechodili. Iba z času na čas prešlo po ulici s optimistickou rozhodnosťou osobné auto. Hlavný inšpektor Davy zabočil do slepej uličky, prešiel až na jej koniec a znovu sa vrátil. Ešte raz sa zvrtol, zdalo sa, že bezcieľne, prešiel hore-dolu, ale jeho kroky mali svoj cieľ. Kradmo ako mačka sústredená na korisť krúžil okolo istej budovy - okolo hotela Bertram. Pozorne si všímal, čo sa nachádza na východ, na západ, na sever a na juh od hotela. Prezeral si autá zaparkované pri chodníku i tie, ktoré stáli v slepej uličke. Zvlášť pozorne si obzeral autá pri parkovacích hodinách. Jedno z nich ho mimoriadne zaujalo a zastal. Zošpúlil pery a potichu si povedal: - Tak si tu zase, krásavec. - Overil si číslo a prikývol: - Tak dnes je to fan dvadsaťdva šesťdesiatšesť, pravda? - Naklonil sa nad auto, jemne prešiel prstami po tabuľke s číslom a potom súhlasne prikývol. - Odviedli dobrú prácu, - povedal takmer nečujne.

Pobral sa ďalej, vyšiel na opačnom konci ulice, kde boli takisto parkovacie hodiny, zvrtol sa doprava, potom ešte raz, a znovu sa ocitol na Pond Street, päťdesiat metrov od vchodu do hotela Bertram. Znovu zastal a obdivoval elegantné tvary ďalšieho pretekárskeho auta.

- Ty si tiež krásavec, - povedal. - A máš také isté číslo ako pri našom poslednom stretnutí. Skoro si myslím, že máš vždy rovnaké číslo. A to by znamenalo… - odmlčal sa. - Žeby to bolo tak? -zamrmlal. Pozrel hore, kde by mala byť obloha. Hmla je čoraz hustejšia, povedal si v duchu.

Pred hotelovým vchodom stál írsky vrátnik a krúžil rukami dopredu a dozadu, aby sa zahrial. Hlavný inšpektor Davy mu zaželal dobrý večer.

- Dobrý večer, pán inšpektor. Odporný čas.

- Veru. Pochybujem, že by mal dnes večer niekto chuť vyjsť von, ak nemusí.

Lietacie dvere sa rozleteli a na schodíku nerozhodne zastala žena stredného veku.

- Želáte si taxík, madam?

- Ach bože. Chcela som ísť peši.

- Na vašom mieste by som to nerobil, madam. Táto hmla je veľmi nepríjemná. Ani v taxíku to nebudete mať jednoduché.

- Myslíte, že by ste mi mohli zohnať taxík? - spýtala sa pochybovačne žena.

- Urobím, čo bude v mojich silách. Choďte dnu do tepla a ja vám prídem povedať, ak ho zoženiem. - Zmeneným tónom, v ktorom bolo cítiť želanie presvedčiť ju, dodal: - Ak to nie je nevyhnutné, madam, radšej dnes večer nikam nechoďte.

- Asi máte pravdu. Ale v Chelsea ma čakajú priatelia. Veru neviem. Možno bude veľmi zložité dostať sa sem nazad. Čo myslíte?

Michael Gorman sa ujal situácie.

- Na vašom mieste, madam, - povedal presvedčivo, - by som šiel dnu a zatelefonoval priateľom. Pre dámu ako vy je nebezpečné byť vonku v takýto hmlistý večer.

- Nuž… naozaj… áno, dobre, hádam máte pravdu. Vrátila sa do hotela.

- Musím na nich dávať pozor, - obrátil sa Michael Gorman k Davymu. - Ľuďom ako ona raz-dva uchmatnú kabelku. Čo je to za nápad, o takomto čase a v hmle chodiť po Chelsea, West Kensingtone, či kam to chcela ísť.

- Máte asi so staršími dámami svoje skúsenosti, - poznamenal Davy.

- Isteže mám. Tento hotel je pre ne ako domov, nech boh opatruje ich starnúce srdcia. A čo vy? Čakáte na taxík?

- Pochybujem, že by ste mi nejaký zohnali, aj keby som naň čakal, - povedal Davy. - Zdá sa, že v takomto nečase ich nebude veľa vonku. A ja im to nezazlievam.

- Mohol by som vám dajaký zohnať. Za rohom zvykne parkovať jeden taxikár, hovie si tam v teple a dáva si kvapku čohosi tuhého, čo zaháňa chlad.

- Taxík nepotrebujem, - vzdychol si Davy a ukázal prstom na hotel.

- Musím ísť dnu, mám tam prácu.

- Vážne? Žeby ešte vždy ten nezvestný kanonik?

- Asi nie. Ten sa už našiel.

- Našiel? - vrátnik sa naňho uprene zahľadel. - Kde sa našiel?

- Túlal sa po autonehode s otrasom mozgu.

- Ach, presne to sa dalo od neho čakať. Asi šiel cez cestu a nepoobzeral sa.

- Tak to vyzerá, - prikývol Davy, strčil do lietacích dverí a vošiel do hotela. V ten večer nebolo v hale veľa hostí. Uvidel slečnu Marplovú, ktorá sedela v kresle neďaleko kozuba, a ona uvidela jeho.

Ale slečna Marplová nedala najavo, že ho pozná. Podišiel k recepčnému pultu. Ako zvyčajne, slečna Gorringeová stála a hľadela do kníh. Videlo sa mu, že keď ho zbadala, trochu sa znepokojila. Bolo to nebadateľné, ale Davy si jej reakciu všimol.

- Pamätáte sa na mňa, slečna Gorringeová? - spýtal sa. - Nedávno som tu bol.

- Áno, pravdaže sa pamätám, hlavný inšpektor. Zaujíma vás ešte niečo? Želáte si hovoriť s pánom Humfriesom?

- Nie, ďakujem. Myslím, že to nebude potrebné. Len by som si rád ešte raz pozrel vašu knihu hostí, ak dovolíte.

- Pravdaže. - Pristrčila mu ju.

Davy otvoril knihu a pomaly kĺzal pohľadom po stránkach. Na slečnu Gorringeovú robil dojem človeka, ktorý hľadá nejakú konkrétnu osobu. V skutočnosti však o to vôbec nešlo. Davy sa vyznačoval schopnosťou, ktorú si osvojil v mladosti a neskôr rozvinul takmer do dokonalosti. Bezchybná fotografická pamäť mu umožňovala zapamätať si mená a adresy. A to, čo videl, si vedel udržať v pamäti dvadsaťštyri alebo aj štyridsaťosem hodín. Zavrel knihu, pokrútil hlavou a vrátil knihu slečne Gorringeovej.

- Kanonik Pennyfather tu zrejme nebol? - spýtal sa ľahostajným hlasom.

- Kanonik Pennyfather?

- Viete o tom, že sa našiel?

- Nie, neviem. Mne to nikto nepovedal. Kde sa našiel?

- Voľakde na vidieku. Zdá sa, že ho zrazilo auto. Nehlásili nám to. Nejaký dobrý samaritán sa ho jednoducho ujal a postaral sa oňho.

- Ach! To som rada. Áno, naozaj som veľmi rada. Robila som si starosti.

- Aj jeho priatelia, - povedal Davy. - Práve som pozeral, či tu niektorý z nich náhodou nebýva. Arcidekan… arcidekan… teraz; si nespomeniem, ako sa volá, ale príde mi to na um, keď ho uvidím.

- Tomlinson? - pomohla mu slečna Gorringeová. - čakáme ho budúci týždeň. Zo Salisbury.

- Nie. Tomlinson nie. No, nič to. - Odvrátil sa od nej. V hale vládol dnes večer pokoj.

Asketický muž v stredných rokoch čítal zle naklepané tézy a občas na okraj strany drobným, kostrbatým, takmer nečitateľným písmom čosi poznačil. Zakaždým, keď to urobil, s kyslým zadosťučinením sa usmial.

V hale boli jeden či dva staršie manželské páry, ktoré sa už veľmi nemali o čom zhovárať. Tu a tam sa zišli dvaja-traja ľudia, ktorých spojil rozhovor o počasí, a diskutovali, ako sa oni alebo ich rodiny dostanú ta, kam chcú.

- Zavolal som Susan a poprosil ju, aby nechodila autom… Je to cesta M1 a v hmle je vždy taká nebezpečná…

- V Midlande sa vraj vyjasnilo…

Hlavný inšpektor Davy prešiel okolo nich, hodil po nich okom a potom nenáhlivo a nenápadne podišiel k osobe, ktorá ho zaujímala.

Slečna Marplová sedela pri kozube a dívala sa, ako sa k nej blíži.

- Tak vy ste ešte vždy tu, slečna Marplová. To som rád.

- Zajtra odchádzam, - oznámila slečna Marplová.

Koniec koncov, už jej poloha potvrdzovala túto skutočnosť. Nesedela uvoľnene, ale vzpriamene, ako sedávajú ľudia v letiskovej hale či staničnej čakárni. Bol si istý, že okrem toaletných potrieb a nočnej košele má už všetko zbalené.

- Končí sa môj dvojtýždňový výlet, - vysvetľovala.

- Dúfam, že ste sa cítili dobre? Slečna Marplová hneď neodpovedala.

- Svojím spôsobom… áno… - Odmlčala sa.

- A ináč nie?

- Ťažko by som vám vysvetľovala, na čo myslím…

- Nesedíte priveľmi blízko kozuba? Je tu dosť horúco. Nechceli by ste si presadnúť… povedzme tam do kúta?

Slečna Marplová pozrela do tichého kúta, na ktorý inšpektor ukázal, a potom naňho.

- Myslím, že máte pravdu, - povedala.

Podal jej ruku, aby mohla vstať, odniesol jej kabelku a knihu a usadil ju.

- Je vám tu dobre?

- Výborne.

- Viete, prečo som vám to navrhol?

- Pretože ste si mysleli, veľmi milé od vás, že mi je pri kozube horúco. A okrem toho, tu nás nebude nikto počuť.

- Chcete mi niečo povedať, slečna Marplová?

- Prečo myslite?

- Tvárite sa, akoby ste chceli, - povedal Davy.

- Ľutujem, že som to tak okato dala najavo, - poznamenala slečna Marplová. - Nemala som to v úmysle.

- Tak teda, o čo ide?

- Neviem, či by som to mala povedať. Bola by som rada, inšpektor, keby ste mi uverili, že sa vám do toho naozaj nerada pletiem. Nemám rada, keď sa do veci pletú nepovolaní. Hoci ide o dobre myslenú snahu, môže narobiť veľa škody.

- Teda tak sa veci majú… Rozumiem. Áno, nie je to pre vás ľahké.

- Niekedy človek vidí, že tí druhí robia čosi, čo sa mu nezdá rozumné, ba dokonca to pokladá za nebezpečné. Ale má človek právo miešať sa do toho? Podľa mňa zvyčajne nie.

- Máte na mysli kanonika Pennyfathera?

- Kanonika Pennyfathera? - Hlas slečny Marplovej znel veľmi prekvapene. - Ach, nie. Božemôj, nie, s ním to nemá nič spoločné. Týka sa to dievčaťa.

- Vážne, dievčaťa? A nazdávate sa, že by som v tej veci mohol byť osožný?

- Neviem, - povedala slečna Marplová. - Jednoducho neviem. Ale trápi ma to, veľmi ma to trápi.

Davy nenaliehal. Pohodlne sedel a vyzeral mohutne a dosť nahlúplo. Dožičil jej čas. Chcela mu zo všetkých síl pomôcť a teraz bol ochotný aj on urobiť čokoľvek, aby pomohol jej. Asi to preňho nebude nič zaujímavé. Na druhej strane, človek nikdy nevie…

- Človek číta v novinách, - vravela slečna Marplová tichým, jasným hlasom, - správy o súdnych procesoch; o mladých ľuďoch; deťoch či dievčatách, „ktorým sa treba venovať a chrániť ich“. Myslím, že je to len právnický termín, ale mohol by znamenať niečo konkrétne.

- A vy sa nazdávate, že to vami spomínané dievča potrebuje starostlivosť a ochranu?

- Áno, myslím, že áno.

- Je celkom sama?

- Ach, nie, - namietla slečna Marplová. - Naopak, celkom naopak, keby sa to tak dalo povedať. Navonok sa zdá, že je veľmi dobre chránená a že sa jej dostáva veľkej starostlivosti.

- Znie to zaujímavo, - povedal Davy.

- Bývala v tomto hoteli, - pokračovala slečna Marplová, - tuším s pani Carpenterovou. Pozrela som do knihy hostí, ako sa dievča volá. Elvíra Blaková.

Davy na ňu pozrel so zábleskom záujmu.

- Pekné dievča. Veľmi mladé, a ako vravím, dobre vychované a ochraňované. Jej poručníkom je plukovník Luscombe, veľmi milý človek. Príjemný starší pán, isteže, má už svoje roky a obávam sa, že je strašne naivný.

- Hovoríte o poručníkovi?

- Áno, o poručníkovi, - povedala slečna Marplová. - Dievča nepoznám. Ale nazdávam sa, že je v nebezpečenstve. Celkom náhodou som ju videla v Batterseaskom parku. Sedela tam v záhradnej reštaurácii s nejakým mládencom.

- Ach, tak o to ide? - povedal Davy. - Asi sa k nej nehodí. Bítlsák… šmelinár… zabijak…

- Je to veľmi pekný muž, - pokračovala slečna Marplová, - A nie ani taký mladý. Má čosi vyše tridsať, povedala by som, že je to pre ženy veľmi príťažlivý typ, ale jeho tvár neveští nič dobré. Krutá, dravá, lotrovská.

- Nemusí byť taký zlý, ako vyzerá, - chlácholivo namietol Davy.

- Keď už ide o to, je horší, ako vyzerá, - povedala slečna Marplová. - Som o tom presvedčená. Jazdí na veľkom pretekárskom aute.

Davy na ňu bleskovo pozrel.

- Na pretekárskom aute?

- Áno. Raz či dva razy som ho videla parkovať neďaleko tohto hotela.

- Nepamätáte si, aké číslo malo to auto?

- Pravdaže si pamätám, fan dvadsaťdva šesťdesiatšesť. Mala som bratanca, ktorý jachtal, - vysvetľovala slečna Marplová, - preto si to číslo pamätám.

Davy sa zatváril nechápavo.

- Viete, kto to je? - spýtala sa slečna Marplová.

- Nuž, áno, viem, - pomaly odpovedal Davy. - Napoly Francúz, napoly Poliak. Veľmi známy automobilový pretekár; pred tromi rokmi sa stal majstrom sveta. Volá sa Ladislaus Malinowski. Niektoré vaše postrehy o ňom sú nepochybne pravdivé. Pokiaľ ide o ženy, nemá dobrú povesť. To znamená, že nemôže byť vhodným partnerom pre mladé dievča. Ale s takými vecami sa nedá len tak ľahko pohnúť. Dievča sa s ním stretáva potajomky, však?

- Je to takmer isté, - prisvedčila slečna Marplová.

- Hovorili ste o tom s jej poručníkom?

- Nepoznám ho, - povedala slečna Marplová. - Len nedávno mi ho predstavila naša spoločná známa. Nerada by som ho domŕzala neoverenými chýrmi. Zaujímalo by ma, či s tým môžete urobiť niečo vy.

- Pousilujeme sa, - povedal Davy. - Mimochodom, myslím, že by vás mohlo zaujímať, že váš priateľ, kanonik Pennyfather, sa našiel v poriadku.

- Naozaj? - slečna Marplová ožila. - Kde?

- V dedinke Milton St. John.

- Čudné. Čo tam robil?

- Asi mal nehodu, - povedal hlavný inšpektor Davy s dôrazom na prvom slove.

- Akú nehodu?

- Zrazilo ho auto… otras mozgu… alebo ho tiež mohli ovaliť po hlave.

- Ach tak! Rozumiem. - Slečna Marplová premýšľala. - On sám to nevie?

- Vraví, - hlavný inšpektor znovu položil na slovo väčší dôraz, že o ničom nevie.

- Veľmi čudné.

- Však? Posledné, na čo si pamätá, je to, že sa viezol taxíkom do kensingtonských aerolínií.

Slečna Marplová zarazene pokrútila hlavou.

- To pre ten otras mozgu, - zašomrala. - Povedal niečo… užitočné?

- Mrmlal čosi o múroch Jericha.

- Jozue? - nadhodila slečna Marplová, - či archeologické vykopávky… alebo, spomínam si na jednu hru, ktorú dávali voľakedy dávno - myslím, že od Sutra.

- A celý týždeň dávajú na severnom brehu Temže v kine Gaumont Múry Jericha. S Oľgou Radbourneovou a Bartom Levinnom, - poznamenal Davy.

Slečna Marplová naňho podozrievavo pozrela.

- Mohol ísť na ten film do kina na Cromwell Road. Predstavenie sa mohlo skončiť okolo jedenástej a kanonik sem mohol prísť, povedzme, ešte dávno pred polnocou, ale v tom prípade by ho niekto musel vidieť.

- Nastúpil do zlého autobusu, - nadhodila slečna Marplová,

- alebo čosi také…

- Povedzme, že sa vrátil po polnoci, - povedal Davy, - a vošiel do svojej izby tak, že ho nik nevidel… Ale ak je to tak, čo sa stalo potom… a prečo o tri hodiny neskôr odišiel?

Slečna Marplová chvíľu uvažovala.

- Jediné, čo mi prichádza na um, je… Ach!

Z ulice sa ozval výstrel a slečna Marplová vyskočila z kresla.

- Výfuk z auta, - upokojoval ju Davy.

- Prepáčte, že som sa tak strhla… som dnes nervózna… mám taký pocit…

- Že sa niečo stane? Myslím, že sa nemusíte znepokojovať.

- Nikdy som nemala rada hmlu.

- Chcel som vám povedať, - pokračoval hlavný inšpektor Davy,

- že ste mi veľmi pomohli. To, čo ste si všimli, boli len maličkosti, ale pomohli mi.

- Takže tu ozaj nebolo čosi v poriadku?

- V tomto hoteli v poriadku nič nebolo a ani nie je. Slečna Marplová si vzdychla.

- Na prvý pohľad to tu vyzerá skvelo… také nezmenené… akoby ste sa vrátili do minulosti. Do čias, ktoré som mala rada a ktoré sa mi páčili.

Odmlčala sa.

- Samozrejme, v skutočnosti to tak nebolo. Overila som si, čo som, nazdávam sa, vedela už predtým, že človek sa nikdy nemôže vrátiť nazad, že by sa o to ani nemal usilovať… že podstatou života je smerovať dopredu. Život je naozaj jednostranná ulica, nemám pravdu?

- Tak nejako to bude, - súhlasil Davy.

- Spomínam si, - povedala slečna Marplová, odbočujúc od hlavnej témy, čo bolo pre ňu charakteristické, - ako som bola s matkou a starou mamou v Paríži a ako sme šli do hotela Elyseé na čaj. Stará mama sa poobzerala a zrazu povedala: „Clara, tuším som tu jediná žena, ktorá ešte nosí čepiec!“ A tak to aj bolo! Keď sa vrátila domov, zbalila všetky čepce a korálkami zdobené kabáty a poslala ich preč…

- Do bazára? - prívetivo sa spýtal Davy.

- Kdežeby do bazára. Nik by ich tam nekúpil. Poslala ich istej divadelnej spoločnosti. Veľmi sa im potešili. Ale, - slečna Marplová sa vrátila k téme, - kde som to prestala?

- Vraveli ste o tomto hoteli.

- Áno. Zdalo sa, že je tu všetko v poriadku, ale nie je. Je to tu také popletené - skutoční ľudia a vedľa nich neskutoční. Nie vždy sa dá rozoznať, kto je kto.

- Ako to myslíte: neskutoční ľudia?

- Bývali tu niekdajší vojaci, ktorí sú už teraz na penzii, ale aj takí, čo v armáde jakživ neboli a za vojakov sa iba vydávali. A falošní duchovní. A admiráli a námorní kapitáni, ktorí v námorníctve nikdy neslúžili… Moja priateľka Selina Hazyová - najprv ma zabávalo, ako dychtí po stretnutí s ľuďmi, ktorých poznala (to je, samozrejme, celkom prirodzené), a ako často sa zmyli, pretože to neboli tí, za ktorých ich pokladala. Stávalo sa to však pričasto. A tak som sa začala zamýšľať. Dokonca aj Rose, chyžná - bola taká milá - ale neviem, prečo som si začala namýšľať, že možno ani ona nie je skutočná.

- Ak vás to zaujíma, je to bývalá herečka. Dobrá herečka. Tu si zarobí viac, ako dostávala v divadle.

-Ale… prečo?

- Najmä preto, že je súčasťou výzdoby. Možno je za tým aj niečo iné.

- Som rada, že odchádzam, - povedala slečna Marplová. Trochu ju striaslo. - Skôr ako sa niečo stane.

Hlavný inšpektor Davy na ňu zvedavo pozrel.

- Čo by sa podľa vás malo stať? - spýtal sa.

- Niečo zlé, - odpovedala slečna Marplová.

- Zlé je veľmi široký pojem…

- Myslíte, že je to veľmi melodramatické?… Ale mám už nejaké skúsenosti… tak často som sa stretla s vraždou…

- S vraždou? - Hlavný inšpektor Davy pokýval hlavou. - Nemyslím, že sa tu stane vražda. Iba sa tu, v tomto pohodlnom hniezdočku, zišlo zopár prefíkaných zločincov.

- To je niečo iné. Vražda - chcieť zavraždiť človeka - je niečo celkom iné. To je - ako by som to povedala - to je výzva ľudskosti.

Davy na ňu milo pozrel a chlácholivo pokrútil hlavou.

- Nestane sa tu nijaká vražda, - vyhlásil.

Vonku zahrmel prenikavý výstrel, silnejší ako predchádzajúci. Hneď nato nasledoval výkrik a ďalší výstrel.

Hlavný inšpektor Davy vyskočil na nohy tak rýchlo, ako by to od neho nik nečakal. O niekoľko sekúnd vybehol lietacími dverami na ulicu.

Hmlu pretínali ženské výkriky, v ktorých znel strach. Hlavný inšpektor Davy utekal po Pond Street ta, odkiaľ sa výkriky ozývali. Nejasne videl krivky tela ženy, opierajúcej sa o zábradlie. Urobil asi desať krokov a bol pri nej. Žena mala na sebe dlhý svetlý kožuch a tvár jej vrúbili žiarivé svetlé vlasy. Na chvíľu sa mu zamarilo, že ju pozná, potom si však uvedomil, že je to ešte len dievča. Pri jej nohách na chodníku ležalo rozvalené telo muža v uniforme. Hlavný inšpektor davy ho poznal. Bol to Michael Gorman.

Keď Davy podišiel k trasúcemu sa dievčaťu, kŕčovite mu zovrelo ruku a vyrážalo zo seba nesúvislé vety.

- Niekto ma chcel zabiť… niekto… vystrelil na mňa… Nebyť jeho… - ukázala na nehybnú postavu, ktorá jej ležala pri nohách. - Odsotil ma a postavil sa predo mňa… vtom vystrelili druhý raz… on spadol… Zachránil mi život. Myslím, že je ranený… vážne ranený…

Hlavný inšpektor Davy si kľakol na koleno a vytiahol baterku. Vysoký írsky vrátnik padol ako vojak. Na ľavej strane blúzy mal mokrú škvrnu, a ako krv presakovala do šiat, škvrna sa neprestajne zväčšovala. Davy mu zdvihol viečko a chytil ho za zápästie. Potom vstal.

- Dostal to naplno, - povedal.

Dievča prenikavo vykríklo. - Je mŕtvy? Ach, nie, nie! Nemôže byť mŕtvy.

- Kto na vás vystrelil?

- Neviem… Za rohom som vystúpila z auta a pridŕžala som sa zábradlia, aby som nezablúdila… šla som do hotela Bertram. A potom sa zrazu ozval výstrel… guľka mi preletela tesne vedľa hlavy a potom… on… vrátnik z hotela… utekal od hotela ku mne, strčil ma za seba a nato sa ozval ďalší výstrel… myslím… nech to bol ktokoľvek, musel sa skrývať kdesi tam…

Hlavný inšpektor Davy pozrel smerom, kam ukázala. Z bližšej strany hotela Bertram stál starý dom s vchodom pod úrovňou ulice, ku ktorému viedla bránka a niekoľko schodov. Pretože v dome boli len sklady, veľmi sa nepoužíval. Človek sa tam však mohol ukryť dosť ľahko.

- Nevideli ste ho?

- Nie dobre. Prešmykol sa popri mne ako tieň. Bola hustá hmla. Davy prikývol.

Dievčina začala hystericky revať.

- Kto ma mohol chcieť zabiť? Prečo ma chceli zabiť? To je už druhý raz. Nerozumiem tomu… prečo…

Hlavný inšpektor Davy jednou rukou objal dievča a druhou hmatal vo vrecku. Hmlu preťali prenikavé zvuky policajnej píšťalky.

V hale hotela Bertram slečna Gorringeová, ktorá stála za pultom, ostražito zdvihla zrak.

Aj jeden či dvaja hostia vzhliadli. Tí starší a väčšmi hluchí nezareagovali.

Henry, ktorý sa chystal položiť na stôl pohár starej brandy, ostal stáť s pohárom v ruke.

Slečna Marplová sa naklonila dopredu a zovrela operadla kresla.

Admirál vo výslužbe ironicky utrúsil:

- Nehoda! V tej hmle sa asi zrazili autá.

Lietacie dvere sa rozleteli dovnútra. Prešiel nimi obrovský policajt, ktorý vyzeral oveľa väčší, ako bol v skutočnosti.

Podopieral dievčinu v svetlom kožuchu. Zdalo sa, že dievčina sa nevie udržať na nohách. Policajt sa v pomykove obzeral, hľadal niekoho, kto by mu pomohol.

Slečna Gorringeová vyšla spoza pultu, pripravená mu pomôcť. Vtom však zastal dolu výťah. Vystúpila z neho vysoká žena. Dievča sa policajtovi vytrhlo a utekalo cez halu.

- Mami, - kričala. - Ach, mami, mami… - a vzlykajúc sa hodila do náručia Bess Sedgwickovej.

21

Hlavný inšpektor Davy sa usadil v kresle a upieral pohľad na dve ženy, ktoré sedeli oproti nemu. Bolo po polnoci. Privolaní policajti medzitým už odišli. Boli tu lekári, chlapci z daktyloskopie, sanitka, čo odviezla mŕtvolu; teraz sa už všetci zmestili do jednej miestnosti hotela Bertram, ktorú dalo vedenie k dispozícii polícii. Hlavný inšpektor Davy sedel na jednej strane stola, na druhej Bess Sedgwicková a Elvíra. Pri stene sedel policajt a mlčky zapisoval. Seržant Wadell sa uvelebil neďaleko dverí.

Davy zamyslene hľadel na dve ženy oproti sebe. Matka a dcéra. Všimol si, že sú si veľmi podobné. Pochopil, ako si mohol v tej hmle na chvíľu pomýliť Elvíru Blakovú s Bess Sedgwickovou. Ale teraz, keď ich mal pred sebou, väčšmi ho upútali črty, ktorými sa odlišovali, ako tie, ktoré mali rovnaké. Okrem farby vlasov sa vlastne na seba ani nepodobali, ale pretrvával v ňom dojem, že má pred sebou kladnú a zápornú verziu jednej osobnosti. Všetko pozitívne sa spájalo s Bess Sedgwickovou. Vitalita, energia, magnetická príťažlivosť. Obdivoval ju. Odjakživa ju obdivoval. Obdivoval jej odvahu a vždy sa nadchýnal jej hrdinskými činmi; keď čítal nedeľné vydanie novín, vravieval si: „To nezvládne!“ Ale ona to zakaždým zvládla. Neveril, že by mohla dôjsť do cieľa cesty, ale ona došla. Obdivoval najmä jej nezlomnú vôľu. Prekonala leteckú katastrofu, niekoľko autohavárií, dvakrát nešťastne spadla z koňa, ale napriek tomu všetkému bola tu. Vzrušujúca, energická osobnosť, ktorú musel človek ustavične brať na vedomie. V duchu dal pred ňou klobúk dolu. Isteže, jedného dňa príde krach. Tak dlho sa môže človeku dariť len v rozprávke. Zrak mu skĺzol z matky na dcéru. Čudoval sa. Veľmi sa čudoval.

Pomyslel si, že Elvíre Blakovej sa všetko zatajilo vnútri. Bess Sedgwicková sa prehrýzla životom tak, že mu nanútila svoju vôľu. Elvíra, ako sa domnieval, si vytvorila iný postoj k životu. Podrobuje sa mu, pomyslel si Davy. Poslúcha ho. Pokorne sa usmieva, ale vie sa pritom prešmyknúť. Je prešibaná, povedal si, hodnotiac túto skutočnosť. Len tak sa asi vie pretĺkať životom. Nevie sa tváriť, akoby sa nič nestalo alebo vnucovať svoju vôľu. Asi aj preto ľudia, ktorí ju mali pod dohľadom, nikdy netušili, čo sa v nej tají.

Davy by bol rád vedel, prečo sa v neskorý hmlistý večer zakrádala po ulici do hotela Bertram. Chcel sa jej na to hneď opýtať. Pomyslel si však, že by ho asi oklamala. Takto sa to úbohé dieťa bráni… pomyslel si, šla sem, aby sa tu stretla s matkou, alebo ju tu hľadala? Je to celkom možné, ale nemyslel, že to tak bolo. Aspoň teraz nie. Na um mu zišlo veľké športové auto ukryté za rohom, auto s poznávacou značkou fan 2266. Keďže tu má Ladislaus Malinowski auto, musí byť niekde nablízku aj on.

- Tak teda, - s tým najmilším otcovským tónom sa hlavný inšpektor Davy obrátil k Elvíre, - ako sa teraz cítite?

- Som v poriadku, - povedala Elvíra.

- Dobre. Rád by som vám položil zopár otázok, ak myslíte, že mi na ne môžete odpovedať; viete, v takýchto prípadoch je čas zvyčajne veľmi dôležitý. Dva razy na vás vystrelili a zabili pritom človeka. Chceme získať čo najviac informácií o vrahovi.

- Poviem vám, čo viem, ale všetko sa odohralo tak naraz. A v tej hmle nebolo nič vidieť. Nemám ani potuchy, kto to mohol byť, ani ako vyzeral. Preto som sa tak vyľakala.

- Povedali ste, že to bolo už druhý raz, čo vás chcel niekto zabiť. Mám si to vysvetliť tak, že už predtým sa vás usilovali usmrtiť?

- To som povedala? Nepamätám sa. - Oči jej zmätene zažmurkali. - Myslím, že som nič také nepovedala.

- Ale áno, povedali ste to, - zdôraznil Davy.

- Asi som bola iba… hysterická.

- Nie, - namietol Davy, - myslím, že nie. To, čo ste povedali, ste podľa môjho názoru mysleli vážne.

- Asi som mala bujnú fantáziu, - povedala Elvíra. Pohľad jej zasa kamsi uhýbal.

Bess Sedgwicková sa zamrvila.

- Radšej by si to mala povedať, Elvíra, - poznamenala ticho. Elvíra vrhla na matku krátky vystrašený pohľad.

- Nemusíte sa znepokojovať, - prívetivo sa ozval Davy. - My od polície vieme, že dievčatá matkám a poručníkom všetko neprezradia. Neberieme tieto veci veľmi vážne, ale musíme o nich vedieť, pretože nám pomáhajú, chápete?

- Bolo to v Taliansku? - spýtala sa Bess Sedgwicková.

- Áno, - odvetila Elvíra.

- Chodili ste tam do školy, alebo ste navštevovali kurz na rozšírenie vzdelania, či ako sa to dnes volá, však? - spýtal sa Davy.

- Áno. U kontesy Martinelliovej. Bolo nás tam osemnásť či dvadsať.

- A mali ste pocit, že vás chce niekto zabiť. Ako to bolo?

- Nuž, dostala som veľkú škatuľu bonbónov. Bol k nej priložený lístok napísaný ozdobným písmom po taliansky. Stálo tam čosi ako „krásnej signorine“. Niečo také. Moje priateľky i ja… nuž… trochu sme sa z toho smiali a boli sme zvedavé, kto to poslal.

- Prišlo to poštou?

- Nie. Poštou to nemohlo prísť. Jednoducho som to našla v izbe. Niekto mi tam škatuľu musel nechať.

- Aha. Asi podplatili niekoho zo služobníctva. Predpokladám, že kontese… akože sa volala… ste o tom nepovedali.

Na Elvírinej tvári sa ukázal náznak úsmevu. - Nie. Nie. To určite nie. V každom prípade sme však škatuľu otvorili a boli v nej vynikajúce bonbóny. Boli všelijaké, ale boli medzi nimi aj také s fialovou plnkou. To sú bonbóny, čo majú navrchu kandizované ovocie. Tie mám najradšej. Takže ja som si, pravdaže, vzala najprv jeden-dva z nich. A potom v noci mi prišlo hrozne zle. Nemala som pocit, že na vine sú bonbóny, myslela som, že mi je zle z večere.

- Bolo zle aj niekomu inému?

- Nie. Iba mne. Bolo mi veľmi zle, ale na druhý deň večer som sa už cítila dobre. Potom o deň-dva som zjedla ďalší z tých istých bonbónov a znovu sa to opakovalo. Tak som o tom povedala Bridget. Bridget bola moja najlepšia priateľka. Pozreli sme sa na tie bonbóny a zistili sme, že na bonbónoch s fialovou plnkou je zospodu dierka, ktorú šikovne zapchali, a tak sme si pomysleli, že niekto cez ňu vstrekol jed, ale len do bonbónov s fialovou plnkou, ktoré som jedla ja.

- Bolo zle aj niekomu inému? -Nie.

- Predpokladám teda, že tie bonbóny s fialovou plnkou asi nik nejedol.

- Nie. Myslím, že nie. Viete, bol to darček pre mňa a dievčence vedeli, že tie bonbóny mám rada, nuž mi ich nechali.

- Ten chlapík, nech to bol ktokoľvek, riskoval, - povedal Davy. - Všetky ste sa mohli otráviť.

- To je absurdné, - úsečne povedala lady Sedgwicková. - Vyslovene absurdné! Ešte nikdy som o takej surovosti nepočula.

Hlavný inšpektor Davy ju jemným gestom ruky umlčal. - Prosím vás, -povedal a znovu sa zvrtol k Elvíre: - Nuž, zdá sa mi to veľmi zaujímavé, slečna Blaková. Ani potom ste to neoznámili kontese?

- Nie, nepovedali sme jej nič. Urobila by veľký poplach.

- Čo ste urobili s bonbónmi?

- Odhodili sme ich, - vysvetlila Elvíra. - Boli to skvelé bonbóny, - dodala s náznakom ľútosti.

- Neusilovali ste sa zistiť, kto vám ich poslal? Elvíra sa zatvárila zarazene.

- Viete, nazdávala som sa, že to môže byť Guido.

- Áno? - milo povedal hlavný inšpektor Davy. - A to je kto?

- Ach, Guido… - Elvíra sa odmlčala a pozrela na matku.

- Nebuď hlúpa, - povedala Bess Sedgwicková. - Povedz hlavnému inšpektorovi o Guidovi, nech je to ktokoľvek. Každé dievča tvojho veku sa v živote stretne s nejakým Guidom. Asi ste sa zoznámili tam?

- Áno. Keď sme boli v opere. Oslovil ma. Bol milý. Veľmi príťažlivý. Keď sme šli na hodiny, zavše som ho vídala. Posielal mi lístočky.

- Myslím, že si kontese nahovorila kopu klamstiev, - ozvala sa Bess Sedgwicková, - a s priateľkami si si to naplánovala tak, aby si sa dostala von a mohla sa s ním stretnúť. Nemám pravdu?

Zdalo sa, že po tejto krátkej spovedi Elvíre odľahlo.

- Niekedy to zariadil Guido…

- Ako sa volal druhým menom?

- Neviem, - odpovedala Elvíra. - Nikdy mi to nepovedal. Hlavný inšpektor Davy sa na ňu usmial.

- Teda nechcete mi to prezradiť? Nič to. Ubezpečujem vás, že si ho nájdeme celkom ľahko aj bez vašej pomoci, keby sme to pokladali za dôležité. Ale prečo si myslíte, že tento mládenec, ktorý bol do vás zaľúbený, vás chcel usmrtiť?

- Preto, lebo sa mi zavše tak vyhrážal. Chápete, zavše sme sa pohádali. Priviedol si priateľov a predstierala som, že sa mi páčia väčšmi ako on, a vtedy sa strašne, strašne nahneval. Povedal, že nech si dávam pozor na to, čo robím. Vraj sa ho aj tak nezbavím! A že ak mu nebudem verná, zabije ma! Vtedy som si myslela, že je to od neho melodramatické, že hrá divadlo. - Elvíra sa odrazu nečakane usmiala. - Bolo to skôr smiešne. Nenazdávala som sa, že to myslí naozaj vážne.

- Nuž, - poznamenal hlavný inšpektor Davy, - nezdá sa mi veľmi pravdepodobné, že by mládenec, ktorého ste takto opísali, naozaj mohol otráviť bonbóny a poslať vám ich.

- Ani mne sa to nezdá, - súhlasila Elvíra, - ale musel to byť on, pretože si neviem predstaviť, kto iný by to mohol urobiť. Trápilo ma to. A potom, keď som prišla sem, dostala som list. - Odmlčala sa.

- Aký list?

- V obálke, napísaný na stroji. Text znel: Dávaj si pozor. Niekto ťa chce zabiť.

Hlavný inšpektor Davy zdvihol obočie.

- Naozaj? To je veľmi čudné. Veru, veľmi čudné. A vás to trápilo. Báli ste sa?

- Áno. Začala som… Začala som uvažovať, kto by mohol mať záujem na tom, aby ma odstránil z cesty. Preto som chcela zistiť, či som naozaj veľmi bohatá.

- Pokračujte.

- A v druhý deň môjho pobytu v Londýne sa prihodilo ešte čosi. Stála som na stanici metra a na nástupisku bolo plno ľudí. Zdalo sa mi, že ma chcel niekto strčiť na koľaje.

- Dieťa moje! - zvolala Bess Sedgwicková. - Nevymýšľaj si!

Davy ju znovu umlčal jemným gestom ruky.

- Áno, - ospravedlňujúco povedala Elvíra. - Možno, že som si to všetko namýšľala, ale… neviem… Myslím, že po tom, čo sa stalo dnes večer, by to mohla byť pravda, nie? - Zrazu sa zvrtla k Bess Sedgwickovej a nástojčivo sa spýtala: - Mami! Ty by si to mohla vedieť! Chce ma niekto zabiť? Mohol by sa o to niekto usilovať? Mám nejakého nepriateľa?

- Pravdaže nemáš, - netrpezlivo odpovedala Bess Sedgwicková. - Nebuď hlúpa. Nik ťa nechce zabiť. Prečo by to robil?

- A kto na mňa dnes večer strieľal?

- V tej hmle si ťa mohli s niekým popliesť, - nadhodila Bess Sedgwicková. - To je možné, nie? - dodala a obrátila sa k Davymu.

-Áno, myslím, že to mohlo tak byť, - prisvedčil hlavný inšpektor. Bess Sedgwicková naňho hľadela veľmi sústredene. Takmer si predstavil, že pohla perami a naznačila: „Neskôr.“

- Nuž, - povedal bodro, - preberme si ďalšie fakty. Odkiaľ ste sa večer vracali? Prečo ste sa v taký hmlistý večer prechádzali po Pond Street?

- Dnes ráno som mala v galérii Tate hodinu výtvarnej výchovy. Potom som šla s priateľkou Bridget na obed. Býva na Onslow Square. Večer sme šli do kina. Keď sme vyšli z kina, bola hustá hmla a stále sa to zhoršovalo, tak som povedala, že by nebolo rozumné odviezť sa domov.

- Šoférujete, však?

- Áno. Vlani v lete som si urobila skúšky. Ale nie som dobrý šofér a bojím sa jazdiť za hmly. Preto mi Bridgetina mama navrhla, aby som zostala spať u nich, a tak som zatelefonovala sesternici Mildred do Kentu, tam bývam…

Davy prikývol.

-… a oznámila som jej, že tu prenocujem. Mildred povedala, že je to veľmi rozumné.

- A čo bolo ďalej? - spýtal sa Davy.

- Potom sa zdalo, že hmla odrazu zredla. Viete, hmla sa zavše začne trhať. A tak som sa rozhodla, že predsa ten do Kentu pôjdem. Rozlúčila som sa s Bridget a vyrazila som. Potom sa však hmla znovu spustila. Vôbec sa mi to nepozdávalo. Vošla som do toho najhustejšieho úseku, stratila som orientáciu a nevedela som, kde sa nachádzam. Po chvíli som zistila, že som na rohu Hyde Parku a pomyslela som si: „V takejto hmle naozaj nemôžem ísť do Kentu.“ Sprvu som si myslela, že sa vrátim k Bridget, ale potom mi zišlo na um, ako som už blúdila. A vtom som si uvedomila, že som celkom blízko toho príjemného hotela, kam ma priviedol strýko Derek, keď som sa vrátila z Talianska, a povedala som si: „Pôjdem ta. Určite pre mňa nájdu nejakú izbu.“ Bolo to celkom jednoduché. Našla som miesto, zaparkovala som auto a potom som sa peši vybrala do hotela.

- Stretli ste niekoho, alebo ste počuli za sebou kroky?

- Čudné, že to spomínate, lebo naozaj som mala dojem, že počujem, ako za mnou niekto kráča. Isteže, po Londýne chodí veľa ľudí. Ale keď je taká hmla ako dnes, človeka to znervózňuje. Zastala som a načúvala, ale nepočula som nijaké kroky, a tak som si pomyslela, že sa mi to len zdalo. Bola som už vtedy celkom blízko hotela.

- A ďalej?

- Odrazu sa ozval výstrel. Ako som už povedala, zdalo sa mi, že guľka mi preletela tesne vedľa ucha. Vrátnik, ktorý stál pred hotelom, sa ku mne rozbehol, strčil ma rýchlo za seba… a potom… zaznel ďalší výstrel… On… on spadol a ja som vykríkla. - Triasla sa. Matka ju tíšila.

- Upokoj sa, moja milá, - tichým, pevným hlasom jej dohovárala Bess Sedgwicková. - Upokoj sa. - Podobným hlasom sa Bess Sedgwicková prihovárala svojim koňom, rovnaký účinok mal však aj na jej dcéru. Elvíra na ňu zažmurkala, trochu sa vystrela a znovu sa upokojila.

- Pekne, pokojne, - chlácholila ju Bess.

- Potom ste prišli vy, - povedala Elvíra Davymu. - Zapískali ste na píšťalke, prikázali ste policajtovi, aby ma odviedli do hotela. Len čo som vošla, zbadala som… zbadala som mamu. - Zvrtla sa a pozrela na Bess Sedgwickovú.

- A tak sme sa viac-menej dostali až po túto chvíľu, - poznamenal Davy. Jeho objemné telo sa na stoličke trochu pomrvilo.

- Poznáte muža menom Ladislaus Malinowski? - spýtal sa. Povedal to pokojne, nenútene, bez dôrazu. Nepozeral na dievča, ale keďže dobre načúval, všimol si, že odrazu sa jej z pŕs vydral slabý výdych. Neupieral pohľad na dcéru, ale na matku.

- Nie, - po trochu pridlhej odmĺke odvetila Elvíra. - Nepoznám.

- Ach, - vzdychol si Davy, - nazdával som sa, že ho poznáte. Zdalo sa mi, že tu dnes večer bol.

- Prečo by tu mal byť?

- Má tu auto, - vysvetlil Davy. - Preto som usúdil, že tu asi bol.

- Nepoznám ho, - zopakovala Elvíra.

- Tak som sa mýlil, - povedal Davy. - Vy ho, pravdaže, poznáte, - zvrtol sa k Bess Sedgwickovej.

- Prirodzene, - odvetila Bess Sedgwicková. - Poznám ho už roky. - S jemným úsmevom dodala: - Viete, je to blázon. Jazdí ako anjel alebo diabol, raz si doláme väzy. Pred osemnástimi mesiacmi mal vážnu nehodu.

- Áno. Spomínam si, že som o tom čítal, - povedal Davy. - Ešte nejazdí pretekársky, však?

- Nie, ešte nie. Možno už nikdy nebude.

- Myslíte, že by som si už mohla ísť ľahnúť? - žalostne sa spýtala Elvíra. - Som… naozaj som veľmi unavená.

- Pravdaže. Musíte byť unavená, - súhlasil Davy. - Povedali ste nám všetko, na čo ste si pamätali?

-Áno.

- Odprevadím ťa hore, - poponáhľala sa Bess. Matka a dcéra spolu odišli.

- Pravdaže ho pozná, - povedal Davy.

- Vážne si to myslíte, pán inšpektor? - spýtal sa seržant Wadell.

- Viem to. Len včera či predvčerom pila s ním v Batterseaskom parku čaj.

- Ako to viete?

- Povedala mi to istá stará pani - veľmi ju to rozladilo. Nazdávala sa, že sa nehodí za priateľa pre mladé dievča. A pochopiteľne mala pravdu.

- Najmä keď on a jej matka… - Wadell sa taktne odmlčal. - Všade sa o tom klebetí…

- Áno. Môže to byť pravda aj nemusí. Pravdepodobne však je.

- Teda ktorú vlastne chcel získať?

- Chcem ho dostať, - povedal Davy, nevšímajúc si jeho otázku.

- Veľmi po tom túžim. Má tu auto, hneď za rohom.

- Myslíte, že tu naozaj teraz býva?

- Nie, to si nemyslím. To by mi nezapadalo do schémy. Teoreticky by tu nemal byť. Ak sem prišiel, tak iba preto, aby sa stretol s dievčaťom. Povedal by som, že ona sem prišla náročky preto, aby sa tu s ním stretla.

Otvorili sa dvere a v nich stála Bess Sedgwicková.

- Vrátila som sa, - povedala, - pretože sa chcem s vami porozprávať.

Pozrela na ostatných dvoch policajných úradníkov.

- Rada by som sa s vami zhovárala osamote. Poskytnem vám všetky informácie, o ktorých viem, neskreslene, ale najskôr by som vám chcela súkromne povedať zopár slov.

- Nevidím dôvod, prečo nie, - povedal hlavný inšpektor Davy. Kývol hlavou, mladý strážnik si vzal zápisník a odišiel. Wadell odišiel s nim. - No tak? - spýtal sa hlavný inšpektor Davy.

Lady Sedgwicková si sadla oproti nemu.

- Ide o ten čudný príbeh s otrávenými bonbónmi, - povedala.

- Je to nezmysel. Absolútny nezmysel. Neverím, že sa stalo niečo podobné.

- Neveríte?

- Vy áno?

Davy pochybovačne pokrútil hlavou. - Nazdávate sa, že si to vaša dcéra vymyslela?

- Áno. Ale prečo?

- Nuž, ak to neviete vy, - povedal hlavný inšpektor Davy, - ako to mám vedieť ja? Je to vaša dcéra. Vy ju hádam poznáte lepšie ako ja.

- Vôbec ju nepoznám, - trpko odvetila Bess Sedgwicková. - Keď som odišla od manžela, Elvíra mala dva roky, a odvtedy som o nej nič nevedela.

- Ach tak. O tom som počul. Vidí sa mi to čudné. Viete, lady Sedgwicková, ak matka požiada súd o dieťa, dostane ho, aj keď k rozvodu došlo z jej viny. Vy ste však zrejme súd o dcéru nepožiadali. Nechceli ste ju?

- Nazdávala som sa, že by pre ňu nebolo bezpečné, keby ostala so mnou.

- Z morálnych dôvodov?

- Nie. Z morálnych dôvodov nie. Dnes je cudzoložstva neúrekom. Deti sa to musia dozvedieť, rastú s tým. Nie. Šlo o to, že so mnou by naozaj nebola v bezpečí. Život, ktorý som žila a žijem, bol nebezpečný. Ak ste sa raz pre taký život narodili, nemôžete si pomôcť. Ja som sa narodila pre nebezpečenstvo. Nepridŕžam sa zákonov a som iná ako ostatní. Nazdávala som sa, že pre Elvíru bude lepšie, že bude šťastnejšia, ak dostane riadnu anglickú výchovu podľa starých zvykov. Budú ju chrániť, starať sa o ňu…

- Bez materinskej lásky?

- Myslela som, že ak sa ma naučí milovať, mohla by ju neskôr pravda o mne zarmútiť. Nemusíte mi veriť, ale ja som to tak cítila.

- Rozumiem. Aj teraz si myslíte, že ste konali správne?

- Nie, - povedala Bess. - Nemyslím si to. Teraz už viem, že som spravila veľkú chybu.

- Pozná vaša dcéra Ladislausa Malinowského?

- Určite nie. Povedala by vám to. Počuli ste.

- Áno, počul som.

- Tak teda?

- Viete, keď tu sedela, mala strach. Pri našom povolaní vieme odhadnúť, keď sa niekto bojí. Mala strach - prečo? Či to už s tými bonbónmi bola pravda, alebo nie, jej život bol ohrozený. To, čo sa jej stalo v metre, sa naozaj mohlo stať…

- Je to nezmysel. Ako vystrihnuté z hororu.

- Možno. Ale podobné veci sa stávajú, lady Sedgwicková. A častejšie, ako si myslíte. Môžete mi povedať, kto by mohol mať záujem na smrti vašej dcéry?

- Nik… vôbec nik! - zvolala.

Hlavný inšpektor Davy sa na ňu uprene zahľadel a pokrútil hlavou.

22

Hlavný inšpektor Davy trpezlivo čakal, kým pani Melfordová dohovorí. Z rozhovoru sa nedozvedel nič nové. Sesternica Mildred rozprávala nesúvislé, bola nedôverčivá a splašená. Aspoň na Davyho urobila taký dojem. Vytasila sa prívalom slov o Elvírinom milom správaní, o jej príjemnej povahe, o problémoch so zubami, o čudnom telefonickom ospravedlnení, a to všetko vzbudilo v Davym vážne pochybnosti, či je Bridget pre Elvíru naozaj tá najvhodnejšia priateľka. Pre hlavného inšpektora Davyho to bolo trpké poznanie. Pani Melfordová nič nevedela, nepočula ani nevidela a zrejme si o celej veci nevytvorila vlastný úsudok.

Krátky telefonát Elvírinmu poručníkovi, plukovníkovi Luscombovi, bol ešte zbytočnejší, ale našťastie bol stručný. - Ďalší hotentot, - zašomral Davy seržantovi, len čo zložil slúchadlo.

- Nevidia zlo, nepočujú ho a ani o ňom nevravia.

- Problém je v tom, že každý, kto prišiel s tým dievčaťom do styku, bol veľmi milý, ak chápete, čo chcem povedať. Na svete je priveľa milých ľudí, ktorí nevedia nič o zle. Nie sú veru ako tá moja stará slečna.

- Tá z hotela Bertram?

- Áno, tá. V živote mala veľa skúseností so zlom: všímala si ho, predstavovala, šípila ho a bola pripravená postaviť sa proti nemu. Pozrime, čo sa dá vytiahnuť z jej priateľky Bridget.

Celý rozhovor s Bridget od začiatku až do konca sťažovala prítomnosť jej matky. Inšpektor musel vynaložiť všetok dôvtip a zaliečavosť, aby sa mohol s Bridget pozhovárať bez nej. Treba uznať, že mu v tom dômyselne pomohla Bridget. Po niekoľkých stereotypných otázkach a odpovediach, po preexponovaných prejavoch matkinho zhrozenia - keď sa dopočula, že jej dcéra len-len že unikla smrti - Bridget povedala: - Mami, najvyšší čas, aby si šla na schôdzu výboru. Vravela si, že je to veľmi dôležité.

- Ach bože, bože, - nariekala Bridgetina matka.

- Vieš predsa, mami, že bez teba tam narobia strašné zmätky.

- Ach, áno, to iste. Ale hádam by som mala…

- To je v poriadku, madam, - povedal hlavný inšpektor Davy a nasadil svoj zvyčajný otcovský výraz. - Nemusíte sa obávať. Smelo nás môžete nechať. Všetko dôležité sme si už prediskutovali. Naozaj ste mi povedali všetko, čo som chcel vedieť. Mám už len jednu-dve bežné otázky o istých osobách v Taliansku, o ktorých - ako si myslím - by mi slečna Bridget mohla čosi povedať.

- Nuž, ak sa nazdávaš, že si poradíš, Bridget…

- Áno, poradím, mami, - ubezpečila ju Bridget.

Bez menšieho zmätku sa to nezaobišlo, ale nakoniec Bridgetina matka na schôdzu odišla.

- Ach bože, - vzdychla si Bridget, keď za ňou zavrela dvere a vrátila sa nazad. - Naozaj si myslím, že s matkami sa ťažko vychádza.

- To som už počul, - povedal hlavný inšpektor Davy. - Veľa mladých dám, s ktorými som sa stretol, malo s matkami starosti.

- Obávala som sa, že si to budete vysvetľovať skôr naopak, -povedala Bridget.

- Nuž iste, iste, - pripustil Davy. - Ale dievčatá na to majú iný názor. Teraz mi môžete povedať aj trochu viac.

- Naozaj som pred mamou nemohla hovoriť otvorene, - vysvetľovala Bridget. - Ale, pravdaže, mám pocit, že by ste o veci mali vedieť všetko, čo sa len dá. Viem, že Elvíra si robila kvôli čomusi veľké starosti a niečoho sa bála. Nechcela dať najavo, že jej hrozí nebezpečenstvo, ale bolo to tak.

- Myslím, že to tak mohlo byť. Isteže, pred matkou som sa vás nechcel vypytovať podrobnejšie.

- Nie, - súhlasila Bridget, - nebolo by dobre, keby sa to mama dozvedela. Také veci ju vedia strašne vyviesť z rovnováhy a kade by chodila, tam by o tom rozprávala. Podľa mňa, ak Elvíra nechce, aby sa o tom vedelo…

- Najskôr ma zaujíma tá bonboniéra, ktorú dostala v Taliansku, -prerušil ju hlavný inšpektor Davy. - Pokiaľ viem, hovorilo sa čosi o tom, že bonboniéra, ktorú jej priniesli, mohla byť otrávená.

Bridget vypleštila oči. - Otrávená? - spýtala sa. - Ó nie. Nemyslím… Vlastne…

- Predsa len bolo niečo?

- Ale áno. Doniesli bonboniéru. Elvíra zjedla veľa bonbónov a v noci jej bolo dosť zle. Bola naozaj chorá.

- Ale nemala podozrenie, že bonbóny sú otrávené?

- Nie. Vlastne… áno, povedala, že voľakto chce jednu z nás otráviť, tak sme sa na tie bonbóny pozreli, chceli sme sa presvedčiť, či do nich niekto niečo nevstrekol.

- A vstrekol?

- Nie, - odpovedala Bridget. - Aspoň nič také sme nezistili.

- Ale vaša priateľka Elvíra si to možno ďalej myslela?

- Možno áno, ale viac sa k tomu nevrátila.

- Myslíte, že sa niekoho bála?

- Vtedy som si to nemyslela, ani som nič nespozorovala. Až neskôr - tu.

- A čo ten mládenec Guido? Bridget sa zachichotala.

- Bol do nej strašne buchnutý, - vyhŕkla.

- A vy s Elvírou ste sa s ním stretávali?

- Vám to môžem povedať, - pokračovala Bridget. - Napokon, ste od polície. Také veci nepokladáte za dôležité, myslím, že mi rozumiete. Kontesa Martinelliová bola veľmi prísna, aspoň si to myslela. A tak sme, pravdaže, využívali všetky úskoky a fígle. Navzájom sme sa kryli. Viete, ako to býva.

- Predpokladám, že ste ju klamali, až sa hory zelenali.

- Nuž, bohužiaľ, áno, - povedala Bridget. - Ale čo iné sa dá robiť s takými podozrievavými ľuďmi?

- Takže ste sa stretávali s Guidom. Vyhrážal sa Elvíre?

- Podľa mňa to nemyslel vážne.

- Možno sa stretávala aj s niekým iným?

- To… nuž, o tom neviem.

- Prosím vás, slečna Bridget, povedzte mi to. Viete, mohlo by to byť životne dôležité…

- Áno. To chápem. Nuž, mala ešte niekoho. Neviem, kto to bol, ale bol tu ešte akýsi muž - záležalo jej na ňom. Myslela to smrteľne vážne. Myslím, že tá známosť bola pre ňu naozaj dôležitá.

- Stretávala sa s ním?

- Myslím, že áno. Vravievala, že ide za Guidom, ale nie vždy sa stretávala s ním. Chodila na schôdzky s tým druhým.

- Netušíte, kto to mohol byť?

- Nie, - trochu neisto odpovedala Bridget.

- Nebol to ten automobilový pretekár Ladislaus Malinowski? Bridget naňho zhrozene hľadela.

- Tak vy to viete?

- Mám pravdu?

- Áno… myslím, že áno. Mala jeho fotografiu, ktorú si vystrihla z novín. Schovávala si ju pod pančuchami.

- Mohla to byť len fotografia obľúbeného hrdinu, nie?

- Pravdaže mohla, ale myslím, že to tak nebolo.

- Neviete, či sa s ním stretla aj tu v Anglicku?

- To neviem. Pravdu povediac, ani neviem, čo robila od návratu z Talianska.

- Zašla do Londýna k zubárovi, - nabádal ju k úprimnosti Davy. - Aspoň to povedala. Namiesto toho však prišla za vami. Volala pani Melfordovej a uchlácholila ju rozprávkou o starej vychovávateľke.

Bridget sa slabo zachichotala.

- Nebola to pravda, však? - s úsmevom sa spýtal hlavný inšpektor. - Kam šla naozaj?

Bridget chvíľu váhala a potom povedala: - Šla do Írska.

- Do Írska? Prečo?

- Nepovedala mi to. Vravela, že si tam musí niečo zistiť.

- Viete, kam konkrétne do toho Írska šla?

- Presne nie. Spomenula nejaký názov. Čosi ako Bally… tuším Ballygowlan.

- Aha. Ste si istá, že naozaj bola v írsku?

- Bola som ju vyprevadiť na letisko do Kensingtonu. Letela linkou Aer Lingus.

- Kedy sa vrátila?

- Na druhý deň.

- Tiež lietadlom? -Áno.

- Viete iste, že sa vrátila lietadlom?

- Nuž… myslím, že áno.

- Kupovala si spiatočný lístok?

- Nie. Nekupovala. To si pamätám.

- Takže sa mohla vrátiť aj ináč, pravda?

- Áno, je to možné.

- Mohla sa vrátiť… povedzme… írskym poštovým vlakom?

- Nespomínala, že ním pôjde.

- Ale nevravela ani, že sa vráti lietadlom, však?

- Nie, - súhlasila Bridget. - Ale prečo by sa vracala loďou alebo vlakom, a nie lietadlom?

- Nuž, ak sa dozvedela, čo sa chcela dozvedieť, a nemala kde prenocovať, pomyslela si možno, že by bolo jednoduchšie vrátiť sa nočným rýchlikom.

- To je možné. Davy sa usmial.

- Vy mladé dievčatá si už tuším ani neviete predstaviť, že by ste cestovali ináč ako lietadlom, - povedal.

- To asi naozaj nie, - súhlasila Bridget.

- V každom prípade sa však vrátila do Anglicka. Čo bolo ďalej? Prišla za vami, alebo vám zatelefonovala?

- Zavolala mi.

- Kedy?

- Niekedy predpoludním. Áno, mohlo byť okolo jedenástej-dva-nástej.

- A čo povedala?

- Nuž, len sa spýtala, či je všetko v poriadku.

- A bolo?

- Nie, nebolo, pretože k nám telefonovala pani Melfordová a telefón zdvihla mama. Tým sa všetko riadne skomplikovalo a nevedela som, čo mám povedať. Tak Elvíra navrhla, že nepríde k nám, ale že zavolá sesternici Mildred a pousiluje sa vymyslieť si nejakú výhovorku.

- Na viac si nespomínate?

- Nie, - odvetila trochu zdržanlivo Bridget. Zišiel jej na um pán Bollard a náramok. O tom inšpektorovi zaručene nepovie. Davy veľmi dobre vedel, že Bridget pred ním voľačo tají. Dúfal len, že to nie je nič, čo bezprostredne súvisí s vyšetrovaním.

- Nazdávate sa, že vaša priateľka sa naozaj niekoho alebo niečoho obávala? - spýtal sa znovu.

-Áno.

- Zmienila sa vám o tom, alebo ste to nadhodili vy jej?

- Opýtala som sa jej z mosta doprosta. Najprv povedala, že nie, ale potom pripustila, že sa bojí. A viem, že sa naozaj bála, - rázne pokračovala Bridget. - Bola v nebezpečenstve. Vedela to celkom isto. Ale netušila som, čo je vo veci.

- Takéto presvedčenie ste nadobudli až vtedy predpoludním, keď sa vrátila z Írska?

- Áno. Vtedy som už o tom vôbec nepochybovala.

- Bolo to predpoludnie, keď sa teoreticky mohla vrátiť írskym poštovým vlakom?

- Nezdá sa mi to veľmi pravdepodobné. Prečo sa to nespýtate jej?

- Asi sa nakoniec spýtam. Ale nechcem upriamovať pozornosť na tento detail. Teraz nie. Mohlo by to byť pre ňu ešte nebezpečnejšie.

Bridget otvorila oči dokorán.

- Ako to myslíte?

- Asi sa na to nepamätáte, slečna Bridget, ale v tú noc, či skôr ráno, írsky poštový vlak prepadli.

- Chcete povedať, že Elvíra v tom má prsty a mne o tom nič nepovedala?

- Súhlasím s vami, že je to nepravdepodobné, - pripustil Davy.

- Len mi prišlo na um, že možno niečo alebo niekoho videla, alebo sa mohlo stať niečo, čo súviselo s tým vlakom. Mohla napríklad uvidieť niekoho známeho, a preto sa mohla ocitnúť‘ v nebezpečenstva

- Ach! - zvolala Bridget. Rozmýšľala o tom, čo sa dozvedela.,

- Nazdávate sa, že niekto, koho poznala, mal čosi spoločné s tou lúpežou?

Hlavný inšpektor Davy vstal.

- Tak, to je všetko, - povedal. - Naozaj mi už nechcete nič povedať? Neviete, kam šla vaša priateľka v ten deň? Alebo deň predtým?

Pred Bridgetinými očami znovu ožila predstava obchodu páru| Bollarda na Bond Street.

- Nie, - odpovedala.

- Myslím, že niečo predo mnou tajíte, - usúdil hlavný inšpektor Davy.

Bridget vďačne využila ponúknutú šancu.

- Ach, áno, - povedala. - Zabudla som, že šla k nejakým právnikom. K právnym zástupcom, ktorí sú jej poručníkmi, chcela si tam čosi zistiť.

- Teda šla k právnym zástupcom, ktorí sú jej poručníkmi. Asi nebudete vedieť, ako sa volajú.

- Egerton… Forbes, Egerton a ešte dakto, - poponáhľala sa Bridget. - Je tam kopa mien. Ale myslím, že som to meno povedala viac-menej správne.

- Rozumiem. A chcela si tam čosi overiť, pravda?

- Chcela vedieť, koľko má peňazí, - odvetila Bridget. Inšpektor Davy zdvihol obočie.

- Naozaj? - povedal. - Zaujímavé. Ako to, že to nevedela?

- Nik jej nikdy nepovedal, aká je jej finančná situácia, - vysvetľovala Bridget. - Videlo sa im, že by nebolo pre ňu dobré, keby vedela, koľko má peňazí.

- A ona to veľmi chcela vedieť, však?

- Áno, - prikývla Bridget. - Myslím, že to bolo pre ňu dôležité.

- Tak vám ďakujem, - povedal hlavný inšpektor Davy. - Veľmi ste mi pomohli.

23

Richard Egerton sa znovu zahľadel na navštívenku pred sebou a potom na hlavného inšpektora.

- Čudné, - povedal.

- Áno, - súhlasil hlavný inšpektor Davy, - veľmi čudné.

- Pri hoteli Bertram, - a v hmle. Áno, včera večer bola hustá hmla. Myslím, že v takom počasí nemáte o podobné prípady núdzu, nemám pravdu? Zlodejstvá, krádeže… kabelky a podobné veci.

- Celkom tak to nebolo, - vysvetlil hlavný inšpektor. - Slečne Blakovej nechcel nik nič uchmatnúť.

- Odkiaľ sa strieľalo?

- Keďže bola hmla, nevieme to jednoznačne. Ani ona to nevie presne. Ale nazdávame sa - vidí sa nám to najpravdepodobnejšie - že ten, čo strieľal, stál nablízku.

- Vravíte, že na ňu vystrelil dva razy?

- Áno. Prvá guľka minula cieľ. Tesne pred druhým výstrelom k nej pribehol zo svojho stanovišťa pred hotelovým vchodom vrátnik a postavil sa pred ňu.

- Takže guľka zasiahla namiesto nej jeho? -Áno.

- Odvážny chlap.

- Áno. Mal odvahu, - povedal hlavný inšpektor. - Počas vojenskej služby získal niekoľko vyznamenaní.

- Ako sa volá?

- Gorman. Michael Gorman.

- Michael Gorman. - Egerton sa na chvíľu zamračil. - Nie, - povedal. - Najprv som si myslel, že mi to meno niečo pripomína.

- Isteže, je to veľmi rozšírené priezvisko. V každom prípade však zachránil dievčaťu život.

- A konkrétne kvôli čomu ste prišli za mnou, hlavný inšpektor?

- Dúfal som, že sa od vás niečo dozviem. Viete, o potenciálnej obeti vražedného útoku chceme mať čo najviac informácií.

-Ach, prirodzene, prirodzene. Ale naozaj, od detstva som Elvíru videl iba dva razy.

- Videli ste ju pred týždňom, keď prišla za vami?

- Áno, videl. Čo konkrétne chcete vedieť? Ak vás zaujímajú jej súkromné záležitosti, jej priateľky či priatelia, alebo ak chcete vedieť o jej ľúbostných škriepkach, ak vás teda zaujímajú informácie podobného druhu, bude lepšie, ak si zájdete za niektorou ženou, povedzme za pani Carpenterovou, tá ju tuším sprevádzala na ceste z Talianska, alebo za pani Melfordovou do Kentu; u nej Elvíra teraz býva.

- S pani Melfordovou som už hovoril. -Aha.

- Nič som sa nedozvedel. Absolútne neplodný rozhovor. Ale to, aká je, ma až natoľko nezaujíma. Koniec koncov, sám som sa s ňou zhováral a vypočul som si, čo mi mohla povedať, či skôr, čo mi povedať chcela.

Podľa toho, ako rýchlo zdvihol obočie, Davy usúdil, že pochopil podstatu slova „chcela“.

- Dozvedel som sa, že bola znepokojená, rozrušená, že sa niečoho obávala a bola presvedčená, že jej život je v nebezpečenstve. Mali ste aj vy taký dojem, keď prišla za vami?

- Nie, - odpovedal pomaly Egerton, - nie, až tak by som to neformuloval, hoci sa zopárkrát zmienila o veciach, ktoré ma zarazili a videli sa mi čudné.

- A to?

- Nuž, chcela vedieť, kto by po nej dedil, keby nečakane zomrela.

- Ach, - povedal hlavný inšpektor Davy, - takže uvažovala o takej možnosti? Že by mohla náhle zomrieť. Zaujímavé.

- Mala niečo za lubom, ale neviem čo. Chcela vedieť aj to, koľko peňazí… vlastne, koľko bude mať, keď dovŕši dvadsaťjeden rokov. Táto jej otázka by sa hádam ešte dala pochopiť.

- Asi ide o veľkú sumu.

- Je to obrovský majetok, hlavný inšpektor.

- Čo myslíte, prečo to chcela vedieť?

- To o peniazoch?

- Áno a aj to, kto ich po nej zdedí?

- Neviem, - mykol plecom Egerton. - Vôbec neviem. Zmienila sa aj o manželstve…

- Mali ste dojem, že je za tým nejaký muž?

- Nemám na to nijaké dôkazy, ale… áno, presne to som si pomyslel. Bol som presvedčený, že sa na obzore vynoril nejaký muž. Tak to zvyčajne býva! Luscombe - plukovník Luscombe, jej poručník - asi nevedel nič o tom, že by mala chlapca. Milý starý Derek Luscombe. Bol celý ohúrený, keď som mu nadhodil, že je do veci zapletený nejaký mládenec a navyše, že je to zrejme pre ňu nevhodný partner.

- Naozaj nevhodný, - poznamenal hlavný inšpektor Davy.

- Ach. Tak vy viete, o koho ide?

- Tuším to. O Ladislausa Malinowského.

- Toho automobilového pretekára? Vážne? Fešák, odvážny chlap. Ženy naňho letia. Ktovie, ako sa s Elvírou zoznámil. Nie je mi celkom jasné, kde sa ich životné dráhy mohli skrížiť, iba ak… áno, tuším pred niekoľkými mesiacmi bol v Ríme. Zrejme sa stretli tam.

- To je veľmi pravdepodobné. A nemohol sa s ňou zoznámiť prostredníctvom jej matky?

- Čože? Cez Bess? Vidí sa mi to úplne nepravdepodobné.

Davy zakašlal.

- Povráva sa, pane, že lady Sedgwicková a Malinowski sú si blízki priatelia.

- Áno, áno, počul som tú klebetu. Možno je na nej kus pravdy, možno nie. Sú blízki priatelia, ustavične ich dáva dokopy spôsob života. Bess, pravdaže, mala svoje ľúbostné pletky, ale viete, nie je to typ nymfomanky. Ľudia sú hneď ochotní tvrdiť také čosi o žene, ale v Bessinom prípade to nie je pravda. Koniec koncov, pokiaľ viem, Bess a jej dcéra sa vlastne nepoznajú.

- To mi povedala aj lady Sedgwicková. Vy tomu veríte? Egerton prikývol.

- Má slečna Blaková nejakých iných príbuzných?

- Z hľadiska dedičstva nie. Dvaja bratia jej matky zahynuli počas vojny a Bess bola jediná dcéra starého Conistona. Pani Melfordová, aj keď ju dievča oslovuje „sesternica Mildred“, je vlastne sesternicou plukovníka Luscomba. Luscombe podľa svojho statočného staromódneho štýlu urobil pre dievča, čo bolo v jeho silách, ale nebola to jednoduchá úloha… pre muža.

- Vraveli ste, že sa slečna Blaková zmienila o manželstve? Podľa mňa je nepravdepodobné, že by už mohla byť vydatá…

- Ešte nie je plnoletá… musela by mať súhlas poručníka a opatrovníkov.

- Podľa zákona áno. Ale mladé dievčatá nečakajú vždy na taký súhlas, - povedal Davy.

- Viem. Je to poľutovaniahodné. Treba potom absolvovať celú tú kalváriu s ustanovovaním súdneho poručenstva nad neplnoletou. A ani to neodstraňuje všetky ťažkosti.

- Ale ak sa raz zosobášia, sú svoji, a nič sa s tým nedá robiť, -povedal hlavný inšpektor.

- Keby bola vydatá a náhle by zomrela, predpokladám, že dedičom by sa stal jej manžel.

- Možnosť manželstva sa mi zdá veľmi nepravdepodobná. Bola pod veľmi prísnym dohľadom a… - Odmlčal sa, lebo pobádal na tvári hlavného inšpektora Davyho cynický úsmev.

Hoci bola Elvíra pod starostlivým dozorom, jednako sa jej podarilo zoznámiť s tým vrcholne nevhodným Ladislausom Malinowským.

Egerton neisto pokračoval: - Jej matka ušla, to je pravda.

- Áno, jej matka ušla a to isté by mohla urobiť aj ona, ale slečna Blaková má celkom inú povahu. Aj ona chce žiť vlastným životom, ale vyberá si na to iné cesty.

- Vari si nemyslíte, že…

- Nemyslím si nič… zatiaľ, - povedal hlavný inšpektor Davy.

24

Ladislaus Malinowski pozrel najprv na jedného, potom na druhého policajného úradníka, pohodil hlavou dozadu a zasmial sa.

- No to je psina! - zvolal. - Tvárite sa vážne ako sovy. Smiešne je už to, že ste ma sem zavolali a že sa ma chcete na čosi vypytovať. Nemáte proti mne nič, vôbec nič.

- Nazdávam sa, pán Malinowski, že nám pomôžete pri vyšetrovaní. - Hlas hlavného inšpektora Davyho znel oficiálne a uhladene. - Vlastníte auto mercedes poznávacej značky fan dvadsaťdva šesťdesiatšesť.

- Existuje nejaký dôvod, prečo by som to auto nemal vlastniť?

- Vôbec nijaký, pán Malinowski. Ide len o malú nepresnosť súvisiacu s poznávacou značkou. Vaše auto bolo na diaľnici M7 a vtedy malo iné číslo.

- Nezmysel. Muselo to byť nejaké iné auto.

- Podobných áut nie je tak veľa. Všetky ostatné sme si overili.

- Zrejme naletíte na všetko, čo vám povedia kolegovia z dopravnej polície! To je smiešne! Kde to malo byť?

- Neďaleko Bedhamptonu. Polícia vás zastavila a požiadala o vodičský preukaz. Bolo to v tú noc, keď prepadli írsky poštový vlak.

- Vy ma vážne zabávate, - uškrnul sa Ladislaus Malinowski.

- Vlastníte revolver?

- Isteže, mám revolver aj automatickú pištoľ. Mám na ne riadne povolenie.

- V poriadku. A ešte vždy tie zbrane máte?

- Pravdaže.

- Varujem vás, pán Malinowski.

- Známe policajné varovanie! Všetko, čo poviete, môže byť pred súdom použité proti vám.

- Nepovedali ste to celkom správne, - jemne poznamenal Davy. - Použité, to áno. Proti vám nie. Nechcete sa opraviť?

- Nie, nechcem.

- Určite nechcete, aby tu bol prítomný váš právny zástupca?

- Právnych zástupcov nemám rád.

- Podaktorí ľudia sú už takí. Kde sa teraz nachádzajú vaše zbrane?

- Myslím, že to viete veľmi dobre, inšpektor. Malá pištoľ je v koženom vrecku auta značky Mercedes-Otto, ktorého poznávacie číslo, ako som už povedal, je fan dvadsaťdva šesťdesiatšesť. Revolver mám doma v zásuvke.

- Pokiaľ ide o zbraň, ktorá je u vás doma v zásuvke, máte úplnú pravdu, - povedal Davy. - Ale tú druhú - pištoľ v aute nemáte.

- Ale mám. Je v ľavom vrecku.

Davy pokrútil hlavou. - Kedysi možno bola. Teraz však nie je. Je to ona, pán Malinowski?

Davy mu podal ponad stôl malú automatickú pištoľ. Ladislaus Malinowski ju vzal do rúk a zatváril sa veľmi prekvapene.

- Ach, áno, áno, je to ona. Tak vy ste mi ju vzali z auta?

- Nie, - povedal Davy, - nevzali sme ju z vášho auta. Tam nebola. Našli sme ju inde.

- A kde?

- Našli sme ju, - pokračoval Davy, - v oblasti Pond Street, ktorá - ako iste viete - susedí s Park Lane. Mohla vypadnúť človeku, ktorý sa tam prechádzal, alebo azda utekal.

Ladislaus Malinowski pokrčil plecami. - Nemám s tým nič spoločné, ja som ju tam nestratil. Ešte pred jedným-dvoma dňami som ju mal v aute. Človek nemôže ustavične kontrolovať, či je každá vec tam, kde ju dal. Predpokladá, že tam je.

- Pán Malinowski, viete o tom, že touto pištoľou večer dvadsiateho šiesteho novembra zastrelili Michaela Gormana?

- Michaela Gormana? Nijakého Michaela Gormana nepoznám.

- Vrátnika z hotela Bertram.

- Ach, áno, ten, čo ho zastrelili. Čítal som o tom. Vravíte, že ho zastrelili mojou pištoľou? Nezmysel!

- Nie je to nezmysel. Balistickí experti pištoľ preskúmali. Viete o zbraniach dosť, aby ste si uvedomili, že ich svedectvo je spoľahlivé.

- Usilujete sa zvaliť vinu na mňa. Viem, čoho ste vy policajti schopní!

- Nazdávam sa, že našu políciu poznáte lepšie, pán Malinowski.

- Chcete naznačiť, že Michaela Gormana som zabil ja?

- Zatiaľ vás žiadame iba o vyjadrenie stanoviska, o svedeckú výpoveď. Z ničoho sme vás neobvinili.

- Ale myslíte si to, že som zabil tú smiešne vyobliekanú vojenskú figúru. Prečo by som to robil? Nebol som mu nič dlžný, nemal som nič proti nemu.

- Strieľalo sa na istú mladú dámu. Gorman pribehol, aby ju chránil, a druhá guľka ho zasiahla do pŕs.

- Na mladú dámu?

- Na mladú dámu, ktorú, myslím, poznáte. Na slečnu Elvíru Blakovú.

- Vravíte, že sa niekto mojou pištoľou usiloval zastreliť Elviru? V hlase mu znela nedôverčivosť.

- Možno ste sa nepohodlí.

- Chcete povedať, že som sa s Elvírou pohádal a vystrelil som na ňu? To je nezmysel! Prečo by som strieľal na dievča, s ktorým sa chcem oženiť?

- Je to súčasť vašej svedeckej výpovede, že sa chystáte so slečnou Elvirou Blakovou oženiť?

Ladislaus Malinowski zaváhal len na chvíľu. Potom pokrčil plecami a povedal:

- Je ešte veľmi mladá. Musíme si to spolu ešte prediskutovať.

- Možno vám sľúbila, že sa za vás vydá, a potom sa rozhodla ináč. Niekoho sa bála. Nie náhodou vás, pán Malinowski?

- Prečo by som si mal želať jej smrť? Buď ju mám rád a chcem si ju vziať za ženu, alebo si ju vziať nechcem, a potom to predsa urobiť nemusím. Je to jednoduché. Tak prečo by som ju zabíjal?

- V okruhu jej známych nie je veľa ľudí, ktorí by mali záujem na jej smrti. - Davy chvíľu vyčkal a potom takmer akoby medzi rečou dodal: - Samozrejme, treba spomenúť jej matku.

- Čože?! - Malinowski vyskočil. - Bess? Žeby Bess chcela zabiť vlastnú dcéru? Vy ste sa zbláznili! Prečo by ju Bess chcela zabiť?

- Možno preto, že by ako jej najbližšia príbuzná mohla zdediť obrovský majetok.

- Bess? Vy si myslíte, že by Bess pre peniaze vraždila? Dostáva kopu peňazí od svojho amerického manžela. Rozhodne je toho dosť.

- Dosť peňazí nie je to isté ako veľa peňazí, - poznamenal Davy. - Ľudia páchajú vraždy kvôli veľkému majetku, sú známe prípady, že matky zabíjajú deti a deti zasa matky.

- Vravím, že ste sa zbláznili!

- Hovoríte, že sa so slečnou Blakovou možno oženíte. Možno ste to už aj urobili. Ak áno, potom by ste ten obrovský majetok zdedili vy.

- Nič hlúpejšie vám už nepríde na um? Nie, Elvíra, nie je moja žena. Je to pekné dievča. Mám ju rád a ona má rada mňa. To pripúšťam. Zoznámil sme sa v Taliansku. Bolo nám spolu veselo, ale to je všetko. Rozumiete, nič viac!

- Naozaj? Pán Malinowski, len pred chvíľou ste celkom jednoznačne povedali, že sa s ňou chcete oženiť.

- Ach, to?

- Áno, to. Bola to pravda?

- Povedal som to, lebo… lebo tak to znelo dôveryhodnejšie. Vy v tejto krajine ste takí… úzkostliví…

- Toto vaše vysvetlenie sa mi nezdá najvhodnejšie. -Vôbec nič nechápete. Jej matka a ja… sme milenci… nechcel som o tom hovoriť… namiesto toho vám hovorím, že s Elvírou… sme zasnúbení. To znie tak solídne anglicky a slušne.

- To sa mi zdá ešte väčšmi pritiahnuté za vlasy. Veľmi potrebujete peniaze, však, pán Malinowski?

- Milý pán inšpektor, peniaze potrebujem vždy. Je to smutné. -A ako som sa dozvedel, ešte pred niekoľkými mesiacmi ste obracali v rukách každý groš.

- Nuž, potom som mal šťastie. Šťastnú ruku. Som hazardný hráč. To pripúšťam.

- Tomu ochotne verím. A v čom ste mali tú šťastnú ruku?

- To vám nepoviem. To odo mňa nečakajte.

- Ani nečakám.

- To je všetko, na čo ste sa ma chceli spýtať?

- Zatiaľ áno. Identifikovali ste pištoľ ako váš majetok. To nám veľmi pomôže.

- Nerozumiem… nechápem… - odmlčal sa Malinowski a natiahol ruku. - Vráťte mi ju, prosím vás.

- Ľutujem, ale zatiaľ si ju musíme nechať. Vypíšeme vám na ňu potvrdenie.

Davy napísal potvrdenie a podal mu ho. Malinowski zabuchol za sebou dvere.

- Temperamentný chlapík, - poznamenal Davy.

- Prečo ste ho kvôli tomu falošnému číslu a Bedhamptonu nepritlačili k stene?

- Chcel som ho zmiasť. Ale nie veľmi. Nech si teraz robí starosti len kvôli jednej veci. A aj si ich robí.

- Chcel s vami hovoriť starý, pane, len čo skončíte s Malinowským.

Hlavný inšpektor Davy prikývol a pobral sa do kancelárie sira Ronalda.

- Ach, inšpektor! Dostali ste sa ďalej?

- Áno. Darí sa nám… do siete sa chytilo dosť rýb. Poväčšine sú to však malé rybky. Ale dostanú sa ta aj tie väčšie… Všetko súvisí s tým vlakom…

- Dobrá práca, Fred, - povedal zástupca šéfa polície sir Ronald Graves.

25

Slečna Marplová vystúpila z vlaku na Paddingtonskej stanici a na nástupisku uvidela mohutnú postavu hlavného inšpektora Davyho, ktorý tam na ňu čakal.

- Je to od vás veľmi milé, slečna Marplová, - povedal, chytil ju pod pazuchu a previedol cez priechod v zábradlí k miestu, kde na nich čakalo auto. Šofér otvoril dvere, slečna Marplová a hlavný inšpektor Davy nastúpili a auto sa pohlo.

- Kam ma veziete, hlavný inšpektor?

- Do hotela Bertram.

- Ach bože. Zase do Bertramu? Prečo?

- Oficiálna správa znie: lebo polícia si myslí, že jej môžete pomôcť pri vyšetrovaní.

- To mi znie síce povedome, ale v každom prípade zlovestne. Často je to prvý krok k zatknutiu, pravda?

- Nejdem vás zatknúť, slečna Marplová. - Davy sa usmial. - Máte alibi.

Slečna Marplová prijala mlčky jeho poznámku. Potom povedala: -Aha.

K hotelu Bertram dorazili bez slova. Keď vošli dnu, slečna Gorringeová na nich spoza pultu vzhliadla, ale hlavný inšpektor Davy viedol slečnu Marplovú rovno k výťahu.

- Druhé poschodie.

Výťah vyšiel hore, zastavil sa a Davy vykročil po chodbe pred slečnou Marplovou.

Keď otvorili dvere izby číslo osemnásť, slečna Marplová povedala:

- To je tá istá izba, v ktorej som bývala.

- Áno, - súhlasil Davy.

Slečna Marplová si sadla do kresla.

- Je to veľmi pohodlná izba, - poznamenala a zbežne sa po nej rozhliadla.

- V hoteli si dajú záležať na pohodlí, - povedal Davy.

- Vyzeráte unavený, hlavný inšpektor, - skonštatovala odrazu slečna Marplová.

- Nedá sa nič robiť. Práve som sa totiž vrátil z Írska.

- Aha. Z Ballygowlanu?

- Ako dočerta viete o Ballygowlane? Prepáčte, ospravedlňujem sa vám.

Slečna Marplová sa naňho usmiala, čím dala najavo, že mu odpustila.

- Asi vám Michael Gorman náhodou prezradil, že odtiaľ pochádza, nemám pravdu?

- Nie, nie celkom, - odpovedala slečna Marplová.

- Prepáčte, že sa vás na to spytujem, ale ako ste sa to teda dozvedeli?

- Nuž viete, - povedala slečna Marplová, - je to naozaj veľmi trápne. Náhodou som to začula.

- Aha, rozumiem.

- Nenačúvala som za dverami. Bolo to na verejnom mieste - aspoň to tak možno nazvať. Aby som bola úprimná, rada počúvam, o čom sa ľudia zhovárajú. Človeka to zaujíma. Najmä ak je starý a už nie taký čulý. Tým chcem povedať, že ak sa ľudia vedľa vás rozprávajú, počúvate.

- Vidí sa mi to celkom prirodzené, - povedal Davy.

- Do istej miery áno, - prisvedčila slečna Marplová. - Ak hovoria nahlas, chtiac-nechtiac treba pripustiť, že s tým rátajú. Isteže bývajú aj iné situácie. Zavše sa stane, že aj keď sa niektorí ľudia zhovárajú na verejnom mieste, neuvedomia si, že okrem nich sú tam aj iní. Potom sa človek musí rozhodnúť, čo spraviť. Či vstať a zakašlať, alebo ostať pekne ticho sedieť a dúfať, že si vás nevšimnú. Tak či onak je to trápne.

Hlavný inšpektor pozrel na hodinky.

- Pozrite, slečna Marplová, chcem sa o tom dozvedieť čosi viac, ale každú chvíľu má prísť kanonik Pennyfather. Musím mu ísť naproti. Nemáte nič proti tomu?

Slečna Marplová odpovedala, že nie. Hlavný inšpektor Davy vyšiel z izby.

Kanonik Pennyfather vošiel lietacími dverami do haly hotela Bertram. Trochu zvraštil čelo a začudoval sa, v čom to je, že dnes hotel vyzerá akosi ináč. Vari ho vymaľovali alebo nejako prerobili? Pokrútil hlavou. Nie, nebolo to ono, ale niečo sa tu zmenilo. Neprišlo mu na um, že to spôsobil rozdiel medzi bývalým stoosem-desiattricentimetrovým vrátnikom s belasými očami a tmavými vlasmi a týmto novým, vysokým stosedemdesiat centimetrov, pehavým, s fľaškovými plecami a šticou pieskovej farby, ktorá mu vykúkala spod služobnej čiapky. Vedel len to, že sa tu čosi zmenilo. Duchom neprítomný ako vždy kráčal k recepcii. Privítala ho tam slečna Gorringeová:

- Kanonik Pennyfather! Som rada, že vás znovu vidím. Prišli ste si po batožinu? Všetko máte pripravené. Keby ste nám boli dali vedieť, boli by sme vám ju poslali, kam by ste si boli želali.

- Ďakujem, v povedal kanonik Pennyfather, - veľmi pekne vám ďakujem. Ste vždy taká láskavá, slečna Gorringeová. Ale keď som už prišiel do Londýna, pomyslel som si, že by som si ju mohol vyzdvihnúť sám.

- Robili sme si o vás veľké starosti, - pokračovala slečna Gorringeová. - Pretože ste boli nezvestný, viete. Nikto vás nevedel nájsť. Počula som, že vás zrazilo auto.

- Áno, - prisvedčil kanonik Pennyfather. - Áno. Ľudia dnes jazdia prirýchlo. Je to veľmi nebezpečné. Veľmi si na to nepamätám. Odniesla si to hlava. Doktor povedal, že šlo o otras mozgu. Nuž, čím je človek starší, tým horšie je to s jeho pamäťou, - smutne pokýval hlavou. - A vy sa ako máte, slečna Gorringeová.

- Ach, výborne, - odpovedala slečna Gorringeová.

Vtom kanonika Pennyfathera zarazilo, že aj slečna Gorringeová sa zmenila. Upieral na ňu pohľad a usiloval sa prísť na to, v čom tá zmena spočíva. Vlasy? Boli také ako vždy. Azda iba trochu kučeravejšie. Čierne šaty, veľký medailón, brošňa s drahokamom. Všetko ako inokedy. Ale akýsi rozdiel tu bol. Neschudla trochu? Alebo… áno, určite vyzerala ustarostená. Nestávalo sa často, že by si kanonik Pennyfather všimol, či majú iní ľudia nejaké starosti, nebol typ človeka, ktorý registruje na tvárach iných ľudí pocity, ale dnes ho to zarazilo. Možno preto, že slečna Gorringeová sa tvárila pred hosťami po dlhé roky vždy rovnako, nezmenené.

- Hádam nie ste chorá? - spýtal sa ustarostene. - Vyzeráte trochu pochudnutá.

- Nuž, mali sme veľa starostí, pán kanonik.

- Tak, tak. To je mi ľúto. Dúfam, že nie kvôli môjmu zmiznutiu?

- Ach, nie, - povedala slečna Gorringeová. - Isteže, znepokojovalo nás to, ale keď sme sa dozvedeli, že ste v poriadku… - Odmlčala sa a doložila: - Nie. Nie, ide o to, že… nuž, možno ste o tom čítali v novinách. Gormana, nášho vrátnika, zabili.

- Áno, - prikývol kanonik. - Spomínam si. Všimol som si to v novinách… to, že sa tu stala vražda.

Pri priamej zmienke o vražde sa slečna Gorringeová zachvela pod čiernymi šatami na celom tele.

- To je strašné, - povedala, - hrozné. Niečo podobné sa v Bertrame ešte nestalo. Nepatríme medzi hotely, kde sa vyskytujú vraždy.

- Nie, to naozaj nie, - rýchlo ju ubezpečil kanonik Pennyfather. - Tým som si istý. Totiž, nikdy by mi neprišlo na um, že by sa tu mohlo niečo také stať.

- Pravdaže, nebolo to v budove hotela, - poponáhľala sa vysvetliť slečna Gorringeová, a len čo si to uvedomila, trochu pookriala. - Stalo sa to vonku, na ulici.

- Takže to naozaj nemá s vami nič spoločné, - ochotne poznamenal kanonik.

Jeho poznámka očividne nebola práve najvhodnejšia.

- Ale spájali tú vraždu s hotelom. Mali sme tu políciu; vypytovali sa ľudí, pretože vrátnik, ktorého zastrelili, bol z nášho hotela.

- Tak ten vonku je nový vrátnik. Viete, hneď som si pomyslel, že to tu vyzerá akosi inak.

- Áno. Neviem, či je veľmi spoľahlivý. Myslím, že to nie je celkom to, na čo sme boli zvyknutí. Ale, pravdaže, museli sme narýchlo niekoho zohnať.

- Teraz si už spomínam, - povedal kanonik, ktorý si poskladal v mysli hmlisté spomienky na to, čo si pred týždňom prečítal v novinách. - Myslel som však, že zastrelili dievča.

- Myslíte dcéru lady Sedgwickovej? Asi ste ju videli s jej poručníkom plukovníkom Luscombom. Zrejme ju v hmle ktosi prepadol. Asi jej chceli ukradnúť kabelku. V každom prípade však na ňu vystrelili a vtedy Gorman, bývalý vojak, duchaprítomný človek, pribehol k nej, postavil sa pred ňu a zastrelili jeho, chudáka.

- Veľmi smutné, veľmi smutné, - utrúsil kanonik a potriasol hlavou.

- To nám všetko poriadne skomplikovalo, - ponosovala sa slečna Gorringeová. - Ustavične sa tu poneviera polícia. Viem, že sa to dalo čakať, ale neradi to vidíme, aj keď musím povedať, že hlavný inšpektor Davy a seržant Wadell vyzerajú veľmi slušne. Majú normálne šaty a vyberané spôsoby, nie sú to policajti v čižmách a plášťoch do dažďa, akých človek vidí vo filmoch. Sú takmer celkom ako my.

- Hm… áno, - prisvedčil kanonik Pennyfather.

- Boli ste aj v nemocnici? - vyzvedala slečna Gorringeová.

- Nie, - odpovedal kanonik, - istí veľmi dobrí ľudia, naozaj dobrý samaritáni - myslím, že sú pestovatelia ovocia a zeleniny - ma našli a pani sa starala o mňa, až kým som nevyzdravel. Som im veľmi povďačný, naozaj povďačný. Je to povzbudzujúce, ak človek zistí, že na svete sú ešte dobrí ľudia, nemyslíte?

Slečna Gorringeová potvrdila, že je to naozaj veľmi povzbudzujúce.

- Koniec koncov, človek číta o tom, ako sa vzmáha zločinnosť, -dodala, - je čoraz viac naničhodných mladíkov a dievčat, čo vykrádajú banky, prepadávajú poštové vlaky a ľudí. - Zdvihla zrak a poznamenala: - Tam ide dolu schodmi inšpektor Davy. Myslím, že sa chce s vami zhovárať.

- Neviem, prečo by sa mal chcieť so mnou zhovárať, - zarazene povedal kanonik Pennyfather. - Viete, bol už u mňa, v Chadminstri. Myslím, že bol veľmi sklamaný, lebo som mu nevedel nijako pomôcť.

- Nie?

Kanonik Pennyfather ľútostivo pokrútil hlavou.

- Nemohol som sa na nič rozpamätať. Tá nehoda sa stala niekde pri Bedhamptone a ja naozaj neviem, čo som tam robil. Inšpektor sa ma ustavične vypytoval, prečo som tam bol, a ja som mu na to nevedel odpovedať. Veľmi čudné, však? Zrejme si myslel, že som šiel na faru od stanice autom.

- Je to celkom možné, - poznamenala slečna Gorringeová.

- Vôbec to nie je možné, - namietol kanonik Pennyfather. - Prečo by som šiel autom v končinách, ktoré vôbec‘ nepoznám?

Podišiel k nim hlavný inšpektor Davy.

- Tak tu ste, kanonik Pennyfather, - povedal. - Cítite sa už dobre?

- Áno, cítim sa celkom v poriadku, - odpovedal kanonik, - len ma ešte bolieva hlava. Povedali mi, aby som toľko nepracoval. Ale ešte si nepamätám to, čo by som si mal pamätať, a doktori vravia, že možno sa mi pamäť už ani nevráti.

- Nuž, musíme dúfať, - povzbudil ho hlavný inšpektor Davy. Odviedol kanonika od recepcie. - Chcem urobiť malý pokus, povedal. - Pomôžete mi, však?

Keď hlavný inšpektor Davy otvoril dvere izby číslo osemnásť, slečna Marplová ešte vždy sedela v kresle pri okne.

- Dnes je na ulici veľa ľudí, - poznamenala. - Viac ako zvyčajne.

- Nuž… tadiaľto sa ide na Barkeley Square a Shepherd Market.

- Nemyslím len chodcov. Aj ľudí, čo tam čosi robia… opravujú cestu… je tam veľké dodávkové auto opravárov telefónov… zásobovacie auto… zopár súkromných áut…

- A čo z toho vyvodzujete, ak sa smiem spýtať?

- Nepovedala som, že z toho niečo vyvodzujem. Davy na ňu pozrel a povedal:

- Chcem, aby ste mi pomohli.

- Pravdaže. Preto som tu. Čo mám urobiť?

- Presne to, čo ste robili v tú noc devätnásteho novembra. Spali ste… potom ste sa zobudili… možno vás prebudil nejaký nezvyčajný šramot. Zapálili ste, pozreli na hodinky, vstali z postele, otvorili dvere a vyzreli von. Môžete to zopakovať?

- Isteže, - prisvedčila slečna Marplová. Vstala a podišla k posteli.

- Ešte chvíľku.

Hlavný inšpektor Davy zaklopal na stenu susediacu s vedľajšou izbou.

- Musíte zaklopať hlasnejšie, - povedala slečna Marplová. - Tento hotel má hrubé múry.

Hlavný inšpektor zaklopal silnejšie.

- Prikázal som kanonikovi Pennyfatherovi, aby rátal do desať, -povedal a pozrel na hodinky. - Teraz začnite.

Slečna Marplová zažala lampu, pozrela na imaginárne hodiny, vstala, podišla k dverám, otvorila ich a vyzrela von. Napravo od nej práve vychádzal z izby kanonik Pennyfather. Podišiel k schodom a začal nimi zostupovať. Slečna Marplová zatajila dych a zvrtla sa.

- No? - spýtal sa hlavný inšpektor Davy.

- Muž, ktorého som tej noci videla, nemohol byť kanonik Pennyfather, určite ním byť nemohol.

- Myslel som, že ste povedali…

- Viem. Vyzeral ako kanonik Pennyfather. Také isté vlasy, šaty a všetko. Ale chôdzu mal odlišnú. Myslím, že ten človek bol mladší. Ľutujem. Veľmi ľutujem, že som vás poplietla, ale človek, ktorého som v tú noc videla, nebol kanonik Pennyfather. Som si tým istá.

- Tentoraz ste si úplne istá, slečna Marplová?

- Áno, - odpovedala slečna Marplová. - Prepáčte mi, - dodala opäť, - že som vás poplietla.

- Boli ste veľmi blízko k pravde. Kanonik Pennyfather sa v tú noc do hotela vrátil. Nik ho nevidel, keď prišiel, ale to nie je nič nezvyčajné. Vrátil sa po polnoci. Vyšiel hore schodmi, otvoril dvere hneď vedľa vás a vošiel dnu. Čo uvidel, alebo čo sa stalo potom, nevieme, pretože to nám kanonik nevedel alebo nechcel povedať. Keby sme mu mohli nejako oživiť pamäť.

- Je na to isté nemecké slovo, - zamyslene utrúsila slečna Marplová.

- Aké nemecké slovo? Niekto zaklopal na dvere.

- Môžem vstúpiť? - spýtal sa kanonik Pennyfather. Vošiel dnu. - Bolo to dobre?

- Veľmi dobre, - pochválil ho Davy. - Práve som hovoril slečne Marplovej… poznáte slečnu Marplovú?

- Ach, áno, - prikývol kanonik Pennyfather, hoci si nebol celkom istý, či ju naozaj pozná.

- Práve som hovoril slečne Marplovej, ako sme zistili, čo ste robili. V tú noc ste sa vrátili do hotela po polnoci. Vyšli ste hore, otvorili dvere svojej izby a vošli ste dnu… - odmlčal sa.

Slečna Marplová vykríkla.

- Už si spomínam, - zvolala - aké je to nemecké slovo. Doppelgänger (Dvojník (pozn. prekl.)).

Aj kanonik vykríkol. - Pravdaže, - povedal, - pravdaže! Ako som mohol zabudnúť! Áno, máte úplnú pravdu. Po tom filme, volal sa Múry Jericha, som sa sem vrátil, vyšiel som hore, otvoril dvere izby a zbadal som - to je zvláštne - zreteľne som zbadal seba, ako sedím oproti v kresle. Ako vravíte, drahá pani; Doppelgänger. Veľmi zvláštne! A potom… počkajte… - Zdvihol zrak a usiloval sa premýšľať.

- A potom, - pokračoval Davy, - keďže sa nazdávali, že ste isto-iste v Luzerne, váš príchod ich natoľko ohromil, že vás niekto udrel po hlave.

26

Kanonika Pennyfathera poslali taxíkom do Britského múzea, kam mal pôvodne namierené. Slečnu Marplovú nechal hlavný inšpektor Davy v hotelovej hale a spýtal sa jej, či by nemala nič proti tomu, keby tu naňho asi desať minút počkala. Slečna Marplová nemala námietky. Uvítala príležitosť sedieť, obzerať sa okolo seba a premýšľať.

Hotel Bertram. Toľko spomienok… Minulosť sa prepletala s prítomnosťou. Prišla jej na um istá francúzska veta: Plus ga change, plus c’est la méme chose. (Čím väčšmi sa to mení, tým väčšmi je to rovnaké (pozn. prekl.)) Zmenila slovosled. Plus c’est la méme chose, plusga change. Aj to, aj ono je pravda, pomyslela si.

Pocítila ľútosť - k hotelu Bertram i k sebe. Rada by vedela, čo od nej hlavný inšpektor Davy ešte chce. Vycítila, že sa ho zmocnilo vzrušenie, akoby bol blízko cieľa. Konečne sa blíži chvíľa, keď sa mu splnia plány. Bol to inšpektorov deň s veľkým D.

Život v Bertrame sa uberal v normálnych koľajach. Nie, nie v normálnych, usúdila slečna Marplová. Bol tu nejaký rozdiel, aj keď nevedela aký. Bolo tu cítiť utajovaný nepokoj.

- Všetko v poriadku? - milo sa spýtal Davy.

- Kam ma teraz zavediete?

- Ideme navštíviť lady Sedgwickovú.

- Býva v hoteli?

- Áno. S dcérou.

Slečna Marplová vstala. Letmo sa poobzerala a zamrmlala: - Úbohý Bertram.

- Čo tým myslíte: úbohý Bertram?

- Myslím, že veľmi dobre viete, na čo narážam.

- Nuž… ak na to pozerám z vášho hľadiska, možno viem.

- Vždy je smutné, ak sa musí zničiť nejaké umelecké dielo.

- Vy nazývate tento hotel umeleckým dielom?

- Pravdaže. Aj vy.

- Rozumiem, - pripustil Davy.

- Je to, ako keď sa pôda beznádejne vyčerpá. A vám neostáva nič iné len ju celú prerýľovať.

- V záhradníctve sa veľmi nevyznám. Ale zmysel vašej metafory mi je jasný.

Výťahom sa vyviezli hore a potom kráčali po chodbe k rožnému apartmánu, kde bývala lady Sedgwicková s dcérou.

Hlavný inšpektor Davy zaklopal na dvere; ozval sa hlas, ktorý ich pozval dnu, a spolu so slečnou Marplovou vstúpili do miestnosti.

Bess Sedgwicková sedela pri okne v kresle s vysokým operadlom. Na kolenách mala knihu, ale nečítala.

- To je slečna Marplová, - vysvetlil hlavný inšpektor Davy. - Slečna Marplová, lady Sedgwicková.

- Už sme sa stretli, - poznamenala Bess Sedgwicková. - Sedeli ste nedávno so Selinou Hazyovou, však? Sadnite si, - dodala. Potom sa znovu obrátila k hlavnému inšpektorovi Davymu. - Máte nejaké informácie o chlapovi, ktorý strieľal na Elvíru?

- Informácie v tom zmysle, ako to chápete vy, nie.

- Pochybujem, že ich vôbec získate. V takej hmle vychádzajú do ulíc lupiči a zlodeji, ktorí striehnu na osamelé ženy.

- V tom máte pravdu, - prisvedčil Davy. - Ako sa má vaša dcéra?

- Ach, Elvíra je už celkom v poriadku.

- Býva tu s vami?

- Áno. Zavolala som plukovníkovi Luscombovi, jej poručníkovi. Potešilo ho, že sa chcem o ňu starať sama. - Neočakávane sa zasmiala. - Úbohý starký. Vždy nástojil na tom, aby sa matka s dcérou zblížili!

- V tom môže mať pravdu, - poznamenal Davy.

- Ach, nie, nemá. Ale v tejto chvíli áno. Myslím, že je to najlepšie riešenie. - Zvrtla sa, pozrela cez okno a zmeneným hlasom povedala: - Počula som, že ste zavreli môjho priateľa Ladislausa Malinowského. Z čoho ho obviňujete?

- Nezavreli, - opravil ju hlavný inšpektor Davy. - Iba nám pomáha pri vyšetrovaní.

- Pošlem mu svojho advokáta.

- To je veľmi rozumné, - prikývol Davy. - Každý, kto má problémy s políciou, robí veľmi rozumne, ak má poruke advokáta. Ináč by mohol veľmi ľahko povedať čosi nevhodné.

- Aj keď je celkom nevinný?

- V takom prípade je to vari ešte nevyhnutnejšie, - povedal Davy.

- Ste tak trochu cynik, však? Na čo sa ho vypytujete, ak sa môžem spýtať? Alebo je to zakázané?

- Predovšetkým by sme chceli úplne presne vedieť, kde sa zdržiaval v ten večer, keď zastrelili Michaela Gormana.

Bess Sedgwicková sa v kresle prudko vzpriamila.

- Azda ste sa neupriamili na tú smiešnu predstavu, že na Elvíru strieľal Ladislaus? Veď sa ani nepoznajú.

- Mohol to byť on. Jeho auto parkovalo hneď za rohom.

- Hlúposť, - drsne odvrkla lady Sedgwicková.

- Nakoľko vás tá večerná streľba rozrušila, lady Sedgwicková? Pozrela naňho trochu prekvapene.

- Prirodzene, že ma rozrušilo, keď moja dcéra len o vlások unikla smrti. Čo ste očakávali?

- Na to som nemyslel. Chcel som vedieť, nakoľko vás rozrušila smrť Michaela Gormana.

- Bolo mi ho veľmi ľúto. Bol to odvážny muž.

- Nič viac?

- Čo ešte odo mňa čakáte?

- Poznali ste ho, však?

- Pravdaže. Bol tu zamestnaný.

- Nazdávam sa, že ste ho poznali trochu lepšie ako len zamestnanca, či nie?

- Čo tým chcete povedať?

- Ale, lady Sedgwicková. Bol to váš manžel, pravda?

Chvíľu neodpovedala, aj keď nijako nedala najavo nepokoj či prekvapenie.

- Viete toho dosť, hlavný inšpektor, však? - Vzdychla si a znovu sa oprela. - Nevidela som ho… počkajte… veľmi dlho. Dvadsať… viac ako dvadsať rokov. A potom som jedného dňa pozrela cez okno a zrazu som zbadala Mickyho.

- Aj on vás spoznal?

- Je to veľmi prekvapujúce, že sme sa spoznali, - povedala Bess Sedgwicková. - Žili sme spolu len asi týždeň. Potom nás moji rodičia našli. Mickyho podplatili a mňa potupne odviedli domov.

Vzdychla si.

- Bola som veľmi mladá, keď som s ním ušla. Bola som hlúpe dievča s hlavou plnou romantických predstáv. Micky bol pre mňa hrdinom, najmä preto, ako jazdil na koni. Nevedel, čo je strach. Bol pekný, veselý, rozprával s írskym prízvukom. Myslím, že to ja som utiekla s ním! Pochybujem, že jemu by čosi podobné zišlo na um! Ale bola som nerozvážna, neústupná a šialene zaľúbená! - Potriasla hlavou. - Netrvalo to dlho… Už prvých dvadsaťštyri hodín stačilo, aby som sa rozlúčila s ilúziami. Pil, bol hrubý a surový. Keď sa zjavili moji rodičia a odviedli ma domov, bola som im vďačná. Nechcela som ho už nikdy vidieť ani o ňom počuť.

- Vedeli vaši rodičia, že ste boli zosobášení? -Nie.

- Nepovedali ste im to?

- Nemyslím si, že som bola vydatá.

- Ako to prebehlo?

- Zosobášili sme sa v Ballygowlane, ale keď ma naši odviedli, prišiel za mnou Micky a povedal mi, že svadobný obrad bol len humbug. Povedal, že to všetko vymyslel on a jeho priateľ. Vtedy sa mi zdalo celkom prirodzené, že to tak narafičil. Neviem, Či mu šlo o peniaze, ktoré mu ponúkli, alebo či sa obával, že porušil zákon, ak sa so mnou - neplnoletou - oženil. Rozhodne som však ani na chvíľu nepochybovala, že nepovedal pravdu - vtedy nie.

- A neskôr?

Zdalo sa, že sa pohrúžila do myšlienok. - Až keď… až o pekných pár rôčkov, keď som už vedela čosi viac o živote a o právnych záležitostiach, odrazu mi huplo do hlavy, že nakoniec som predsa len asi bola za Mickyho Gormana vydatá!

- Keď ste sa vydali za lorda Conistona, dopustili ste sa vlastne bigamie.

- Aj potom, keď som sa vydala za Johnyho Sedgwicka a neskôr za môjho amerického manžela Ridgwaya Beckera. - Pozrela na hlavného inšpektora Davyho a zasmiala sa. Zdalo sa, že to naozaj berie ako zábavu.

- Toľko bigamií, - povedala. - To je naozaj veľmi smiešne.

- Nikdy ste nepomýšľali na rozvod?

Pokrčila plecami. - Všetko to bolo ako zlý sen. Prečo ho oživovať? Isteže, povedala som o tom Johnymu. - Pri vyslovení jeho mena Bessin hlas znežnel a zmäkol.

- A čo on?

- Nezaujímalo ho to. Ani on, ani ja sme nikdy až tak veľmi nelipli na zákonoch.

- Za bigamiu je trest, lady Sedgwicková. Pozrela naňho a zasmiala sa.

- Kto by si robil starosti pre čosi, čo sa stalo pred mnohými rokmi v Írsku? Celá vec bola uzavretá a zabudnutá. Micky si vzal peniaze a odišiel. Vari to nechápete? Bolo to iba malé, hlúpe intermezzo. Udalosť, na ktorú som chcela zabudnúť. Odložila som ho k spomienkam - a nebolo ich málo - ktoré v živote nič neznamenajú.

- A potom, - pokojne pokračoval Davy, - jedného novembrového dňa sa Michael Gorman znovu vynoril a vydieral vás.

- Hlúposť! Kto povedal, že ma vydieral?

Davyho pohľad pomaly skĺzol na starú paniu, ktorá vo svojom kresle sedela ticho a vzpriamene.

- Vy? - Bess Sedgwicková uprela pohľad na slečnu Marplovú. - Čo vy o tom môžete vedieť?

Hlas jej znel skôr zvedavo než obviňujúce

- Kreslá v tomto hoteli majú veľmi vysoké operadla, - poznamenala slečna Marplová. - Sú veľmi pohodlné. Sedela som v pisárni pri kozube v jednom z nich. Odpočívala som tam pred raňajšou vychádzkou. Vošli ste dnu, aby ste si napísali list. Tuším ste si ani neuvedomili, že je tam okrem vás ešte niekto. Nuž teda… vypočula som si váš rozhovor s tým Gormanom.

- Počúvali ste?

- Prirodzene, - odpovedala slečna Marplová. - Prečo nie? Je to verejná miestnosť. Keď ste otvorili okno a zavolali na toho muža vonku, netušila som, že pôjde o súkromný rozhovor.

Bess na ňu chvíľu hľadela, potom pomaly prikývla.

- Nedá sa proti tomu nič namietať, - pripustila. - Áno, rozumiem. Ale aj tak ste si zle vysvetlili to, čo ste počuli. Micky ma nevydieral. Možno to mal v úmysle, ale varovala som ho, aby sa o to ani nepokúsil! - Znovu roztiahla pery do širokého dobráckeho úsmevu, ktorý robil jej tvár takou príťažlivou. - Nahnala som mu strach.

- Áno, - súhlasila slečna Marplová, - myslím, že áno. Vyhrážali ste sa mu, že ho zastrelíte. Vyrovnali ste sa s ním - ak nebudete pokladať odo mňa za bezočivé, že vám to vravím - naozaj skvelo.

Bess Sedgwicková pobavene zdvihla obočie.

- Nebola som však jediná, kto vás počul, - pokračovala slečna Marplová.

- Božemôj! Vari načúval celý hotel?

- Aj v ďalšom kresle ktosi sedel. -Kto?

Slečna Marplová zovrela pery. Takmer prosebne pozrela na hlavného inšpektora Davyho. Ak je to potrebné, povedzte to vy, vravel jej pohľad, ja nemôžem…

- V ďalšom kresle sedela vaša dcéra, - povedal hlavný inšpektor Davy.

- Ach, nie! - ozval sa prenikavý výkrik. - Nie. Elvíra nie! Už rozumiem… Áno, rozumiem. Akiste si pomyslela…

- Naozaj musela počuť dosť, keď sa vybrala do Írska, aby si tam overila, čo je pravda. Nebolo ťažké to zistiť.

Bess Sedgwicková znovu nežne povedala: - Ach, nie… - a pokračovala - úbohé dieťa… Až doteraz sa ma na to nespýtala. Nechala si to všetko pre seba. Tajila to. Keby sa ma len bola spýtala, všetko by som jej vysvetlila… presvedčila ju, že na tom vôbec nezáleží…

- V tom by vám mohla dať za pravdu, - povedal hlavný inšpektor Davy. - Viete, je to čudné, - pokračoval spomínajúcim, takmer klebetným tónom, pričom vyzeral ako farmár, ktorý rozoberá problémy svojho stáda a pôdy, - procesy a priestupky ma po toľkých rokoch naučili… skrátka, naučil som sa nedôverovať jednoduchým schémam. Sú často priveľmi uhladené, než aby boli pravdivé. Prípad nedávnej vraždy mal v sebe čosi podobné. Dievča tvrdí, že na ňu niekto vystrelil a netrafil. Vrátnik sa rozbehol k nej, aby ju zachránil, a zasiahla ho druhá guľka. To môže byť celkom pravda. Dievča to tak mohlo vidieť. Ale mohlo sa za tým skrývať aj čosi celkom iné.

Dosť rázne ste pred chvíľou povedali, lady Sedgwicková, že Ladislaus Malinowski nemal nijaký dôvod siahať na život vašej dcéry. Nuž, v tom s vami súhlasím. Myslím, že ho naozaj nemal. Malinowski je typ mládenca, ktorý by sa mohol so ženou pohádať, vytiahnuť nôž a vraziť ho do nej. Nemyslím si však, že by niekde v úkryte chladnokrvne čakal, aby ju zastrelil. Ale predpokladajme, že chcel zastreliť niekoho iného. Výkriky a výstrely… ale skutočnosť je taká, že mŕtvy je Michael Gorman. Povedzme, že sa stalo práve to, čo sa malo strať. Malinowski si to naplánuje veľmi dôkladne. Zvolí si hmlistú noc, ukryje sa v blízkosti hotela a čaká, kým pôjde po ulici vaša dcéra. Vie, že tadiaľ pôjde, pretože sa s ňou tak dohodol. Vystrelí. Nemá však v úmysle trafiť dievča. Dáva si pozor, aby namieril tesne vedľa nej. Potom vykríkne. Vrátnik z hotela, ktorý začuje výstrel a výkrik, uteká k nej a vtedy Malinowski vystrelí na človeka, ktorého chcel vlastne zabiť. Na Michaela Gormana.

- Neverím vám ani slovo! Prečo by chcel, dočerta, Ladislaus zastreliť Mickyho Gormana?

- Možno šlo tak trochu o vydieranie, - odpovedal Davy.

- Chcete povedať, že Micky Ladislausa vydieral? Prečo?

- Azda pre to, čo sa odohrávalo v hoteli Bertram, - pokračoval Davy. - Michael Gorman mohol prísť na mnohé veci.

- Čo sa odohrávalo v hoteli Bertram? Čo tým myslíte?

- Bol to dobre premyslený trik, - povedal Davy. - Dobre naplánovaný, skvelo realizovaný. Ale nič netrvá večne. Slečna Marplová sa ma nedávno spýtala, čo nie je s týmto hotelom v poriadku. Nuž, teraz jej odpoviem. Hotel Bertram je prakticky hlavným sídlom jedného z najsilnejších a najväčších zločineckých spolkov za posledné roky.

27

Asi na minútu a pol nastalo ticho.

- Je to veľmi zaujímavé, - povedala po chvíli nenútene slečna Marplová.

Bess Sedgwicková sa k nej obrátila. - Nezdá sa, že by vás to prekvapilo, slečna Marplová.

- Nie. To naozaj nie. Nepozdávali sa mi tu mnohé čudné veci. Všetko bolo priveľmi v poriadku, než aby to bola pravda - ak rozumiete, čo tým chcem povedať. V divadelných kruhoch tomu vravia skvelé predstavenie. Naozaj šlo len o predstavenie, nebola to skutočnosť.

Vyskytlo sa tu veľa maličkostí; ľudia sa hlásili k priateľom či k známym a potom vysvitlo, že sa zmýlili.

- Podobné veci sa stávajú, - poznamenal hlavný inšpektor Davy, - ale tu sa to stávalo pričasto. Nemám pravdu, slečna Marplová?

- Áno, - súhlasila slečna Marplová. - Ľudia ako Selina Hazyová sa podobných omylov dopúšťajú. Ale bolo tu veľa iných ľudí, ktorí sa ich takisto dopúšťali. Človek si to nemohol nevšimnúť.

- Ona si toho všimne veľa, - povedal hlavný inšpektor Davy Bess Sedgwickovej, akoby slečna Marplová bola jeho obľúbený psík, ktorého jej predvádza.

Bess Sedgwicková sa k nemu prudko zvrtla.

- Čo ste tým mysleli, keď ste povedali, že hotel je hlavným sídlom zločineckého spolku? Podľa mňa je hotel Bertram tým najváženejším hotelom na svete.

- Prirodzene, - prisvedčil Davy. - Muselo to tak byť. Vynaložilo sa veľa peňazí, času a úsilia, aby hotel nadobudol takú povesť. Pravé a falošné sa tu dômyselne zmiešalo dokopy. V Henrym ste našli skvelého herca, ktorý vám celé to predstavenie vedie. A máte toho chlapíka, Humfriesa, ktorý pôsobí úžasne dôveryhodne. V Anglicku nemá nijaký policajný záznam, ale zaplietol sa do niekoľkých veľmi čudných hotelových transakcií v cudzine. Je tu ešte zopár vynikajúcich hercov, ktorí hrajú rozličné úlohy. Pripúšťam, ak chcete, že som celý ten systém obdivoval. Stál túto krajinu veľa peňazí. Londýnsku centrálu a aj políciu na vidieku neprestávala z neho bolieť hlava. Zakaždým, keď sa zdalo, že sme na čosi prišli a že sme sa dostali na koreň nejakému konkrétnemu prípadu, vysvitlo, že ide o prípad, ktorý nesúvisí s nijakým iným. Ale my sme na ňom kúsok po kúsku pracovali ďalej. Garáž, kde sa schovávali zásoby poznávacích čísel, ktoré sa v prípade potreby hneď dali namontovať na autá. Sťahovacie, mäsiarske, potravinárske, dokonca i jedna-dve falošné poštové dodávky. Automobilový pretekár s pretekárskym autom, ktorý prekoná neuveriteľne dlhú vzdialenosť za neuveriteľne krátky čas, a ako protiklad starý duchovný, ktorý sa trmáca vo svojom starom morris oxforde. Dom pestovateľa ovocia a zeleniny, ktorý je v styku so schopným lekárom a v prípade potreby poskytne prvú pomoc. Nemusím hádam pokračovať. Organizácia bola, zdá sa, široko rozvetvená. A to všetko je len polovica celej veci. Tú druhú tvoria zahraniční hostia, ktorí navštevujú hotel Bertram. Zväčša z Ameriky alebo z britských kolónií. Bohatí ľudia, na ktorých neleží ani tieň podozrenia a ktorí sem prichádzajú s množstvom luxusnej batožiny a s rovnakým množstvom luxusnej batožiny zase odchádzajú. Vyzerá presne tak ako tá, s ktorou sem prišli, ale nie je to tak. Bohatí turisti potom pricestujú do Francúzska a colníci ich veľmi neobťažujú, lebo colníci nerobia problémy turistom, ktorí privážajú do krajiny peniaze. Nie sú to často tí istí turisti. Dovtedy sa chodí s krčahom po vodu, kým sa nerozbije. Ani jednému z nich nebude ľahké nič dokázať a usvedčiť ho, ale nakoniec sa to podarí. Už sme s tým začali. Tak napríklad Cabotovci…

- Čo je s Cabotovcami? - ostro sa spýtala Bess.

- Pamätáte sa na nich? Veľmi milí Američania. Naozaj veľmi milí. Bývali tu minulý rok a tohto roku sa tu ubytovali zase. Tretí raz sem už neprídu. Nikto nepoužije ten istý trik viac ako dva razy. Áno, po príchode do Calais sme ich zatkli. Tie veľké kufre, ktoré mali so sebou, to bol naozaj dobrý nápad. Pekne-krásne sa do nich zmestilo viac ako tristotisíc libier. Korisť z bedhamptonskej vlakovej lúpeže. Pravdaže, to je len kvapka v mori.

Dovoľte mi povedať, že hotel Bertram je hlavný stan celej tejto spoločnosti! Zapletená je do toho polovica hotelových zamestnancov. A aj niektorí hostia. Niektorí návštevníci sú naozaj iba hoteloví hostia, niektorí nie. Tak napríklad skutoční Cabotovci sú práve teraz v Yucatane. Ďalej ten trik s totožnosťou osôb. Vezmite si, povedzme, sudcu Ludgrova. Známa tvár - nápadný obrovský nos a bradavica. Nie je problém vydávať sa zaňho. Ďalej kanonik Pennyfather. Pokojný vidiecky duchovný s hustou bielou hrivou a pozoruhodne roztržitým správaním. Jeho zvyky, spôsob, ako hľadel ponad okuliare - to všetko mohol dobrý herec veľmi ľahko napodobniť.

- Ale aký by to malo význam? - spýtala sa Bess.

- To sa ma vážne spytujete? Nie je to vari jasné? Pána sudcu

Ludgrova videli neďaleko miesta, kde vylúpili banku. Niekto ho spoznal a zmienil sa o tom. Pustili sme sa vec vyšetrovať. Ale to všetko bol omyl. V tom čase bol sudca inde. Chvíľu trvalo, kým sme si uvedomili, že to všetko sú, ako tomu niekedy vravíme, „zámerné omyly“. Nikto si nelámal hlavu pre človeka, ktorý sa mu tak podobal. A v skutočnosti sa mu vôbec nepodobá. Odmaskuje sa a prestáva hrať svoju úlohu. Celá vec narobila veľké zmätky. V rovnakom čase videli neďaleko miesta činu sudcu najvyššieho súdu, arcidekana, admirála, generálmajora.

Do bedhamptonskej vlakovej lúpeže zainteresovali najmenej štyri vozidlá, ktoré dopravili korisť do Londýna. Pretekárske auto, ktoré viedol Ladislaus Malinowski, falošná dodávka na prevoz peňazí, staromódny daimler, v ktorom sedel admirál, a morris oxford, za volantom ktorého bol starý bielovlasý duchovný. Bola to skvelá akcia, vynikajúco naplánovaná.

A jedného dňa mal spolok tak trochu smolu. Popletený starý duchovný, kanonik Pennyfather, chcel nastúpiť do lietadla v nesprávny deň; z aerolínií ho vrátili, a tak sa vybral na Cromwell Road, šiel do kina a do hotela sa vrátil po polnoci. Vyšiel hore do svojej izby - kľúč od nej mal vo vrecku - otvoril dvere, vošiel dnu a utrpel najväčší šok vo svojom živote, keď oproti v kresle uvidel sedieť seba samého! Vidieť vojsť dnu pravého kanonika Pennyfathera, o ktorom si mysleli, že je bezpečne v Luzerne - to bolo to posledné, čo čakali! Jeho dvojník bol práve priplavený začať hrať svoju úlohu v bedhamptonskom prípade, keď vošiel dnu pravý kanonik. Nevedeli, čo spraviť, ale jeden z nich zareagoval rýchlo a reflexívne. Tuším to bol Humfries. Tresol starého pána do hlavy a ten v bezvedomí spadol na zem. Myslím, že ten čin niekoho nahneval. Veľmi nahneval. Jednako starkého prezreli, zistili, že je len omráčený a že sa asi neskôr preberie, a pokračovali v pláne ďalej. Falošný kanonik Pennyfather vyšiel z izby, opustil hotel a odviezol sa na miesto, kde mal v rámci celého komplexu zohrať svoju úlohu. Čo spravili s pravým kanonikom Pennyfatherom, to neviem. Môžem si to len domyslieť. Predpokladám, že neskôr v noci aj jeho odviedli, posadili do auta a zaviezli do domu pestovateľa ovocia a zeleniny, neveľmi vzdialeného od miesta, kde plánovali vlakovú lúpež a kde ho mohol liečiť lekár.

A keby sa potom rozšírili správy o tom, že kanonika Pennyfathera videli vo vlaku, všetko by bolo v poriadku. Všetci zainteresovaní museli úzkostlivo čakať na chvíľu, keď sa mu vráti vedomie, a vtedy zistili, že z pamäti mu vypadli najmenej tri dni.

- Ináč by ho zabili? - spýtala sa slečna Marplová.

- Nie, - odpovedal Davy. - Nemyslím, že by ho boli zabili. Ktosi by to nebol dovolil. Po celý čas bolo zrejmé, že nech tú bandu riadi ktokoľvek, je proti vražde.

- To sú fantázie! - povedala Bess Sedgwicková. - Vyslovené fantázie! Neverím, že máte čo len jeden dôkaz, ktorý by spájal Ladislausa Malinowského s týmto nezmyslom.

- Mám proti nemu kopu dôkazov, - povedal Davy. - Viete, nedáva si pozor. Ponevieral sa tu v čase, keď nemal. Využil prvú príležitosť a skontaktoval sa s vašou dcérou. Mali dohodnutý kód.

- Nezmysel! Predsa vám povedala, že ho nepozná.

- Povedať to mohla, ale nebola to pravda. Je doňho zaľúbená. Chce, aby sa s ňou oženil.

- Tomu neverím!

- Nemali ste to odkiaľ vedieť, - poznamenal hlavný inšpektor Davy. - Malinowski nie je typ človeka, ktorý by prezrádzal všetky svoje tajomstvá, a dcéru nepoznáte vôbec. To ste pripustili. Keď ste zistili, že Malinowski prišiel do hotela Bertram, nahnevalo vás to.

- Prečo by ma to malo nahnevať?

- Lebo vy ste mozgom celého tohto spolku, - povedal Davy. - Vy a Henry. O finančné otázky sa starali bratia Hoffmanovci. Uzatvárali všetky zmluvy s bankami na kontinente, účty a podobné záležitosti, ale šéfom organizácie, mozgom, ktorý ju viedol, ktorý plánoval všetky akcie, ste boli vy, lady Sedgwicková.

Bess naňho pozrela a zasmiala sa. - Nič smiešnejšie som v živote nepočula! - zvolala.

- Ale nie, vôbec to nie je smiešne. Máte rozum, odvahu a trúfate si. Vyskúšali ste už veľa vecí, a tak ste si povedali, že sa preorientujete na zločin. Je v tom plno vzrušenia a rizika. Povedal by som, že vás na tom nelákali peniaze, ale napätie a zábava. Vraždu ste však nestrpeli, ani nadmerné násilie. Preto nedochádzalo k vraždám, k brutálnym útokom, v krajnom prípade, ak nebolo iné východisko, nepohodlného človeka jemne a potichu ovalili po hlave. Ste veľmi zaujímavá žena, to viete. Jeden z mála naozaj zaujímavých veľkých zločincov.

Na niekoľko minút zavládlo ticho. Potom Bess Sedgwicková vstala.

- Myslím, že ste sa zbláznili. - Položila ruku na telefón.

- Idete volať svojmu advokátovi? Konáte celkom správne; zavolajte ho skôr, než poviete viac, ako by ste chceli.

Prudko šmarila slúchadlo nazad na vidlicu.

- Keď tak nad tým rozmýšľam, advokátov neznášam… Dobre. Nech je po vašom. Áno, viedla som celú organizáciu. A máte absolútnu pravdu, ak vravíte, že to bola zábava. Vychutnávala som každú jej minútu. Bavilo ma vykrádať banky, vlaky, pošty a takzvané nedobytné autá! Bavilo ma organizovať a rozhodovať; bola to znamenitá zábava a som rada, že som si ju dožičila. Dovtedy sa chodí s krčahom po vodu… Pred chvíľou ste čosi také povedali, nie? Myslím, že je to pravda. Nuž, užila som si za svoje peniaze! Ale mýlite sa, ak si myslíte, že Michaela Gormana zastrelil Ladislaus Malinowski! On to nebol. Urobila som to ja. - Odrazu sa zasmiala a bol to piskľavý, vzrušený smiech. - Nezálež! na tom, čo urobil, čím sa vyhrážal… Povedala som mu, že ho zastrelím -slečna Marplová ma počula - a aj som ho zastrelila. Spravila som to tak, ako ste sa nazdávali, že to urobil Ladislaus. Ukryla som sa neďaleko hotela. Keď šla okolo Elvíra, vystrelila Som do vzduchu, a keď vykríkla a po ulici k nej utekal Micky, dostala som ho tam, kde som ho chcela mať, a vpálila som to doňho! Samozrejme, mám kľúče od všetkých hotelových vchodov. Najbližšími dverami som vkĺzla dnu a prešmykla sa do svojej izby. Neprišlo mi na um, že zistíte, že to bola Ladislausova pištoľ alebo že ho budete dokonca podozrievať. Vzala som mu ju z auta bez jeho vedomia. Ale ubezpečujem vás, že som tým nechcela naňho vrhnúť nijaké podozrenie.

Zvrtla sa k slečne Marplovej. - Majte na pamäti, že ste svedkom toho, čo hovorím. Ja som zabila Gormana.

- Možno to vravíte len preto, lebo Malinowského milujete, - utrúsil Davy.

- Nie, - prudko odpovedala. - Som jeho dobrá priateľka, to je všetko. Áno, okrem iného sme sa aj milovali, ale nebola to láska. V celom svojom živote som ľúbila len jedného muža - Johna Sedgwicka. - Pri vyslovení toho mena sa jej hlas zmenil a znežnel. - Ladislaus je však môj priateľ. Nechcem, aby ste ho obvinili z niečoho, čo neurobil. Ja som zabila Michaela Gromana. Povedala som to, slečna Marplová ma počula… A teraz, milý inšpektor Davy… - vzrušene zvýšila hlas a zasmiala sa, - chyťte ma, ak môžete.

Rozohnala sa ťažkým telefónom, rozbila okno a skôr, ako sa inšpektor mohol postaviť, vyliezla cez okno a rýchlo sa posúvala po úzkom múriku. Davy napriek svojej objemnej postave prekvapujúco vrtko pribehol k druhému oknu a telefón vytiahol hore. Hneď nato vybral z vrecka píšťalku a zahvízdal.

Slečna Marplová, ktorá vstala s trochu väčšou námahou, odišla o chvíľu k nemu. Spolu hľadeli na priečelie hotela Bertram.

- Spadne. Šplhá sa po odkvapovej rúre! - zvolala slečna Marplová. - Ale prečo hore?

- Ide na strechu. Vie, že iba tak môže uniknúť. Božemôj, pozrite na ňu. Lezie ako mačka. Vyzerá na tej stene ako mucha. Takto riskovať!

Slečna Marplová s prižmúrenými očami zamrmlala: - Spadne. Nepodarí sa jej to…

Žena, na ktorú hľadeli, sa im stratila z očí. Davy sa trochu vtiahol dnu.

- Nechcete tam ísť a… - spýtala sa slečna Marplová.

Davy pokrútil hlavou. - Čo už ja zvládzem pri svojej váhe? Na to mám ľudí. Vedia, čo robiť. O niekoľko minút budeme vedieť… Aj tak som si nie istý, či im všetkým neprejde cez rozum. Viete, je to žena, akých je na svete málo, - vzdychol si. - Jedna z tých neskrotných. V každej generácii sa ich zopár nájde. Nemôžete ich skrotiť ani pustiť medzi ľudí a prinútiť ich, aby žili podľa zákonov. Idú svojou vlastnou cestou. Ak sú svätice, vyberú sa liečiť malomocných, alebo umrú mučeníckou smrťou v džungli. Ak sa dali na cestu zločinu, dopúšťajú sa krutostí, o ktorých by ste nerada počuli. A zavše sú jednoducho neskrotné. Myslím, že keby žili v iných časoch, keď bol každý odkázaný sám na seba, keď každý musel bojovať za to, aby sa udržal nažive, celkom by do nich zapadli. Riziko na každom kroku, všade navôkol nich nebezpečenstvo, ale aj ony by boli pre ostatných nebezpečné! Taký svet by im vyhovoval; cítili by sa v ňom doma. Tento svet pre nich nie je.

- Vedeli ste, čo sa chystá urobiť?

- Veru nie. To patrí k zvláštnostiam jej talentu. Robiť to, čo nik nečaká. Viete, musela si to dopredu premyslieť. Vedela, čo príde. A tak sedela a hľadela na nás, udržiavala rozhovor a premýšľala. Tuho premýšľala a kula plány. Zrejme… ach… - Davy sa odmlčal, pretože zrazu sa ozval rev výfuku, piskot pneumatík a burácanie mocného motora pretekárskeho auta. Vyklonil sa z okna. - Podarilo sa jej to, dostala sa k svojmu autu.

Keď auto na dvoch kolesách zahlo za roh, svišťanie kolies zosilnelo. Nádherné biele monštrum sa rútilo po ulici.

- Niekoho zabije, - vyhŕkol Davy, - pozabíja kopu ľudí… ak sa nezabije sama.

- Ktovie, čo sa stane, - vzdychla si slečna Marplová.

- Isteže, je to dobrá šoférka. Čertovsky dobrá. Fíha - to bolo len o vlások!

Rev auta, ktoré za hukotu klaksónu uháňalo preč, slabol. Počuli vresk, výkriky, zvuk bŕzd, klaksóny, rachot pohýnajúcich sa áut a napokon sa ozvalo strašné škrípanie pneumatík a potom príšerný náraz.

- Narazila! - zvolal Davy.

Stál veľmi pokojne a s príznačnou trpezlivosťou čakal. Slečna Marplová mlčky stála vedľa neho. Potom sa ulica zaplnila hlasmi.

Muž, ktorý stál na druhej strane chodníka, pozrel hore na hlavného inšpektora a rýchlo zagestikuloval rukami.

- Koniec, - vážne poznamenal Davy. - Je mŕtva! Stoštyridsať kilometrovou rýchlosťou vletela do zábradlia parku. Zaobišlo sa to bez ‚ďalších obetí, narazilo do seba iba zopár áut, nie je to však nič vážne. Bola to skvelá jazda. Áno, je mŕtva. - Zamieril do izby a vážne vyriekol: - Nuž, povedala nám, ako to bolo. Počuli ste.

- Áno, - odvetila slečna Marplová. - Počula. - Nastalo ticho. - Určite klamala, - ticho dodala slečna Marplová.

Davy na ňu pozrel. - Neuverili ste jej, však?

-Vy áno?

- Nie, - odpovedal Davy. - Nepovedala nám pravdu. Vymyslela si to tak, aby to presne sedelo, ale pravda to nebola. Nezastrelila Michaela Gormana. Netušíte, kto to urobil?

- Pravdaže viem, - povedala slečna Marplová. - Dievča.

- Kedy ste si to začali myslieť?

- Myslela som si to od prvej chvíle, - odpovedala slečna Marplová.

- Aj ja, - prikývol Davy. - V ten večer sa strašne bála. A v jednom kuse klamala. Ale v prvej chvíli som nevidel nijaký motív.

- To zmiatlo aj mňa, - povedala slečna Marplová. - Prišla na to, že matka sa dopustila bigamie, ale mohlo by dievča kvôli tomu vraždiť? V dnešných časoch už nie! Nazdávam sa, že jej išlo o peniaze.

- Áno, bolo to pre peniaze, - súhlasil hlavný inšpektor Davy. - Otec jej zanechal obrovský majetok. Keď zistila, že matka bola vydatá za Michaela Gormana, uvedomila si, že manželstvo s Conistonom nebolo legálne. Vysvetlila si to tak, že peniaze nepripadnú jej, pretože aj keď bola Conistonovou dcérou, nebola jeho legitímnym dieťaťom. Mýlila sa. Mali sme už raz podobný prípad. Všetko závisí od podmienok závetu. Coniston jasne odkázal majetok jej, na jej meno. Peniaze by bez problémov dostala, ale nevedela to. A nechcela prísť o hotovosť.

- Načo ich tak zúfalo potrebovala?

- Aby si kúpila Ladislausa Malinowského, - neúprosne odvetil hlavný inšpektor Davy. - Pre peniaze by sa s ňou oženil. Bez nich by si ju nevzal. To dievča nebolo hlúpe. Vedela to. Ale chcela ho za každú cenu. Bola doňho beznádejne zaľúbená.

- Viem, - povedala slečna Marplová a vysvetlila mu: - Všimla som si vtedy v Batterseaskom parku jej tvár…

- Vedela, že ak bude mať peniaze, bude mať aj jeho, ak ich mať nebude, stratí ho, - poznamenal Davy. - A tak si chladnokrvne naplánovala vraždu. Samozrejme, neukryla sa neďaleko hotela. Nebol tam nikto. Stála pri zábradlí, vystrelila, vykríkla, a keď sa z hotela vyrútil na ulicu Michael Gorman a utekal k nej, zblízka ho zastrelila. Potom kričala ďalej. Mala dobré nervy. Nemala v úmysle narafičiť to na Ladislausa. Vzala mu pištoľ, pretože to bol jediný spôsob, ako sa mohla ľahko dostať k zbrani; ani vo sne by jej neprišlo na um, že by ho obvinili z vraždy, ani to, že bol v ten večer niekde nablízku. Nazdávala sa, že vďaka tej hmle to prišijú nejakému tulákovi. Áno, mala dobré nervy. Až neskôr v ten večer dostala strach! A jej matka sa o ňu bála…

- A teraz… čo spravíte?

- Viem, že to bola ona, - povedal Davy. - Nemám však nijaké dôkazy. Možno sa to s ňou až tak zle neskonči… Zdá sa, že aj zákon sa dnes pridržiava zásady, že aj pes má právo raz uhryznúť, pravdaže, treba si to preniesť do situácie človeka. Skúsený advokát by vedel veľa vyťažiť z jej srdcelomného plaču - také mladé dievča, nevhodná výchova, a navyše je pekná.

- Áno, - povedala slečna Marplová. - Diablove deti sú často pekné… A ako vieme, darí sa im.

- Ale, ako vravím, možno k tomu ani nedôjde… niet dôkazov… no, napríklad vy… zavolajú vás ako svedka… svedka toho, čo povedala jej matka… toho, ako sa priznala k zločinu.

- Viem, - povedala slečna Marplová. - Zdôraznila mi to, nie? Zvolila si smrť za cenu toho, že jej dcéra ostane na slobode. Vnútila mi to ako poslednú vôľu umierajúceho…

Spojovacie dvere do spálne sa otvorili. Dnu vošla Elvíra Blaková. Mala na sebe svetlobelasý kostým a tvár jej lemovali splývajúce svetlé vlasy. Podobala sa na anjela z obrazu raného naivného talianskeho maliara. Pozrela na jedného, potom«na druhého a povedala:

- Počula som náraz auta a krik… Stala sa nejaká nehoda?

- Je mi ľúto, slečna Blaková, - úradným tónom povedal hlavný inšpektor Davy, - ale musím vám oznámiť, že vaša matka je mŕtva.

Elvíra zalapala po dychu. - Nie, - šepla. Bol to slabý, neistý protest.

- Skôr ako ušla, - pokračoval hlavný inšpektor Davy, - pretože to bol útek, priznala sa k vražde Michaela Gormana.

- Chcete povedať… - začala, - že to bola ona?

- Áno, - odpovedal Davy. - To povedala. Chcete k tomu niečo dodať?

Elvíra naňho dlho hľadela a potom takmer nebadateľne pokrútila hlavou.

- Nie, - povedala. - Nemám čo dodať. Vzápätí sa obrátila a vyšla z miestnosti.

- Nuž, - ozvala sa slečna Marplová, - necháte ju takto odísť? Nastalo ticho, potom Davy tresol päsťou do stola:

- Nie! - zvolal. - Boh mi je svedkom, že nenechám!

Slečna Marplová pomaly, vážne prikývla. - Nech sa Boh zľutuje nad jej dušou, - povedala.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai