Kočka mezi holuby

Agatha Christie

(1959)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Na začátku detektivky, která knižně vychází česky poprvé, se pozdě v noci dvě zaměstnankyně soukromé dívčí školy vypraví zjistit, proč se ve sportovním pavilonu pohybuje záhadné blikající světlo, zatímco všichni spí. Najdou tam mezi tenisovými a lakrosovými raketami mrtvé tělo neoblíbené učitelky tělesné výchovy, již někdo právě zastřelil.Ve chvíli, kdy "kočka" udeří podruhé, zavládne ve škole zmatek. Studentka Julia Upjohnová toho naneštěstí ví příliš mnoho. Především jí je však jasné, že bez pomoci Hercula Poirota se sama stane příští obětí…

Agatha Christie

Kočka mezi holuby

Svobodné slovo 1968

PŘEKLAD DRAHOMÍRY HLINKOVÉ

PROLOG

LETNÍ SEMESTR

Ve škole v Meadowbanku zahajovali letní semestr. Pozdní odpolední slunce svítilo na širokou štěrkovanou cestu před budovou. Hlavní dveře byly pohostinně dokořán otevřeny a v nich stála slečna Vansittartová, vzhledem ke svým georgiánským proporcím podivuhodně oblečená, v bezvadně střiženém kabátku a sukni, každý vlásek na svém místě.

Někteří rodiče, kteří ji neznalí, ji považovali za samu velkou slečnu Bulstrodovou; nevěděli, že zvykem slečny Bulstrodové bylo uchýlit se do své svatyně, do níž mohli vstoupit jen někteří vybraní a privilegovaní.

Po boku slečny Vansittartové stála mnohem jednodušeji vyhlížející slečna Chadwicková, dobře naladěná, dobře informovaná, tak patřící k Meadowbanku, že představa Meadowbanku bez ní byla prostě nemožná. Nikdy by bez ní neexistoval. Slečna Bulstrodová a slečna Chadwicková totiž založily tuto školu společně. Slečna Chadwicková nosila skřipec, byla oděna poněkud nedbale, chodila nahrbená, příjemně zvolna hovořila a byla výtečnou matematičkou.

Domem se rozléhaly pozdravy na uvítanou, roztomile pronášené slečnou Vansittartovou.

*

V malé kanceláři v prvním patře klepala na stroji Ann Shaplandová, sekretářka slečny Bulstrodové. Byla to pěkně vypadající mladá žena asi pětatřicetiletá; vlasy jí přiléhaly k hlavě jako černá satinová čapka. Byla by mohla působit přitažlivě, kdyby byla chtěla. V tomto okamžiku byla však soustředěna na úkol sekretářky ředitelky proslulé dívčí školy.

Tu a tam, jak vkládala čistý list do stroje, podívala se z okna a se zájmem si prohlížela nové příchozí.

Usmála se, když odjel majestátní rolls a vjel maličký ošumělý austin. Vynořil se z něho znepokojeně vyhlížející otec s dcerou.

Z domu vyšla slečna Vansittartová:

„Major Hargreaves? A to je Alisona? Pojďte, prosím dovnitř. Ráda bych sama ukázala Alisoně její pokoj…“

Ann se ušklíbla a pokračovala v psaní na stroji.

Do brány vjel právě obrovský, téměř neuvěřitelně prostorný cadillac, nalakovaný dvěma barvami, malinově červenou a azurově modrou, a zastavil za starodávným austinem Majora Hargreavese.

Vyskočil šofér a otevřel dvířka vozu. Vystoupil vysoký muž s temnou pletí a vousem, oblečený v orientálním oděvu; následovala pařížská toaleta; pak štíhlá tmavá dívka.

„To je asi ta princezna Jakpak se jmenuje“, pomyslila si Ann. „Nedovedu si ji představit ve školní uniformě.“

„Bylo by zřejmě líp, kdyby sis hleděla svého,“ napomenula se však vzápětí a zabrala se zase do svých dopisů.

Někdy jí bylo divné, jak se to stalo, že — ač byla zvyklá pracovat mezi muži (jejími dřívějšími zaměstnavateli byli i dva ministři) —, tady se octla mezi samými ženami. Nebyl tu žádný muž — až na zahradníka, a tomu prý bylo osmdesát

Vtom však čekalo na Ann překvapení. Vyhlédla znovu z okna a spatřila muže stříhajícího trávník právě před vjezdem. Byl to zahradník, jenže do těch osmdesáti mu mnoho chybělo. Byl mladý, černovlasý, docela hezký.

„Vypadá“, řekla si Ann, „jako by se tady jen bavil…“

Byla ráda, že jí zbýval už jen jediný dopis. Pak vyběhla do zahrady.

Na trávníku za vyštěrkovaným vjezdem se procházela nova učitelka francouzštiny slečna Blanchová. Pozorovala rovněž mladého muže stříhajícího trávník.

„Docela by ušel,“ pomyslila si.

Slečna Richová, která vyučovala angličtině a zeměpisu, spěchala rychlými kroky k budově. Byla by málem upadla přes hrábě, kdyby jí byl mladý zahradník nezachytil pevnou paži. Řekl pří tom:

„Pozor, slečno!“

Eileen Richová odpověděla: „Děkuji“ — aniž na něho pohlédla.

*

Okna salónu slečny Bulstrodové byla obrácena dvěma směry, jedno ke vjezdu a trávníku za nim, druhé k záhonu rhododendronů za domem. Byl to velmi působivý pokoj a slečna Bulstrodová byla působivá žena. Byla vysoká, vypadala vznešeně; její šedivé vlasy byly krásně učesány, její šedé oči hleděly na svět s humorem. Úspěch její školy (a Meadowbank byl jednou z nejúspěšnějších škol v Anglii) byl plně úspěchem osobnosti její ředitelky. Byla to nákladná škola, ale v tom nebylo tajemství jejího úspěchu.

Vaše dcera zde byla vychovávána způsobem, jaký jste si přál vy sám, a také způsobem, jaký si přála slečna Bulstrodová; výsledek těchto dvou metod byl velmi uspokojivý. Vzhledem k vysokému školnému mohla slečna Bulstrodová zaměstnávat úplný učitelský sbor. Ve škole nebylo nic prováděno masově, avšak i když to byla škola individualistická, měla také svou disciplínu. Heslem slečny Bulstrodové byla ovšem disciplína bez vojenského režimu. Jak tvrdívala, disciplína byla mladým lidem oporou dávala jim pocit bezpečnosti: vojenský režim by dával vzniknout roztrpčenosti a nepříjemnostem. Její žákyně byly různé. Bylo mezi nimi několik cizinek z dobrých rodin, často z cizích královských rodin. Byly tam také anglické dívky z dobrých nebo bohatých rodin, které potřebovaly cvik v kultuře a umění, měly získat všeobecný rozhled o životě a společenskou vybroušenost, aby se uměly dobře a příjemně chovat a byly schopny zúčastnit se inteligentní diskuse o kterémkoliv předmětu. Byly zde dívky, které pilně pracovaly, podrobovaly se zkouškám a eventuálně i získávaly akademické tituly a které, aby se tak řeklo, potřebovaly dobré vedení a zvláštní pozornost. Byly zde dívky, která nepříznivě reagovaly na školský život konvenčního typu. Avšak slečna Bulstrodová měla určitá pravidla. Nepřijímala nenadané dívky nebo mladistvé provinilce a raději přijímala dívky, jejichž rodiče se jí líbili, a dívky, u nichž pozorovala možnost rozvoje. Věk jejích žákyň byl rovněž rozličný. Byly tam dívky, která již dávno dospěly a byly „hotovy“, ale i takové, které byly o málo více, než děti; některé z nich měly rodiče na pevnině a pro ně byla škola slečny Bulstrodové zajímavými prázdninami. Posledním a konečným rozhodnutím o přijetí bylo získaní souhlasu slečny Bulstrodové. V této chvíli stála slečna Bulstrodová u krbu, očekávajíc vzácnou návštěvu.

Muž v orientálním oděvu s velikým vousem vstoupil, uchopil ruku slečny Bulstrodové, sklonil se nad ní a pravil velmi dobrou angličtinou: „Mám tu čest představit vám princeznu Shaistu.“

Slečna Bulstrodová věděla o své nové žákyni, která přijela ze školy ve Švýcarsku, vše. Byla však poněkud v rozpacích nad jejím průvodcem. Jako obvykle, byla-li na pochybách, užívala titulu Excelence; ujistila průvodce, že o princeznu Shaistu zde bude pečováno co nejlépe.

Shaista se zdvořile usmívala. Jak bylo slečně Bulstrodové známo, bylo jí patnáct, ale jako většina dívek z Východu nebo Středomoří vypadala starší — zcela dospělá. Slečna Bulstrodová s ní pohovořila o plánovaných studiích a shledala, že odpovídá výtečnou angličtinou. Když ji srovnávala s ostatními patnáctiletými školačkami, dopadlo toto srovnání velmi příznivě pro Shaistu. Z obou stran byla pak vyměněna ještě řada zdvořilosti a potom se místnost zase vyprázdnila.

Na slečnu Bulstrodovou čekalo toho dne ještě mnoho a mnoho přijímacích návštěv.

Byl první den letního semestru a ještě nikdy nebyla její škola populárnější, nikdy neměla větší úspěch. Meadowbank byl v zenitu své slávy.

Nebylo tu nic, co by nasvědčovalo tomu, do jakých svízelů se Meadowbank dostane za několik týdnů… Nic, co by napovídalo, že tu zanedlouho bude zmatek a vražda. A že už některé události s tím související jsou v pohybu…

KAPITOLA 1.

REVOLUCE V RAMATU

Asi dva měsíce předtím došlo v Ramatu k dramatickým událostem.

V ramatském paláci seděli spolu dva mladí muži. Byl to princ Ali Yusuf, dědičný šejk Ramatu, který i když byl malý, byl jedním z nejbohatších států Středního východu. Druhý mladý muž byl osobní pilot Jeho Výsosti prince Aliho Yusufa. Přes tyto veliké rozdíly se chovali k sobě jako sobě rovni. Měli stejné školy a od dob svého studia byli přáteli.

„Oni na nás stříleli, Bobe?“ řekl princ Ali.

„To tedy stříleli, a zcela jistě“, potvrdil Bob Rawlinson. „Chtěli nás zastřelit.“

Ali chvílí uvažoval.

„Myslíš, že by bylo tak těžké pokusit se o to znovu?“

„Nemuseli bychom ovšem už mít tolik štěstí. Pravda, je, Alí, že tys měl být pryč již aspoň dva týdny. Říkal jsem ti to.“

„Nerad utíkám,“ řekl vládce Ramatu. ,,A když si pomyslím, co peněz jsem vynaložil, aby toto byl blahobytný stát… Stavěl jsem nemocnice a školy, byty… všechno, o čem se říká, že to lidé potřebují. Nechtějí to? Dávají snad přednost návratu k teroristické vládě z dob mého děda?“

„Vypadá to tak,“ řekl Bob Rawlinson. „Je to sice podivné, ale je to tak. Vsadím se s tebou oč chceš, že podaří-li se jim vyhodit tě odtud, objeví se nějaký velkohubý agent s teplou vodou, prohlásí se za boha a bude řezat hlavy každému, kdo se mu odváží odporovat. A bude při tom tvrdit, že to všechno je pro lid. A lidem se to bude koneckonců třeba líbit, protože je to vzruší.“

Princ Ali Yusuf potřásl hlavou.

„Ano, Nemohu si být už ničím jist…“

Bob přikývl. „I tady v tvém paláci je všechno prolezlé.“

Ali přisvědčil bez vzrušení.

„Ano, všude v paláci jsou zvědové…“

„Mohli bychom se pokusit uniknout, aby nás nezabili,“ uvažoval Bob. „Museli bychom letět na sever. Tam nás nemohou dostat. Ale to znamená přeletět hory — a v tomto ročním období…“ Pokrčil rameny.

„Dobrá,“ řekl Ali. „Zkusíme to. Kdy?“ Bob pokrčil rameny.

„Čím dříve, tím lépe. Musíme se nějak nenápadně přirozeně dostat na letiště. Co kdybychom řekli, že jdeš na inspekci stavby nové silnice? Až pojede vůz kolem letiště, dej zastavit. Budu mít stroj připravený. Zkrátka, napadne tě podívat se na stavbu ze vzduchu, víš? A uletíme! Nemůžeme ovšem brát žádná zavazadla.“

„Nemám nic, co bych si chtěl vzít s sebou — až na jednu věc…“

Usmál se a jeho úsměv náhle zcela proměnil jeho výraz. Už to nebyl moderní, vzdělaný, na západě vychovaný mladý muž — v onom úsměvu byla všechna úskočnost, kterou vypěstovala dlouhá řada orientálních předků.

„Bobe, jsi můj přítel…“

Vstrčil ruku za košili a objevil se malý semišový kožený váček.

„Co je to?“ ustrnul Bob.

Ali rozvázal šňůrku, kterou byl váček uzavřen, a vysypal jeho obsah na stůl.

Bob se málem až zajíkl: „Proboha! Jsou pravé?“

Ali se tvářil velice pobaveně.

„Ovšemže jsou pravé. Většina jich patřila mému otci. Každý rok získával nové. Já také. Jsou z mnoha míst, kupovali je pro naši rodinu muži, jimž můžeme důvěřovat. Z Londýna, z Kalkaty, z Jižní Afriky, Byla to rodinná tradice. Mít je pro případ potřeby.“ Dodal: „V dnešní měně mají hodnotu asi tři čtvrti miliónu.“

„Tři čtvrti miliónu liber!“ Bob tiše hvízdl, vzal do ruky několik kamenů a nechal je propadávat mezi prsty. „To je fantastické. Jako v pohádce.“

„Ano!“ Mladý muž s temnou pletí přikývl. Na jeho tváři byl opět týž pravěký výraz jako předtím. „Muži se proměňují, přijdou-li do styku s klenoty. Stávají se násilnickými. A ženy jsou ještě horší. Toto bych nesvěřil žádné ženě. Ale tobě ano.“

„Mně?“ Bob ustrnul.

„Ano. Nechci, aby se tyto vzácné a drahé kameny dostaly do rukou mých nepřátel. Nevím, kdy začnou. Možná, že už dnes. Možná, že nedojedu živý na letiště. Vezmi si ty kameny a udělej s nimi to, co uznáš za nejvhodnější.“

„A co mám s nimi udělat?“

„Zařiď nějak, aby se dostaly z této země.“

„Ty chceš, abych je opatroval místo tebe?“

„Můžeš tomu tak rozumět, chceš-li. Ale myslím si, že přijdeš na nějaký nápad, jak je dostat do Evropy.“

Ali se opřel pohodlně v křesle a pokojně i pobaveně se usmíval.

„Jsi čestný. Dám ti jméno a adresu muže, který takové věci pro mne vyřizuje — pro případ, že bych revoluci nepřežil. Netvař se tak ustaraně, Bobe. Udělej to nejlepší, co můžeš. To je vše, oč tě prosím. Nechci, aby je sebrali s mého mrtvého těla. Ať se stane, jak Alláh přikáže.“

„Ty ses zbláznil!“

„Ne, Ale jsem fatalista — a to je vše.“

„Ali, řekl jsi že jsem čestný. Ale tři čtvrti miliónu! Namyslíš, že by to mohlo svést i zcela poctivého muže?“

Ali Yusuf se podíval vroucně na svého přítele.

„Je to snad divné,“ pravil, „ale v tomhle nemám o tobě nejmenších pochybností.“

KAPITOLA 2.

ŽENA NA BALKONĚ

I.

Nikdy se necítil Bob Rawlinson tak nešťasten, Jako když kráčel mramorovými chodbami paláce. Vědomí, že mé v kapse tři čtvrti miliónu liber, mu působilo přímo utrpení.

Stráže před vchodem mu vzdaly poctu. Kráčel teď živými ulicemi Ramatu. Kam má jít? Co má udělat? Nic ho nenapadlo. A času bylo tak málo.

Míjel postavy v domorodých i evropských oblecích, vrážel do nich, omlouval se jim a přitom se horšil sám na sebe, že stále neví, kam vlastně jde.

Vešel do kavárničky a objednal si čaj s citrónem.

Musel uvažovat. Byly mu svěřeny drahocenné šperky a bylo na něm, aby vynalezl plán, jak je dostat z této země. Nebylo času nazbyt. V každé minutě mohla vypuknout revoluce.

Potřeboval nějakou osobu, nějakou docela obyčejnou osobu, která odjede ze země zcela obyčejným způsobem. Někoho, kdo není interesován politicky a jehož zavazadla budou prohlížena velmi povrchně nebo vůbec ne. Ale co kdyby tomu bylo naopak? Senzace na londýnském letišti. Pokus a propašovaní klenotů v ceně tří čtvrtí milionů liber!

V tom Bobovi svitlo. Joan — ovšem. Jeho sestra Joan Sutcliffová. Byla zde dva měsíce s dcerou Jennifer, která se tu po těžkém zápalu plic zotavovala v slunečném a suchém podnebí. Za čtyři či pět dní se měly vracet lodí domů.

Joan byla tou ideální osobou. Ale co to Ali říkal o ženách a klenotech? Bob se tiše usmál. Ano, Joan mohl důvěřovat.

Ačkoliv — může jí opravdu důvěřovat? Její poctivosti určitě. Ale jejímu smyslu pro diskrétnost? Bob potřásl hlavou. Joan by nedokázala držet jazyk za zuby.

Joan by tedy nesměla vědět, že něco veze. Zabalí kameny do malého, nenápadného balíčku. Něco jí napovídá. Že je to dárek pro někoho? Něco si musí vymyslit…

Bob se podíval na hodinky a vstal. Čas ubíhal.

Vyrazil do slunečního žáru, jímž poledne zalévalo ulice. Všechno se zdálo zcela normální. Bob se mračil, když přicházel k nejproslulejšímu hotelu v Ramatu. Byl otevřen před třemi lety.

Úředník v recepci Boba dobře znal a uklonil se mu.

„Dobrý den, pane majore. Hledáte svou sestru? Odjela i s děvčátkem.“

„Odjela?“ překvapeně opakoval Bob.

„S panem a paní Hurstovými z naftařské společnosti,“ informoval jej dále úředník. „Jeli na přehradu Kálat Diwa.“

Bob v duchu zaláteřil. To se Joan rozhodne hned tak brzy nevrátí.

„Zajdu nahoru do jejího pokoje,“ řekl a natáhl ruku pro klíč, který mu úředník podával.

Odemkl a vešel do pokoje. Byl tam obvyklý zmatek. Golfky ležely přes židli, tenisové rakety pohozeny na posteli. Různé součásti oděvu se povalovaly všude kolem a stul byl plný filmových svitků, pohlednic a brožur.

Bob se rozhlédl po všech kufrech a taškách, rozložených po pokoji. Musel vyřešit Ještě jeden problém. Nebude se moci setkat s Joan předtím, než se pokusí uletět s Alim. Není dost času, aby za ní zajel. Mohl tedy kameny zabalit do balíčku a přiložit k nim krátkou zprávu — ale hned to zavrhl. Zanechá-li zde balíček a dopis, může být dopis přečten a balíček otevřen.

Čas… čas… Neměl čas…

Rozhlédl se po pokoji.

Pak vytáhl z kapsy malé pouzdro s nástroji, které stále nosil s sebou. Jeho neteř Jennifer zde měla plastelinu, jak si všiml; ta mu pomůže.

Pracoval rychle a obratně. Jednou vzhlédl podezřívavě k otevřenému oknu. Ne, před pokojem nebyl balkón. Zřejmě to bylo jen nervové napětí, které v něm vzbuzovalo pocit, že je pozorován. Dokončil svou práci a spokojeně se usmál. Nikdo by nic nepoznal, tím si byl jist. A určitě ne Jennifer, to dítě soustředěné jen na sebe, které si nikdy nevšímalo ničeho kolem sebe.

Zahladil všechny stopy své práce a uklidil své nářadí do kapsy.

Musel ještě napsat lístek pro Joan.

Ale co jí mohl povědět? Musí to být něco, čemu by Joan porozuměla — ale čemu by nerozuměl nikdo jiný.

Pak se usmál. Mohl to udělat jinak. Odvrátit pozornost od Joan — nechat jí obyčejný všední lístek. A pak dát zprávu někomu jinému, který jí předá Joan až v Anglií.

Napsal tedy:

Drahá Joan,

Zastavil jsem se u Tebe, abych se zeptal, chceš-li si se mnou dnes večer zahrát golf; ale protože jsi na přehradě, budeš asi docela mrtvá únavou. Co říkáš na zítřek? V pět v klubu!

Tvůj Bob

Trochu příliš věcná zpráva sestře, kterou už možná neuvidí. Ale Joan nesmí tušit, že jde o velkou věc.

Pak zdvihl telefon a vytočil číslo britského vyslanectví. Hned byl spojen s Edmundsonem, třetím sekretářem, svým přítelem.

„John? Tady je Bob Rawlison. Můžeš se se mnou sejít? Trochu dřív by to nešlo? Musíš, brachu. Je to důležité. Co? No samozřejmě, že je v tom děvče…“ Rozpačitě si odkašlal. „Je báječná, úplně báječná. Jako z jiného světa. Jen trochu úskočná.“

Edmundsonův hlas, který zněl trošku pohoršené, řekl: „Skutečně, Bobe, ty máš v hlavě jen děvčata. Tak dobře,“ a odzvonil. Bob uslyšel tichounké cvaknutí jako ozvěnu, jak někdo, kdo poslouchal jeho hovor, položil sluchátko.

Milý starý Edmundson. Od té doby, kdy byly odposlouchávány v Ramatu všechny telefonní hovory, Bob a John Edmundson si stanovili vlastní kód. Báječná dívka, která byla „jako z jiného světa“, znamenala něco naléhavého a důležitého.

Edmundson na něho počká se svým vozem před novou obchodní bankou; řekne mu, jaký úkryt zvolil. A že Joan o tom nic neví, že to je však velice důležité, kdyby se s ním něco stalo. Musel Edmundsonovi něco říci, i když ne třeba všechno.

II.

Žena v pokoji, který sousedil s pokojem obývaným Joan Sutcliffovou, se vrátila z balkónu. V ruce držela zrcátko.

Původně vyšla na balkón proto, aby si bedlivě prozkoumala chloupek, který měl odvahu vyrůst na její bradě. Vytrhla jej pinsetou a pak podrobila obličej přísné prohlídce v jasném slunečním světle.

Vtom spatřila něco zajímavého. V úhlu, v němž držela zrcátko, odrazilo s zrcadlo visící na šatníkové skříni ve vedlejším pokoji; a v tomto zrcadle viděla muže, který tam kutil něco nesmírně zvláštního.

Stála na balkóně bez nejmenšího pohybu a pozorovala jej. On ji nemohl od stolu vidět, ona však jej dobře viděla — pomocí dvojité reflexe.

Kdyby byl obrátil hlavu, byl by mohl zachytit záblesk, který vrhalo její zrcátko do zrcadla na šatníku; ale byl příliš soustředěn na to, co dělal. Pak se vzdálil z jejího dohledu, ale slyšela nějaké zvuky; domyslila si, že telefonuje. Nemohla zaslechnout, co říká, znělo to však docela vesele a věcně. Pak se ozval zvuk zavíraných dveří.

Žena chvilku čekala. Pak otevřela dveře svého pokoje. Na vzdáleném konci chodby mával nějaký Arab líně péřovým větrákem a zmizel za rohem.

Rychle proklouzla ke dveřím sousedního pokoje. Byl zamčen, na to však byla připravena. Vlásenka a čepel malého kapesního nožíku provedly však rychle potřebnou práci.

Vešla a pečlivě za sebou zavřela. Zdvihla lístek. Zálepka na obálce byla připevněna jen zlehka, otevřela ji snadno. Přečetla zprávu a zamračila se. Nebylo zde žádné vysvětlení.

Zalepila opět obálku, vrátila ji na stůl a prošla pokojem.

Právě když natahovala ruku po žádoucím předmětu, byla vyrušena hlasy na terase.

Jeden hlas poznala — patřil obyvatelce pokoje, v němž stála.

Vrhla se k oknu.

Na spodní terase právě vysvětlovala Joan Sutcliffová, provázená dcerou Jennifer, své mínění vysokému, nešťastně vypadajícímu Angličanovi; týkalo se opatření, o němž ji informoval.

„Ale to Je nesmysl. Vždyť tu je naprostý klid a všichni Jsou tak příjemní! To je nemístná panika.“

„Doufejme, paní Sutcliffová. Doufejme, že tomu tak bude. Ale naše odpovědnost…“

Paní Sutcliffová jej přerušila. Vůbec nebyla ochotna uvažovat o odpovědnosti vyslance.

„Víte, máme spoustu zavazadel. Pojedeme domů po moři, příští středu. Pro Jennifer to bude báječná cesta. Doktor to říkal. Zdravá cesta. Rozhodně nehodlám měnit svá rozhodnutí a letět do Anglie v takovém rozrušení.“

Nešťastný muž podotkl, že by paní Sutcliffová s dcerou nemusely letět až do Anglie, nýbrž jen do Adenu a pak pokračovat lodí. „S8 všemi těmi zavazadly?“

„Jistě, to se dá zařídit. Je tu vůz s nákladním přívěsem. Můžeme hned všechno naložit.“

„Nuže dobrá,“ kapitulovala paní Sutcliffová. „Pak bychom tedy měly balit.“

„Začněte, prosím, hned.“

Žena v ložnici rychle odskočila od okna. Spěšně se podívala na adresu na lístečcích u zavazadel. Pak vyklouzla z pokoje a vrátila se do svých dveří, právě když paní Sutcliffová zahýbala za roh chodby.

Úředník z recepce běžel za ní.

„Paní Sutcliffová, byl tu za vámi váš pan bratr. Byl ve vašem pokoji. Ale už zase odešel.“

„Děkuji vám“, řekla úředníkovi a obrátila se na Jennifer. „Bob nejspíš také odjede. Ty dveře jsou odemčeny. Tihle lidé jsou tak nepořádní!“

„Možná, že strýc Bob nezamkl,“ řekla Jennifer.

„Tady je od něho dopis.“ Roztrhla obálku.

„Bob rozhodně nehodlá utíkat,“ řekla triumfálně. „To jsou jen takové diplomatické strachy, to je všechno. Balit v tomhle vedru! Pojď, Jennifer, vyndej si věci ze zásuvek a ze skříně. Musíme mít napřed přehled, A pak to zabalíme.“

KAPITOLA 3

PŘEDSTAVUJE SE Mr. ROBINSON

Asi za šest týdnů potom zaklepal na dveře malé místnosti v Bloomsbury mladý muž. Byl vyzván, aby vstoupil.

Za stolem seděl sklesle na židli tlustý muž středního věku. Měl na sobě pomačkaný oblek, jehož klopy byly posypány doutníkovým popelem. Okna byla zavřena a atmosféra v místnosti byla nesnesitelná.

„Nuže?“ řekl tlustý muž zkoumavě s napolo zavřenýma očima. „Co je nového?“

O plukovníkovi Pikeawayovi se říkalo, že jeho oči jsou téměř vždy zavřeny, jako by spal. Říkávalo se také, že se nejmenuje Pikeaway a že není plukovníkem. Ale někteří lidé toho napovídají!

„Je tady Edmundson z ministerstva zahraničí, pane.“

Plukovník Pikeaway pokývl, zdálo se, že opět usíná, a zabručel:

„Třetí sekretář našeho vyslanectví v Ramatu v době revoluce. Ano?“

„Ano, pane.“

„Tak se tedy na něj podíváme,“ řekl plukovník Pikeaway. Napřímil se poněkud a střásl trochu popela se zakulaceného bříška. Pan Edmundson byl vysoký příjemný mladý muž, velmi pečlivě oblečený.

„Plukovník Pikeaway? Jsem John Edmundson. Bylo mi řečeno, že byste — hm — mne rád viděl.“

„Řekli vám? Nu, tak to asi bude pravda,“ odvětil plukovník Pikeaway.

„Posaďte se,“ dodal. Pak se zeptal.

„Vy jste byl v Ramatu v době povstání?“

„Ano. Byl. Byla to špinavá záležitost…“

„Byl jste přítelem Boba Rawlinsona?“

„Znal jsem ho dost dobře.“

„Je to zlé,“ řekl plukovník Pikeaway. „Je mrtev.“

„Nemusíte se namáhat cokoli skrývat,“ řekl plukovník Pikeaway. „Tady se ví všecko. Rawlinson chtěl Aliho Yusufa odvézt letadlem z Ramatu. Trosky letadla byly nalezeny v Aroleských horách. Dvě těla. Zítra to bude v tisku.“

Letadlo narazilo na vrchol hory. Mohly to způsobit povětrnostní podmínky. Může však v tom být i sabotáž. Časovaná bomba. Dosud nemáme přesné zprávy. Letadlo se zřítilo na pěkně nepřístupném místě. Měli jsme vypravit experty na výzkum. Všechno pod pečetí, samozřejmě. Žádosti na cizí vlády, povoleni od ministrů, uplácení — nemluvě ani o místním občanstvu, které by si přivlastnilo vše, co mu může být užitečné.“

Odmlčel se a pohlédl na Edmundsona. „Je to hrozné,“ poznamenal Edmundson. „Princ Ali Yusuf byl velmi osvíceným panovníkem.“

„Proto asi taky zahynul,“ řekl plukovník Piekaway. „Přejděme však k věci. Byl jsem požádán, abych vám položil určité otázky. Požádala mne o to určitá místa. Místa dobře známá vládě Jejího Veličenstva.“ Podíval se ostře na druhého muže. „Rozumíte, co tím míním?“

„Ano,“ řekl Edmundson váhavě.

„Snad jste slyšel, že ani na tělech, ani v troskách nebyla nalezeno nic cenného. A co jste slyšel dál?“

„Nic jiného.“

„Neslyšel jste, že by bylo mělo být nalezeno něco cenného? Proč vás ke mně poslali?“

„Řekli mi, že se mne chcete na něco zeptat,“ odpověděl Edmundson pohotově.

„Jestliže se vás tedy ptám, budu očekávat odpovědi,“ řekl plukovník Pikeaway.

„Ovšem.“

„Neřekl vám Bob Rawlinson nic, dříve než odletěl z Rámatu? Jestliže někomu Ali důvěřoval, pak to byl on. To je to, co chcete vědět. Neříkal vám Rawlinson nic?“

„O čem, pane?“

Plukovník Pikeaway se na něho ostře podíval.

„Nuže dobrá,“ zabručel.

„Nechme toho. Nevíte-li o čem mluvím, nevíte a hotovo.

„Myslím, Že tu snad přece jen něco bylo…“ Edmundson mluvil potichu a váhavě. „Bob mi chtěl něco důležitého říci.“

„Ach,“ řekl plukovník Pikeaway s výrazem muže, který klepl hřebík na hlavičku. „Zajímavé. Povídejte.“

„Je toho málo, pane. Užívali jsme s Bobem takového malého kódu. Zjistili jsme, že všechny telefonní hovory v Ramatu jsou odposlouchávány. Jestliže jsme si tedy telefonovali a zmínili o dívce nebo o dívkách výrazem „jako z jiného světa“, znamenalo to, že šlo o něco důležitého!“

„Důležitá informace?“

„Ano, Bob tohoto výrazu užil právě onoho dne, kdy všechno začalo. Měl jsem se s ním setkat před jednou z bank. Ale v oné čtvrti právě vypuklo vzbouření a policie uzavřela cesty. Nemohl jsem se už s Bobem setkat. Téhož odpoledne odvezl Aliho.“

„Tak je to tedy,“ pravil Pikeaway. „Nevíte, odkud vám telefonoval?“

„Nevím.“

„Škoda.“ Na chvilku se odmlčel a pak vybafl: „Znáte paní Sutcliffovou?“

„Myslíte sestru Boba Rawlinsona? Jednou jsem ji tam potkal. Byla tam s dcerkou, školačkou. Ale dobře ji neznám.“

„Rozuměla si s Bratrem Rawlinsonem dobře?“

Edmundson zaváhal.

„Ani bych neřekl. Vždycky se vůči němu chovala jako starší sestra. A on neměl nijak rád svého švagra — vždycky o něm mluvil jako o nafoukaném oslovi.“

„A on takový opravdu je. Je to jeden z našich nejvýznačnějších průmyslníků — a ti dovedou být pěkná nafoukaní! Nemyslíte si tedy, že by byl Bob Rawlinson svěřil nějaké důležité tajemství své sestře?“

„Těžko říci — ale myslím, že ne.“

„Nuže. To bychom tedy měli. Paní Sutclíffová a její dcera jsou na cestě domů, jedou lodí. Přistanou zítra v Tilbury na Eastern Queen.“

Chviličku se odmlčel. Pak jako by byl dospěl k určitému rozhodnutí, podal mladíkovi ruku a briskně řekl: „Byl jste velíce laskav, že jste za mnou přišel.“

„Lituji jen, že jsem vám mohl tak málo posloužit.“

John Edmundson odešel.

Diskrétní mladý muž se vrátil.

„Mohl jsem ho možná poslat do Tilbury, aby tu novinku oznámil jeho sestře. Ale pak jsem se rozhodl jinak. Je to nepružný typ. To je ten cvik ministerstva zahraničí. Není vhodný pro tuto záležitost. Pošlu si pro toho — jakpak se jmenuje…“

„Derek?“

„Správně,“ plukovník Pikeaway souhlasně pokývl. „Ale.., pošlete mi sem nejprve Ronnieho. Mám pro něho úkol.“

II.

Mladý muž jménem Ronnie vešel. Byl vysoký, tmavovlasý, svalnatý a měl veselé, trochu drzé chování.

Plukovník Pikeaway se na něho chvíli díval.

„Jak by se ti líbilo dostat se do dívčí školy?“ zeptal se.

„Do dívčí školy?“ Mladík zdvihl obočí. „To by bylo něco nového! A co tam?“

„Jde o velice vznešenou, prvotřídní dívčí školu. Meadowbank.“

„Meadowbank!“ hvízdl si mladý muž. „Tomu ani nemohu věřit!“

„Drž jazyk na uzdě a poslouchej. Princezna Shaista, první sestřenice a jediná blízká příbuzná zemřelého prince Aliho Yusufa z Ramatu, nastupuje v příštím semestru do této školy.“

„A co mám dělat? Mám ji svést?“

„To rozhodně ne. Myslím si, že by se mohla v nejbližší době stát středem nějakého zájmu. Chci, abys dohlížel na vývoj všeho kolem ní. Bude-li o ni projevovat zájem někdo z méně pravděpodobných přátel, ohlásíš to. Zkrátka — budeš ji hlídat.“

Mladík přikývl.

„A jak ji mám hlídat? Budu tam snad učitelem kreslení?“

„Učitelský sbor tvoří pouze ženy. Nejspíš tě udělám zahradníkem.“

„Zahradníkem?“

„Ano. Snad znáš něco ze zahradničení?“

„Zajisté. V mladších letech jsem byl horlivým čtenářem rubriky »Vaše zahrádka« v nedělním Mailu.“

„Kuš!“ řekl plukovník Pikeaway „Ne, hochu, já myslím pořádnou práci. Rýč do ruky, lopatu, umět dělat kompost, hezky zakrývat záhonky, aby nevysychaly atd. Umíš to?“

„Ovšem.“

„Dobře, tak jsme domluveni.“

„A je v Meadowbanku vůbec místo zahradníka?“

„Určitě,“ řekl plukovník Pikeavvay. „V každé zahradě v Anglii chybí personál. Napíši ti pěkné doporučení.“

„Mám tedy zahradničit a mít oči na stopkách, že?“

„Tak. A ne aby ses zapletl s některou tou přepjatou chovankou, ochotnou se do tebe zamilovati“

Přitáhl si list papíru.

„Jaké jméno si vybereš?“

„Snad by se docela hodilo Adam, ne?“

„Příjmení?“

„Co říkáte: Eden?“

„Tvůj způsob myšlení se mi vůbec nelíbí. Adam Goodmann bude dost dobré. Teď jdi a vypracuj si s Johnsonem životopis.“ Podíval se na hodinky. „Už nemám pro tebe čas. Nechci nechat Robinsona čekat. Už by tu měl být.“

Adam (abychom ho titulovali novým jménem) se zastavil.

„Robinson?“ zeptal se zvláštním tónem. „Což i on přijede?“

„Už jsem řekl.“ Na stole se rozezvučel bzučák. „Už je zde. Jako vždy, naprosto přesný, pan Robinson.“

„Řekněte mi,“ zeptal se Adam zvědavě. „Kdo je to vlastně? Jak se ve skutečnosti jmenuje?“

„Jmenuje se pan Robinson. To je vše, co vím.“

Muž, který vešel do místnosti, nevypadal, jako by jeho jméno někdy bylo nebo mohlo být Robinson. Nebyl to ani vyhraněný Žid, ani vyhraněný Řek, ani Portugalec či Španěl, ani občan Jižní Ameriky. Ale nejvýše nepravděpodobné bylo, že by mohl být Angličanem s jménem Robinson. Byl tlustý a dobře oblečený. Jeho obličej měl nažloutlou barvu, oči byly tmavé a dívaly se melancholicky, jeho čelo bylo široké.

Pozdravili se s plukovníkem Pikeawayem s grandezou dvou vládnoucích monarchů. Vyměnili si zdvořilosti.

Pak, když pan Robinson přijal doutník, pravil plukovník Pikeaway:

„Je to od vás velice pěkné, že jste nám nabídl pomoc.“

Pan Robinson si zapálil svůj doutník, zabafal z něho a konečně promluvil.

„Drahý příteli, tak jsem si jen myslil, že slyším mnoho věcí, znám mnoho lidí a oni mi zase řeknou spoustu věcí…“

Plukovník Pikeaway odpověděl:

„Už jste asi tedy slyšel o tom, že se našlo letadlo prince Aliho Yusufa?“

„V pátek minulý týden,“ přisvědčil pan Robinson. „Řídil je mladý Rawlison. Byl to nešťastný let. Ale k havárii nedošlo pro nějakou chybu Rawlisonovu. Letadlo mělo defekt. Způsobil to jakýsi vedoucí mechanik, nějaký Achmed. Byl prý důvěryhodný, aspoň Rawlison si to myslil. Ale nebyl. Za nového režimu dostal velice výnosnou práci.“

„Byla to tedy přece jen sabotáž! Nevěděli jsme to jistě. Smutná historie.“

„Ano. Ten ubohý mladík — Ali Yusuf — byl tuze špatně vybaven pro boj s úplatkářstvím a proradností. Ale už se jím nebudeme zabývat. To už je za námi. Nic není tak dokonale mrtvo jako mrtví králové. My se zabýváme tím, co tu ti mrtví králové zanechali.“

„A to je?“

Pan Robinson pokrčil rameny.

„Značný zůstatek bankovního účtu v Ženevě, skromnější zůstatek bankovního účtu v Londýně, podstatná aktiva v jeho vlastní zemi; ta ovšem teď zabavil nový režim (slyšel jsem cosi o zklamání nad tím, jak byla kořist rozdělena) a konečně jedna malá osobní položka.“

„Malá?“

„Tyhle věci jsou vždycky relativní. Malá co do objemu. Velmi vhodná pro osobní opatrování.“

„Nebyla nalezena u těla Aliho Yusufa, pokud je známo.“

„Ovšemže ne. Protože již předtím ji dal do opatrování mladému Rawlisonovi.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Pikeaway ostře.

„Kde může co vědět jistě,“ podotkl pan Robinson.

„Nebyly však ani na těle Rawlisonově.“

„Pak tedy se dostaly ze země jiným způsobem.“

„Jakým jiným způsobem? Máte na to nějaký svůj názor?“

„Když dostal Rawlinson klenoty, šel do kavárny. Nebylo vidět nikoho, s kým by tam mluvil, ani se k němu nikdo nepřiblížil. Pak šel do hotelu, kde bydlela jeho sestra. Šel do jejího pokoje a zdržel se tam asi dvacet minut. Ona byla pryč. Pak odešel z hotelu a šel k obchodní bance na Viktoriině náměstí, kde proplatil šek. Když vyšel, začínaly už nepokoje. Bylo to chvíli předtím, než bylo náměstí vyklizeno. Rawlison pak šel přímo k letišti a v doprovodu seržanta Achmeda nastoupil do letadla.

Ali Yusuf vyjel na prohlídku stavby nové silnice, zastavil auto u letiště, spojil se s Rawlisonem a projevil přání podniknout krátký let k přehradě a nad budovanou horskou silnicí. Nastartovali a už se nevrátili.“

„Co z toho tedy vyvozujete?“

„Totéž co vy. Proč strávil Bob Rawlison dvacet minut v pokoji své sestry, o níž věděl, že se vrátí až pozdě večer? Nechal jí tam lístek, jehož naškrábání nemohlo trvat déle než tři minuty. Co tam dělal?“

„Myslíte, že ukryl klenoty v zavazadlech své sestry?“

„Vypadá to tak, že? Paní Sutcliffová byla evakuována téhož dne s ostatními britskými občany. Byla i s dcerou letecky dopravena do Adenu. Myslím, že přijede do Tilbury zítra.“

Pikeaway pokývl.

„Podívejte se po ní,“ dodal Mr. Robinson.

„Podíváme se po ní,“ odvětil Pikeaway. „To už je zařízeno.“

„Má-li u sebe klenoty, bude v nebezpečí.“

„Myslíte, že dojde k násilí?“

„Je tu dost lidí, kteří budou mít o ni zájem.“

„Představuji sám určitou skupinu zájmů,“ řekl Mr. Robinson. Jeho hlas zněl lehounce vyčítavě. „Některé z kamenů byly dodány mým syndikátem zemřelému Veličenstvu — za velmi rozumnou cenu. Skupina lidí, které zastupuji a kteří mají zájem na objevení kamenů, by určitě, odvažuji se říci, měla souhlas zemřelého majitele. Neměl bych říkat více. Tyto věci jsou velice delikátní.“

„Jste však dozajista na straně těch dobrých.“ usmál se plukovník Pikeaway.

„Nevíte, kdo bydlel v pokojích, sousedících s pokojem paní Sutcliffové a její dcerou v hotelu?“

Plukovník Pikeaway se zahleděl do prázdna.

„Myslím, že to vím. Nalevo bydlila Seňora Angelica da Loredo, Španělka — tanečnice, která tam byla angažována v místním kabaretu. Na druhé straně bydlila nějaká učitelka, myslím.“

Mr. Robinson se souhlasně uklonil.

„To jste celý vy. Přijdu vám něco povědět, a vy už téměř vše víte.“

„Kdepak,“ odmítal Pikeaway zdvořile.

„Mezi námi,“ řekl Mr. Robinson, „víme toho dost.“

KAPITOLA 4.

NÁVRAT CESTOVATELEK

„Na mou duši,“ řekla paní Sutcliffová mrzutě, když vyhlédla z okna hotelu. „Nevím, proč musí vždycky pršet, když se člověk vrací do Anglie.“

„Ale je báječné, že už jsme zase tady,“ řekla Jennifer. „Mohla bys mi, mami, dát nějaké peníze. Nemám žádné anglické.“

Dostala desetišilinkovou bankovku a vyšla dychtivě ven.

U postele zazvonil telefon. Paní Sutcliffová k němu přistoupila a zdvihla sluchátko.

„Haló… ano… ano… Sutcliffová u telefonu.“

Vtom někdo zaklepal na dveře. Paní Sutcliffová řekla, „Okamžik, prosím“, položila sluchátko a šla ke dveřím. Stál tam mladík v tmavě modrém overalu s malou brašnou nářadí.

„Elektrikář,“ řekl stručně. „Nejsou tu v pořádku světla. Poslali mne sem.“

„Prosím…“

Otočila se. Elektrikář vstoupil.

„Koupelna?“

„Tudy — za druhou ložnicí.“

„Omluvte mne, prosím… Kde jsme přestali?“

„Jmenuji se Derek O’Connor. Mohl bych za vámi přijít nahoru, paní Sutcliffova? Jde o vašeho bratra.“

„Dobře, přijďte nahoru. Ve třetím patře, 310.“

Posadila se na postel. Už věděla, jaká to asi bude novina. Vzápětí někdo zaklepal na dveře. Otevřela a vpustila mladého muže, který jí tiskl ruku.

„Jsem Derek O’Connor z ministerstva zahraničí. Můj šéf mne sem poslal, protože nebylo vhodné posílat k vám někoho jiného, kdo by vám řekl, co se stalo.“

„Řekněte mi, prosím,“ řekla parií Sutcliffová, „Bob je mrtev? Je zabit? Je to ono?

„Ano, je to tak, paní Sutcliffová. Chtěl zachránit prince Aliho Yusufa z Ramatu a jejich letadlo se zřítilo v horách.“

„Princ byl rovněž mrtev?“

„Ano.“

„Nejsem ani příliš překvapena,“ pravila paní Sutcliffová. Její hlas se maličko chvěl. „Věděla jsem, že Bob zemře mlád. Byl vždycky odvážný, víte, zalétával nová letadla, zkoušel nové modely. Henry mi vždy říkával, že se Bob dříve či později zřítí.“ Zdálo se, jako by měla jakési melancholické uspokojení ze splnění proroctví svého muže. Slza jí sklouzla po tváři, hledala kapesník. „Víte, je to přece jen otřes,“ omlouvala se.

„Chápu. Je mi to líto.“

„Bob ovšem nemohl utéci. Byl osobním pilotem prince Yusufa. A byl dobrým pilotem. Jestliže narazil na horu, nebyla to určitě jeho vina, tím jsem si jista.“

„Ne,“ řekl O’Connor. „Určitě to nebyla jeho vina. Byla to jediná naděje, jak zachránit prince Yusufa. Byl to nebezpečný let — a nevyšlo to.“

Paní Sutcliffová přikývla.

„Rozumím,“ pravila. „Děkuji vám, že jste mi to přišel říci.“

„Je tu však ještě něco,“ řekl O’Connor, „na co se vás mám zeptat. Nesvěřil vám váš bratr nic, co byste měla přivézt do Anglie?“

„Mně?“ podivila se paní Sutcliffová. „Co myslíte?“

„Nedal vám nějaký malý balíček, který byste měla odevzdat někomu v Anglii?“

Zavrtěla hlavou.

„Navštívil vás přece v hotelu toho dne — v den revoluce, ne?“

„Ano. Nechal mi tam lístek. Ale nic v něm nebylo — jen o tenisu nebo golfu na příští den.“

„Schovala jste ten lístek?“

„Proč bych ho schovávala?“

„Nebylo ovšem důvodu,“ odvětil O’Connor.

„Ale jen mne tak něco napadlo.“

„A co vás napadlo?“ zeptala se paní Sutcliffová přímo.

„Jestli v něm nebylo ještě něco jiného, nějaká zpráva. Existuje přece také neviditelný inkoust.“

„To je hloupost,“ řekla paní Sutcliffová. „Bob by určitě nikdy neužíval něco takového, jako je neviditelný inkoust. A proč by to dělal? Ach, kde je zase má kabela? — Potřebuji nový kapesník.“

„Přinesu vám ji,“ pravil O’Connor.

Prošel spojovacími dveřmi a zastavil se. Mladík v overalu, shýbnutý nad zavazadly, se vyplašeně napřímil.

„Elektrikář,“ řekl spěšně. „Nějaká závada v osvětlení.“

O’Connor otočil vypínačem.

„Zdá se, že je všechno v pořádku,“ řekl přívětivě. „Tak mi asi dali špatné číslo pokoje,“ řekl elektrikář. Uchopil brašnu s nářadím a rychle vyklouzl na chodbu.

O’Connor se zamračil, vzal kabelu a donesl ji paní Sutcliffové.

„Promiňte,“ řekl zvedaje telefon.

„Zde pokoj 310. Poslali jste sem nějakého elektrikáře? Ano… ano… počkám.“

Čekal.

„Ne? Ne, myslil jsem si to. Ne, nic se nestalo.“

Obrátil se k paní Sutcliffové.

„Světla jsou zde v pořádku,“ pravil. „A úředník z recepce sem neposlal žádného elektrikáře.“

„Co tu tedy ten člověk dělal?“

„Třeba to byl zloděj.“

Paní Sutcliffová se rychle podívala do kabelky. „Nevzal nic. Peníze jsou zde.“

„Jste si tedy jista, paní Sutciffová, že vám bratr nedal nic, co jste měla přivézt domů? Nezabalil to do vašich věcí?“

„Jsem si naprosto jista,“ odpověděla paní Sutcliffová.

„Není to tak zcela jisté. Je možné, že princ Ali Yusuf dal vašemu bratrovi něco, co mu měl schovat, a že váš bratr považoval za bezpečnější, když to bude mezi vašimi věcmi, než kdyby to ponechal u sebe.“

„To zní velmi nepravděpodobně.“

„Rád bych se něco zeptal; vadilo by vám, kdybychom prohledali vaše věci?“

„Prohledat má zavazadla? Vybalit?“ Hlas paní Sutcliffové se zvýšil.

„Vím, že je to hrozná věc, o kterou vás žádám,“ pravil O’Connor. „Ale může to být velice důležité. Mohl bych vám pomoci. Velice často jsem balíval zavazadla své mamince. Říkala, že to umím docela dobře.“

Použil všeho svého půvabu, který na něm oceňoval plukovník Pikeaway.

„Dobrá,“ ustupovala pani Sutcliffová, „myslíte-li že to je tak důležité…“

„Může to být velice důležité,“ řekl O’Connor. „Nuže,“ a usmál se na ní, „dejme se do toho!“

II.

Za tři čtvrti hodiny se Jennifer vracela nahoru. Rozhlédla se udiveně pokojem.

„Cos to tu prováděla, mami?“

„Vybalili jsme,“ pravila paní Sutcliffová rozladěně, „a teď to zase zabalujeme. To je pan O’Connor. Má dcera Jennifer.“

„Ale proč vybalujete a zabalujete?“

„Neptej se mne proč,“ odmítla matka. „Myslí si, že strýc Bob dal něco do mých zavazadel, co jsem měla přivézt domů. Nedal ti nic, Jennifer?“

„A co by mi strýc Bob dával? Ne. Vybalovali jste také mé věci?“

„Vybalovali jsme všechno,“ řekl Derek O’Connor vesele, „a nenašli jsme vůbec nic. Tak zase zabalujeme. Myslím, že byste se měla něčeho napít, paní Sutcliffová. Mohu vám něco objednat? Snad brandy se sodou?“ Přistoupil k telefonu.

„Neškodil by pořádný šálek čaje.“ řekla paní Sutcliffová.

„Měla jsem báječný čaj,“ zvěstovala Jennifer.

O’Connor objednal čaj, pak dokončil balení zavazadel paní Sutcliffové, zručně a s přehledem, který si vynutil její obdiv.

„Zdá se, že vás maminka vycvičila opravdu velmi dobře v balení zavazadel.“

„Och, já umím všechno,“ řekl O’Connor usměvavě. „Ještě něco, paní Sutcliffová. Byl bych rád, kdybyste byla velice opatrná.“

„Proč mám být opatrná?“

„Revoluce jsou vždycky složité. Vždycky se nějak rozvětví. Zdržíte se dlouho v Londýně?“

„Zítra jedeme domů.“

„Pak je vše v pořádku. Ale — nepřijímejte žádná pozvání. Kdyby se stalo cokoliv, co by se vymykalo běžnému pořádku, zavolejte laskavě přímo číslo 999.“

„Ach,“ zvolala Jennifer v nejvyšším vzrušení, „přímo 999! To jsem si vždycky přála.“

„Nebuď hloupá, Jennifer,“ řekla matka.

III.

Výtah ze zprávy v denním místním tisku:

„Včera byl souzen před magistrátním soudem muž, který se pokusil vloupat do sídla pana Henryho Sutcliffa. Cílem vloupání byla ložnice paní Sutcliffové, zatímco členové rodiny bylí v neděli ráno v kostele. Kuchyňský personál, který připravoval polední jídlo, nic neslyšel. Policie pachatele zatkla.“

Pachatel Andrew Ball vypověděl, že je bez zaměstnání a že hledal peníze.

„Říkal jsem ti, že na tom francouzském okně v obývacím pokoji by měl být zámek,“ komentoval zprávu pan Sutcliff v rodinném kruhu.

„Ten »kuchyňský personál« zní ale krásně. A neodpovídá to skutečnosti,“ poznamenala paní Sutcliffová.

„Nerozumím tomu,“ řekla Jennífer, „jak jen policie věděla, že se v našem domě bude krást a jak mohla zloděje tak rychle chytit!“

„Je vůbec zvláštní, že nic neukradl,“ přidala matka. „Ten nepořádek v mém pokoji — věci rozházené, zásuvky vytahané a převrácené. Musela jsem napřed všechno prohlédnout, než jsem si byla jista. Ačkoliv teď mne napadá, že postrádám svůj kašmírový šátek.“

„Maminko, nezlob se. To já. Uletěl mi přes palubu někde ve Středomoří. Vypůjčila jsem si ho. Chtěla jsem ti o tom říci, ale pak jsem zapomněla.“

„Opravdu, Jennifer, jak často ti mám říkat, aby sis nevypůjčovala moje věci bez dovolení? Doufám, že ve škole se budeš chovat lépe. Pamatuj si, Meadowbank není obyčejná škola.“

IV.

Když byl Andrew Ball, bez pevného bydliště, odsouzen na tři měsíce pro vloupání, Derek O’Connor, který zaujímal skromné místo v pozadí magistrátního soudu, zavolal na číslo Muzea.

„U toho chlapíka jsme nezjistili pranic,“ řekl. „Dali jsme mu spoustu času.“

„Kdo to je? Známe ho?“

„Někdo z Geckovců, myslím. Nakrátko. Najali ho jen pro tuto věc. Nemá moc vtipu, ale říká, že je důkladný.“

„Rozsudek přijal jako jehňátko?“ Na druhém konci drátu se plukovník Pikeaway mračil.

„Ano. Dokonalý obrázek hlupáka přistiženého a zahnaného do úzkých.“

„A nic nenašel,“ bručel plukovník Pikeaway. „A vy jste taky nic nenašel. Naše domněnka, že Rawlison dal ty věci do zavazadel své sestry, byla zřejmě mylná.“

„Ale jak se zdá, i jiní lidé si to mysleli. Co teď? Jaké jsou další možnosti?“

„Může to být stále ještě v Ramatu. Skryto někde v hotelu. Anebo to měla paní Sutcliffová u sebe, aniž o tom věděla, a mohla to dokonce hodit někde v Rudém moři přes palubu jako věc, kterou nepotřebuje. To by snad bylo ze všeho nejlepší.“

„Kdepak, vždyť to má obrovskou cenu, pane!“

„Lidský život má ovšem také obrovskou cenu,“ poznamenal plukovník Pikeaway.

KAPITOLA 5.

DOPISY ZE ŠKOLY V MEADOWBANKU

Dopis Julie Upjohnové matce:

Drahá maminko,

už jsem si tu zvykla, velice se mi tu líbí. Je tu jedna dívka, která je také nová v tomto pololetí. Jmenuje se Jennifer a provádíme spolu dost věcí. Obě hrajeme strašně rády tenis. Ona je dobrá. Když jí to vyjde, má opravdu báječné servisy, ale ne vždycky. Říká, že jí povolila raketa, když byly s matkou v Perském zálivu. Je tam strašně horko. Byla tam za té revoluce. Ptala jsem se, jestli je to napínavé, ale ona říkala, že ne. Hned je odvezli na velvyslanectví nebo něco takového, tak nic neviděla.

Slečna Bulstrodová je jako jehňátko, ale dovede pěkně nahnat strachu, nech být. Všichni jí za zády přezdívají Bulka nebo Bully. Slečna Richová nás učí angličtině, což je úžasné. Když se dostane do varu, tak jí spadnou vlasy. Má potom takový divný, ale vzrušující obličej, a když nám předčítá kousek ze Shaksepeara, zdá se to docela jiné, skutečné. Jednou nám vykládala o Jagovi a co cítil — a o žárlivosti a jak se do člověka zažere a člověk pak trpí, až z toho šílí a chce zranit osobu, kterou miluje. Úplně nás mrazilo, až na Jennifer, tu nic nevzruší.

Začínám vnikat do umění se slečnou Laurieovou. Chodí sem dvakrát týdně a bere nás do Londýna na výstavy obrazů a do galerií. Franštinu máme se slečnou Blanchovou. Není moc pořádná, Jennifer říká, že Francouzi jsou vesměs takoví. Slečna Springerová je ošklivá. Má nás na tělocvik a sportovní hry. Má zrzavé vlasy, a když je horko, potí se. Pak je tady slečna Chadwicková (Chajdy), je tu vůbec od začátku téhle školy. Učí matematiku a je docela zábavná. A pak je tu slečna Vansittartová, která učí dějepis a němčinu. Je to tak něco jako druhá slečna Bulstrodová.

Je tu dost cizinek, dvě Italky a nějaké Němky a docela veselá švédka (je to princezna nebo co) a pak je tu dívka, která je napůl Turkyně a napůl Peršanka. Říká, že by se byla provdala za prince Aliho Yusufa, který se zabil v tom zříceném letadle. Ale Jennifer říká, že to není pravda, že to Shaista říká jen proto, že byla sestřenicí Aliho Yusufa. Jennifer říká, že by si ji byl nevzal. Miloval někoho jiného. Jennifer ví o tom spoustu věcí, ale nechce o nich mluvit.

Už asi brzy vyjedeš na svou cestu — Nezapomeň si doma pas, jako se ti to stalo posledně!!! A vezmi si lékárničku první pomoci pro případ, že bys měla nehodu.

Pozdravuje tě

Julia

Dopis Jennifer Sutcliffové matce:

Drahá mami,

není, to tu opravdu špatně. Líbí se mi tu víc, než jsem očekávala. Psali jsme včera slohovou úlohu na téma: „Může být dobrá kvalita pěstována k dokonalosti?“ Nemohla jsem si vymyslit nic, co bych o tom řekla. Příští týden budeme psát „Kontrast mezi charakterem Julie a Desdemony“. To se zdá také dost hloupé. Myslíš, že bych mohla mít novou tenisovou raketu? Vím, žes mi dala mou vyplést na podzim, ale je nějak špatná. Snad se mi zkrabatila, povolila. Ráda bych se učila řečtině. Ráda se učím řečem. Několik nás pojede příští týden do Londýna na balet „Labutí jezero“. Jídlo je tu dobré. Včera bylo kuře a měli jsme báječné domácí koláče k čaji.

Už nevím žádné novinky — nebyli u nás zase zloději?

Tvá milující dcera

Jennifer

Dopis Margarety Gore-—Westové, starší prefektky, matce:

Drahá maminko,

je tu velice málo novinek. V tomto semestru se učím němčině se slečnou Vansittartovou. Povídalo se, že slečna Bulstrodová půjde do penze a že na její místo nastoupí slečna Vansittartová, ale už se o tom mluví rok a jsem si jista, že to není pravda. Ptala jsem se na to slečny Chadwickové (samozřejmě bych se neodvážila ptát se slečny Bulstrodové!) a velice zostra mne odbyla. Řekla, že určitě ne a abych neposlouchala klepy. V úterý jsme byli na baletu „Labutí jezero“. Bylo to kouzelné, že to ani nelze vypovědět!

S princeznou Ingrit je legrace. Má úplně modré očí, ale nosí rovnátko na zubech. Jsou tu také dvě Němky. Umějí docela dobře anglicky.

Vrátila se slečna Richová a vypadá docela dobře. Velice jsme ji v posledním pololetí postrádaly. Nová tělocvikářka se jmenuje slečna Springerová. Je hrozně protivná a nikdo ji nemá moc rád. Tenis však trénuje velice dobře. Jedna z nových žaček, Jennifer Sutcliffová, začíná být opravdu dobrá. Má trochu slabé backhandy. Její největší přítelkyní je nějaká dívka, která se jmenuje Julie. Říkáme jim Dvě J!

Nezapomeneš pro mne přijet 20., viď? Sportovní den je 19. června.

Tvá milující

Margaret

Dopis slečny Johnsonové sestře:

Drahá Edit,

všechno je zde při starém. Letní semestr je vždy hezký. Zahrada vypadá krásně a máme nového zahradníka, který pomáhá starému Briggsovi — je mladý a silný! Vypadá docela dobře, což jest škoda. Děvčata jsou tak hloupá.

Vyřiď mé pozdravy Dickovi a dětem a až uvidíš Olivera a Kate, pozdravuj je ode mne.

Tvá oddaná

Elspeth

Dopis slečny Angely Blancheové René Dupontovi, poste restante, Bordeaux:

Drahý René,

je tu vše dobré, ačkoliv nemohu říci, že bych se tu bavila. Dívky nemají ani dobré vychování, ani respekt. Myslím, že bude lépe, když si budu stěžovat slečně Bulstrodové. Člověk si musí dát pozor, jedná-li s takovou osobou!

Zatím není nic zajímavého, co bych ti mohla sdělit.

Mouche

Dopis slečny Vansittartové přítelkyni:

Drahá Glorie, letní semestr začal docela hladce. Cizinky si již zvykají. Naše malá princezna (ta, ze Středního východu, ne ta Skandinávka) je trošku afektovaná, ale má velmi půvabné chování.

Nová tělocvikářka, slečna Springerová, není nic valného. Dívky ji nemají rády a ona s nimi jedná příliš zvysoka. Je velice zvědavá, každého se příliš inkvizitorsky vyptává na osobní věci.

Slečna Bulstrodová neříká nic určitého o budoucnosti, ale z jejího chování usuzuji, že je vše hotovo. Meadowbank jest skutečně velice dobré místo a budu hrdá, budu-li moci pečovat o jeho tradice.

Vyřiď ode mne pozdravy Marjorii, až ji uvidíš.

Tvá

Eleanor

Dopis plukovníku Pikeawayovi, poslaný obvyklými cestami:

Povídka o muži, poslaném do nebezpečí. Jsem tu jediný slušně vypadající chlapík ve společnosti zhruba nějakých sto padesáti žen.

Její Výsost přijela stylově. Cadillac malinový a pastelově modrý, s důstojným průvodcem v domorodém oděvu, ženou v pařížském modelu a mladší vydání totéž.

Druhý den jsem ji sotva poznal ve školní uniformě. V navázáni přátelských styků nebudou žádné těžkosti. Ona se už o to postará sama. Ptala se mne na jména různých květin, když se objevil Drak s pihami a rudým vlasem a hlasem jako hlásná trouba a odtáhl ji z mé blízkosti. Nechtěla odejít. Vždy jsem si myslil, že tyhle orientální dívky jsou vychovávány skromně. Tahle už musela získat nějakou světskou zkušenost ve Švýcarsku.

Drak, alias slečna Springerová, tělocvikářka, se vrátila, aby mi udělila kázání. Personál se prý nemá co bavit se žákyněmi atd. Projevil jsem nevinné překvapení: „Lituji, slečno, ta mladá dáma se mne ptala na tahle delphinia; asi v jejím domově nerostou. Drak se snadno usmířil a nakonec skoro vrkal. Horší je to se sekretářkou slečny Bulstrodové. Je to princezna z Nemanic. Učitelka francouzštiny je družnější. Vypadá na první pohled nenápadně a skromně, ale není ve skutečnosti takovou myškou. Spřátelil jsem se také s třemi chichotalkami, křestní jména Pamela, Lois, Mary, příjmení neznámo, jsou však z aristokratské linie. Stará válečná kobyla, zvaná Miss Chadwick, na mne dohlíží přísným okem, tak musím být opatrný, abych si to u ní nerozlil.

Můj pán, starý Briggs, je suchý patron, jehož jediným předmětem konverzace jsou staré dobré dny, kdy byl, předpokládám, čtvrtý z celkového počtu pěti. Bručí na všechno a na všechny, má však ohromný respekt před slečnou Bulstrodovou. Já také. Promluvila se mnou jen pár slov, velmi příjemně, ale měl jsem hrozný pocit, že ví o mně všechno.

Až dosud se nezdá, že by se dělo něco nepřístojného — ale to se teprve uvidí.

KAPITOLA 6.

PRVNÍ DNY

Ve sborovně se hovořilo o cestách do ciziny a kulturních událostech. Kritizoval a obdivoval se nový sportovní pavilón. Připouštělo se, že je to pěkná stavba, ale — přirozeně — každý by byl chtěl jeho stavbu tak či onak vylepšit.

Pak se stručně probraly nové dívky. Posudek byl vcelku příznivý. Konverzovalo se i s oběma novými členkami sboru. Byla již slečna Blancheová v Anglii? Z které části Francie přichází?

Slečna Blancheová odpovídala zdvořile, avšak rezervovaně.

Slečna Springerová byla otevřenější.

Mluvila s důrazem a rozhodně, jako by udílela poučení.

Slečna Springerová necítila, s jakou nevolí byla její přednáška přijata. Konečně se jí slečna Johnsonová mírně zeptala:

„Myslím však, že vaše rady nebyly vždy přijímány nadšeně?“

„Člověk musi být vždy připraven na nevděk, řekla slečna Springerová. Její hlas, i tak dost hlasitý, ještě zesílil. „Potíž je v tom, že lidé nedovedou čelit faktům. Raději si nevšímají toho, co je celou dobu zcela jasné. Já taková nejsem. Jdu přímo k věci. Já mám dobrý nos, jak jsem jednou na stopě, nepustím ji.“ Vesele se zasmála. „Podle mého názoru, na škole nemá učit nikdo, jehož život není jako otevřená kniha. Velice brzy se pozná, když někdo něco skrývá. Ach, byli byste překvapeni, kdybych vám řekla, co všechno jsem objevila o lidech. Věci, o kterých by se nikomu ani nesnilo.“

„A máte z takové zkušenosti radost?“ zeptala se slečna Blancheová.

„Ovšemže nikoli. Konám jen svou povinnost. Ale nikdy to není oceněno, je to hanebná lhostejnost k věcem. Tak jsem se vzdala — na protest.“

Podívala se kolem sebe a opět se zasmála svým veselým sportovním smíchem.

„Doufám, že tady nikdo nic neskrývá“ dodala s humorem.

*

„Mohla bych s vámi mluvit, slečno Bulstrodová?“

Slečna Bulstrodová položila pero a zadívala se do zardělého obličeje správkyně, slečny Johnsonové.

„Prosím, slečno Johnsonová.“

„Jde o tu dívku, Shaistu — tu Egypťanku, nebo co to je.“

„Nuže?“

„Jde o její — prádlo.“

Obočí slečny Bulstrodové se zvedlo.

„O její — o její podprsenky. Vyšněrovává se na vysoko, přesněji řečeno. Zkrátka — vystrkuje prsa — opravdu nevhodně.“

Slečna Bulstrodová skousla ret, aby zadržela úsměv.

„Snad bude dobře, když se na to sama podívám,“ řekla vážně.

Slečna Johnsouová pak zařídila jakýsi trapný výslech, kterému Shaista věnovala živý zájem.

„Má tam jakési dráty — něco jako šněrovačku,“ řekla slečna Johnsonová s nevolí.

Shaista se s vervou ujala slova:

„Vždyť vidíte, že mám malá prsa — nevypadám jako žena. A pro děvče je nutné, aby ukázala, že je žena.“

„Na to máš ještě spoustu času! Je ti teprve patnáct,“ řekla slečna Johnsonová.

„Patnáct — ale to už je přece věk pro ženu!“

Obrátila se na slečnu Bulstrodovou, která vážně přikývla.

„Rozumím,“ řekla slečna Bulstrodová. „A docela chápu váš názor. Ale v této škole jste mezi dívkami, které jsou většinou Angličanky, a anglické dívky nejsou ještě v patnácti ženami. Můžete nosit svou podprsenku, jste-li pozvána do společnosti nebo jedete-li do Londýna, ale nikoliv každodenně zde. Hodně se tu sportuje a vaše tělo musí mít dostatek volnosti, aby se mohlo snadno pohybovat.“

„Je toho stejně mnoho, toho hopsání a skákáni,“ řekla Shaista zamračeně. „Nemám ráda slečnu Springerovou. Ten její tělocvik mě unavuje.“

„Bude, jak jsem řekla, Shaisto,“ řekla slečna Bulstrodová,

Aniž pohlédla na Shaistu, usmála se na rozčilenou slečnu Johnsonovou.

„Je to pravda,“ pravila. „To děvče je úplně dospělé. Když se na ni člověk dívá, hádal by jí přes dvacet. A ona se také tak cítí. Nemůžete očekávat, že se bude cítit jako Julia Upjohnová, například. Intelektuálně je Julia daleko před Shaistou. Fyzicky by však mohla docela dobře nosit chlapecké šaty.“

„Přála bych si, aby všechny byly jako Julie Upjohnová,“ poznamenala slečna Johnsonová.

„Ale já ne,“ odvětila slečna Bulstrodová. „Škola plná stejných dívek by byla velice hloupá.“

*

Slečna Bulstrodová skončila známkování slohových úkolů a poznamenala si, že to Upjohnovo dítě má velmi svérázný způsob myšlení. Jennifer Sutcliffová má naprostý nedostatek fantazie, ale projevuje neobvykle zdravou věcnost. Mary Vyseová je ovšem školácký typ, báječně si pamatuje poznatky. Ale jaká hloupá dívka! Hloupá — opět to slovo. Slečna Bulstrodová je zapudila z mysli a zazvonila na sekretářku.

Začala diktovat dopisy.

Hodina rychle minula. Slečna Bulstrodová nikdy dlouho nehledala výrazy. Tužka Ann Shaplandové se jen kmitala po papíře.

Opravdu dobrá sekretářka, myslila si slečna Bulstrodová. Lepší než Věra Lorrimerová. Nudná dívka, ta Věra. Tak náhle odešla z místa. Nervové zhroucení, oznámila. Asi v tom byl muž, uvažovala slečna Bulstrodová resignovaně.

„Je toho dost,“ řekla slečna Bulstrodová, když diktovala poslední slovo. S úlevou si oddychla.

„Tolik hloupostí se musí udělat,“ poznamenala.

Ann se zasmála. Slečna Bulstrodová se na ni zadívala s pochopením.

„Proč vy jste přijala místo sekretářky?“

„Ani nevím. Nemám sklony pro něco zvláštního a tohle je práce, do které se každý zapracuje.“

„Nemáte zdejší práci za monotónní?“

„Myslím, že jsem měla štěstí. Měla jsem už několik míst. Pracovala jsem u Sira Mervyna Todhuntera, archeologa, jeden rok, pak u Sira Andrewa Peterse v Shellu. Byla jsem sekretářkou herečky Moniky Lordové, to bylo vzruchů!“ usmála se

„Takových dívek jako vy, je dnes mnoho,“ řekla slečna Bulstrodová. „Všechny máte rády vzruch a změnu.“ V jejím hlase zazněl tón nesouhlasu.

„Opravdu, nevydržím dlouho u nějaké práce. Mám invalidní matku. Je to s ní — dosti — dosti těžké občas. A pak se musím vrátit domů a opatrovat jí.“

„Tak je to tedy.“

„Ale to je jedno. Mám ráda vzruch a změnu.“

KAPITOLA 7.

PLEVY VE VĚTRU

„Já s tou mizernou věci nemohu hrát. Není dobrá.“ Jennifer odhodila znechuceně svou raketu.

„Ale Jennifer, vždyť s ní hraješ dobře.“

„Chyba je v rovnováze,“ Jennifer opět zvedla raketu a snažila se ji vyvážit. „Nemá správnou rovnováhu.“

„Ale je pořád ještě lepší než tenhle můj staroch,“ přirovnala Julie svou raketu. „Ta má je jako houba. Jen si poslechni ten zvuk!“ Švihla jí ve vzduchu. „Chtěly jsme ji dát znovu vyplést, ale mami na to zapomněla.“

„Skoro bych ji měla raději než tu svou,“ vzala ji Jennifer do ruky a zkusmo jí párkrát švihla.

„Opravdu, raději bych měla tvou. Vyměníme si je, chceš?“

„Dobrá, vyměníme.“

Obě dívky odlepily malé kousky lepicí pásky, na nichž byla napsána jejich jména, a znovu je upevnily, každá na vyměněné raketě.

„Ale upozorňuji tě, že zpátky už neměním,“ varovala Julie, „Ne abys naříkala, že nechceš starou houbu.“

II.

Adam si vesele hvízdal, když natahoval drátěné pletivo kolem tenisového dvorce. Dveře Sportovního pavilónu se otevřely a slečna Blanchová, malá koketní učitelka francouzštiny, vykoukla. Zdála se vyplašena, když uviděla Adama. Na chvilku zaváhala a pak se vrátila dovnitř.

„To je divné, co tu dělá,“ pravil si Adam. Nestalo se mu, že by se slečna Blanchová něčím vzrušila, jak to viděl nyní. Měla provinilý pohled, který hned vzbudil různé domněnky v jeho myslí. Právě znovu vyšla, zavřela za sebou dveře a jak jej míjela, zastavila se a oslovila ho.

„Vy tu opravujete plot?“

„Ano, slečno.“

„Hrajete tenis?“ její oči ho ocenily určitým ženským způsobem a se zákmitem vyznání v lesklých zorničkách. Adam se znovu podivil. Napadlo ho, že slečna Blanchová je poněkud nevhodnou učitelkou francouzštiny pro Meadowbank.

„Ne,“ řekl zdrženlivě, „nehraji tenis. Nemám na to čas.“

„Ještě jsem ani neměla dost času rozhlédnout se tu po okolí,“ pravila Angela Blanchová. „Až do dneška jsem se k lomu nedostala, ale že bylo tak pěkně, řekla jsem si, že bych se mohla podívat na sportovní pavilón. Ráda bych ho popsala svým přátelům ve Francii, kteří také vedou školu.“

Adam se opět podivil. Zdálo se mu zbytečné toto vysvětlování, Vypadalo to, jako by slečna Blanchová chtěla omluvit svou přítomnost ve sportovním pavilónu. Ale proč by se měla omlouvat?

Zadíval se zamyšleně na ni. Snad by bylo dobré dovědět se o ní něco víc. Jemně, nenápadně se jeho chování změnilo. Bylo stále uctivé, ale již ne tak uctivé jako předtím. Dovolil svým očím, aby jí pověděly, že je velmi přitažlivou mladou ženou.

„Viďte, slečno, vám to někdy musí připadat hloupé učit na takovéhle dívčí škole?“ pravil.

„Abych pravdu řekla, opravdu se zde příliš nebavím.“

„Ale přece jen dost využíváte svého času, že?“

„Mám tu hodně volného času. Podmínky jsou v tomhle zaměstnání výtečné.“ Pokynula maličko hlavou, pozdravila „dobrý den“ a odešla k domu.

„Byla z něčeho celá pryč,“ řekl si Adam. „Z něčeho v tom sportovním pavilónu.“

Počkal, až byla z dohledu, a pak zamířil sám ke sportovnímu pavilónu. Nahlédl dovnitř. Ze svého místa však nic neviděl.

Když vyšel ven, setkal se neočekávaně s Ann Shaplandovou.

„Nevíte, kde je slečna Bulstrodová?“ zeptala se.

„Myslím, že odešla z domu, slečno.“

Ann se mračila.

„Co hledáte tady ve sportovním pavilónu?“

Adama se to poněkud dotklo. „Ta je pěkně podezřívavá,“ pomyslil si. Odpověděl s lehkou uražeností v hlase.

„Jen tak, chtěl jsem se jen podívat.“

„Neměl byste jít raději po svých?“

„Právě jsem dokončil upevnění plotu kolem tenisového dvorce.“ Obrátil se a pohlédl na budovu pavilónu. „To je nové, že? To muselo stát prachů! Mladé dámy tady mají opravdu jen to nejlepší, že?“

„Platí za to,“ řekla suše Ann.

„Platí, až se tatíčkové prohýbají,“ souhlasil Adam.

Pocítil náhle chuť zranit nebo urazit tu dívku. Byla však velice chladná. Opravdu by mu dělalo dobře, kdyby se rozzlobila.

Ale Ann mu to potěšení nedopřála. Řekla pouze: „Raději dokončete ten plot,“ a vrátila se k domu. Asi na půli cesty sa rychle otočila a zkoumavě se zahleděla na sportovní pavilón.

KAPITOLA 8.

VRAŽDA

Seržant Green, který měl noční službu na policejní stanici v Hurst St. Cyprian, zívl. Zazvonil telefon a on zvedl sluchátko. Vzápětí však se jeho chování změnilo. Rychle začal zaznamenávat hovor na papír.

„Ano? Meadowbank? Ano? Jméno? Hláskujte, prosím.

S-p-r-i-n-g-g jako guma? — — e — r. Springerová. Ano. Ano.

Prosím, dohlédněte, ať nikdo ničím nehýbá. Někdo od nás k vám přijede co nejdříve.“

Rychle a metodicky pak rozhýbal celý aparát, nutný k provedení příslušných opatření.

„Meadowbank?“ pravil detektivní inspektor Kelsey, když došlo na něho. „To je ta dívčí škola, ne? Koho tam zavraždili?“

„Nějakou slečnu Springerovou. Tělocvikářku.“

„Smrt tělocvikářky,“ pravil Kelsey zamyšleně. „To zní jako titul románku do kapsy z nádražní prodejny časopisů.“

„Kdo by to byl mohl udělat, co myslíte?“ zeptal se seržant.

„I učitelky tělocviku mohou mít své milostné romány,“ řekl detektivní inspektor Kelsey. „Kde ji našli?“

„Ve sportovním pavilónu. Myslím si, že je to příliš vznešené jméno pro tělocvičnu.“

„Nejspíš,“ přivětil Kelsey.

„Smrt tělocvikářky v tělocvičně. To zní jako nějaký atletický zločin, že? Byla zastřelena?“

„Ano.“

„Našli pistoli?“

„Ne.“

„Zajímavé,“ utrousil inspektor Kelsey

II.

Domovní dveře Meadowbanku byly otevřeny; proudilo z nich světlo. Zde přijala sama slečna Bulstrodová inspektora Kelseye. Znal ji od vidění, tak jako většina lidí ze sousedství. I v tomto okamžiku zmatku a nejistoty se však slečna Bulstrodová dokonale ovládala. Zvládala situaci i své podřízené.

„Detektiv inspektor Kelsey, madam,“ představil se inspektor.

„Co chcete udělat nejdříve, inspektore? Chcete jít do sportovního pavilónu, nebo chcete slyšet podrobnosti?“

„Je zde se mnou lékař,“ pravil Kelsey. „Kdyby laskavě někdo jemu a dvěma mým mužům ukázal, kde je tělo, raději bych si zatím s vámi trochu pohovořil.“

„Prosím. Pojďme zatím do hovorny. Slečno Rowanová, ukážete lékaři a ostatním cestu?“ Dodala: „Jedna z mých pracovnic je na místě a dohlíží, aby se nikdo ničeho nedotýkal.“

„Děkuji vám madam.“

Kelsey následoval slečnu Bulstrodovou do hovorny. „Kdo našel zavražděnou?“

„Správkyně, slečna Johnsonová. Jednu z dívek bolelo ucho a slečna Johnsonová byla vzhůru, aby ji ošetřila. Když ji ošetřila, všimla si, že záclony nejsou dobře staženy. Šla je stáhnout a přitom zpozorovala, že ve sportovním pavilónu je světlo, které tam ovšem v jednu hodinu po půlnoci bylo velmi neobvyklé,“ skončila slečna Bulstrodová suchý výklad.

„Nepochybně,“ přisvědčil Kelsey. „Kde je slečna Johnsonová teď?“

„Je zde, chcete s ní mluvit?“

„Hned. Byla byste tak laskavá a pokračovala, madam?“

„Slečna Johnsonová šla a vzbudila další členku učitelského sboru, slečnu Chadwickovou. Rozhodly se vyjít a zjistit, co se děje. Když vycházely postranními dveřmi, uslyšely zvuk výstřelu. Běžely rychle, jak jen mohly, ke sportovnímu pavilónu.

Inspektor Kelsey ji přerušil. „Děkuji vám, slečno Bulstrodová. Je-li slečna Johnsonová nablízku, jak říkáte, poslechl bych si další od ní. Ale nejprve mi, prosím, povězte něco o zavražděné.“

„Jmenovala se Grace Springerová.“

„Byla u vás dlouho?“

„Ne. Přišla v tomto semestru. Má dřívější tělocvikářka přijala místo v Austrálii.“

„Co jste věděla o slečně Springerové?“

„Její vysvědčení byla výtečná,“ pravila slečna Bulstrodová.

„Předtím jste ji osobně neznala?“

„Ne.“

„Máte nějaký svůj názor na tuto tragédii? Byla snad nešťastná? Nebo to byla nějaká nešťastná náhoda?“

Slečna Bulstrodová potřásla hlavou. „O ničem jsem nevěděla. Mám-li říci pravdu,“ pokračovala, „zdá se mi to velice podivné. Nebyla takovým druhem ženy.“

„Mohla byste být překvapena,“ řekl temně inspektor Kelsey.

„Mám vám teď zavolat slečnu Johnsonovou?“

„Buďte tak laskavá. Až ji vyslechnu, podívám se k tělocvičně — nebo jak jí tu říkáte — ke sportovnímu pavilónu.“

„Přistavěli jsme jej nově k budově školy letos,“ pravila slečna Bulstrodová. „Sousedí s plaveckým bazénem, je blízko sportovních hřišť a ostatních příslušenství. Ukládají se do něho golfové a hokejové hole, tenisové rakety a je tam také sušárna plavek.“

„Mohla mít slečna Springerová nějaký důvod k tomu, aby byla v pavilónu v nocí?“

„Vůbec žádný,“ řekla slečna Bulstrodová určitě. „Velmi dobře, slečno Bulstrodová. Promluvil bych si teď se slečnou Johnsonovou.“

Slečna Bulstrodová odešla z pokoje a vrátila se se správkyní. Slečna Johnsonová se zřejmě posilnila řádnou dívkou brandy, aby se vzpamatovala po otřesném objevu mrtvé. Výsledkem teď byla poněkud porušená rovnováha.

„To je detektivní inspektor Kelsey,“ představila slečna Bulstrodová. „Seberte se, Elspeth, a řekněte mu přesně, co se stalo.

„Je to strašné,“ řekla slečna Johnsonová. „Je to opravdu strašné. Co se pamatuji, nikdy se tu nic takového nestalo. Nikdy. Opravdu bych tomu jakživa nevěřila. A k tomu zrovna slečna Springerová!“

Inspektor Kelsey byl chápavý muž. Vždy byl ochoten odbočit od obvyklé rutiny, jestliže se mu zdálo ve výpovědi něco neobvyklého.

„Zdá se, že je vám velice divné, že byla zavražděna právě slečna Springerová?“

„Ano, právě to, inspektore. Byla taková — zkrátka — taková drsná, víte. Taková tvrdá. Taková žena, o které by se mohlo předpokládat, že vyřídí zloděje jednou rukou, nebo i dva.“

„Zloděje? Hm,“ řekl inspektor Kelsey. „Cožpak ve sportovním pavilónu lze něco ukradnout?

„Vidíte, ovšem, vlastně nic. Ale třeba plavky nebo sportovní náčiní.“

„To jsou drobnosti, které by stěží zkušený, zloděj vzal,“ řekl Kelsey. „Ani by mu to nestálo za vloupání, řekl bych. Vůbec, došlo tam ke vloupání?“

„Skutečně, ani jsem na to nepomyslila,“ řekla slečna Johnsonová. „Myslím, že dveře byly otevřené, když jsme tam přišly, a…“

„Nikdo se dovnitř nevloupal,“ řekla slečna Bulstrodová.

„Aha,“ řekl Kelsey. „Bylo použito klíče.“ Podíval se na slečnu Johnsonovou. „Byla slečna Springerová hodně oblíbená?“ zeptal se.

„Abych řekla pravdu, ani nevím. A ani na tom už snad nezáleží, když je mrtva.“

„Neměla jste ji zřejmě příliš ráda,“ řekl Kelsey chápavě.

„Nemyslím, že ji tu byl někdo mohl mít příliš v lásce,“ řekla slečna Johnsonová. „Chovala se velice autoritativně, víte. Vždycky odporovala lidem. Byla velice schopná a pracovala seriózně, aspoň pokud já vím; co myslíte vy, slečno Bulstrodová?“

„Zajisté,“ přisvědčila slečna Bulstrodová.

Kelsey se vrátil z vedlejší stezky, na kterou odbočil. „Nu, slečno Johnsonová, poslechněme si tedy, co se vlastně stalo.“

„Jean, jedna z našich žákyň, měla nemocné ucho. Vzbudila se bolestí a přišla za mnou. Vzala jsem léky, a když jsem ji uložila zpátky do postele, viděla jsem, že nemá stažené záclony na okně. Myslila jsem si, ža pro tentokrát bude lépe, když nebude mít v noci otevřená okno, protože byl zrovna vítr. Jinak ovšem dívky spí vždy při otevřených oknech. S cizinkami máme s tím někdy potíže, ale já vždycky na to dbám, aby…“

„To sem teď nepatří,“ zarazila proud její řeči slečna Bulstrodová. „Naše obecná pravidla hygieny nezajímají inspektora Kelseye.“

„Ne, ne, ovšemže ne,“ řekla slečna Johnsonová. „Jak tedy říkám, šla jsem zavřít okno a k svému překvapení vidím světlo ve sportovním pavilónu. Určitě to bylo tam, nemohla jsem se mýlit. Zdálo se mi, jako by se pohybovalo kolem něho.“

„Myslíte, že to nebylo elektrické světlo uvnitř normálně rozsvícené, ale světlo svítilny?“

„Ano, ano, něco takového. Hned jsem si pomyslila: Panebože, kdo dělá teď v noci něco ve sportovním pavilónu? Nemyslila jsem ani na zloděje. To by byla směšná myšlenka, jak jste právě řekl.“

„Co jste si tedy myslila?“ zeptal se Kelsey.

Slečna Johnsonová střelila pohledem po slečně Bulstrodové a zpět.

„Opravdu nevím, že bych byla měla nějakou určitou myšlenku. Myslím, nu — opravdu, myslím, že jsem nemohla na nic myslit —.“

Slečna Bulstrodová zasáhla: „Řekla bych, že slečna Johnsonová myslila, že si tam vyšla některá z našich žákyň a že odtamtud dává někomu znamení,“ řekla. „Mám pravdu, Elspeth?“

Slečna Johnsonová vykulila očí. „Ano, to je ono, to mne zrovna v té chvíli napadlo. Že je to jedna z těch Italek. Cizinky jsou vždycky mnohem podnikavější než Angličanky.“

„Nebuďte tak ostrovní,“ vytkla slečna Bulstrodová „Měli jsme tu spoustu Angličanek, které se také pokoušely o nevhodné známosti. Byla to velmi přirozená myšlenka, která vás napadla, a je pravděpodobné, že mne by bylo napadlo totéž.“

„Pokračujte, prosím,“ pobídl inspektor Kelsey.

„Tak jsem si myslila, že nejlepší bude jít za slečnou Chad-wickovou a zeptat se jí, zda by šla se mnou a podívala se, co se tam vlastně děje.“

„Proč zrovna slečna Chadwicková?“ zeptal se Kelsey „Měla jste zvláštní důvod, proč jste zvolila zrovna tuto určitou slečnu?“

„Inu, nechtěla jsem rušit slečnu Bulstrodovou,“ pravila slečna Johnsonová. „Obávám se, že máme vždy ve zvyku chodit za slečnou Chadwickovou, když nechceme rušit slečnu Bulstrodovou. Víte, slečna Chadwicková je tu tak dlouho a má tolik zkušeností.“

„Ať je to tedy jakkoliv,“ pravil Kelsey, „šla jste za slečnou Chadwickovou a vzbudila jste ji. Je to tak?“

„Ano. Souhlasila se mnou, že tam musíme jít. Neotálely jsme s oblékáním, Jen jsme popadly svetry a pláště a vyšly jsme postranními dveřmi. A pak, zrovna když jsme stanuly na cestičce, uslyšely jsme výstřel od sportovního pavilónu. Tak jsme běžely co nejrychleji tam. Bylo dost hloupé, že jsme si nevzaly lampičku; stěží jsme viděly, kudy běžíme. Několikrát jsme zakoply, ale doběhly jsme tam dost rychle. Dveře byly otevřené. Rozsvítily jsme světlo a —“

Kelsey ji přerušil „Nebylo tam světlo, když jste přišly. Ani lampička nesvítila, ani žádné jiné světlo?“

„Ne. Všechno bylo ve tmě. Rozsvítily jsme světlo a tam byla. — Byla —“

„To stačí,“ řekl inspektor Kelsey laskavě. „Nemusíte mi nic popisovat. Půjdu tam teď sám a podívám se. Cestou tam jste nikoho nepotkaly?“

„Ne.“

„Neslyšely jste ani nikoho utíkat?“

„Ne, nic jsme neslyšely.“

„Slyšel někdo jiný ve školní budově výstřel?“ zeptal se Kelsey pohlížeje na slečnu Bulstrodovou.

Potřásla hlavou „Ne. Aspoň o tom nevím. Nikdo se nezmiňoval, že by byl něco slyšel. Sportovní pavilón je poněkud vzdálen od školní budovy a pochybuji, že by byl výstřel odtamtud až sem slyšitelný.“

„Snad z některé místnosti obrácené ke sportovnímu pavilónu?“

„Stěží, myslím, ledaže by někdo naslouchal. Jsem si jista, že zvuk výstřelu nemohl být tak hlasitý, aby někoho vzbudil.“

„Děkuji vám,“ pravil Inspektor Kelsey. „Šel bych teď rád k sportovnímu pavilónu.“

„Půjdu s vámi,“ prohlásila slečna Bulstrodová.

„Mám jít s vámi také?“ zeptala se slečna Johnsonová. „Jestli chcete půjdu. Člověk se nesmí zbaběle třásl před událostmi, že? Vždy jsem cítila, že se musí čelit všemu, co se stane…“

„Děkuji vám, není třeba,“ odmítl inspektor Kelsey. „Už bych vás nerad vystavoval dalším otřesům, slečno Johnsonová.“

„Je to tak ošklivé,“ řekla slečna Johnsonová. „Je to ještě horší proto, že cítím, že jsem ji neměla moc ráda. Opravdu, ještě včera večer jsme měly ve sborovně nedorozumění. Narážela jsem na to, že příliš mnoho tělocviku je pro některé dívky značná zátěž — alespoň pro jemnější dívky. Slečna Springerová řekla, že je to nesmysl, že to jsou pravě ty, co to potřebují. Vytrénujte je a uděláme z nich nové ženy, řekla. Řekla jsem jí, že neví všecko, i když si třeba myslí, že je nejchytřejší. Konec konců mám náležité vzdělání a vím toho o křehkostech a nemocech víc než slečna Springerová — přestože nepochybuji, že slečna Springerová ví všechno o bradlech o stejně vysoké tyči a o koni a o tréninku tenisu. Ale teď, ach bože, když si pomyslím, co se stalo, byla bych raději, kdybych jí to byla všechno neříkala. Když se stane něco tak strašného, lituji pak všeho — opravdu se stydím.“

„Tak si tady teď pěkně sedněte, drahoušku,“ pravila slečna. Bulstrodová usazujíc ji na pohovce. „Seďte a odpočívejte a nemyslete na drobné hádky, které jste spolu měly. Život by byl velmi nudný, kdybychom jeden s druhým vždy ve všem bezvýhradně souhlasili.“

Slečna Johusonová se posadila, pak zívla. Slečna Bulstrodová následovala Kelseye do haly.

„Dala jsem jí řádnou sklenku brandy,“ řekla omluvně. „Trochu jí to otřáslo. Ale neříkala to příliš zmateně, co myslíte?“

„Ne,“ přisvědčil Kelsey „Podala velmi jasný výklad toho, co se stalo.“

Slečna Bulstrodová je vedla k postranním dveřím.

„Je toto cesta, po níž vyšly slečna Johnsonová se slečnou Chadwickovou?“

„Ano. Jak vidíte, vede mezi rhododendrony a ústí právě u sportovního pavilónu.“

Inspektor měl silnou elektrickou lampu, a tak dosti brzo došel se slečnou Bulstrodovou k budově, v níž byla rozsvícena světla.

„Pěkná stavba,“ řekl Kelsey, prohlížeje si budovu. „Stála nás hezkých pár liber,“ řekla slečna Bulstrodová, „ale mohli jsme si ji dopřát,“ dodala mírně.

Otevřené dveře vedly do prostorné místnosti Byly zde skříňky se štítky, na nichž byla jména žákyň. Na konci místností stál stojan s tenisovými raketami a stojan na golfové hole. Boční dveře vedly k nářaďovně a k šatnám. Fotograf právě skončil svou práci a další muž, který snímal otisky prstů, vzhlédl a řekl:

„Jen jděte rovnou dál, pane. Všechno bude v pořádku. Ještě však nejsme se vším hotovi.“

Kelsey pokročil kupředu, kde u mrtvé klečel policejní lékař. Když se Kelsey přiblížil, lékař vzhlédl.

„Byla zastřelena asi ze čtyř stop,“ hlásil. „Kulka pronikla srdcem. Smrt musela být zatraceně okamžitá.“

„Zastřelena zpředu?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Asi před hodinou.“

Kelsey pokývl Naklonil se, aby se podíval na vysokou postavu slečny Chadwickové, která stála zachmuřeně jako hlídací pes u jedné stěny. Asi padesát pět, hádal, pěkné čelo, vzdorovitá ústa, neuspořádané šedivé vlasy, žádné stopy hysterie. Druh ženy, myslil si, na níž může vše záviset v nějaké krizí, přestože v obyčejném každodenním živote může být přehlédnuta.

„Slečna Chadwicková?“ zeptal se.

„Ano.“

„To vy jste šla sem se slečnou Johnsonovou a objevila tady tu mrtvou?“

„Ano. Ležela pravé tak, jako teď. Byla mrtva.“

„A kdy to bylo?“

„Podívala jsem se na hodinky, když mne slečna Johnsonová vzbudila. Bylo ze deset minut jedna.“

Kelsey přikývl. Souhlasilo to s dobou, kterou udávala slečna Johnsonová. Zamyšleně se zahleděl na tělo mrtvé ženy. Její jasně rudé vlasy byly nakrátko zastřiženy. Měla pihovatý obličej, s nápadně vystupující bradou a štíhlou, atletickou postavu. Na sobě měla tvídovou sukni a těžký, tmavý pulover. Na nohou měla tenisky bez podpatků.

„Jsou tu nějaké stopy po zbrani?“ zeptal se Kelsey.

Jeden z jeho mužů potřásl hlavou.

„Ani stopa, pane.“

„Jak je to se světlem?“

„V rohu byla elektrická lampička.“

„Jsou na ní otisky?“

„Ano. Té mrtvé.“

„Ona tedy měla světlo,“ pravil Kelsey zamyšleně. „Přišla sem s lampičkou — proč?“ Ptal se jednak sám sebe, jednak svých mužů, a také slečny Bulstrodové a Chadwickové. Nakonec se soustředil jen na ni. „Máte o tom nějakou představu?“

Slečna Chadwicková potřásla hlavou. „Žádnou představu nemám. Snad zde mohla něco zapomenout — odpoledne nebo večer nepravděpodobně, uprostřed noci.“

„Udělala-li to, muselo to být něco velmi důležitého,“ řekl Kelsey.

Rozhlédl se kolem. Nezdálo se, že by bylo s něčím hnuto, až na stojan s raketami v pozadí. Zdálo se, že byl silou postrčen kupředu. Několik raket leželo na zemi.

„Ovšem,“ pravila slečna Chadwicková, „mohla tu vidět světlo — tak jako později slečna Johnscnová — a třeba sem šla zjistit, co to je. To se mi zdá pravděpodobnější.“

„Myslím, že máte pravdu,“ řekl Kelsey. „Je tu jen jedna maličkost. Byla by šla sama?“

„Jistě.“ Slečna Chadwicková odvětila bez sebemenšího zaváhání.

„Slečna Johnsonová,“ připomněl jí Kelsey, „šla a vzbudila vás.“

„Vím,“ řekla slečna Chadwicková. „A to bych byla udělala i já, kdybych tam viděla světlo. Vzbudila bych slečnu Bulstrodovou nebo slečnu Vansittartovou nebo prostě vůbec někoho. Ale slečna Springerová by to neudělala. Ona by si důvěřovala — rozhodně by dala přednost tomu, aby vyřídila vetřelce na vlastní pěst.“

„Ještě něco,“ poznamenal inspektor. „Vyšly jste bočními dveřmi se slečnou Johnsonovou. Byly dveře odemčeny?“

„Ano, byly.“

„Nechala je snad odemčené slečna Springerová?“

„Zdá se, že ano,“ přitakala slečna Chadwicková.

„Domníváme se tedy,“ řekl Kelsey, „že slečna Springerová viděla světlo v tělocvičně — ve sportovním pavilónu, jak vy říkáte — vyšla ven vyzkoumat příčinu a někdo ji tu zastřelil.“ Otočil se na patě k slečně Bulstrodové, která stála bez hnutí ve dveřích. „Myslíte, že je to tak?“

„Nemyslím si, že to tak je,“ řekla slečna Bulstrodová. „Snad ta první část. Řekněme, že slečna Springerová viděla venku světlo a šla sama zjistit, co to je. To je pravděpodobné. Ale že by ji ta osoba, kterou zde vyrušila, zastřelila — to se mi zdá naprosto nepravděpodobné. Byl-li zde někdo, kdo tu neměl co pohledávat, byl by snad spíše utekl. A proč by byl někdo chodil na takové místo, jako je toto, s pistolí? Je to směšné. Ovšemže, směšné. Nic tu nestojí za ukradnutí, natož aby tu bylo něco, co by stálo za vraždu!“

„Myslíte si tedy, že tu slečna Springerová spíše někomu překazila nějaké dostaveníčko?“

„To by bylo nejpřirozenější vysvětleni,“ usoudila slečna Bulstrodová. „Ale to nevysvětluje ten fakt vraždy. Dívky v mé škole nemají u sebe pistole a zdá se velice nepravděpodobné, že by ji měl nějaký mladík, s kterým by se zde setkaly.“

Kelsey souhlasil. „Řekněme tedy,“ pokračoval, „že tu slečna Springerová měla schůzku s nějakým mužem…“

Slečna Chadwicková se náhle usmála. „Oh, ne“, špitla, „slečna Springerová ne.“

„Nemusela to být zrovna milostná záležitost,“ pravil inspektor suše. „Domnívám se, že šlo o vraždu uváženou, že někdo měl přímý záměr zabít slečnu Springerovou, připravil zde setkání a zastřelil ji.“

KAPITOLA 9.

KOČKA MEZI HOLUBY

Dopis Jennifer Sutcliffové matce:

Drahá maminko,

včera v noci zde došlo k vraždě. Oběti byla slečna Springerová, tělocvikářka. Stalo se to uprostřed noci, přišla policie a dnes každého vyslýchají. Slečna Chadwicková nám uložila, abychom to nikomu neříkaly, ale já si myslím, že bys to ráda věděla.

Srdečně zdraví

Jennifer

Meadowbank bylo institucí tak významnou, že si zasloužila přímo osobní pozornosti vrchního komisaře. Už během vyšetřováni nezůstala slečna Bulstrodová nečinná. Zatelefonovala vlivnému magnátu, ovládajícímu tisk, a tajemníku ministerstva vnitra, kteří byli jejími osobními přáteli. Výsledkem bylo, že v novinách se o události objevilo velmi málo. Ve školní tělocvičně byla nalezena mrtvá profesorka tělocviku. Byla zastřelena, avšak dosud se nezjistilo, stalo-li se to nešťastnou náhodou či jiným způsobem. Většina zpráv měla téměř omluvný ráz, jako by to byla naprostá netaktnost od profesorky tělocviku, dát se zastřelit za takových okolností.

Ann Shaplandová měla plné ruce práce s vypravením dopisů pro rodiče. Slečna Bulstrodová neukládala žákyním aby o události mlčely. Věděla, že, by to bylo marné. Myslela na to, aby vedle fantastických zvěstí rodiče dostali také seriózní zprávu o tragédii.

Odpoledne seděla v hovorně s panem Stonem, vrchním komisařem a inspektorem Kelseyem. Policie souhlasila s tím, aby v tisku se objevilo co nejméně zpráv.

„Je mi to velice líto, slečno Bulstrodová, opravdu,“ řekl vrchní komisař.

„Vražda je zlá věc pro každou školu, jistě,“ přisvědčila slečna Bulstrodová. „Doufám však jen, že se vše brzo vysvětlí.“

„Proč ne?“ broukl Stone. Podíval se na Kelseye.

Kelsey řekl: „Pomohlo by nám, kdybychom o ní věděli něco víc. Někdo na ní musel mít zájem.“

Slečna Bulstrodová neodpověděla,

„Myslíte, že to souvisí s tímto místem?“ zeptal se vrchní komisař.

„Inspektor Kelsey si to myslí,“ řekla slečna Bulstrodová.

„Myslím si opravdu, že to je vázáno na Meadowbank,“ pravil inspektor pomalu. „Konečně, slečna Springerová měla svůj volný čas stejně jako kterákoliv jiná členka učitelského sboru. Mohla si domluvit schůzku s kýmkoliv, kdyby chtěla, a kdekoliv. Proč by si byla vybrala zrovna tělocvičnu a uprostřed noci?“

„Nebudete mít námitky proti prohlídce školních zařízení a pomůcek, slečno Bulstrodová?“ zeptal se vrchní komisař.

„Naprosto ne. Budete hledat pistoli či revolver?“

„Ano. Byla to malá pistole cizí značky. Nevíte, měla-li některá členka učitelského sboru nebo žákyně pistolí?“

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděla slečna Bulstrodová.

„Rád bych si také pohovořil s ostatními členkami vašeho sboru. Od několika jsem slyšel poznámky, které by nám mohly být vodícím bodem. Nebo si snad povšimly nějaké podivnosti v jejím chování.“ Odmlčel se a pak dořekl: „Totéž se týká žákyň.“

Slečna Bulstrodová řekla: „Chtěla jsem v tomto smyslu promluvit s dívkami dnes večer. Zeptala bych se jich, zda některá neví o něčem, co by bylo možno spojovat se smrtí Slečny Springerové.“

„Nuže,“ dodal „prosím tedy o seznam vašeho učitelského sboru a služebnictva.“

*

„Prohlédl jsem v pavilónu všecko, pane.“

„Našel jste něco?“ zeptal se Kelsey.

„Nic důležitého. Jsou tam nějaké legrační věci, ale nic, co by nás mohlo zajímat.“

„Byla některá kabina zamčena?“

„Ne, pane, ale lze je zamykat. V zámcích byly klíče, ale žádná nebyla zamčena.“

Inspektor se rozhlédl po holé podlaze. Tenisové rakety a golfové hole byly opět na svých místech.

„Dobrá,“ řekl. „Půjdu teď vyslechnout učitelský sbor.“

„Myslíte si, že to mohl udělat někdo odtud?“

„Proč ne?“ řekl Kelsey. „Nikdo nemá alibi, kromě těch dvou žen, Chadwickové a Johnsonové, a žákyně Jean, kterou bolelo ucho. Teoreticky byli všichni ostatní v posteli a spali, ale nikdo to nikomu nemůže dosvědčit. Kdokoliv, včetně slečny Bulstrodové, mohl přijít na schůzku se slečnou Springerovou. Když byla zastřelena, mohl se tiše vrátit k postranním dveřím a vklouznout do domu. Když nastal poplach, byl už zase pěkně v posteli. Jde však o motiv.“

Vykročil od pavilónu a pomalu se vracel k domu. Přestože pracovní hodiny už skončily, starý Briggs, zahradník, ještě dokončoval práci na květinovém záhonu a napřímil se, když jej inspektor míjel.

„Pracujete dlouho,“ prohodil Kelsey s úsměvem. „Však na tohle místo můžete být pyšný. Neviděl jsem tak hezky udržovanou zahradu už drahnou dobu.“

„Dneska to je špatný,“ filosofoval Briggs. „Ale měl jsem štěstí. Dostal jsem mladého chlapíka, pomocníka. Je tu ještě pár kluků, ale ti za nic nestojí. Většina chlapců a mladých mužů se o tuhle práci nezajímá. Všichni jdou do továrny — to ano, nebo pěkně s bílým límečkem do kanceláře. Nechtějí si špinit ruce poctivou zemí. Ale já tu jsem šťastný, říkám vám. Mám tu taky šikovného chlapíka, který mi pomáhá. A sám se nabídl.“

„Nedávno?“ zeptal se inspektor Kelsey. „Na začátku semestru,“ odvětil Briggs. „Jmenuje se Adam. Adam Goodman.“

„Myslím, že jsem ho tu ještě neviděl,“ poznamenal Kelsey. „Vzal si na dnešek náhradní volno,“ řekl Biggs. „Tak jsem mu je dal. Stejně se dnes nedá moc dělat, když se nám tu po celé zahradě pletete.“

„Ale někdo mi měl o něm říci,“ řekl Kelsey ostře.

„Proč vám měl někdo o něm říkat?“

„Nemám ho v seznamu,“ řekl inspektor. „V seznamu zaměstnanců, myslím.“

*

Dívky se nahrnuly do haly. Slečna Bulstrodová zvedla ruku.

„Musím vám všem něco říci. Jak víte, byla slečna Springerová včera v noci zastřelena. Jestliže některá z vás slyšela v uplynulém týdnu něco, co by se týkalo slečny Springerové a co by bylo podivné, ať už to řekla sama slečna Springerová nebo někdo o ní, prosím, povězte mi o tom. Můžete za mnou přijít kdykoliv večer do mé pracovny.“

„Och,“ vzdychla Julie Upjohnová, když se dívky hrnuly z haly, „Tak bych si přála něco vědět! Ale my nic nevíme, že, Jennifer?“

„Ne,“ odpověděla Jennifer. „Nic nevíme.“

„Slečna Springerová mi připadala vždycky tak strašně obyčejná,“ řekla Julie s údivem, „až moc obyčejná na to, aby byla takovým tajemným způsobem zavražděna.“

„Nemyslím, že by to bylo něco tak tajemného,“ poznamenala Jennifer. „Leda nějaký zloděj.“

„A kradl nejspíš naše tenisové rakety, ne“, řekla sarkasticky Julie.

„Třeba ji někdo sváděl,“ řekla nadějně jedna z dívek.

„K čemu?“ udivila se Jennifer.

Ale nikdo si nedovedl vymyslit důvod, proč by byl někdo sváděl slečnu Springerovou.

*

Inspektor Kelsey si nejprve zavolal slečnu Vansittartovou. Hezká žena, pomyslil si, prohlížeje si ji.

Padaly otázky a odpovědi, tak, jak už to bývá při práci vyšetřovatele. Skutečně, slečna Vansittartová nic neviděla, nic nepozorovala, nic neslyšela. Slečna Springerová byla v práci výborná. Ano, její chování bylo snad poněkud briskní, ale nebylo nevhodné. Snad nebyla příliš přitažlivou osobností, ale to u tělocvikářky není nutné. Slečna Vansittartová neřekla nic podstatného, propustili ji tedy.

„Nic nevidí, nic neslyší, nic si nemyslí. Skoro jako ty opice,“ poznámenal seržant Percy Bond, který pomáhal inspektorovi Kelseyovi v jeho práci.

Kelsey se zamračil.

„Něco mi na těch učitelkách vadí,“ pokračoval seržant Bond. „Už jako děcko jsem se jich hrozil. Znal jsem jednu, to byla učiněná hrůza. Nafoukaná a nikdy nevěděla, co tě chce vlastně naučit.“

Jako další vešla Eileen Richová. Škaredá jako hřích, byla první reakce inspektora Kelseye. Pak však poznal, že v ní je cosi přitažlivého. Její odpovědi zdaleka nebyly tak banální, jak očekával.

„Nenáviděl ji někdo tady?“ ptal se Kelsey.

„Ne,“ odpověděla Eileen Richová rychle. „Ačkoliv by bylo možno ji nenávidět. Myslím, že to byla její tragédie. Že byla člověkem, kterého nemohl nikdo ani nenávidět.“

„Co tím chcete říci, slečno Richová?“

„Myslím totiž, že nebyla člověkem, kterého by byl chtěl někdo zničit. Všechno, co dělala, bylo jen povrchní. Neměla ráda lidi. Často s nimi měla ostré výměny názorů, ale to nic neznamenalo. Nic hlubšího. Jsem si jista, že nebyla zabita pro svou osobu, rozumíte-li mi.“

„Nejsem si tím zcela jist, slečno Richová.“

„Myslím to tak: kdyby se někdy stala loupež v bance, ona by mohla být pokladníkem, který by byl při ní zastřelen. Ale bylo by to zastřelení jako pokladníka, ne jako Grace Springerové.“

„Vyzvídala?“ zeptal se Kelsey.

„Ne, to zrovna ne, ale objevila-li něco, co jí nebylo zrovna jasné, byla rozhodnuta jít tomu až na kloub.“

„Už rozumím.“ Na okamžik se odmlčel. „Vy jste ji asi neměla příliš ráda, že, slečno Richová?“

„Nemyslím. Byla to prostě tělocvikářka. To je hrozné, když se to takhle o někom řekne. Právě tak! Ale ona měla cit pro práci. Neznala oddechu, když našla dívku, která mohla být dobrá v tenisu nebo měla talent pro některou atletickou disciplínu.“

Kelsey se na ni udiveně zahleděl.

„Zdá se, že máte na mnoho věcí svůj osobitý názor, slečno Richová,“ prohodil.

„Ano. Ano. Předpokládám, že mám.“

„Jak dlouho jste tady v Meadowbanku?“

„Rok a půl.“

„A nikdy se tu za tu dobu nic nestalo?“

„V Meadowbanku?“ ozvalo se poplašeně.

„Ano.“

„Naprosto nic. Až do tohoto semestru bylo zde všechno v pořádku.

Kelsey zpozorněl.

„A co tedy v tomto semestru nebylo v pořádku?“

„Slečna Bulstrodová se nezdá již být šťastná,“ řekla Eileen pomalu. „To je jedna věc. Myslím, že to nikdo ani nezpozoroval. A pak je tu ještě něco — připadá mi, jako by tu byl někdo, kdo mezi nás nepatří.“ Podívala se na něj, usmála se, téměř se smála a řekla: „Něco jako kočka mezi holuby. Ale to je jen takový pocit. My jsme ti holubí, my všichni ve škole, a mezi námi je nějaká kočka. Ale my ji nevidíme. My ji nemůžeme poznat.“

„To, co říkáte je ovšem velice neurčité, slečno Richová.“

„Je, viďte? Zní to skoro hloupě. Ale myslím si opravdu, že tu je cosi, co vnímám, Jenže nevím, co to je.“

„Myslíte na někoho určitého?“

„Ne, řekla jsem vám už, že ne. Nevím, kdo to je. Jediná věc, kterou mohu říci, že tu někdo je, někdo, kdo není dobrý. Ale to je jen pocit. Není to to, co vy chcete. Není tu důkaz.“

„Ne,“ odpověděl Kelsey, „není tu důkaz. Ještě ne. Je to však velmi zajímavé; budou-li vaše pocity určitější, slečno Richová, byl bych velice rád, kdybyste mi to řekla.“

Přisvědčila.

Vyšla s lehkým pokynutím. Seržant Bond řekl:

„Přeskočilo jí — nezdá se vám?“

„Vůbec ne,“ řekl Kelsey. „Není přepjatá. Je jen velice sensitivní. Víte, to je asi tak: někteří lidé cítí, že je kočka v místností, mnohem dřív, než ji vidí. Ale teď si vezmeme na paškál tu Francouzsku.“

KAPITOLA 10.

FANTASTICKÁ POVÍDKA

Slečně Angele Blanchové mohlo být asi tak pětatřicet. Nebyla nalíčena, tmavě hnědé vlasy byly uspořádány pečlivě, ale neslušivě. Střízlivá sukně a kabátek.

Slečna Blanchová byla prvním rokem v Meadowbanku, vysvětlovala.

„Není příjemné působit na škole, kde došlo k vraždě,“ řekla s nevolí. „Zdá se také, že v domě není žádné poplašné zařízení, a to je nebezpečné.“

„Vždyť tu není nic, co by mělo nějakou větší cenu, slečno Blanchová.“

Slečna Blanchová pokrčila rameny.

„Kdo ví? Některé dívky mají velmi bohaté otce. Mohou mít u sebe třeba i skvosty. Zloděj o tom může vědět.“

„Jenže takové cennosti by si ty dívky asi nedávaly do tělocvičny.“

„Jak to můžete vědět?“ řekla slečna. „Děvče si může něco schovat třeba do špičky cviček.“

„Ale ani nejlaskavější otec nedá dceři do školy diamantový náhrdelník,“ podotkl inspektor Kelsey.

Slečna Blanchová opět pokrčila rameny.

Kelsey se usmál. „Opravdu si nemyslím, že tohle by bylo pravděpodobné, slečno Blanchová. — Znala jste dobře slečnu Springerovou?“

„Prakticky jsem jí neznala vůbec. Mluvila jsem s ní co nejméně. Byla kostnatá a píhovatá a měla ošklivý hlučný hlas. Často na mě byla hrubá, a to se mi nelíbilo.“

„Proč byla na vás hrubá?“

„Nechtěla, abych za ní chodila do sportovního pavilónu. Jako by byl jen její! Jednou jsem tam šla, protože mne sportovní pavilón zajímal. Je totiž nový. A nikdy předtím jsem tam nebyla. Je pěkně zařízený. Jen jsem se tam rozhlížela, vtom však přišla slečna Springerová a povídá: „Co tu děláte? Tady nemáte co dělat!“ A to řekla mně — mně — učitelce školy.“

„Ano, ovšem, to je opravdu drsné,“ pravil Kelsey tiše.

„To je chování hrubce, a ona taková opravdu byla A pak ještě zavolala: „Neodcházejte s klíčem v ruce!“ To mne rozčílilo. Když jsem otvírala dveře, klíček vypadl. Zvedla jsem ho a zapomněla vsunout do klíčové dírky, protože mne tak urazila. A pak na mne křičí, jako bych ho snad byla chtěla ukradnout! Její klíč nejspíš, asi jako celý ten její sportovní pavilón!“

„To je podivné, že?“ řekl Kelsey. „Že měla takový vztah k tomu sportovnímu pavilónu, myslím. Jako by byl jejím osobním vlastnictvím. Jako by se snad bála, že tam někdo najde něco, co ona si tam uschovala.“ Nastražil vlákénko návnady — jako pokušení — ale Angela Blanchová se jen usmála.

„Co by si mohla schovat na takovém místě? Myslíte snad, že si tam schovávala své milostné dopisy? Za to ručím, že ta v životě nedostala milostný dopis!“

Po několika dalších nevýznamných otázkách byla Angela Blanchová propuštěna.

„To, co říkala, je velmi zajímavé,“ zadumal se Kelsey. „Slečna Springerová nebyla ráda, když jí lidé okukovali její tělocvičnu.“

„Třeba si myslila, že ji ta Francouzska špehuje,“ namítal Bond.

„Dobře, ale proč by si to měla myslit? Bála se snad, bylo tam něco, co by byla mohla Angela Blanchová najít? — Kdo nám ještě zbývá?“ dodal.

„Ty dvě mladé učitelky, slečna Blaková a slečna Rowanová, a pak sekretářka slečny Bulstrodové.“

Slečna Blaková byla mladá a vážná, měla kulatý dobromyslný obličej. Neměla mnoho co říci, co by mohlo pomoci. Slečna Rowanová měla —— ze své profese psychologa — své názory. Bylo nejpravděpodobnější, pravila, že slečna Springerová spáchala sebevraždu.

Inspektor Kelsey zdvihl obočí.

„A proč by to dělala? Byla snad nešťastná?“

„Byla útočná,“ řekla slečna Rowanová, „Velmi útočná. Byl to vlastně obranný mechanismus, aby získala pocit nadřazenosti, či lépe řečeno potlačila komplex méněcennosti.“

„Vše, co jsem dosud slyšel,“ poznamenal inspektor Kelsey, „označuje ji, jako osobu, která si byla sama sebou velmi jista.“

„Až příliš,“ řekla slečna Rowanová temně. „Narážela na lidi, kteří prý nejsou takoví, jakými se zdají být. Zmínila se, že na škole, kde naposled učila, někoho »odhalila«. Ředitelka ovšem byla předpojatá, odmítala vyslechnout, co objevila.“

Inspektor Kelsey řekl zdvořile, že domněnky slečny Rowanové mohou být správné, že však nelze přijmout teorii sebevraždy; ledaže by slečna Rowanová mohla vysvětlit, jak to slečna Springerová zařídila, aby se zastřelila ze vzdálenosti alespoň čtyř stop a jak mohla při tom způsobit, aby se pistole rozplynula ve vzduchu.

Slečna Rowanová zatrpkle poznamenala, že o policii fe dobře známo, že je předpojatá proti psychologii. Pak uvolnila místo Ann Shaplandové.

„Nuže, slečno Shaplandová,“ začal inspektor Kelsey, pohlížeje na její úpravný a věcný zjev se zalíbením. „Jak byste nám mohla pomoci osvětlit tu událost?“

„Bohužel, asi vůbec nijak. Mám vlastní pokoj, takže se s nikým ze sboru celkem nestýkám. Ta celá věc je prostě neuvěřitelná.“

„Jak to neuvěřitelná?“

„Nu, jednak už to, že slečna Springerová byla zastřelena. Dejme tomu, že se někdo vloupal do tělocvičny a ona se šla podívat, kdo to je. To je v pořádku, ale kdo by se chtěl vůbec vloupat do tělocvičny?“

„Třeba nějací výrostkové z okolí, kteří si chtěli takto opatřit nějaké sportovní náčiní.“

„Pak by asi na ně byla slečna Springerová houkla: Co tu děláte? Už ať jste odtud! A oni by byli zmizeli.“

„Měla slečna Springerová nějaký mimořádný vztah ke sportovnímu pavilónu?“

Ann Shaplandová se zatvářila rozpačitě: „Vztah?“

„Myslím to totiž tak: dívala se snad na něj jako na něco, co by bylo svěřeno jen jí?“

„O tom nic nevím. Proč by se tak na to dívala?“

„Nezpozorovala jste něco takového?“

Ann Shaplandová potřásla hlavou. „Nevím. Šla jsem tam několikrát se zprávou pro některou z dívek.“

„Nevíte nic o tom, že by byla slečna Springerová vytýkala slečně Blanchové její přítomnost v pavilónu?“

„Ne, o tom také nic nevím. Ale počkejte, vlastně ano. Slečna Blanchová byla jednou celá bez sebe kvůli nějaké věci, ale protože je tak trochu nedůtklivá, víte, tak jsem si toho moc nevšímala.“

„Bylo by možné, že by byla manipulovala s některým zámečkem u skříněk, když byla ve sportovním pavilónu?“

„U skříněk dívek? No to by se tak na ni hodilo. Tím by se ona zřejmě bavila.“

„Měla tam skříňku i slečna Springerová?“

„Ovšem.“

„Jestliže byla slečna Blanchová přistižena, jak se snaží dostat do skříňky slečny Springerové, byla by slečna Springerová hodně pohoršena?“

„To určitě!“

„Nevíte něco o soukromém životě slečny Springerové?“

„Myslím, že těžko někdo něco ví,“ řekla Ann.

„A nevíte už nic jiného, co by mohlo mít spojitost se sportovním pavilónem?“

„Ani ne,“ zaváhala Ann.

„Ven s tím, slečno Shaplandová!“

„Není to vlastně nic,“ řekla Ann pomalu. „Ale jeden ze zahradníků — ne Briggs, ten mladý. Jednou jsem ho viděla vyjít ze sportovního pavilónu; neměl tam vůbec co dělat. Prý přitloukal drátěný plot kolem tenisového dvorce. Ale opravdu si myslím, že to není nic významného.“

„A přece se na to pamatujete,“ poznamenal Kelsey. „Proč asi?“

„Snad proto,“ zamračila se, „že jeho chování je takové podivné. Moc dovolené.“

„Chodíme pořád jako kočka kolem horké kaše,“ řekl Bond, když odešla Ann Shaplandová. „Pořád totéž dokola.“

Za chvíli byli vyrušeni slečnou Bulstrodovou.

„Jedna z našich dívek by s vámi ráda mluvila,“ pravila.

Kelsey ostře vzhlédl. „Opravdu?“

„Je to jedna z těch cizinek, princezna Shaista — neteř Emira Ibrahima. Má sklon k tomu, aby se považovala za důležitější, než je. Rozumíte mi?“

Kelsey chápavě přikývl. Pak slečna Bulstrodová vyšla a vstoupila drobná tmavá dívka.

Podívala se na ně temnýma očima a oslovila je:

„Vy jste od policie?“

„Ano,“ odpověděl s úsměvem Kelsey. „Posadila byste se a pověděla mi něco o slečně Springerové?“

„Ano. Povím vám.“

Posadila se, naklonila se kupředu a dramaticky snížila hlas.

„Tady jsou lidé, kteří tohle místo hlídají. Neprojevují se samozřejmě, ale jsou tu!“

Pokývala významně hlavou.

Inspektor Kelsey si pomyslil, že teď už ví, co měla na mysli slečna Bulstrodová. Tahle dívka měla dramatický talent a využívala ho.

„A proč by měla být škola střežena?“

„Kvůli mně! Chtějí mne unést!“

I když byl inspektor Kelsey připraven na ledacos, na toto připraven nebyl. Jeho obočí se zvedlo. „Proč by vás chtěl někdo unést?“

„Drželi by mne jako rukojmí, samozřejmě. A nutili by mé příbuzné, aby za mne zaplatili vysoké výkupné.“

„Hm — nevím —“ řekl Kelsey pochybovačně. „Ale je-li tomu tak, co to má společného se smrtí slečny Springerové?“

„Zřejmě o nich něco zjistila,“ řekla Shaista. „Možná, že jim prozradila, že něco tuší. Možná jím i vyhrožovala. Oni jí třeba slibovali peníze, když je nevyzradí. A ona pak šla do sportovního pavilónu, kde jí měli vyplatit peníze, a oni ji tam zastřelili.“

„Ale slečna Springerová by asi byla nepřijala takto nabyté peníze?“

„Myslíte si, že je to legrace být učitelkou — a to ještě učitelkou tělocviku?“ vysvětlovala Shaista rozhořčeně. „Nemyslíte, že by bylo mnohem příjemnější mít peníze, cestovat… A zvlášť taková slečna Springerová, na kterou se žádný muž ani nepodíval! Nemyslíte, že by ji peníze lákaly víc než kohokoliv jiného?“

„Dobrá,“ řekl.

Shaista se rozmrzela.

„Vy tomu vůbec nerozumíte! Princ Ali Yusuf z Ramatu byl můj bratranec. Byl zavražděn v revoluci, nebo spíše na útěku před revolucí. Měla jsem se za něj provdat, až dospěji. Jsou tady možná i ti revolucionáři a chtějí mě třeba zavraždit.“

Inspektor Keisey se tvářil stále nedůvěřivěji.

„Není to trochu přehnané?“

„Myslíte, že by se to nemohlo stát? Oni si třeba myslí, že vím něco o těch klenotech.“

„O jakých klenotech?“

„Můj bratranec měl drahokamy. I jeho otec je měl. Pro případ potřeby, chápete?“

Znělo to velice věcně.

Kelsey se na ni podíval.

„Ale co to má společného se slečnou Springerovou?“

„Vždyť vám to říkám! Snad si myslili, že vím, kde ty klenoty jsou. Proto mne chtěli uvěznit a přinutit mne k přiznání.“

„A víte, kde ty klenoty jsou?“

„Nevím. Zmizely za revoluce.“

„Komu patřily?“

„Můj bratranec je mrtev, patřily by tedy mně. Přál by si, aby patřily mně, Kdyby nebyl mrtev, provdala bych se za něho.“

„To bylo dohodnuto?“

„Měla jsem si ho vzít. Byl to můj bratranec.“

„A byla byste ty klenoty dostala, kdybyste se byla za něj provdala?“

„Ne. Byla bych dostala nové klenoty. Od Cartiérs v Paříži. Ty ostatní by byly zůstaly zase jen pro případ naléhavá potřeby.“

Inspektor Kelsey přikývl.

Shaista vysvětlovala dál.

„Někdo z Ramatu ty klenoty vyvezl. Možná dobrý človek, možná lump, Dobrý člověk by mně je však byl přinesl a byl by řekl: Jsou vaše — a já bych se mu odměnila.“

Pokývala vladařsky hlavou.

„Jako malá herečka,“ napadlo inspektorovi.

„Ale byl-li to špatný člověk, pak si ty klenoty nechal a prodá je.“

„Ale ve skutečnosti vám nikdo o tom nic neříkal?“

„Ne,“ připustila Shaista.

Inspektor Kelsey se rozhodl.

„Myslím si,“ pravil příjemně, „Že jste mi tu napovídala už spoustu nesmyslů.“

Shaista se na něho hněvivě podívala.

„Říkám vám, co vím. To je vše,“ řekla zamračeně.

„Ano,“ je to od vás velice laskavé. Budu si to pamatovat.“

Vstal a otevřel dveře, aby mohla odejít.

KAPITOLA 11.

KONFERENCE

Když se inspektor Kelsey vrátil na stanicí, ohlásil mu službu konající seržant:

„Čeká na vás Adam Goodman, pane.“

„Adam Goodman? Aha, to je ten zahradník.“

Mladý muž se uctivě postavil. Byl vysoký, snědý. Měl obnošené kalhoty z proužkovaného manšestru se starým koženým páskem a rozhalenou zářivě modrou košili.

„Chtěl jste se mnou mluvit.“

Kelsey prohodil mírně:

„Ano, pojďte se mnou.“

„O vraždě nevím nic,“ řekl Adam Goodman zamračeně. „S tím nemám co dělat. Byl jsem doma a celou noc v posteli.“

Kelsey jen přikývl.

Posadil se k svému stolu a pokynul mladému muži, aby se posadil na protější židli. Za oběma muži vešel nenuceně mladý policista v civilních šatech a postavil se opodál.

„Nuže“, řekl Kelsey, „vy jste tedy Goodman —“ podíval se do poznámek na stole, „Adam Goodman.“

„Správně, pane. Ale nejprve bych vám rád ukázal toto.“

Vyňal něco z kapsy a podával to inspektorovi přes stůl.

„Nebudu vás potřebovat, Barbere,“ řekl inspektor. Diskrétní mladý policista vstal a vyšel. Snažil se nevypadat překvapeně, i když překvapen byl.

„Ach“, řekl Kelsey. Podíval se na Adama. „Tak, tak je to tedy s vámi. A co kčertu, děláte v…“

„V dívčí škole?“ dokončil mladý muž za něho. „Je to zcela jistě poprvé, kdy mám zaměstnání tohoto druhu. Nevypadám snad jako zahradník?“

„A co se vlastně děje v Meadowbanku?“

„Nevíme, že by se něco dělo v Meadowbanku. Mým úkolem je určitý druh pozorování. Nebo tomu tak bylo —— aspoň do poslední noci. Vražda tělocvikářky. To nebývá na školách zvykem.“

„Všecko se může stát — kdekoliv. Ale připouštím, že toto je opravdu trochu podivné. Co za tím vším vězí?“

Adam mu to řekl. Kelsey se zájmem poslouchal.

„Pak jsem ovšem tomu děvčeti křivdil,“ poznamenal. „Ale připustíte, že to zní velmi fantasticky. Klenoty v ceně půl až jednoho miliónu? A komu že patřily?“

„To je právě ten vtip. Abyste na to odpověděl, potřeboval byste zaměstnat kupu mezinárodních právníků, a ti by byli také pravděpodobně v koncích. Před třemi měsíci patřily Jeho Výsosti princi Alimu Yusufovi z Ramatu. Ale nyní? jestliže se vrátily do Ramatu, byly by majetkem nynější vlády. Ali Yusuf je mohl chtít někomu odkázat. Mnoho by záleželo na tom, kde byla závěť sepsána a byla-li by uznána. Mohou také patřit jeho rodině. Ale ve skutečnosti, kdyby se vám nebo mně podařilo je najít na ulicí a schovat je v kapse, z nejpraktičtějších příčin by patřily nám.“

„Myslíte tedy, že jejich nalezení znamená prakticky i jejich vlastnictví?“ zeptal se inspektor Kelsey. Potřásl nesouhlasně hlavou. „To nevypadá hezky,“ dodal.

„Ne,“ přisvědčil zachmuřeně Adam. „Není to hezké. Jistě po tom jde více lidí. Žádný z nich nemá nějaké předsudky. Uvidíte, že se to rozkřikne. Může to být jen povídačka, ale může to být i pravda: říká se, že se klenoty dostaly z Ramatu těsně před revolucí.“

„Ale proč Meadowbank? Kvůli té princezničce, která vypadá, jako by neuměla do pěti počítat?“

„Princezna Shaista, první sestřenice Aliho Yusufa. Ano. Někdo se může pokusit dodat jí ony klenoty. V sousedství je několik velmi pochybných charakterů. Například nějaká paní di Stefani, bydlí v Grand Hotelu. Docela prominentní člen něčeho, co bych mohl popsat jako mezinárodní Rif-Raf společnost. Není to nic vašeho druhu, vždy přísně v mezích zákona, všechno dokonale ctihodné. Pak je tady žena, která v Ramatu tančila v kabaretu. Víme o ní, že pracovala pro jistou cizí vládu. Kde je nyní, nevíme, ale zdá se, že by mohla být někde v těchto končinách. Nevypadá to, jako by se všechno soustřeďovalo k Mnadowbanku?“

Kelsey zamyšleně přikývl.

„Pěkná kaše,“ dodal.

Nastalo ticho, pak se inspektor Kelsey zeptali

„Co myslíte, že se stalo v poslední noci?“

Adam si dal na čas, než pomalu odpověděl.

„Springerová byla ve sportovním pavilónů — uprostřed noci. Proč? Musíme začít zde. Nemá smysl ptát se, kdo ji zabil, dokud nezjistíme, proč tam byla tak pozdě v noci. Řekněme, že, že nemohla dobře spát, vstala a podívala se ke sportovnímu pavilónu z okna, uviděla v něm světlo…“

Kelsey přikývl.

„Protože to byla žena statečná a drsná, šla to vyzkoumat. Vyrušila někoho, kdo tam — ale co tam dělal? To nevíme Ale byl to někdo, kdo byl odhodlán i vraždit.“

„Nebylo tam nic schováno, to vám mohu říci. Pročesali jsme tam všechno jako jemným hřebenem, skřínky dívek, totéž u slečny Springerové. Sportovní náčiní nejrůznějšího druhu, všechno normální. Nebylo tam vůbec nic, co by vypadalo jako klenoty.“

„Mohlo to už být ovšem odstraněno. Vrahem,“ prohlásil Adam. „Jinou možností je, že sportovní pavilón byl proste jen místem dostaveníčka pro slečnu Springerovou nebo pro někoho jiného. A kdyby kdokoliv byl pozorován na cestž tam, byla tu jednoduchá odpověď nasnadě — viděl tam světlo atd., atd. Řekněme tedy, že slečna Springerová tam šla na schůzku, že došlo k nedorozumění a k výstřelu. Nebo obměna, slečna Springerová zpozorovala někoho, jak opouští dům, následovala tohoto člověka a připletla se k něčemu, co neměla ani slyšet, ani vidět.“

„Nikdy jsem ji neviděl živou,“ řekl Kelsey, „ale z toho, jak o ní všichni mluví, jsem získal dojem, že to asi byla nepříjemná žena.“

„Myslím, že to je nejpravděpodobnější vysvětlení,“ souhlasil Adam. „Zvědavost zabila kočku.“

Adam živě pokračoval.

„Ano. Vypadá to tak, jako by byl ve škole, někdo kdo by si zasluhoval naší velké pozornosti. Kočka mezi holuby.“

„Kočka mezi holuby,“ opakoval Kelsey. „Něco podobného řekla dnes jedna z učitelek, slečna Richová.“ Chvíli přemítal.

„Myslím,“ řekl pak, „že budu muset slečně Bulstrodové říci, kdo jste. Ona dovede mlčet, jí se nemusíte bát.“

Adam okamžik uvažoval. Pak přikývl,

„Ano“, přisvědčil. „Za těchto okolnosti je to víceméně nevyhnutelné.“

KAPITOLA 12.

NOVÉ LAMPY ZA STARÉ

Slečna Bulstrodová měla ještě jinou schopnost, která demonstrovala její nadřazenost nad většinou jiných žen. Uměla poslouchat.

Tiše naslouchala inspektorovi Kelseyovi a Adamovi. Nekomentovala to jinak než lehounkým zvednutím obočí. Pak utrousila jen jedno slovo:

„Pozoruhodné.“

„Pozoruhodná jste vy,“ myslil si Adam, ale neřekl to hlasitě.

„Nuže,“ slečna Bulstrodová šla podle svého zvyku přímo k věci. „Co chcete, abych udělala?“

Inspektor Kelsey si odkašlal.

„Víme, že byste měla být zcela a úplně informována, kvůli škole.“

Slečna Bulstrodová pokývla.

„Ovšem,“ řekla, „škola je můj první zájem, jsem odpovědná za péči o své žákyně a za jejich bezpečnost. A chtěla bych jen dodat, že čím méně se toho dostane o smrti slečny Springerové veřejnosti, tím lépe pro nás.“

Odmlčela se.

„Budete nadále mým zahradníkem?“ zeptala se pak.

„Nebudete-li mít nic proti tomu. Opravňuje mne to k pobytu zde. A mohu mít oči všude.“

Tentokrát se obočí slečny Bulstrodové vyklenulo vysoko. „Snad neočekáváte další vraždy?“

„Ne.“

„To jsem ráda. Pochybuji, že by kterákoliv škola mohla přežít dvě vraždy v jednom semestru.“

Adam se zeptal:

„Měla jste pocit, že tu něco není v pořádku?“

Chvíli mlčela, pak odpověděla:

„Ano. Ale není to nic určitého.“

„Cítím — cítila jsem, že mi ušlo něco, co mi nemělo ujít. Dovolte, abych vám to vysvětlila:

„Když u mne byla paní Upjohnová — na začátku semestru —, dívala se z mého pokoje z okna a tu jsem na ní pozorovala velké překvapení: poznala dole někoho, koho by byla zřejmě v Meadowbanku nikdy nečekala. To byl můj dojem. A když mi pak vypravovala něco o službě v Inteligence Service, jíž se věnovala před svým sňatkem, domyslila jsem se, že ten někdo, koho poznala, byl kdosi, koho dobře znala z doby války. Prostě někdo, jehož přítomnost zde ji velice udivila.“

„Měli bychom se spojit s paní Upjohnovou,“ mínil Kelsey. „A to tak rychle, jak jen je možno. Máte její adresu, slečno Bulstrodová?“

„Ovšem. Myslím však, že je teď právě někde na cestách za hranicemi.“

Stiskla dvakrát bzučák na svém stole, pak netrpělivě přistoupila ke dveřím a zavolala mimojdoucí dívku.

„Zavolejte mi, prosím, Julii Upjohnovou.“

„Hned, slečno Bulstrodová.“

„Měl bych raději odejít, než to děvče přijde,“ usoudil Adam. „Nebylo by asi vhodné, abych byl při dotazech, které k ní bude mít inspektor. Měl bych naopak nějak výrazně dát najevo, že mne sem volal proto, aby si mne podal.“

„Seberte se a mažte!“ houkl Kelsey s úšklebkem.

„Mimochodem,“ pravil Adam oslovuje slečnu Bulstrodovou, když kolem ní vycházel ze dveří. „Budete s tím souhlasit, abych si trošku upevnil svou pozici tady? Kdybych se, například poněkud více sblížil s některými členkami učitelského sboru?“

„S některými členkami?“

„Nu — například se slečnou Blanchovou.“

„Slečna Blanchová? Myslíte, že ta…“

„Myslím si, že se sem příliš nehodí.“

Slečna Bulstrodová vypadala dosti zachmuřeně. „Možná, že máte pravdu. Ještě někdo?“

„Budu to zkoušet kolem dokola,“ prohlásil Adam vesele. „Řekl bych, že některé vaše dívky jsou dosti hloupé a nebudou mít nic proti seznámení v zahradě; ale prosím, věřte, že to bude jen přísně úřední…“

„Myslíte, že dívky by mohly něco vědět?“

„Všichni všechno vědí“, pravil Adam, „i když je tu třeba něco, o čem nevědí, že to vědí.“

„I to je možné.“

Ozvalo se lehké zaklepání na dveře.

Objevila se Julia Upjohnová.

„Pojďte sem, Julie.“

Inspektor Kelsey řekl drsně:

„Můžete jít, Goodmane. Můžete se zase dát do práce.“

„Řekl jsem vám, že o ničem nevím,“ řekl Adam zamračeně. Vyšel ven se zabručením: „Pitomci!“

„Odpusťte, slečno Bulstrodová, jsem úplně bez dechu,“ omlouvala se Julie. „Běžela jsem celou cestu z tenisového dvorce až sem.“

„Chtěla jsem se vás jen zeptat na maminčinu adresu — nebo lépe, jak bych se s ní mohla co nejdříve spojit?“

„To byste musela psát tetě Isabele. Maminka je na cestách.“

„Ale já bych se s ni potřebovala osobně setkat.“

„To asi nepůjde,“ řekla Julie mrzutě. „Maminka odjela autobusem do Anatolie.“

„Autobusem?“ zvolala slečna Bulstrodová.

Julie živě přikývla.

„Ona to má ráda,“ vysvětlila. „A je to hrozně levné.“

„Vaše matka pracovala ve špionážní službě, že?“

„Ano. Zdá se, že tu práci měla mami docela ráda. Pracovala ve Švýcarsku, myslím, nebo to snad bylo Portugalsko?“

Na omluvu Julie dodala: „Člověka už nebaví všechny ty staré povídačky o válce.“

„Děkuji, Julie, to je vše.“

„To se povedlo!“ řekla slečna Bulstrodová, když se Julie odporoučela. „Jede si do Anatolie autobusem! A to dítě to řekne přesně tak, jako by oznamovalo, že matka jela linkou 73 do Marshallu a Snelgrove’s.“

*

Jennifer se vracela z tenisového dvorce celkem otráveně. Množství chyb, jichž se toho rána dopustila, ji zcela zdrtilo. Ne že by s touhle raketou bylo vůbec možno dát tvrdý servis. Ale zdálo se jí, že dnes nějak ztratila kontrolu podání. Její bekhendy se však znatelně zlepšily.

Jennifer brala tenis velmi vážně. Byla to jedna z věcí, na které opravdu myslila.

„Odpusťte…“

Jennifer vzhlédla překvapena. Velmi pěkně oblečená žena se zlatými vlasy, s plochým dlouhým balíkem v rukou, stála několik stop před ní. Jennifer se divila, že ji neviděla přicházet. Nenapadlo, jí, že žena mohla být schována za rhododendrony nebo za stromem a teď právě před ní vystoupila. Taková myšlenka by Jennifer vůbec nenapadla, neboť proč by se měla nějaká žena schovávat a znenadání se před ní objevit?

S lehkým americkým přízvukem žena pravila:

„Nemohla byste mi říci, kde najdu dívku jménem“ — podívala se na kousek papíru, „Jennifer Sutcliffová?“

Jennifer byla překvapena.

„Já jsem Jennifer Sutcliffová.“

„Cože! To je náhoda! V tak velké škole jako tahle jsem měla hledat jedinou dívku a vy jste náhodou první dívka, které se ptám.“

„To se někdy stává,“ poznamenala Jennifer bez zájmu.

„Včera jsem se na koktajlu náhodou zmínila, že sem jedu, a vaše teta — nebo to byla vaše kmotra? Mám tak hroznou paměť! Řekla mi jméno a já jsem je také zapomněla. Ale zkrátka řekla mi, zda bych se tu nemohla zastavit a nechat vám zde novou tenisovou raketu. Prý jste ji o ni žádala.“

Obličej Jennifer zazářil. To bylo jako z nebe spadlý zázrak.

„Tak to asi byla kmotřenka, paní Campbellová. Říkám ji teta Gina. To nemohla být teta Rosamonda. Ta mně jakživa nic nedá.“

„Ano, teď si vzpomínám. To bylo to jméno. Campbellová.“

Vytáhla balík, Jennifer jej horlivě převzala Byl jen zcela volně svázán. Jennifer vyrazila výkřik nadšeni, když se ze všech obalů vynořila raketa.

„Ach, ta je báječná,“ zvolala. „Opravdu dobrá. A já si tolik přála novou raketu. Člověk nemůže hrát slušně tenis, nemá-li dobrou raketu.“

„To si myslím.“

„Děkuji vám mnohokrát,“ řekla Jennifer vděčně.

„Ale to nestojí za řeč. Jen se vám přiznám, že jsem se tu cítila poněkud nesvá. To ta škola. Tolik děvčat! Mimochodem tu vaši starou prý mám přinést zpět.“

Zdvihla raketu, kterou Jennifer upustila.

„Vaše teta — vlastně kmotřenka říkala, že vám ji dá znovu vyplést.“

„Myslím, že už to ani nestojí za to,“ poznamenala Jennifer.

„Ale rezervní raketa se vždy hodí,“ řekla její nová známá. „Oh, bože,“ podívala se na hodinky. „Je už tak pozdě, musím běžet.“

„Máte zde — chtěla byste taxi? Mohla bych vám je zavolat.“

„Ne, děkuji, má milá. Mám vůz hned za bránou. Nechala jsem jej tam, abych nemusela otáčet na tak úzké prostoře. Sbohem. Jsem hrozně ráda, že jsem vás poznala. Doufám, že máte z rakety radost.“

Rozběhla se doslova k bráně. Jennifer za ní ještě jednou zavolala: „Děkuji vám, děkuji vám!“

Pak začala hledat Julii.

„Koukej!“ vytáhla záříc raketu.

„No tohle? Kdes k tomu přišla?“

„Kmotřenka mi ji poslala. Teta Gina? Ona není má teta, ale já jí tak říkám. Mami jí asi řekla o mých nářcích na raketu. Nesmím jí zapomenout napsat a poděkovat.“

„To bych řekla,“ odvětila Julia briskně.

Vstoupily do sportovního pavilónu a Jennifer vložila perlivě svou raketu do držáku.

„Není rozkošná?“ řekla opět, hladíc ji zamilovaně.

„Co jsi udělala s tou starou?“

„Ona si ji vzala.“

„Kdo?“

„Ta žena, co mi přinesla tuhle novou. Teta Gina ji požádala, aby mi ji přinesla, protože sem měla ta žena dnes jet, a teta Gina jí řekla, ať zase přiveze tu starou, že mi ji dá znovu vyplést.“

„Aha,..“ Ale Julie se mračila.

„Co ti chtěla Bully?“ zeptala se Jennifer.

„Bully? Ale celkem nic. Jen maminčinu adresu. Ale nemohla jsem jí ji dát. Maminka je zrovna na cestách autobusem. Někde v Turecku. Ale Jennifer — poslyš: tvá raketa nepotřebovala nový výplet.“

„Ale ano, Julie. Byla už jako houba.“

„To vím. Ale byla to vlastně moje raketa. Víš, než jsme si je vyměnily. Byla to má raketa, která potřebovala výplet. Tvá — ta, co já mám teď — ta přece měla ještě dobrý výplet. Říkalas, že ti ji matka dala vyplést, než jste jely za hranice.“

„Fakt, to máš pravdu,“ Jennifer se tvářila trochu vyplašeně. „Víš, to jsem celá já.“

„Ale povídalas, že ona říkala, že tvá teta Gina tvrdila, že raketa potřebuje nový výplet. A tvá teta Gina to přece nemohla vědět…“

„No dobrá…“ řekla Jennifer. „Asi… nejspíš…“

„Co nejspíš?“

„Nejspíš si teta Gina myslila, že když chci novou raketu, že je to proto, že ta stará potřebuje výplet. A co na tom vůbec záleží?“

„Nemyslím, že na tom záleží,“ řekla Julie pomalu. „Ale myslím si, že je to trochu divné, Jennifer. Je to jako nové lampy za staré. Aladin, víš.“

Jennifer se zachychtla.

„To je směšné, loupež mé staré rakety — vlastně chci říct tvé staré rakety.“

KAPITOLA 13.

KATASTROFA

Třetí týden po zahájení nového semestru probíhal podle plánu. Byl to první týden, kdy žákyně dostávaly volno k návštěvě rodičů. Tak se stalo, že Meadowbank byl téměř opuštěn

V sobotu ráno končila slečna Bulstrodová korespondenci s Ann Shaplandovou Vtom zazvonil telefon a Ann zvedla sluchátko.

„Je tu Emir Ibrahim, slečno Bulstrodová. Přijel do Claridge a rád by zítra odvezl Shaistu.“

Slečna Bulstrodová vzala od ní sluchátko a stručně pohovořila s Emirem.

Shaista bude připravena v neděli v 11,30 dopoledne. Večer ve 20 hodin musí být zase zpět.

Položila telefon a řekla: „Tihle orientálci by měli svá přání projevovat trochu dříve. Už máte napsány všechny dopisy?“

„Ano, slečno Bulstrodová.“

„Dobře. Mohu tedy klidně odjet. Máte rovněž volno na víkend. Nebudu vás do pondělí poledne potřebovat.“

„Děkuji slečno Bulstrodová.“

„Dobře se pobavte.“

„Doufám, že ano,“ odvětila Ann.

„Mládenec?“

„Ano.“ Ann se trochu zarděla.

„Ale nic vážného.“

„Chcete-li se vdát, neodkládejte to příliš.“

„Ach to je jen starý přítel. Nic mimořádného.“

*

Nedělní ráno bylo zářivé a plné pohody. Slečna Shaplandová odjela brzy po slečně Bulstrodové v sobotu. Slečna Johnsonová, slečna Richová a slečna Blaková odjely v nedělí ráno.

Slečna Vansittartová, slečna Chadwicková, slečna Rowanová a mademoiselle Blance měly službu.

„Doufám, že dívky nebudou doma příliš žvanit,“ řekla slečna Chadwicková. „Myslím totiž o té nešťastné slečně Springerové.“

„Doufejme,“ přisvědčila slečna Vansittartová.

Kolem půl jedenácté se začaty do dvora sjíždět vozy. Slečna Vansittartová, půvabná, důstojná a sebevědomá, stála v hale. Usměvavč se zdravila s matkami vyhýbajíc se narážkám na nedávnou tragédii.

„Mohla by tak pro mne přijet teta Isabela.“ pravila Julie, která stála s Jennifer s nosem přitisknutým na okno jedné z učeben, pozorujíc, jak lidé přijíždějí a odjíždějí.

„Mami pro mne přijede až příští týden,“ řekla Jennifer.

„Podívej se, Shaista,“ upozorňovala Julie vypravená na cestu do Londýna.

Livrejovaný šofér otevřel dveře velkého cadillacu. Shaista vstoupila a vůz odjel.

„Co budeš dělat odpoledne?“ zeptala se Jennifer. „Co myslíš, musím psát tento týden mamině, když jí příští týden uvidím?“

„Ty jsi vůbec líná na psaní dopisů.“

„Nevím, co bych měla psát,“ bránila se Jennifer.

„To já zase vždycky vím,“ řekla Julie. „Jenže teď nemám zrovna komu psát.“

„Co mamince?“

„Vždyť jsem ti říkala, že jela autobusem do Anatolie.“

„Kam tedy píšeš, když píšeš?“

„No přece na konsulát a tak. Mami mi dala seznam, kdy a kam mohu psát. — To je záhada, proč najednou Bully tak strašně zatoužila po mamince.“

„Nemůže se to týkat tebe,“ řekla Jennifer. „Přece jsi nic neprovedla.“

„O ničem nevím,“ přisvědčila Julie. „Možná, že jí chtěla napsat o Springerové. Když tak o tom přemýšlím, zdá se mi, že nám něco o té Springerové zamlčeli.“

„Co například?“

„Dějí se tu podivné věci. Jako třeba s tou tvou raketou.“

„Zapomněla jsem ti říci,“ řekla Jennifer, „že jsem napsala poděkování tetě Gině; dnes ráno jsem od ní dostala dopis. Píše, že je ráda, že mám novou raketu, ale že mi žádnou neposílala.“

„Já jsem ti to hned říkala,“ prohlásila Julie. „A v domě jste měli zloděje, viď?“

„Měli, ale nic neukradli.“

„To je tím podivnější,“ řekla Julie. „Myslím si,“ dodala zamyšleně, „že tu brzy dojde k druhé vraždě.“

„Prosím tě, Julie, proč?“

„V knihách přece vždycky dojde k druhé vraždě,“ řekla Julie. „A říkám ti, Jennifer, dej si sakramentský pozor abys nebyla ty tou zavražděnou.“

Já?“ udivila se Jennifer. „A proč?“

„Protože jsi v tom všem nějak namočená,“ řekla Julie. „Musíme příští týden zkusit vytáhnout něco z tvé maminky, Jennifer. Možná, že jí někdo v Ramatu dal nějakou tajnou zprávu.“

„Cože? Tajnou zprávu?“

„Třeba nějaké plány nebo výpočty na novou atomovou pumu. Něco takového.“

Jennifer se tvářila nevěřícně.

*

Slečna Vansittartová a slefina Chadwicková byly ve sborovně, když vstoupila slečna Rowanová a zeptala se:

„Kde je Shaista? Nemohu Ji nikde najit. Právě pro ni přijelo auto.“

„Cože?“ vzhlédla překvapeně Chaddy. „To je asi omyl. Odjela asi před tříčtvrtihodinou.“

Eleanor Vansittartová pokrčila rameny. „Asi poslali auto dvakrát,“ řekla.

Vyšla ven a promluvila s řidičem. „To je asi nějaký omyl,“ řekla. „Mladá dáma odjela do Londýna před třičtvrtihodinou.“

Řidič byl překvapen. „Byl mi dán příkaz, abych zajel do Meadowbanku pro mladou dámu. Ovšem, člověk nikdy neví, jak je na tom s těmi gentlemany z Orientu. S nimi je vždycky velká paráda, příkazy se dávají i dvakrát.“

Otočil veliký vůz a odjel.

Slečna Vansittartová za ním chvíli hleděla.

O půl čtvrté zazvonil telefon. Vzala jej slečna Chadwicková.

„Škola v Meadowbanku?“ zeptal se hlas. „Je tam slečna Bulstrodová?“

„Slečna Bulstrodová zde dnes není. U telefonu Chadwicková.“

„Jde o jednu žákyni. Mluvím z Claridge, z domu Emira Ibrahima. Emir je pohoršen, že Shaista dosud nepřijela.“

„Nepřijela! Ona k vám nepřijela?“

„Ne, ne, nepřijela. Odjela z Meadowbanku?“

„Ovšem. Vůz pro ni přijel dopoledne — asi o půl jedenácté. Proboha, snad neměli nehodu.“

„Jistě bychom se to dověděli, kdyby měli nehodu. Nebo vy.“

Když položila sluchátko, šla ihned za slečnou Vansittartovou. Slečna Vansittartová řekla hned:

„Druhý vůz?“

Podívaly se na sebe.

„Myslíte,“ řekla pomalu Chaddy, „že bychom měly dát zprávu policii?“

„Policii ne,“ řekla Eleanor Vansittartová a její hlas se zachvěl.

„Vzpomínáte si,“ připomněla Chaddy, „jak stále říkala, že ji někdo unese?“

„Únos? Nesmysl,“ odmítla slečna Vansittartová ostře.

„Nemyslíte tedy…“ slečna Chadwicková zanaléhala.

„Slečna Bulstrodová svěřila školu mně,“ řekla Eleanor Vansittartová, „a určitě nedopustím nic takového. Už nechceme mít žádné trampoty s policií.“

Slečna Chadwicková si pomyslila, že slečna Vansittartová je bláhová.

KAPITOLA 14.

MISS CHADWICKOVÁ NESPÍ

Slečna Chadwickové nespala. Převracela se v posteli, ale usnout nemohla.

Když se v osm hodin Shaista nevrátila, slečna zavolala inspektoru Kelseyoví. Nebral věc příliš vážně. Velmi snadno zjistí, zda došlo k nějaké nehodě. Spojí se s Londýnem. Udělá všechno, co je třeba. Možná, že se to děvče někde bezstarostně baví. Poradil slečně Chadwickové, aby o tom ve škole mluvila co nejméně. Ať si všichni myslí, že Shaista strávila noc u strýce v Claridge.“

Ale slečnu Chadwickovou starosti neopustily.

Což kdyby bylo došlo k další vraždě?

Vražda v Meadowbanku! Strašné! Neuvěřitelné! Mendowbank. Slečna Chadwicková milovala Meadowbank.

Úplně ji vyvedlo z rovnováhy, když slečna Bulstrodová začala poprvé hovořit o odchodu na odpočinek. Odejít teď, když všechno tak pěkně klapalo? Jaké bláznovství! Slečna Bulstrodová mluvila o cestování, o tom, co vše lze poznat ve světě. Chaddy se to nedotklo. Nic a nikde nemohlo být ani zpoloviny tak dobré jako v Meadowbanku! Zdálo se jí, že nic nemůže ohrozit pohodu v Meadowbanku. A teď — vražda! Neuvěřitelné.

Ach, musím přece nějak usnout. Kolik je vlastně hodin? Rozsvítila a podívala se na hodinky. Čtvrt na jednu pryč. Právě v tu dobu ubohá slečna Spríngerová… Ne, už na to nebude myslet.

„Vezmu si však aspirin.“

Vstala z postele a přistoupila k umývadlu. Vzala si dva aspiriny a zapila je vodou. Na cestě zpět k posteli rozhrnula záclonu na okně a vyhlédla ven. Jako by se chtěla ujistit, že už nikdy nebude uprostřed noci ve sportovním pavilónu světlo.

Ale — světlo tam bylo.

Vmžiku byla Chaddy připravena zakročit. Obula si střevíce, navlékla teplý plášť, vzala baterku, vyběhla z pokoje a spěchala dolů po schodech. Měla jen jedinou myšlenku, dostat se do sportovního pavilónu a zjistit, kdo tam je. Zastavila se jen na okamžik a popadla zbraň — ne snad nějakou vynikající, ale přece jen jakousi zbraň, a už vyšla postranními dveřmi. Byla sice bez dechu, ale klidná a odhodlaná. Jen když se blížila ke dveřím sportovního pavilónu, zpomalila a dbala na to, aby se pohybovala potichu. Dveře byly maličko pootevřené. Strčila do nich a nahlédla…

*

V téže době, kdy slečna Chadwicková vstávala z postele s úmyslem vzít si aspirin, seděla Ann Shaplandová, velmi přitažlivá v černých večerních šatech, u stolu v Le Nid Sauvage. Jedla výtečné kuře a usmívala se na mladého muže, sedícího naproti ni. Drahý Denis, pomyslila si Ann, vždycky je týž. Ale to je právě to, co bych nemohla snést, kdybych si ho vzala. Nahlas poznamenala:

„To je ohromné, Denisi. Taková báječná změna.“

„Jaká je tvá nová práce?“ zeptal se Denis. „Myslím si, že to není to, co by ti vyhovovalo.“

Ann se zasmála. „Bylo by pro mne strašně těžké říci, co je můj typ práce. Mám ráda změnu, Denisi.“

„Nikdy jsem nemohl pochopit, proč jsi nechala práce u starého Sira Mervyna Todhuntera.“

„No, hlavně kvůli Siru Mervynu Todhunterovi. Pozornost, kterou mi věnoval, začínala být nepříjemná jeho ženě. A mým stylem je nikdy nebýt protivná ženám.“

„Žárlivé kočky,“ poznamenal Denis.

„Ale ne,“ řekla Ann. „Bývám obvykle na straně žen. A konec konců jsem měla Lady Todhunterovou raději než starého Mervyna. Proč tě má nynější práce překvapuje?“

„Oh, škola! Řekl bych, že ty nejsi vůbec školsky založená.“

„Nenáviděla bych učitelskou prácí. Nenáviděla bych to uvázání. Tu stádovitost v hloučku žen. Ale práce sekretářky v takové škole jako Meadowbank, to má cosi do sebe. Je to jedinečné místo. I slečna Bulstrodová je jedinečná. Ona je Někdo, to ti řeknu. Její ocelově šedé oči tě proniknou až po nejskrytější tajemství. A dovede lidi udržet zkrátka. Nedovolila bych si udělat chybu v dopise, který jí píši. Opravdu, ona je Někdo.“

„Už bych si přál, aby tě všechny ty práce unavily,“ pravil Denis, „Už je čas, Ann, abys přestala lítat z práce do práce — a usadila se.“

„Jsi roztomilý, Denisi,“ řekla Ann nevinně.

„Měli bychom se docela dobře,“ ujišťoval Denis.

„To si myslím,“ přisvědčila Ann. „Ale ještě ne. A pak, jak víš, je tu ještě moje máma.“

„Ano — chtěl jsem s tebou o tom promluvit.“

„O mámě? Co jsi chtěl říci?“

„Ann, ty víš, že tě považuji za báječnou, To, jak dostaneš zajímavou práci a pak ji necháš plavat a jedeš domů za ni — to je ohromné.“

„Musím to udělat vždy znovu, když dostane opravdu zlý záchvat.“

„Vím. Je to od tebe úžasné. Ale jsou místa — a velmi dobrá místa — kde se dobře starají o lidi, jako je tvá matka.“

„Ano, jednou na to asi dojde. Ale zatím jsem sehnala takovou dobrou starou babku, která bydlí s maminkou a stará se o ni.“

„Je… není… není nikdy…“

„Chceš říci násilnická, Denisi? Máš podivné představy. Ne. Má drahá máma není nikdy násilnická. Ona se jen mate. Zapomíná, kde je a kdo je, a chce jít na dlouhou procházku a pak chce naskočit do vlaku nebo autobusu a někam se dostat, A někdy je s ní legrace. Pamatuji si, jak říkala: »Ann, drahoušku, to je opravdu podivné. Vím, že jsem jela do Tibetu a že jsem seděla v hotelu v Doveru a nevěděla jsem, jak jsem se tam dostala. Pak jsem si myslila, proč bych chodila do Tibetu? A myslila jsem si, že bych měla raději jít domů. A pak jsem si nemohla vzpomenout, jak dlouho je to, co jsem odešla z domova. To přivede člověka do rozpaků, když si nemůže vzpomenout na věcí.« — Máma je pří tom všem hrozně legrační.“

„Nikdy jsem ji nepoznal,“ začal Denis.

„Nepovzbuzuji lidi, aby se s ní chtěli poznat,“ řekla Ann. „Myslím si, že to je jediná věc, kterou člověk může pro své drahé udělat. Chránit je před — před zvědavostí a soustrastí.“

„To není zvědavost, Ann.“

„Já vím, že u tebe to není zvědavost. Ale byla by to soustrast. A to nechci.“

„Rozumím ti.“

„Ale myslíš-li si, že mi vadí, vzdát se občas práce a jít domů na neurčitou dobu, pak se mýlíš,“ řekla Ann. „Je-li pracovník dobrý, může si vybírat, měnit místa. Vidíš různá města a poznáš různé způsoby života. Teď zrovna se seznamuji s životem ve škole. Nejlepší škola v Anglii! Zůstanu tam aspoň rok a půl.“

„Určitě tam nevydržíš ani rok. Budeš mít brzy dost všech těch ženských,“ řekl Denis.

„Je tam hezký zahradník,“ řekla Ann. Zasmála se, když uviděla Denisův výraz. „Zasměj se, pokoušela jsem se jen vyprovokovat tě k žárlivosti.“

„A co to bylo s tou zavražděnou učitelkou?“

„Oh, to,“ obličej Ann zvážněl a vypadal zamyšleně. „To je divné, Denisi. Opravdu velmi divné. Myslím, že je za tím něco mnohem významnějšího, než se dosud objevilo.“

„Jen se do něčeho nezapleť!“

„Drahoušku, nebudu stopovat nebezpečné kriminálníky. Chci jen — zkrátka, vyvodit logické závěry. Proč a kdo. Získala jsem jen informaci, která je docela zajímavá.“

„Ann!“

„Nedívej se tak vyděšeně. Jen se zdá, že je tu jakási návaznost na něco,“ řekla Ann zamyšleně. „Až do určitého bodu to sedí velmi dobře. A pak najednou konec.“ Dodala vesele: „Možná dojde ještě k druhé vraždě, a to věc poněkud vysvětlí.“

Bylo to právě v okamžiku, kdy slečna Chadwicková otevřela dveře sportovního pavilónu.

KAPITOLA 15.

VRAŽDA SE OPAKUJE

„Pojďte,“ řekl inspektor Kelsey. „Druhá.“

„Jaká druhá?“ vzhlédl Adam ostře.

„Druhá vražda,“ odpověděl inspektor Kelsey. Vyšel z místnosti a Adam ho následoval.

„A kdo je to?“ zeptal se Adam, když sestupovali s inspektorem Kelseyem se schodů.

„Další učitelka — slečna Vansittartová.“

„Kde?“

„Ve sportovním pavilónu.“

„Zase?“

„Tentokrát byste se toho měl spíš ujmout vy,“ řekl inspektor Kelsey. „Snad vaše technika hledání bude mít větší úspěch, než měla naše. Něco tu musí být. Proč by jinak všichni vraždili zrovna ve sportovním pavilónu?“

Nastoupili do auta. „Myslím, že lékař tam bude dříve než my.“

Inspektor Kelsey si připadal jako v zlém snu, když vstoupil do zářivě osvětleného sportovního pavilónu. Tam opět leželo tělo, nad nímž klečel lékař. Znovu se lékař zvedl a řekl:

„Zabita asi před půl hodinou; nejdéle před čtyřiceti minutami.“

„Kdo ji našel?“ zeptal je Kelsey.

Jeden z mužů promluvil: „Slečna Chadwicková.“

„To je ta stará, že?“

„Ano, viděla světlo, vyšla a našla ji mrtvou. Doklopýtala se zpět do domu a víceméně propadla hysterii. Volala správkyně, slečna Johnsonová.“

„Dobře,“ odpověděl Kelsey. „Jak byla zabita? Opět zastřelena?“

Lékař potřásl hlavou. „Ne. Udeřena do týla, tentokrát. Mohl to být obušek nebo pytlík s pískem. Něco takového.“

Golfová hůl s ocelovou hlavicí ležela blízko dveří. Byla to jediná věc, která se nezdála být na svém místě.

„Co je tohle?“ pravil Kelsey, ukazuje na ni. „Mohlo to být toto?“

Lékař opět potřásl hlavou. „Nemožné. Není na ní žádná stopa. Ne, určitá to byl těžký gumový obušek anebo něco podobného.“

„Co dělala?“

„Pravděpodobně klečela,“ řekl lékař. „Klečela před touto skřínkou.“

Inspektor přistoupil ke skřínce a podíval se na ni. „Je tam jméno dívky,“ pravil. „Shaista — to je přece ta dívka, jejíž zmizeni mi hlásili dnes večer!“

„Správně, pane,“ řekl seržant, „Přijel sem pro ni vůz, o němž se domnívali, že jej poslal její strýc. Nastoupila a odjela.“

„Dosud žádné zprávy o ní?“

„Až dosud ne, pane. Zatáhli jsme síť. Yard za tím jde.“

„Popsaný vůz nebyl nikde nalezen?“ zeptal se Kelsey.

„Nedostali jsme žádnou novou zprávu,“ pravil seržant.

„Může to mít i politické pozadí,“ usoudil inspektor. „Nepředpokládám však, že by se podařilo odvézt ji ze země.“

„Proč by ji vůbec unášeli?“ zeptal se doktor.

„Bůhví,“ řekl Kelsey zamračeně. „Říkala ml, že se bojí únosu; musím říci, že jsem si myslil, že se jen tak vytahuje.“

„Já jsem si to také myslil, když se mi s tím svěřovala,“ přidal se Adam.

„Potíž je v tom, že nic nevíme,“ řekl Kelsey. Rozhlédl se. „Nu, zdá se, že zde už nemohu být nic platný. Pokračujte jako obvykle — fotografie, otisky prstů atd. Půjdu raději do domu.“

V domě jej přijala slečna Johnsonová. Byla otřesena, ale ovládala se.

„To je hrozné, inspektore,“ pravila. „Dvě naše učitelky zabity. Ubohá slečna Chadwicková je v strašném stavu.“

„Rád bych s ní mluvil co nejdříve.“

„Lékař jí dal něco pro uklidnění, je jí už mnohem lépe. Mám vás k ní zavést?“

„Ano, za minutku. Nejdříve mi však povězte všechno o tom, kdy a za jakých okolností jste viděla slečnu Vansittartovou naposled.“

„Ale já ji neviděla celý den,“ řekla slečna Johnsonová. „Byla jsem celý den pryč. Vrátila jsem se právě před jedenáctou a šla jsem rovnou do svého pokoje.“

„Nepodívala jste se náhodou z okna ke sportovnímu pavilónu?

„Ne. Ne, ani mi to nenapadlo.“

„Slečna Vansittartová tu dnes nebyla?“

„Ne, byla zde. Měla službu. Slečna Bulstrodová je pryč.“

„Kdo zde byl ještě, — z učitelek, myslím.“

Slečna Johnsonová chvilku uvažovala. „Slečna Vansittartová, slečna Chadwicková, učitelka francouzštiny, slečna Blanchová, slečna Rowanová.“

Slečna Chadwicková seděla v křesle ve svém pokoji. Obrátila vylekaný obličej k inspektoru Kelseyovi.

„Je mrtva — je mrtva?“

Kelsey pomalu potřásl hlavou.

„Je to hrozné,“ řekla slečna Chadwicková. „A slečna Bulstrodová tu není.“ Vypukla v pláč. „To úplně zničí školu,“ naříkala. „To zničí Meadowbank. Já to nevydržím, opravdu to nevydržím.“

„Musíte být statečná, slečno Chadwicková, a musíte mi povědět všechno, co víte. Čím dříve zjistíme, kdo to udělal, tím méně vzruchu bude.“

„Ano, ano. Víte — já — šla jsem spát brzo. Ale nemohla jsem usnout. Měla jsem starosti.“

„Starosti o školu?“

„Ano. A kvůli tomu, že zmizela Shaista. A pak jsem přemýšlela o slečně Springerové — a jestli — jestli vraždy zapůsobí na rodiče, budou-li chtít v příštím roce sem své dcery posílat. Měla jsem strach o slečnu Bulstrodovou. Totiž, víte, ona toto místo vybudovala. A je to takové krásné dílo.“

„Vím. Povídejte, prosím, dál. Měla jste starosti a nemohla jste usnout?“

„Ne. Počítala jsem ovečky a všechno možné. A pak jsem vstala a vzala jsem si nějaký aspirin, a když jsem si jej brala, náhodou jsem rozhrnula záclonu na okně. Nevím proč. Asi proto, že jsem přemýšlela o slečně Springerové. A pak — víte, pak jsem tam uviděla světlo.“

„Jaké světlo?“

„Jakoby tančící světlo. Asi to byla kapesní svítilna. Bylo to zrovna takové, jako světlo, které jsme se slečnou Johnsonovou viděly tenkrát.“

„Bylo tedy zrovna takové?“

„Ano. Ano, myslím, že ano. Snad trošku slabší, to už nevím.“

„Ano. A pak?“

„A pak,“ pravila slečna Chadwicková a její hlas náhle zeslábl. „Rozhodla jsem se, že tentokrát zjistím, kdo tam je a co tam dělá. Tak jsem si oblékla plášť a boty a vyklouzla jsem z domu.“

„Nenapadlo vás někoho vzbudit?“

„Ne. Nenapadlo. Bála jsem se, že ta osoba — nebo kdo to je — unikne.“

„Ano, pokračujte, slečno Chadwicková.“

„Přišla jsem ke dveřím, a právě než jsem k nim došla, šla jsem po špičkách, abych se tam dostala, aniž by mne někdo slyšel. Dveře nebyly zavřené — jen pootevřené a já jsem do nich zlehka strčila. Rozhlédla jsem se — a tam byla. Ležela na obličeji, mrtvá…“

Celá se zachvěla.

„Ano, ano, slečno Chadwicková, všechno je v pořádku. Mimochodem, byla tam golfová hůl. Vzala jste ji vy? Nebo slečna Vansittartová?“

„Golfová hůl?“ řekla slečna Chadwicková zmateně. „Nevzpomínám si. Ach, ano, popadla jsem ji v hale, vzala jsem si ji pro případ — nu, pro případ, že bych byla nucena se bránit. Když jsem uviděla Eleanor, nejspíš jsem ji upustila. Pak jsem se nějak dostala do domu a vyhledala jsem slečnu Johnsonovou.“

Inspektor Kelsey potřásl hlavou.

Když sestupoval po schodech, všiml si hromady pytlíků s pískem ve výklenku. Zůstaly tu nejspíš z války; napadlo ho, že to nemusel být profesionální obušek, čím byla zabita slečna Vansittartová. Někdo z budovy, někdo, kdo si nepřál riskovat zvuk výstřelu podruhé, si tentokrát vypomohl nevinně vypadající, avšak smrtící zbraní — a mohl ji dokonce pořádkumilovně vrátit na její místo!

KAPITOLA 16.

TŘÍBENÍ VE SPORTOVNÍM PAVILONU

„Má hlava je zkrvavena, ale neskloněna,“ řekl si Adam.

Pozoroval slečnu Bulstrodovou. Říkal si, že nikdy více neobdivoval ženu. Seděla, chladná, bez pohnutí, ačkoliv její životní dílo se před ní bortilo v sutiny.

Co chvíli zazvonil telefon, oznamující, že další žákyně bude odvezena domů.

Konečně se slečna Bulstrodová rozhodla. Omluvila se policejním úředníkům, zavolala Ann Shaplandovou a nadiktovala jí stručné oznámení. Škola bude na zbytek semestru uzavřena. Rodiče, kterým se nehodí vzít si dítě domů, mohou beze všeho nechat dcerku v péči školy.

Pří odchodu se Ann Shaplandová zastavila.

Zarděla se a její slova se vyřinula takřka bezděky:

„Odpusťte, slečno Bulstrodová. Není to má věc — ale není to škoda?“

Slečna Bulstrodová se na ni hrdě zadívala.

„Myslíte, že přijímám porážku příliš snadno?“

Ann se začervenala.

„Já vím — považujete to za nejlepší řešení.“

„Vy jste bojovnice, dítě, to ráda vidím. Ale dopouštíte se chyby. Nepřijímám porážku. Vycházím ze svých znalostí lidské povahy. Naléhejme na lidi, aby si děti odvezli, nuťme je k tomu — a už to nebudou tolik chtít. Budou si vymýšlet důvody, aby je tu mohli nechat.“

Podívala se na inspektora Kelseye.

„To záleží na vás,“ řekla. „Vysvětlete tyto vraždy, dopadněte pachatele — a vše bude zase v pořádku.“

Inspektor Kelsey vypadal nešťastně. Řekl: „Děláme vše, co je v našich silách.“

Ann Shaplandová vyšla.

„Schopná dívka,“ poznamenala slečna Bulstrodová.

Zazvonil telefon. Slečna Bulstrodová zvedla sluchátko.

„Ano?“

„To je pro vás.“ Pokynula inspektoru Kelseyovi.

Adam a slečna Bulstrodová jej pozorovali při hovoru. Několikrát zabručel na souhlas, poznamenal si několik bodů a nakonec řekl: „Ano, jasné. Alderton Priors. To je Wallshire. Ano, spojíme se. Ano, vrchní strážmistře. Postarám se o to. Na shledanou.“

Položil sluchátko a chvilku stál ponořen v myšlenkách. Pak vzhlédl.

„Jeho Excelence dostala dnes žádost o výkupné. Psanou na novém typu stroje Corona. Poštovní známka je z Portsmouthu. Je to zřejmě zaslepovací manévr.“

„Kdy a jak má být výkupné odevzdáno?“ zeptal se Adam.

„Na rozcestí dvě míle na sever od Alderton Priors. Je to takový kus pustého vřesoviště. Obálka s penězi má být položena pod kámen za schránkou automobilového klubu v deset hodin dopoledne zítra.“

„Kolik chtějí?“

„Dvacet tisíc,“ potřásl hlavou. „Připadá mi to příliš amatérské.“

„Amatérské?“ řekla slečna Bulstrodová. „Ráda bych věděla…“

Pak řekla ostře:

„Co s učitelským sborem? Totiž přesněji řečeno s tím, co z něho zůstává. Mohu jim důvěřovat — nebo ne? Vy se obáváte, že by to bylo znát na mém chování, kdybyste mi řekl, kdo je podezřelý? Mýlíte se.“

„Nemyslím, že byste se nedokázala ovládnout,“ řekl Kelsey. „Ale nemohu si dovolit chápat se nahodilých okolností. Jak se věc jeví, nevypadá to, ze by ve vašem učitelském sboru mohla být osoba, po níž pátráme. Nejsme však tak daleko, abychom vše měli zcela prošetřené. Věnovali jsme zvláštní pozornost těm, které jsou zde v tomto semestru nové — to je slečna Blanchová, slečna Springerová a vaše sekretářka, slečna Shaplandová. Minulost slečny Shaplandové je prošetřena zcela. Nadto má pro poslední noc alibi. Když byla zabita slečna Vansittartová, byla slečna Shaplandové ve společnosti pana Denise Rathbona v nočním klubu. Byla přešetřena i předešlá zaměstnání slečny Blanchové. Byly také zkoumány její vztahy k domovské Francii. Pokud jde o slečnu Springerovou, není vše tak jednoznačné. Pracovala na místech, která uváděla, ale mezi jednotlivými zaměstnáními jsou mezery, jež nejsou zcela objasněny. Poněvadž však byla zabita,“ dodal inspektor, „není to třeba zvláště podrobně vyšetřit.“

„Souhlasím,“ řekla slečna Bulstrodová suíe, „že jak slečna Springerová, tak slečna Vansittartová jsou mimo podezřeni, protože jsou mrtvy. Uvažujme však rozumně. Je slečna Blanchová, přes svou bezúhonnou minulost, stále podezřelá, protože je ještě živa?“

„Byla by mohla spáchat obě vraždy. Byla zde, v této budově, poslední noc,“ řekl Kelsey. „Není důkazu o opaku. Nezjistili jsme nic, co by mluvilo proti ní. Ale slečna Chadwicková říká, že je úskočná.“

Slečna Bulstrodová mávla netrpělivě rukou.

„Slečna Chadwicková má všechny učitelky francouzštiny za úskočné. To je prostě její zvyk.“ Podívala se na Adama. „A co si myslíte vy?“

„Myslím si, že se dovede přetvařovat,“ řekl Adam pomalu. „Může to být ovšem jen můj dojem. Nevypadá sice jako vrah, ale co může člověk vědět?“

„To je právě ono,“ řekl Kelsey. „Je zde vrah, nemilosrdný vrah, který už dvakrát zabil — ale je těžko věřit tomu, že by to byl někdo z učitelského sboru.“

„Zcela souhlasím. Pak tu ovšem není mnoho možnosti.“ Zarazila se a upřela oči na Adama. „Vypadá to, jako byste to musel být vy.“

Adamova ústa se překvapením otevřela.

„Vycházíme-li z toho,“ pokračovala, „že máte všude volný přístup. Minulost máte sice v pořádku, ale přesto byste třeba vy mohl být dvojnásobným vrahem.“

Adam se mezitím vzpamatoval.

„Opravdu, slečno Bulstrodová,“ řekl s obdivem, „smekám před vámi. Myslíte na všechno!“

*

Adam byl sám ve sportovním pavilónu… Jeho hbité prsty se přehrabovaly v obsahu skříněk. Bylo nepravděpodobné, že by něco našel, když policie převrátila všechno na ruby, ale člověk nikdy neví. Jak říkal Kelsey, technika každého policejního oddělení byla jiná.

Co to jen mohlo být, co spojovalo tuto budovu s dvěma vraždami? Muselo tu být něco, co někdo usilovně hledal. Co zde chtěla slečna Vansittartová najít? Našla to? Vyrval to vrah z její mrtvé ruky a vyklouzl z budovy ve zlomku času, který stačil k tomu, aby nebyl odhalen slečnou Chadwickovou?

Zvuk kroků zvenčí ho vytrhl ze zamyšleni. Rychle se postavil a zapaloval si cigaretu uprostřed místnosti. Objevila se Julie Upjohnová.

„Přejete si něco, slečno?“ zeptal se Adam.

„Ráda bych si jen vzala svou tenisovou raketu, smím?“

„Prosím,“ řekl Adam. „Konstábl mne zde nechal, abych to tu trošku pohlídal,“ vysvětloval.

„Nejspíš, abyste viděl, jestli se vrátí,“ řekla Julie.

„Konstábl?“

„Ne, vrah přece! Vždycky se vrací na místo zločinu. Musí! To je takové podvědomé jednání.“

„Máte možná pravdu,“ řekl Adam. Zadíval se na řadu raket v držácích. „Která je vaše?“

„Hledejte pod U,“ řekla Julie.

„Zrovna na samém konci. Máme na, nich svá jména, víte.“

„Už je na ní vidět, že vykonala jakési služby,“ řekl Adam. ‚Ale byla to jistě dobrá raketa.“

„Mohu si vzít také raketu Jennifer Sutcliffové?“ zeptala se Julie.

„Nová,“ řekl Adam obdivně, když jí ji podával.

„Úplně nová,“ odvětila Julie. „Její teta jí ji nedávno poslala.“

„Ta má štěstí.“

„Měla by mít dobrou raketu. Je moc dobrá v tenisu.“

„Měla jste ráda slečnu Vansittartovou?“

„Nikdy jsem o ni tak moc nepřemýšlela. Byla prima. Tak trošku jako Bully — slečna Bulstrodová. Ale ne dočista taková. Spíš jako náhradnice v divadle. Ale její smrt, to není žádná legrace. Je mi jí opravdu líto.“

Vyšla ven třímajíc obě rakety.

Adam zůstal rozhlížeje se po pavilónu.

„Co v tom jen vězí?“ mumlal si.

*

„Páni,“ řekla Jennifer, míjejíc Juliin forhend. „Tamhle je mami.“

Obě dívky se otočily k rozčilené postavě paní Sutcliffové.

„Už je to tady,“ řekla Jennifer resignovaně. „To ta vražda. Ty máš štěstí, Julie, že tvoje maminka je někde na Kavkazu.“

„Je tu však teta Isabela.“

„Tety nemysli jako matky.“

„Haló, mami,“ dodala, protože pani Sutcliffová právě dorazila až k nim.

„Pojď a sbal si své věci, Jenníler. Odvezu tě domů.“

„Domů?“

„Ano.“

„To přece nemyslíš vážně, mami?“

„To myslím vážně.“

„Sbohem, Julie,“ řekla Jennifer. „Mami má z toho všeho tady strašnou hrůzu. A táta zřejmě asi taky. To je hloupé, viď? Tak ahoj! Napíši ti…“

Julie šla pomalu k sportovnímu pavilónu. Její kroky se stále zpomalovaly, až se nakonec úplně zastavila. Stála zamračena, ponořena v myšlenkách.

Zazněl gong k obědu, ale sotva jej slyšela. Hleděla na raketu, kterou nesla v ruce, pokročila krok či dva na stezce, pak se obrátila a vykročila k domu. Vešla předními dveřmi, což nebylo dovoleno, a tak se vyhnula jakémukoliv setkání s některou dívkou. Hala byla prázdná. Vyběhla po schodech do své malé ložnice, spěšně se rozhlédla, pak zdvihla žíněnku v posteli a vstrčila raketu na plocho pod ni. Pak si rychle uhladila vlasy a vzorně sešla po schodech do jídelny.

KAPITOU 17.

ALADINOVA JESKYNĚ

Dívky šly toho dne spát již mnohem klidněji. Julie odešla nahoru mezi prvními. Šla rovnou do svého pokoje a zavřela dveře. Stála u nich, poslouchajíc šeptání, smích, kroky a loučení na dobrou noc. Pak se rozhostilo ticho — nebo téměř ticho. V dálce se ozývaly slabě hlasy a bylo slyšet kroky směřující do koupelny a zpět. Dveře neměly zámek. Julie přistrčila ke dveřím židli tak, že její opěradlo bylo těsně pod klikou. Pak přistoupila k lůžku, zdvihla žíněnku a sáhla pod ni. Vytáhla tenisovou raketu a chvíli stála, držíc ji v roce. Rozhodla se prozkoumat ji hned teď.

Co jen mohlo být skryto v tenisové raketě?

„Musí tam něco být, řekla si Julie. „Musí. Zloději v domě Jennifer, pak žena, která přišla s tou hloupou historií o nové raketě…“

„Tomu mohla věřit jen Jennifer,“ myslila si Julie přezíravě.

Ne, určitě to byly „nové lampy za staré“, a to znamená, jako v pohádce o Aladinoví, že něco musí být právě s touto tenisovou raketou, Jenniter a Julie nikdy nikomu neřekly, že si rakety vyměnily.

Pak tedy toto byla raketa, kterou všichni hledali. Na první pohled na ní nebylo nic neobyčejného. Byla to kvalitní raketa, poněkud těžší, ale s dobrým výpletem. Jennifer vždy jen naříkávala jen na její nevyváženost. Jediným místem úkrytu — říkala si Julie — je držadlo. Držadlo bylo obšito dosti obnošenou kůží. Což kdyby ji odstranila? Julie se posadila k toaletce a zaútočila na držadlo perořízkem. Konečně! Uvnitř byl závěr z tenkého dřeva. Kolem dokola byl utěsněn. Julie se pokusila použít perořízku a zlomila jej. Nůžky na nehty byly účinnější. Podařilo se jí závěr vysunout. Ukázala se červená a modrá pružná hmota. Modelovací hlína! Ale držadla tenisových raket přece nebývají vyplněna modelovací hlínou? Začala vydlabovat kousky modelovací hlíny. V hlíně něco bylo. Něco, co vypadalo jako knoflíčky nebo oblázky.

Cosi kleplo o stůl — a zas. A zas. Najednou to bylo, jak když se rozsype hrách. Julie na to překvapeni hleděla a hleděla…

Tekutý oheň, červený a zelený a temně modrý a oslnivě bílý…

Vtom se Julie změnila v ženu — ženu, dívající se na klenoty.

Hlavou jí letěly nejfantastičtější nápady. Aladinova jeskyně… Markétka a její košíček s klenoty… (Minulý týden byly na Faustovi.) Diamant naděje… A ona sama v černém sametu se zářícím náhrdelníkem na hrudi…

Seděla, hleděla a snila.

Nějaký slaboučký zvuk ji vzpamatoval.

Seděla a rozhodovala se, co má dělat. Pak shrnula rychle všechny kameny a dala je do misky s mycí houbou, misku zavřela a postavila na ni soupravu své manikýry. Pak se vrátila k raketě, ucpala držadlo opět modelovací hlínou, umístila zpět dřevěný uzávěr a snažila se nasadit kožené obšití.

Tak, hotovo. Raketa vypadala přesně jako předtím, její váha se ani podstatně nezměnila. Pak raketu pohodila ledabyle na židli.

Pohlédla na své lůžko. Ale nesvlékla se. Seděla a poslouchala. Byly to kroky?

Náhle se jí zmocnil strach. Dva lidé tu byli zabiti. Kdyby někdo věděl, co našla, zabijí ji také…

V pokoji byla těžká dubová skříň. Přitáhla ji ke dveřím. Pak šla k oknu, uzavřela horní díl a zastrčila jej závorkou. Blízko okna nebyl žádný strom, ani na zdi nebyly popínavá rostliny. Pochybovala sice, že by někdo mohl přijít touto cestou, ale nechtěla nic ponechat náhodě.

Podívala se na hodinky. Půl jedenácté. Nabrala zhluboka dech a zhasla. Odsunula trošku záclony na okně. Byl úplněk a mohla tak jasně vidět na dveře. Pak si sedla na hranu postele. V ruce držela nejtěžší střevíc, jaký vůbec měla.

„Jestli se někdo bude snažit sem vejít,“ řekla si Julie, „zatluču na zeď tak silně, jak jen budu moci. Mary Kingová spí ve vedlejším pokoji a určitě se probudí. A budu křičet — co nejhlasitěji a nejpronikavěji. A pak, až přijde moře lidí, řeknu, že se mi něco zdálo. Každý může mít škaredý sen po všem tom, co se zde událo.“

Seděla a čas plynul. Pak to uslyšela — měkký krok v chodbě. Slyšela, jak se zastavil u jejích dveří. Dlouhá přestávka — pak viděla, jak se klika pomalu otáčí.

Měla vykřiknout? Ještě ne.

Kdosi se snažil otevřít — jen lehoučké cvaknutí, ale prádelník dobře držel. Toho, kdo byl venku, to určitě přivedlo do rozpaků.

Další přestávka, pak zaklepání — velice tichoučké, velice jemné.

Julie zadržela dech. Chvilka — pak to opět zaklepalo — ale stále potichoučku a tlumeně.

„Spím,“ říkala si Julie. „Nic neslyším.“

Kdo to mohl být? Kdyby to byl někdo, kdo měl právo klepat, byl by zavolal, zalomcoval klikou, dělal by hluk. Ale tato osoba zřejmě nechtěla dělat hluk…

Klepání se neopakovalo, klika se nehýbala. Ale Julie seděla dál napjatá. Nevěděla ani, kdy ji přemohl spánek. Školní zvon ji konečně probudil, skrčenou na samém krajíčku postele.

*

Po snídani šly dívky do svých ložnic uklidit a ustlat a pak se rozešly do různých učeben.

Po poslední hodině se Julie připojila ke skupině spěchající domem, oddělila se od ní, provedla několik dalších strategických manévrů a konečně se dostala blízko k zahradní zdi, kde rostla lípa s větvemi sahajícími téměř k zemi. Julie vylezla snadno na strom. Byla si zcela jista svou bezpečností, věděla, že ji nebude nikdo postrádat. Pořádek ve škole byl narušen, dvě učitelky chyběly a více než polovina dívek odjela domů, takže nikdo hned nezpozoruje Juliinu nepřítomnost.

Julie pohlédla na hodinky, slezla lehce na větve, které byly na úrovni zahradní zdi, překročila ji a doskočila na zem. Nedaleko byla zastávka autobusu, který musel přijet za několik minut. Přijel přesně, Julie zamávala, nastoupila. Vystoupila na nádraží a vsedla do vlaku k Londýnu.

Ve svém pokoji zanechala na umývadle zprávu slečně Bulstrodové:

Vážená slečno Bulstrodová,

Nebyla jsem ani unesena, ani jsem neutekla. Nemějte o mne strach. Vrátím se co nejdříve.

Vaše oddaná

Julia Upjohnová

V domě č. 28 na Whitehouse Mansions otevřel vzorný komorník a majordomus Hercula Poirota. Překvapeně hleděl na školačku s poněkud ušpiněným obličejem.

„Mohu, prosím, k panu Herculovi Poirotovi?“

Komorník vzdychal déle než obvykle. Považoval návštěvnici za naprosto nepřístojnou.

„Pan Poirot nepřijímá nikoho bez ohlášení.“

„Lituji, ale na to, abych se byla ohlásila, nebyl čas. Opravdu k němu musím hned. Je to velmi naléhavé.“

„Zeptám se,“ pravil Georges, „zda vás pan Poirot přijme.“

Zanechal ji v hale a odešel za svým pánem.

„Je tu nějaká mladá dáma, pane, a přeje si s vámi mluvit.“

„A jaká mladá dáma to je?“

„Hm pane, spíš to je malá holka.“

„Děvčátko? Mladá dáma?

Řekl bych, že je to malá holka, školačka. Ale ačkoliv má špinavou sukni a v ní dokonce díru, vystupováním to je mladá dáma.“

Poirot pozvedl obočí.

„Uveďte tu dívenku — tu mladou dámu.“

Julie vstoupila trochu s rozpaky. Hovořila však zdvořile a nenuceně.

„Dobrý den, pane Poirote. Jmenuji se Julie Upjohnová. Myslím, že se znáte s maminčinou nejlepší přítelkyní, paní Summerhayesovou. Strávili jsme společně poslední dovolenou a ona o vás často mluvila.“

„Paní Summerhayešová…“ Poirotovy myšlenky zalétly do vesnice, která šplhala po pahorku, a k domu, který stál nahoře na tom pahorku.

„Maureen Summerhayesová,“ řekl, „ano, vzpomínám si.“

„Říkám jí teta Maureen. Vyprávěla nám, jak jste byl úžasný a vysvobodil muže, který byl vězněn pro vraždu, a když už jsem nevěděla, co mám dělat, vzpomněla jsem si na vás.“

„Je to pro mne ctí,“ řekl vážně Poirot.

Přisunul jí židli.

„Nuže, povídejte,“ řekl. „Georges, můj sluha, mi řekl, že jste se se mnou chtěla poradit.“

„Ano,“ přisvědčila Julie, „o těch vraždách. Slečna Springerová a slečna Vansittartová. A je tu ještě jeden únos — ale to, myslím, opravdu není má věc.“

„Vy mne děsíte,“ řekl Poirot. „Kde se to přihodilo?“

„Ve škole — v Meadowbanku.“

„Meadowbank!“ zvolal Poirot. Natáhl ruku po novinách. Rozložil je a přehlédl přední stránku, pokyvuje hlavou.

„Začínám chápat,“ pravil. „Nuže, řekněte mi, Julie, všechno, všechno od začátku.“

Julie povídala. Byla to dlouhá historie, složitá — ale vyprávěla ji jasně.

Dospěla až k tomu, jak zkoumala tenisovou raketu ve svém pokoji.

„Víte, říkala jsem si, že je to jako v té pohádce o Aladinovi — nové lampy za staré — a že musí něco být s tou tenisovou raketou…“

„A bylo?“

„Bylo.“

Julie si nenuceně a bez ostychu vyhrnula sukni až nahoru s nad stehnem ukázala na něco, co vypadalo jako šedá placka přilepená náplastí.

Odtrhla proužky náplasti, ulevujíc si bolestným „Ouvej“. Když osvobodila onu placku, pochopil Poirot, že to je baliček zabalený v šedé plastické houbě. Julie jej rozbalila a vysypala na stůl hrst třpytících se kamenů.

„Proboha!“ vyrazil Poirot.

Vzal je do ruky.

„Ale jsou pravé — zaručeně.“

Julie přikývla.

„Myslím také, že ano. Jinak by lidé pro ne nezabíjeli jiné lidí.“

„A říkáte, že jste je nalezla v té tenisové raketě?“

Julie dokončila svou zprávu.

„Nyní jste mi už řekla všechno?“

„Myslím, že ano. Ale — pane Poirote, komu ty klenoty vlastně patří?“

„Těžko říci. Rozhodně však nepatří ani vám, aní mně. Musíme se však rozhodnout, co uděláme teď.“

Julie k němu vzhlédla plna očekávání.

Hercule Poirot přivřel oči. Pak je otevřel a řekl stroze:

„Zdá se, že toto je případ, kdy nemohu zůstat ve svém křesle, byť bych tomu dal přednost. Ve všem je třeba metody. Ale v tom, co jste mi vypravovala, není ani metoda, ani řád. Je zde tolik faktorů. Všechny však směřují do jednoho místa, Meadowbanku. Různí lidé, s různými cíli a zájmy — všichni se střetávají v Meadowbanku. Já tedy půjdu také do Meadowbanku. A co se týče vás — kde je vaše matka?“

„Mamá cestuje po Anatolii.“

„Ach, vaše maminka cestuje po Anatolii.“

Zvedl telefon.

„Teď ujistíte své hodné učitelky, že jste v bezpečí, a oznámíte jim, že spolu přijedeme do Meadowbanku.“

Za okamžik měli spojení.

„Slečna Bulstrodová? Jmenuji se Hercule Poirot. Je u mne vaše žákyně Julie Upjohnová. Odjedu s ní okamžitě k vám; policejnímu úředníkovi, který případ vyšetřuje, laskavě vyřiďte, že určitý balíček značné ceny je deponován v bance.“

Odzvonil a pohlédl na Julii.

„Nemáte chuť na limonádu?“ zeptal se.

„Sirup?“ řekla pochybovačně Julie.

„Ano — malinový, jahodový, rybízový?“

Julie se rozhodla pro rybízový.

„Ale klenoty přece nejsou v bance,“ podotkla.

„Budou tam za chvíli,“ Pekl Poirot „Ale pro někoho, kdo naslouchá hovorům v Meadowbanku, nebo komu to bude řečeno — je lépe, když si myslí, že už tam jsou. Že už je nemáte. Byl bych velmi nerad, kdyby se vám něco stalo.“

Julie se tvářila velmi potěšené.

KAPITOLA 18.

PORADA

Hercule Poirot se připravil na odražení předsudků, které by mohla mít ředitelka školy proti staršímu cizinci. Byl proto příjemně překvapen, když ho slečna Bulstrodová srdečně přivítala.

„Byl jste velice laskav, pane Poirote,“ pravila, „že jste nám zavolal. I když jsem našla lístek!“

„Nechtěla jsem, abyste si třeba myslila, že mne někdo také unesl, slečno Bulstrodová,“ řekla Julie.

„Oceňuji to, Julie, přesto však si myslím, že jste mi mohla o všem říci.“

„Myslím, že ne. Tady mají zdi uši.“

„Teď bych však velmi ráda slyšela, co se vlastně stalo.“

„Dovolíte?“ řekl Hercule Poirot. Přistoupil ke dveřím, otevřel je a vyhlédl. Pak se s poklonou otočil.

„Jsme sami,“ řekl tajemně. „Můžeme pokračovat.“

Slečna Bulstrodová se podívala na něho, pak na dveře. Její obočí se zvedlo. „Nuže, Julie, vypravujte!“

Julie začala znovu o výměně tenisové rakety, o záhadné ženě. Nakonec o svém objevu obsahu tenisové rakety. Slečna Bulstrodová se obrátila k Poirotovi.

„Slečna Julie to udělala velice dobře,“ řekl Poirot. „To, co mi přinesla, jsem převzal. Je to bezpečně uloženo v bance. Myslím tedy, že se již nemusíte obávat žádných dalších nepříjemných událostí.“

„Ano,“ řekla slečna Bulstrodová. „Jistě… Ale myslíte, že bude pro Julii bezpečné, aby zůstala zde? Nebylo by lépe, kdyby odjela do Londýna?“

„Prosím,“ řekla Julie, „nechte mne tady.“

„Myslím, že Julie tu už nebude v nebezpečí,“ řekl Hercule Poirot. „Přesto však je tu namístě naprostá mlčenlivost,“ dodal s pohledem na Julii.

„Pro vaše přítelkyně by sice byla ohromná zpráva,“ pokračoval Poirot, „o tom, co jste našla v tenisové raketě. Ale z vážných důvodů bude lépe, nebude-li o tom nikdo vědět.“

„Ale mamince o tom mohu říci, ne?“ zeptala se Julie.

„Ovšem. Ale teď, Julie, byste měla jít opět za svými povinnostmi.“

Julie se rozloučila. Když se za ní zavřely dveře, podívala se slečna Bulstrodová velmi tvrdě na Poirota.

„Jestliže jsem vás správně pochopila,“ řekla, „s těmi dveřmi to byla jen hra. Dělal jste, že je pečlivě zavíráte — a zatím jste je nechal pootevřené.“

Poirot přikývl.

„Takže vše, o čem jsme mluvili, mohlo být vyslechnuto?“

„Ano, je-li tu někdo, kdo to chtěl slyšet. Je to v zájmu bezpečnosti toho dítěte. Muselo vejít ve známost, že to, co našla, je bezpečně v bance.“

Slečna Bulstrodová se na něj chvilku upřeně dívala, pak stiskla pevně rty.

„To tady bude konec všeho.“ řekla.

*

„Nejdůležitější teď je,“ řekl vrchní konstábl, „zvážit všechny naše domněnky a informace. Jsme velmi rádi, že vás tu máme, pane Poirote,“ dodal. „Inspektor Kelsey má na vás velmi krásné vzpomínky.“

„Je tomu už velice dávno,“ řekl inspektor Kelsey. „Ten případ tehdy vyšetřoval vrchní inspektor Warrender. Byl jsem začínající seržant, který věděl, kde je jeho místo.“

„Tento pán, kterému budeme z konvenčních důvodů říkat pan Goodmann, je vám neznámý, pane Poirote, ale určitě budete znát jeho — tedy — jeho představeného. Zvláštní oddělení.“ dodal.

„Plukovník Pikeaway?“ prohodil Hercule Poirot zamyšleně. „Ó ano, už dávno jsme se neviděli. Je pořád tak ospalý?“ zeptal se Adama.

Adam se zasmál. „Zřejmě ho znáte velice dobře, pane Poirote.“

„Nuže,“ řekl hlavní konstábl. „Dejme se do toho. Nebudu uplatňovat své názory. Jsem zde jen proto, abych vyslechl, co víte vy, kteří na případu pracujete. Případ lze posuzovat z mnoha hledisek. Snad bych vás měl nejprve seznámit s prohlášením, které bylo přede mnou učiněno vysoce kompetentními místy.“ Podíval se na Poirota. „K vám přišla dívenka, školačka — a svěřila vám hezkou povídku o něčem, co našla v dutém držadle tenisové rakety. Je to pro ni velmi vzrušující. Barevné kamínky, dobrá imitace — nebo snad i polodrahokamy, které vypadají stejně přitažlivě, jako pravé. To dítě mohlo být opravdu vzrušeno tímto nálezem. Dokonce si mohlo myslet, že její nález má velkou cenu.“

„Zdá se to možné,“ řekl Hercule Poirot.

„Dobrá,“ pokračoval hlavní konstábl. „Poněvadž osoba, která přinesla tyto barevné kamínky do naší země, učinila tak zcela nevědomky, nebudeme uplatňovat vyhlášku o pašováni. Nepřejeme si, aby došlo k nepříjemným dotazům. Vraždu však nemůžeme utajit před tiskem. Ani v tomto případě se to nepodařilo. Ale nikde nepadla zmínka o klenotech ve spojitosti s vraždami. Ani teď k tomu nesmí dojít“

„Souhlasím,“ pravil Poirot. „Je třeba uvážit i případné mezinárodní komplikace…“

„Přesně tak,“ přitakal hlavní konstábl. „Myslím, že mohu právem říci, že poslední vládce Ramatu byl považován za přítele této země a že je nutno s jakýmkoliv jeho vlastnictvím, které by bylo v této zemi, zacházet tak, aby to bylo v souladu s jeho přáním. Jestliže bude nová vláda Ramatu vznášet požadavky na určitý majetek jako na své vlastnictví, bude lépe, jestliže nebudeme vědět o žádném takovém majetku, který by zde byl. Prosté odmítnutí by bylo netaktní.“

„V diplomacii nikdy nedochází k prostým odmítnutím.“ poznamenal Hercule Poirot. „Prohlásí se, že věci musí být věnována maximální pozornost, avšak že není zatím nic známo — nic o nějakém kukaččím vejci, které by zde uložil panovník Ramatu. Možná, že ta věc je dosud v Ramatu, může ji mít některý důvěryhodný přítel zemřelého prince Aliho Yusufa, mohlo ji odvézt ze země tucet lidí, může být dokonce skryta v samém městě Ramatu.“ pokrčil rameny. „O tom se prostě neví.“

Hlavní konstábl zhluboka vydechl

„Děkuji vám,“ pravil. „To je právě to, co jsem chtěl říci.“ Pokračoval „Pane Poirote, vy máte přátele ve vysokých kruzích Máte u nich značnou důvěru. Nebudete li mít námitky, velmi rádi bychom svěřili určité posláni právě vám.“

„Nemám námitky,“ pravil Poirot, „Ale to zatím nechme. Teď jsou na řadě důležitější věci.“

„Máte pravdu, pane Poirote.“ řekl hlavní konstábl.

„Máte vždycky pravdu,“ přidal se inspektor Kelsey „Potřebujeme vraha. Budeme velice rádi, řeknete-li nám své mínění, pane Poirote,“ dodal, „protože to je otázka úsudku, a váš úsudek je mnohdy lepší než úsudek kohokoliv jiného.“

„Dvě vraždy,“ pravil Poirot. „spáchané na témže místě a zhruba za stejných podmínek. Jeden únos. Únos děvčete by tu mohl být ústředním bodem. Stanovme si tedy nejdříve, proč byla unesena.“

„Mohu vám reprodukovat to, co mi řekla,“ pravil Kelsey.

Poirot poslouchal.

„Nějak to nemá smysl,“ posteskl si.

„To jsem si myslel i já.“

„Ale fakt je, že byla unesena. A proč?“

„Snad by byla mohla říci, kde jsou ty — hm — cennosti ukryty,“ řekl Adam pochybovačně.

Poirot potřásl hlavou.

„Nevěděla to,“ řekl s rozhodnou určitostí. „Ne, v tom musí být něco jiného…“

Ztichl a zamračil se. Pak se zeptal:

„Všimli jste si někdy jejích kolen?“

Adam se na něho zahleděl nesmírně překvapeně.

„Ne,“ odpověděl konečně. „Proč?“

„Je mnoho důvodů, proč si muži všímají dívčích kolen,“ řekl Poirot přísně. „Naneštěstí jste to neudělali.“

„Měla snad nějakou vadu? Nějakou jizvu? To bych stejně nepoznal. Všechny nosí punčochy a sukně mají zrovna pod kolena.“

„V plavkách jste ji náhodou neviděl?“ napovídal Poirot s nadějí.

„Jakživ ne,“ řekl Adam. ‚Bylo tu na ni asi chladno. Byla zvyklá na teplé klima. A co máte na mysli? Jizvu? Nebo něco jiného?“

„Ne, ne, nic. Škoda.“

Obrátil se k hlavnímu konstáblovi.

„Dovolil byste, abych si zavolal svého starého přítele, prefekta v Ženevě? Myslím si, že by nám mohl pomoci.“

„Týká se to událostí ve zdejší škole?“

„Možná že ano. Dovolíte? Dobrá. Je to jen takový malý nápad.“ Odmlčel se a po chvilce pokračoval: „Když už o tom mluvíme, v novinách nebylo nic o únosu?“

„Emir Ibrahim na to velmi naléhal.“

„Ale všiml jsem si drobné poznámky v rubrice „Ze společnosti.“ O cizí mladé dámě, která velmi náhle odjela ze školy. Sloupkař to asi považoval za milostný románek.“

„To jsem si zprvu myslil i já,“ řekl Adam. „Zdálo se to docela možné.“

„Obdivuhodné. Ale nechme únos a přejděme k věcem vážnějším: Dvě vraždy v Meadowbanku.“

KAPITOLA 19.

PORADA POKRAČUJE

„Dvě vraždy v Meadowbanku,“ opakoval Poirot zamyšleně.

„Seznámili jsme vás se všemi fakty,“ řekl Keisey. „Máte už nějaký názor —“

„Proč právě ve sportovním pavilónu?“ řekl Poirot. „To jste se neustále snažili vyzpytovat, pravda,“ pravil Adamovi. „Nuže, tady je odpověď. Poněvadž ve sportovním pavilónu byla tenisová raketa, obsahující klenoty. Někdo o té raketě věděl. Kdo? Třeba to byla sama slečna Springerová. Chovala se, jak všichni říkáte, dosti podivně, pokud šlo o sportovní pavilón. Neměla ráda lidi. Zvláště to bylo zjevné v případě slečny Blanchové.“

„Slečna Blanchoyá,“ řekl Kelsey zadumaně.

Hercule Poirot oslovil opět Adama.

„Vy jste si také všiml, že chováni slečny Bíanchové ve vztahu ke sportovnímu pavilónu bylo podivné?“

„Vysvětlovala mi to,“ řekl Adam. „Neměl jsem přece právo ptát se jí, co tam dělá, takže se ani nemusela tak horlivě omlouvat.“

Poirot přikývl.

„Ano. To vzbuzuje určité domněnky. Ale všichni víme, že slečna Springerové byla zavražděna ve sportovním pavilónu v jednu hodinu v noci, kdy neměla vůbec důvod být v tělocvičně.“

Obrátil se ke Kelseyovi.

„Kde působila slečna Springerová, než přišla do Meadowbanku?“

„Nevíme,“ řekl inspektor. „Odešla ze svého minulého místa loni v létě. Kde byla od té doby, není známo, Nebylo důvodů se jí na to ptát. A nyní — nemá žádné příbuzné a zřejmě ani blízké přátele.“

„Mohla tedy být v Ramatu,“ pravil Poirot zamyšleně.

„Mohla tam být řada učitelek,“ řekl Adam.

„Připusťme tedy, že se nějak dověděla o raketě. Předpokládejme, že nějakou dobu čekala, až se seznámí s režimem v Meadowbanku, a pak jedné noci vyšla ke sportovnímu pavilónu. Zmocnila se rakety a chystala se vybrat klenoty z jejích úkrytu a vtom“ — odmlčel se — „vtom ji někdo vyrušil. Ať to byl kdokoliv, měl pistoli a zastřelil ji — neměl však kdy vybrat klenoty nebo aspoň odnést celou raketu, protože se ke sportovnímu pavilónu blížili už lidé, kteří slyšeli výstřel.“

Odmlčel se.

„Myslíte, že to bylo takhle?“ zeptal se hlavní konstábl.

„Nevím,“ řekl Poirot. „Je to jedna možnost. Druhá je, že osoba s pistolí byla na místě první a slečna Springerová ji překvapila. Byl to někdo, koho slečna Springerová již podezřívala. Byla přece taková, jak jste mi řekli, čmuchalka?“

„A ta druhá žena?“ zeptal se Adam.

Poirot se na něho podíval.

„Nevíte to vy,“ pravil, „a nevím to ani já. Mohl to být někdo zvenčí…?“

Jeho hlas skončil polootázkou.

Keisey potřásl hlavou.

„Nemyslím, Prohledali jsme okolí velice důkladně. Zvláště pokud jde o cizince. Blízko bydlila nějaká paní di Stefani — tuhle Adam ji zná. Ale nelze ji spojovat s vraždou…“

„Vraťme se tedy k Meadowbanku. A je jen jedna metoda, jak se dostat k pravdě — eliminace.“

Kelsey vzdychl.

„Ano,“ pravil. „U první vraždy je zcela volné pole pro jakékoli dohady. Téměř kdokoliv mohl slečnu Springerovou zabít. S výjimkou slečny Johnsonové a slečny Chadwickové — a žákyně, kterou bolelo ucho. Druhá vražda má však již omezený kruh lidí. Slečny Richová, Blaková a Shaplandová byly venku, mimo ústav. Slečna Richová bydlila v Alton Grangs Hotelu, dvacet mil odtud. Slečna Blaková byla v Littleportu, slečna Shaplandová v Londýně v baru Le Nid Sauvage, s panem Denisem Rathbonem.“

„A slečna Bulstrodová byla také pryč?“

Adam se ušklíbl. Inspektor a hlavní konstábl vypadali otřeseně.

„Slečna Bulstrodová,“ řekl inspektor přísně, „byla u vévodkyně z Welshamu.“

„To tedy slečnu Bulstrodovou vylučuje,“ řekl Poirot vážně. „A co nám zbývá?“

„Dvě pracovnice z domácího personálu, které bydlí v ústavě, pani Gibbonsová a dívka, která se jmenuje Doris Hoggova. Ani jedna z nich nepřichází v úvahu. Pak zůstává slečna Rowanová a slečna Blanchová.“

„A žákyně, ovšem.“

Kelsey poplašeně vzhlédl.

„Ty snad nepodezříváte?“

„Ne. Ale člověk musí vést své úvahy přísně logicky.“

Pokračoval:

„Slečna Rowanová je tu asi rok. Má dobrá vysvědčení. Není o ní známo nic špatného.“

„U slečny Blanchové naše cesta konči.“

Rozhostilo se ticho.

„Není ovšem důkazů,“ řekl Kelsey. „Její alibi je zcela vyhovující.“

„Musely by být důkazy,“ řekl Poirot.

„Je zvědavá,“ řekl Adam. „Ale zvědavost ještě není důkazem vraždy.“

„Okamžik“ řekl Kelsey. „Je tu nějaká historie s klíčem. V prvním rozhovoru s ní — moment, vyhledám to — byla řeč o tom, že ze zámku dveří sportovního pavilónu vypadl klíč a ona ho zvedla a zapomněla jej vrátit na místo; odešla i s klíčem a Springerová jí za to vynadala.“

„Kdokoliv chtěl jít v noci do sportovního pavilónu, musel mít klíč,“ řekl Poirot. „Bylo by třeba zjistit podrobnosti o té historii s klíčem.“

„Určitě by se však nezmínila o klíči, kdyby s tím vším měla něco společného,“ poznamenal Adam.

„Nemusí to tak být,“ řekl Kelsey, „Blanchová se mohla o incidentu s klíčem zmínit zcela záměrně. Třeba si myslela, že bude lépe, když to řekne sama, než kdybych to slyšel od někoho jiného.“

„To bychom si měli zapamatovat,“ řekl Poirot.

„To nás daleko nepřivede,“ namítl Kelsey.

Vzhlédl k Poirotovi.

„Zdá se,“ podotkl Poirot. „Ale je tu ještě jedna, možnost. Matka Julie Upjohnové, rozuměl-li jsem dobře, tady někoho v první den vyučování ve škole poznala. Nikoho, jehož přítomnost zde ji velice udivila. Zdá se také, že ten někdo byl nějak zapojen do zahraniční špionáže. Označí-li paní Upjohnová slečnu Blanchovou určitě jako onu osobu, kterou poznala — pak bychom mohli postupovat jistěji.“

„Snáze se to řekne, než udělá,“ poznamenal Kelsey. „Pokoušel jsem se spojit s paní Upjohnovou, ale mám z toho jen bolení hlavy. Cestuje na vlastní pěst. Může být bůhvíkde. To je pěkná Anatolie!“

„Je to tedy dost složité,“ řekl Poirot.

„A my tu zatím sedíme,“ dodal Kelsey, „jako v pasti. Ta Francouzska si může odjet, kdy se jí zlíbí. Nemáme nic, proč bychom ji mohli zadržet.“

Poirot potřásl hlavou.

„To ona neudělá.“

„To nevíte tak jistě.“

„Vím to jistě. Spáchal-li někdo vraždu, neudělá nic, čím by na sebe nějak upozorňoval.“

„Kéž byste měl pravdu!“

„A pamatujte si, osoba, kterou paní Upjohnová viděla, neví o tom, že ji paní Upjohnová viděla. Až se to doví, bude překvapení dokonalé.“

Kelsey vzdychl.

„Je-li toto vše, nač se můžeme spoléhat…“

„Jsou tu ještě jiné věci. Třeba konverzace.“

„Konverzace?“

„Ano. Dříve či později se někdo podřekne.“

Vstal.

„Odpusťte, prosím. Musím se jít zeptat slečny Bulstrodové, umí-li tu někdo kreslit“

„Kreslit?“

„Kreslit!“

„Páni!“ řekl Adam, když Poirot vyšel ze dveří. „Napřed dívčí kolena a teď kreslení.“

*

Slečna Bulstrodová odpověděla na Poirotovu otázku bez sebemenšího překvapení.

„Učitelkou kreslení je u nás slečna Laurieová, externistka,“ řekla. „Co byste rád, aby vám nakreslila?“ dodala laskavě.

„Obličeje,“ řekl Poirot,

„Slečna Richová je také velmi schopná kreslířka. Velmi bystře zachytí charakteristiku osoby.“

„To bych právě potřeboval.“

Všiml si s obdivem, že se ho slečna Bulstrodová neptala na důvody. Odešla a za chvilku se vrátila se slečnou Richovou,

„Umíte kreslit lidi? Rychle? Tužkou?“ otázal se Poirot.

Eileen Richová přikývla.

„Výborně. Prosím, nakreslete mi slečnu Springerovou.“

„To bude dost těžké. Znala jsem ji tak málo! Ale zkusím to.“

Přivřela oči a pak začala rychle črtat.

„Dobře!“ pochválil ji Poirot. „A teď mi prosím, nakreslete slečnu Bulstrodovou, slečnu Rowanovou, slečnu Blanchovou a — zahradníka Adama.“

Eileen Richová se na něj trochu rozpačitě podívala a pak se dala do práce. Podíval se na výsledek a pochvalně přikývl.

„Jste šikovná, velice šikovná. A teď bych vás ještě o něco prosil, o něco nesnadného. Udělejte, třeba u slečny Bulstrodové, jiný účes. Změňte tvar jejího obočí.“

Eileen na něj upřela oči, jako by ho považovala za šíleného.

„Ne,“ řekl Poirot, „nezbláznil jsem se. Je to jen takový malý pokus. Prosím, vyhovte mi.“

Za chvilku řekla: „Tady to máte.“

„Báječné. Zkuste ještě totéž u slečny Blanchové a u slečny Rowanové.“

Když skončila, řekl:

„Teď vám něco ukážu. „Pohleďte: slečna Bulstrodová, přes všechny změny, které jste u ní provedla, je stále neomylně slečnou Bulstrodovou. Ale podívejte se na druhé dvě. Protože jsou jejich rysy nevýrazné, jeví se zde jako zcela jiné osoby, vidíte to?“

„Myslím, že už chápu, kam míříte…“ řekla Eileen Richová.

Pozorovala ho, jak pečlivě skládá kresby.

„Co s nimi budete dělat?“ zeptal se.

„Neobávejte se, ale nějak jich použiji…“ řekl stručné Poirot.

KAPITOLA 20.

KONVERZACE

„Nevím, co bych vám řekla,“ pravila paní Sutcliffová.

Dívala se s nechutí na Hercula Poirota. Pak pohlédla do dopisu, jejž Poirot přinesl od hlavního konstábla. „Nechápu jen, kdo jste, pane — eh — pane Poirote. Jste to, čemu se v knihách říká soukromý detektiv?“

„Jsem poradce,“ pravil Hercula Poirot lehce.

„O čem byste rád mluvil s Jennifer?“ zeptala se.

„Jen o jejích dojmech,“ pravil Poirot. „Umí pozorovat?“

„Obávám se, že ne příliš,“ řekla paní Sutcliffová. „Není zrovna to, čemu se říká všímavé dítě. Řekla bych, že je hrozně věcná.“

„Je to lepší, než kdyby si vymýšlela,“ řekl Poirot.

Pani Suteliffová vstala, otevřela okno a savolala: „Jennifer!“

Jenifer vešla celá zamračená a pohlédla na Hercula Poirota s hlubokým podezřením.

„Dobrý den!“ řekl Poirot. „Jsem starý přítel Julie Upjohnové. Byla mne navštívit v Londýně.“

„Julie byla v Londýně?“ zeptala se Jennifer udiveně. „A proč?“

„Byla mne požádat o radu,“ řekl Hercule Poirot.

Jennifer se tvářila nevěřícně.

„Poradil jsem jí,“ pokračoval Poirot, „a Julie je už zase v Meadowbanku,“ dodal.

Paní Sutcliffová se zvedla a odešla z pokoje.

„Víte, to je hrozně těžké,“ řekla Jennifer. „Být doma, když se dějí takové věci.“

„Co si myslíte o těch vraždách?“ zeptal se Poirot.

Jennifer potřásla hlavou. „Někdo, komu přeskočilo?“ řekla. Pak dodala zamyšleně. „Teď aby slečna Bulstrodová sháněla nové učitelky.“

„Bude asi muset,“ řekl Poirot. „Slečno Jennifer, zajímám se o tu ženu, která vám přinesla tu novou raketu. Vzpomínáte si na ni?“

„Myslím, že bych si vzpomněla,“ řekla Jennifer. „Nevím, kdo to vlastně byl. Ale určitě ji neposlala teta Gina.“

„Jak vypadala ta žena?“ zeptal se Poirot.

Jennifer přivřela oči a přemýšlela. „Víte, že nevím? Měla moc hezké šaty a takový malý klobouček. Modrý, spíš takovou čapku.“

„Ano?“ povzbuzoval Poirot. ,,Ale mne by spíš zajímal její obličej.“

„Myslím, že byla hodně namalovaná,“ řekla Jennifer. „Až trochu moc na venkov. A měla světlé vlasy. Vypadala na Američanku.“

„Už jste ji někdy předtím viděla?“ zeptal se Poirot.

„Ne,“ řekla Jennifer. „Nemyslím, že je odtud. Říkala, že přišla se společností na koktail nebo něco takového.“

Poirot se zachytil lehké pochybnosti v jejím hlase.

„Ale což když lhala?“

„Ach,“ řekla Jennifer. „To snad ne.“

„Nemohla to být třeba některá z dívek, která by se byla převlékla? Nebo některá z učitelek?“

„Převlékla? To myslíte, jako že se přestrojila?“ podivila se Jennifer.

Poirot před ni položil jednu kresbu. Byla na ní slečna Blanchová.

„Nebyla to snad tahle žena?“

Jennifer prohlížela kresbu s pochybností.

„Je jí sice podobná — ale myslím, že to není ona.“

Poirot přikývl.

Nezdálo se, že by byla Jennifer poznala, že to byla podobizna slečny Blanchové.

„Víte,“ řekla Jennifer, „já jsem se na ni ani moc nekoukala. Povídala mi o té raketě…“

Bylo jasné, že Jennifer neměla oči pro nic jiného než pro svou novou raketu.

„Neviděla jste v Meadowbanku někdy někoho, koho jste předtím viděla v Ramatu?“

„V Ramatu?“ přemýšlela Jennifer. „Ne, aspoň — nemyslím.“

Poirot se zachytil lehké pochybnosti v jejím hlase. „Ale nejste si úplně jista, slečno Jennifer.“

„Nu,“ Jennifer si přetřela čelo. „Víte, člověk leckdy vidí někoho, kdo se někomu nějak podobá. Někdy vidíte lidi, s kterými jste se setkal, a nevíte, kdo jsou a oni vám řeknou: »Vy se na mne nepamatujete?« a je to hrozně nepříjemné, protože si opravdu na ně nevzpomínáte.“

„To je pravda,“ pravil Poirot. Chvilku se odmlčel a pak pokračoval. „Například princezna Shaista. Snad jste jí poznala, protože jste ji musela vidět v Ramatu.“

„Cožpak ona byla v Ramatu?“

„Velmi pravděpodobně,“ řekl Poirot.

„Myslím, že ne,“ řekla Jennifer zachmuřeně.

„Nemáte tedy pocit, že byste byla viděla někoho v Meadowbanku, koho byste byla již viděla předtím?“

„Ne, určitě ne. Ledaže má někdo obličej jako slečna Richová, toho si člověk musí všimnout.“

„Myslíte, že jste již slečnu Richovou někde viděla?“

„Nevím.“

„A co ostatní žákyně?,“ zeptal se Poirot. „Viděla jste některou z dívek předtím?“

„Jen ty, které jsem znala,“ pravila Jennifer. „A byla jsem tam jen tři týdny, takže dobrou polovinu lidí tam znám sotva z dohledu.“

„Měla byste si lépe všímat věcí kolem sebe,“ řekl přísně Poirot.

„Člověk si nemůže všímat všeho,“ protestovala Jennifer. „Jestli Meadowbank poběží, ráda bych se tam vrátila. Přimluvte se u mami. Tady nemám žádnou příležitost zlepšit, se v tenisu.“

„Slibuji vám, že učiním, co bude v mých silách,“ ubezpečil ji Poirot.

KAPITOLA 21.

NITKY SE SBÍHAJÍ

„Ráda bych si s vámi promluvila, Eileen,“ řekla slečna Bulstrodová.

Eileen Richová vešla za slečnou Bulstrodovou do jejího obývacího pokoje.

„Ano, slečno Bulstrodová?“ řekla s očekáváním Eileen Richová.

„Chtěla jsem si s vámi promluvit,“ řekla slečna Bulstrodová. „Bude-li škola znovu otevřena, prozatím nevím. Cítění lidí se dá těžko vypočítat. Jisté je, že ten, kdo je nejsilnější osobností, ovlivní i ostatní. Je tedy buď s Meadowbankem konec —“

„Ne,“ vpadla jí Eileen Richová do řečí. „Není s ním konec.“

„Nesmíte dopustit, aby s ním byl konec. Vždyť by to byl hřích.“

„Jste bojovnice,“ konstatovala slečna Bulstrodová. „Mám ráda bojovné lidi a ujišťuji vás, že ani já se nehodlám jen tak vzdát.

„Chtěla jsem se vám jen zeptat: Bude-li Meadowbank znovu otevřen, budete se mnou pracovat jako má společnice?“

„Já?“ vytřeštila na ni oči Eileen Richová. „Já?“

„Ano,“ řekla slečna Bulstrodová. „Vy.“

„Nemohu,“ namítla Eileen Richová. „Jsem poměrně mladá. Nemám dost zkušeností, ani znalostí.“

„Posouzení toho, co chci, musíte přenechat mně,“ řekla pokojně slečna Bulstrodové.

„Rozhodla jsem se — už před nešťastnou smrtí slečny Vansittartové — že vy jste člověk, kterému bych ráda předala tuto školu.“

Eileen Richová na ni zírala s údivem. „Ale já jsem myslila — všichni jsme si myslili — že slečna Vansittartová…“

Se slečnou Vansittartovou jsme nic nedojednávaly,“ řekla slečna Bulstrodová. „Pomýšlela jsem na ni, přiznám se. Ale něco mne stále zdržovalo, takže jsem se jí o ničem určitém nikdy nezmínila. Myslím, že všichni předpokládali, že ona bude mou nástupkyní. Snad i ona sama si to myslela. Ale pak jsem poznala, že ona není ta pravá.“

„Mohu si to rozmyslit, slečno Bulstrodová? Nevím, co na to říci teď hned.“

„Ovšem,“ řekla slečna Bulstrodová. Byla překvapena. Nikdy člověk neví, myslila si, nikdy člověk o lidech nic neví.

*

„Tamhle jde Richová, a zas jí ten uzel na vlasech povolil,“ řekla Ann Shaplandová, když se napřímila od záhonku květin.

„Když si to neumí pořádně učesat, aby držel, proč se raději nedá ostříhat? Má docela pěkně utvářenou hlavu.“

„Měla byste jí to říci,“ řekl Adam.

„Nejsme si tak blízké,“ řekla Ann Shaplandová. Pak pokračovala: „Myslíte, že se škola zase otevře?“

„To je nejisté,“ řekl Adam, „co já vím!“

„Vrátíte se, když se škola znovu otevře?“

„Ne,“ řekla Ann důrazně, „určitě ne. Mám školy dost do konce svého života. Nehodím se pro to, abych byla pohromadě s tolika ženskými.

A — docela na rovinu — nemám ráda vraždy. To je věc, o které se dobře čte v novinách nebo v dobré detektivce před spaním. Myslím,“ dodala zamyšleně, „že až odtud odejdu, provdám se za Denise.“

„Denis?“ opáčil Adam. „To je ten chlapík, o kterém jste se mi zmiňovala? Pokud se pamatuji, tak ho jeho pracovní úkoly honí hned do Barmy, hned do Malajska, hned do Singapuru či Japonska a takových míst. Kdybyste si ho vzala, neznamenalo by to asi usazení?“

Ann se rozesmála. „Ne, ne, to určitě ně. Aspoň ne ve fyzickém, zeměpisném smyslu.“

„Myslím, že byste si mohla vzít někoho lepšího, než je Denis,“ řekl Adam.

„Má to být snad vyznání?“ řekla Ann.

„Naprosto ne,“ odvětil Adam. „Vy byste si nevzala chudáka zahradníka.“

„Byla jsem jen zvědavá na svatbu s C. I. D.“ (Criminal Investigation Department = Kriminální policie) — řekla Ann.

„Jenže já nejsem v C. I. D.,“ prohodil Adam.

„Ne, ovšemže ne,“ řekla Ann.

„Říkejme to pořád hezky. Vy nejste v C. I. D.; Shaista nebyla unesena. Všechno v zahradě je půvabné. To je skoro —“ dodala, rozhlížejíc se. „To je jedno,“ řekla za chvilku. „Stejně vůbec nerozumím tomu, jak se Shaista dostala do Ženevy, nebo jak je to v té historce. Jak tam mohl přijet? Vždyť vy všichni musíte být strašně nešikovní, když jste ji nechali upláchnout za hranice.“

„Já mlčím jako hrob,“ řekl Adam.

„Stejně o tom nic nevíte,“ řekla Ann.

„To připouštím,“ odpověděl Adam. „Máme co děkovat panu Herculovi Poirotovi, že měl senzační nápad.“

„Cože, ten legrační mužíček, který přivedl Julii a navštívil slečnu Bulstrodovou?“

„Ano, říká si detektivní poradce,“ řekl Adam.

„Snad býval, řekla bych,“ podotkla Ann.

„Nevím, co všechno zamýšlí,“ řekl Adam. „Byl dokonce navštívit mou matku — nebo jeho přítel.“

„Vaši matku?“ zeptala se Ann. „Proč?“

„Nemám zdání. Má jakýsi morbidní zájem o matky. Byl taky za matkou Jennifer.“

„Šel snad také navštívit matku slečny Richové a Chaddy?“

„Myslím, že slečna Richová nemá matku,“ řekl Adam. „Jinak by bezpochyby navštívil i ji.“

„Slečna Chadwicková má matku v Cheltanhamu, říkala mi to jednou,“ pravila Ann. „Ale té už je přes osmdesát, myslím. Chudák slečna Chadwicková, vypadá sama na osmdesát. Tamhle ji vidím.“

Adam vzhlédl. „Ano,“ pravil. „Zestárla za poslední týden.“

„Má tu školu opravdu ráda.“ řekla Ann. „Je to její celý život.“

Slečna Chadwicková skutečně vypadala o deset let starší. Vlekla se k nim váhavou chůzí.

„Zašel byste, prosím, k slečně Bulstrodové,“ obrátila se na Adama. „Má pro vás nějaké instrukce týkající se zahrady.“

„Jen se trošku opláchnu.“ řekl Adam. Odložil nářadí a vydal se směrem k umývárně

Ann a slečna Chadwicková šly spolu k domu.

„Vypadá to tu všecko tak klidně, že?“ řekla Ann, rozhlížejíc se kolem. „Jako prázdné hlediště v divadle,“ dodala zamyšleně.

*

Slečna Blanchová se podívala na hodinky. Ano, pro to, co hodlala podniknout, měla spoustu času.

Šla nahoru do svého pokoje a nasadila si klobouk. Usmála se na svůj obraz v zrcadle. Bylo tak snadné využít vysvědčení své sestry. Bylo by škoda nevyužít po Angelině smrti těch skvělých doporučení. Angela skutečně ráda učila. Pro ni samu to bylo mučení. A kromě toho, okolnosti se vyvinuly neuvěřitelná výhodně. Budoucnost se rýsovala velmi skvěle. Chudinka slečna Blanchová se promění: viděla to jasně ve svých představách. Riviéra — a na ní ona, krásně oblečená. Všechno jsou peníze.

Vzala si kabelku a vyšla z pokoje. Její oči se dotkly ženy, která na chodbě vkleče pracovala. Nová pomocnice. Ovšem, policejní špiónka. Byli tak naivní — mysleli si, že se to nepozná! Prošla domem k přední bráně.

Autobus zastavoval téměř naproti. Postavila se na zastávku a čekala.

Na klidné venkovské cestě bývalo vždy málo lidí. Nad otevřenou korbou vozíku se schyloval nějaký muž. O plot se opíralo kolo, muž zřejmě také čekal na autobus.

Jeden z nich ji určitě bude sledovat. Bylo to zařízeno velmi zkušeně, nic nebylo nápadné.

Autobus přijel. Nastoupila. Po čtvrthodině vystoupila na hlavní ulici ve městě. Nenamáhala se s ohlížením. Zamířila rovnou naproti, kde ve výkladních skříních poměrně velkého obchodního domu byly vystaveny nové modely.

Vešla dovnitř, nakoupila pár maličkostí a pak šla do prvního patra, kde vešla do dámské odpočívárny. Byl tam psací stolek, několik židlí a telefonní budka. Vstoupila do ní, vhodila do aparátu potřebné mince, vytočila číslo a čekala, až jí odpoví pravý hlas. Souhlasně přikývla a promluvila.

„Zde je Maison Blanche. Rozumíte? Maison Blanche. Jde o příslušné vyúčtování. Máte čas do zítřka do večera. Zítra večer. Zaplaťte na účet Maison Blanche u Crédit National v Londýně, pobočka Ledbury St., tuto sumu.“ A jmenovala ji. „Nezaplatíte-li, budu muset podat na příslušných místech zprávu o tom, co jsem viděla v noci dvanáctého. Heslo — dejte pozor — je slečna Springerová. Máte čas pouhých čtyřiadvacet hodin.“

Zavěsila. Vyšla z odpočívárny. Zvenčí právě vcházela nějaká žena. Snad další zákaznice, možná, že ne. Dobře, že přišla tak pozdě, aspoň nemohla nic zaslechnout.

Pak vyšla na ulici, usmívajíc se. Podívala se do knihkupectví, a když přijel autobus, odjela zpět do Meadowbanku.

Usmívala se. Zařídila si vše velmi dobře. Částka, kterou požadovala, nebyla příliš velká — nelze vzbuzovat pozornost. Samozřejmě, v budoucnu bude možno požadavky opakovat…

Ano, stane se to hezoučkým zdrojem příjmů. Ne, nemá výčitky svědomí. Nepovažovala za svou povinnost informovat o tom, co viděla a věděla, policii.

Zastavila se na chvíli u bazénu. Pozorovala Eileen Richovou, Jak plave. Pak Ann Shaplandovou. Plavala velmi dobře.

Pak šla učit mladší dívky. Byly nepozorné, ale vůbec si toho nevšímala. Už brzy bude mít učitelování za sebou.

Po vyučování šla do svého pokoje upravit se před večeří. Všimla si, že proti své obvyklé pořádkumilovností hodila svůj zahradnický plášť přes židli v rohu — nepověsila ho jako obvykle.

Naklonila se kupředu, studujíc v zrcadle svůj obličej. Přepudrovala se, přetáhla rty rtěnkou.

Pohyb byl tak rychlý, že ji naprosto překvapil. Bezhlučně! Profesionálně. Plášť na židli jako by byl náhle splaskl, spadl na zem a v mžiku se objevila za slečnou Blanchovou paže s pytlíkem písku. Než stačila otevřít ústa k výkřiku, dopadl pytlík hluše zezadu na Její týl.

KAPITOLA 22.

PORUCHA V ANATOLII

Paní Upjohnová seděla na okraji silnice a dívala se do hluboké propasti pod sebou. Mluvila částečně francouzsky, částečně mimicky s velkou, solidně vypadající tureckou ženou, která jí vypravovala všechno možné. Měla devět dětí, vysvětlovala. Z nich osm hochů.

„A vy?“ dloubla přátelsky paní Upjohnovou do žeber. Roztáhla prsty na rukou, připravena počítat na nich děti paní Upjohnové.

„Jednu dceru,“ řekla paní Upjohnové.

„A kolik kluků?

Paní Upjohnová viděla, že úcta turecké maminky k ní by zcela poklesla, kdyby přiznala pravdu. Zvedla tedy pět prstů pravé ruky.

„Pět“, řekla.

„Ach, výborně!“

Ostatní cestující se rozptýlili kolem. Řidič s dalším mužem měli plné ruce práce pod kapotou autobusu. Paní Upjohnová zcela ztratila pojem času.

Z jejího zamyšlení ji vytrhl hlas: „Jste paní Upjohnová?“

Paní Upjohnová vzhlédla. Nedaleko zastavilo auto. Muž, který stál proti ní, z něho nepochybně vystoupil.

„Panebože!“ zvolala pani Upjohnová. „Doktore Livingstone!“

„Ne, ne, musím mu být asi velmi podobný,“ řekl muž příjemně. „Jmenuji se Atkinson. Jsem z konzulátu v Ankaře. Pokouším se vám už tři dny najít.

„Pokoušíte se mne najít? Proč? Julie? Stalo se něco Julii?“

„Ne, ne,“ ujistil ji pan Atkinson. „Julie je naprosto v pořádku. V Meadowbanku však vzniklo mnoho trampot, proto jsme chtěli, abyste se co nejdříve vrátila domů. Zavezu vás zpět do Ankary, a můžete hned letadlem pokračovat domů.“

Pani Upjohnová vstala a řekla: „Jenže já mám své zavazadlo na střeše autobusu. Je to ten černý vak.“ Obrátila se, potřásla si rukou s Turkyní a řekla: „Je mi líto, ale musím jet domů.“ Zamávala ostatním spolucestujícím z autobusu a připravila se k cestě s panem Atkinsonem, aniž se na cokoli tázala. Pana Atkinsonovi — stejně jako mnoha jiným lidem — se zdálo, že paní Upjohnová je velmi rozumná žena.

KAPITOLA 23.

OPONA PADÁ

V jedné z menších tříd se slečna Bulstrodová rozhlížela po shromážděných. Byly tu všechny členky učitelského sboru: slečna Chadwicková, slečna Johnsonová, slečna Richová a obě mladší učitelky. Ann Shaplandová seděla s připraveným blokem a tužkou vedle slečny Bulstrodové. Z druhé strany seděl inspektor Kelsey a vedle něho Hercule Poirot. Adam Goodmann seděl neutrálně ve své polovině mezi sborem a tím, čemu říkal vyšetřující orgán. Slečna Bulstrodová vstala a promluvila rozhodným, věcným hlasem.

„Je mou povinností,“ pravila, „abyste se jako členové pracovního kolektivu dověděli přesně, kam dospělo vyšetřování všech nešťastných událostí, k nimž došlo zde ve škole. Inspektor Kelsey mne informoval o mnoha skutečnostech. Pan Hercule Poirot získal cennnou pomoc ze Švýcarska a podá sám zprávu o příslušných částech jednání. Myslím, že pro všechny bude ulehčením, dovědí-li se, jaká je situace teď.“

Slečna Bulstrodová se podívala na inspektora Kelseye a ten vstal.

„Nejsem oficiálně pověřen, abych vám řekl vše, co je nám známo,“ pravil. „Mohu vás pouze ujistit, že jsme dosáhli ve vyšetřování značného pokroku a že víme, kdo je odpovědný za všechny tři zločiny, které zde byly spáchány. Více nemohu říci. Můj přítel, Hercule Poirot, který není vázán úředním tajemstvím, vám podá informace, které on sám získal. — Můžeme tedy začít, pane Poirote?“

Hercule Poirot vstal, uklonil se a pečlivě si urovnal kníry. Obě mladší učitelky pocítily nepřekonatelnou chuť uchichtnout se a rychle se podívaly každá jinam, kousajíce se do rtů.

„Bylo to pro vás dost svízelné,“ začal Hercule Poirot. „Pochopitelně to bylo nejhorší pro slečnu Bulstrodovou. Utrpěly jste ztrátu tří kolegyň, z nichž jedna byla na ústavu dlouhou dobu. Mám na mysli slečnu Vansittartovou. Slečny Springerová a Blanchová zde byly ovšem nové, ale nepochybuji, že jejich smrt byla pro vás rovněž velkým otřesem. Musely jste zažít i mnoho obav, neboť to všechno mohlo vypadat jako nějaká msta na učitelkách Meadowbanku. Jak já, tak inspektor Kelsey vás můžeme ujistit, že tomu tak nebylo. Meadowbank se podivuhodnou shodou náhod stal střediskem různých živlů. Dostala se sem, abychom tak řekli, kočka mezi holuby.“

Vyňal z kapsy fotografii.

„Prosím, prohlédněte si nejprve fotografii, kterou dám kolovat.“

Vzal ji Kelsey, podal slečně Bulstrodové a ta ji předala ostatním. Nakonec se vrátila k Poirotovi. Prohlížel si jejich obličeje, které zůstaly zcela lhostejné.

„Ptám se vás všech: poznáváte dívku na fotografii?“

Všichni potřásli hlavami.

„Je to fotografie princezny Shaisty, kterou jsem dostal ze Ženevy!“

„Ale to přece není Shaista!“ zvolala slečna Chadwicková.

„Ovšemže není,“ přisvědčil Poirot. „Celá věc začíná v Ramatu, kde, jak víte, došlo před třemi měsíci k převratu. Vládce princ Ali Yusuf odletěl se svým osobním pilotem. Letadlo však havarovalo v horách severně od Ramatu. Určitá cennost, kterou prý měl princ Ali Yusuf u sebe, se nenašla ani na jeho mrtvole, ani ve vraku, ani nikde kolem. Byly domněnky, že ona věc byla dopravena do této země. Tuto cennost by bylo rádo získalo mnoho skupin lidí. Jedna skupina se zaměřila na jedinou žijící příbuznou prince Aliho Yusufa, jeho první sestřenici, dívku, která byla tehdy ve škole ve Švýcarsku. Zdálo se, že dostal-li se tento předmět bezpečně z Ramatu, měl být doručen princezně Shaistě nebo jejím příbuzným či poručníkovi. Určití agenti tedy střežili jejího strýce, Emira Ibrahima, jiní dohlíželi na princeznu Shaistu samu. Bylo známo, že má navštěvovat tuto školu, Meadowbank. Bylo tedy zcela přirozené, že někdo sem bude nasazen do zaměstnání, aby dohlížel na princeznu, na její dopisy, na každého, s kým se bude stýkat. Byla však zvolena ještě jednodušší a působivější metoda, totiž unést Shaistu a poslat na její místo do školy vlastního člověka. Podařilo se to, protože Emir Ibrahim byl v Egyptě a nehodlal navštívit Anglii dříve než v pozdním létě. Slečna Bulstrodová nikdy předtím dívku neviděla, všechna jednání o přijetí dívky byla vedena prostřednictvím velvyslanectví v Londýně.

Plán byl úžasně jednoduchý. Pravá Shaista opustila Švýcarsko, doprovázena zástupcem velvyslanectví v Londýně. Tak se to předpokládalo. Ve skutečnosti bylo velvyslanectví v Londýně informováno, že zástupce švýcarské školy doprovodí dívku do Londýna. Pravá Shaista byla odvezena na velmi příjemnou salaš ve Švýcarsku, kde je dosud; do Londýna však přijela úplně jiná dívka, tam se setkala se zástupcem velvyslanectví a byla přivezena do této školy. Tato náhradnice byla podstatně starší než pravá Shaista. To ovšem nemohlo budit mimořádnou pozornost, protože dívky z Východu vyspívají rychleji než naše dívky. Náhradnicí se stala mladá francouzská herečka, která se specializovala na role školaček.

„Ptal jsem se,“ řekl Hercule Poirot zadumaně, „všiml-li si někdo Shaistiných kolen. Kolena jsou totiž neomylným ukazatelem věku. Kolena třiadvacetileté, čtyřiadvacetileté mladé dívky si nemůže nikdo splést s koleny čtrnáctileté nebo patnáctileté žabky. Nikdo si však jejích kolen nevšiml.“

„Plán nebyl tak úspěšný, jak se očekávalo. Nikdo se nepokusil přiblížit se k Shaistě, žádné důležité dopisy pro ni nepřicházely. Do Anglie však mohl přijet Emir Ibrahim.

Falešná Shaista tedy musela mít obavy, že co chvíli může být vše prozrazeno. Proto začala připravovat cestu k únosu tím, že se o něm zmínila inspektoru Kelseyovi. Nešlo ovšem o únos. Jakmile se dověděla, že její strýc si pro ni v neděli přijede, rychle zařídila, aby o půl hodiny dříve pro ni přijel vůz, reprezentační vůz Corps Diplomatique, a Shaista byla oficiálně „unesena“. Ve skutečnosti však vystoupila v nejbližším velkém městě, kde se stala opět sama sebou. Aby se dosáhlo účinu pověsti o únosu, byla poslána zpráva o výkupném.“

Hercule Poirot se odmlčel, aby nabral dech, a pokračoval. „Jak vidíte, byl to pouze trik, podvod. Vy jste se soustředili na únos zde, a zatím se vlastní, skutečný únos udal již tři týdny předtím ve Švýcarsku.“

„Pokračujme však,“ pravil „a přejděme k něčemu vážnějšímu — k vraždě.“

„Nepravá Shaista by byla ovšem mohla zabit slečnu Springerovou, nemohla však zabít slečnu Vansittartovou ani slečnu Blanchovou, neměla ani důvod, aby někoho zabíjela, ani nebylo nic takového od ní požadováno. Jejím úkolem bylo jen převzít drahocenný balíček, který jí měl s největší pravděpodobností někdo přinést.“

„Vraťme se však do Ramatu, kde vše začalo. V Ramatu se velmi povídalo, že princ Ali Yusuf snad tento drahocenný balíček odevzdal svému osobnímu pilotovi Bobovi Rawlisonovi. Rawlison přišel tehdy do hotelu, kde bydlila jeho sestra paní Sutcliffová a její dcera Jennifer. Pani Sutcliffová a Jennifer nebyly přítomny, ale Bob Rawlison vešel do jejich pokoje, kde se zdržel asi dvacet minut.

V mnoha skupinách, které se o věc zajímaly, vznikla domněnka, že během doby, kdy byl v pokoji, ukryl tento předmět do zavazadel své sestry a ta že ho přivezla do Anglie.

Proto byl její dům zdánlivě přepaden lupiči, ve skutečnosti však byl jen důkladně prohledán. Bylo zřejmé, že ten, kdo hledal tuto cennost, neznal přesně místo úkrytu onoho předmětu. Věděl jen to, že je pravděpodobně v držení paní Sutcliffové.

Ale někdo další věděl přesně, kde tento předmět je, a myslím, že nyní už nezpůsobí žádnou potíž, řeknu-li, jaký úkryt Bob Rawlison zvolil. Byla to rukověť tenisové rakety, kterou vydlabal a opět dovedně uzavřel.

Tenisová raketa nepatřila jeho sestře, ale jeho neteři, Jennifer. Někdo, kdo toto věděl přesně, šel jedné noci do sportovního pavilónu, kde bylo sportovní nářadí. Slečna Springerová spatřila světlo ve sportovním pavilónu z domu a šla prozkoumat, co se děje. Byla to odvážná, silná mladá žena. Osoba ve sportovním pavilónu pravděpodobně prohlížela tenisové rakety, aby našla tu pravou. Byla odhalena a i nepochybně poznána slečnou Springerovou. Ten, kdo prohledával rakety, byl vrahem: zastřelil slečnu Springerovou. Výstřel byl ovšem zaslechnut. Pachatel se musel stůj co stůj dostat ze sportovního pavilónu nepoznán. Raketa proto musela zůstat na místě.“

„Za několik dní bylo použito jiné metody. Cizí žena s nápadným americkým přízvukem přišla k Jennifer Sutcliffové a, vyprávěla jí o tetě, která prý jí posila novou raketu. Jennifer bez jakýchkoli pochybností a velice ráda vyměnila svou starou raketu za elegantní novou, kterou jí cizinka přinesla. Avšak už předtím se stalo něco, o čem ona cizinka nevěděla. Několik dní předtím si totiž Jennifer Sutcliffová a Julia Upjohnová své rakety vyměnily. Cizinka tedy odnesla raketu, která ve skutečnosti patřila Julii Upjohnové, přestože na ní byl lístek s Jennifeřiným jménem.

Přicházíme nyní k druhé tragédii. Slečna Vansittartová z neznámé příčiny — možná však ve spojitosti s domnělým únosem Shaisty, k němž došlo téhož odpoledne — šla do sportovního pavilónu, když všichni spali. Někdo, kdo ji tam sledoval, ji udeřil obuškem nebo pytlíkem s pískem, když se skláněla k Shaistině skřínce. Zločin byl odhalen rovněž téměř ihned — slečnou Chadwickovou.

Znovu byla volána policie do sportovního pavilónu. Nyní však Julie Upjohnová, ta inteligentní dívka, promýšlela všechny události a dospěla k logickému závěru, že raketa, která je její a která původně patřila Jennifer, byla nějak důležitá. Podnikla tedy průzkum na vlastní pěst. A ukázalo se, že její domněnka byla správná. Julie přinesla obsah rakety ke mně.“

„Obsah rakety,“ pokračoval Poirot, „je bezpečně uložen v trezoru. — A konečně je tu ještě třetí tragédie.

Co věděla slečna Blanchová, to se asi nikdy nedovíme. Možná, že viděla někoho odcházet z domu v noci, kdy byla zavražděna slečna Springerová. Určitě však znala vraha. A nechala si toto poznání pro sebe. Zřejmě chtěla za tuto znalost získat peníze.“

„Není však nic nebezpečnějšího,“ řekl s citem Poirot, „než chtít obelstít osobu, která vraždila. Slečna Blanchová jednala s vrahem, a stala se jeho obětí.“

„Takové je tedy,“ pravil, rozhlížeje se, „vysvětlení celé záležitosti.“

Všichni na něm lpěli svými pohledy.

„Ano,“ řekl po chvilce Poirot. „vím, jak vám je. Přišlo to příliš blízko na kůži, že? To je tedy, proč já a inspektor Kelsey a pan Adam Goodmann jsme vás tolik vyslýchali. Museli jsme se dovědět, je-li ještě kočka mezi holuby! A zde je stále ještě někdo, kdo vystupuje pod maskou přetvářky?“

„Jsem rád,“ pokračoval dále Poirot, „že jste tedy v této chvíli všichni těmi, za které se vydáváte. Slečna Chadwicková je skutečně slečnou Chadwickovou, což je ostatně zcela nepochybné, protože je v Meadowbanku od jeho začátku. Slečna Johnsonová je také slečnou Johnsonovou, slečna Richová je slečnou Richovou, slečna Shaplandová je slečnou Shaplandovou, slečna Rowanová a slečna Blaková jsou slečna Rowanová a slečna Blahová Mám-li pokračovat.“ řekl Poirot, otáčeje hlavu, „tedy Adam Goodmann, který je zde zahradníkem, není přesně Adamem Godmannem, tedy osobou, jejíž jméno je v jeho dokladech. Kde jsme se to tedy octli? Musíme hledat ne někoho maskovaného, ale někoho jiného, někoho, kdo je vrahem ve své vlastní totožnosti!“

V místnosti bylo nesmírné ticho a napětí.

Poirot pokračoval.

„Hlodejme nejprve někoho, kdo byl před třemi měsíci v Ramatu. Vědomost o tom, co je ukryto v tenisové raketě, mohla být získána jediným způsobem. Někdo musel vidět Boba Rawlisona, jak věc do rakety ukrývá. Kdo z vás tedy byl před třemi měsíci v Ramatu? Slečna Chadwicková byla zde, slečna Johnsonová byla zde.“ Jeho oči se dotkly obou mladších učitelek. „Slečny Rowanová a Blaková byly zde.“

Jeho prst píchl do vzduchu.

„Ale slečna Richová — slečna Richová zde v posledním semestru nebyla. Byla?“

„Ne — nebyla. Byla jsem nemocna,“ Promluvila spěšně. „Byla jsem celý semestr pryč.“

„To jsme nevěděli,“ pravil Hercule Poirot. „Teprve před několika dny to náhodně někdo řekl. Když se vás policie původně ptala, řekla jste jen zběžně, že jste byla v Meadowbanku půl druhého roku. Ale v posledním semestru jste zde nebyla. Mohla jste být v Ramatu — a myslím, že jste opravdu byla v Ramatu.“

Chvíli bylo ticho. Pak Eileen Richová vzhlédla.

„Ano,“ řekla pokojně. „Byla jsem v Ramatu. Proč bych tam byla nemohla být?“

„Proč jste byla v Ramatu, slečno Richová?“

„To už víte. Byla jsem nemocna. Bylo mi doporučeno, abych si vzala dovolenou a někam odjela.“

„Jela jste tedy do Ramatu?“

„Proč bych tam byla neměla jet?“ pravila Eileen Richová. Její hlas se lehce třásl. „Pro učitelku tam byly poměrně levné možnosti pobytu. Potřebovala jsem odpočinek. Potřebovala jsem slunce. Byla jsem tam dva měsíce. Proč ne?“

„Nikdy jste se však nezmínila, že jste tam byla za revoluce.“

„Proč bych to byla musela říkat? Co to má co společného s kýmkoliv odtud? Nikoho jsem nezabila, ujišťuji vás.“

„Byla jste totiž poznána,“ řekl Hercule Poirot. „Ne přímo, ale nepřímo. Jennifer si nebyla jista, Řekla, že myslí, že vás viděla v Ramatu, ale usuzovala, že jste to nemohla být vy, protože ta osoba, kterou viděla, byla silná, nikoliv štíhlá.“ Naklonil se kupředu a jeho oči pronikaly tvář Eileen Richové.

„Co tomu říkáte, slečno Richová?“

Vyjela.

„Vím, kam míříte!“ zvolala. „Chcete říci, že ten, kdo spáchal ty vraždy, byl někdo, kdo věděl, že to dítě přijde do Meadowbanku a že bude tedy mít příležitost, aby získal pro sebe ukrytou věc. Ale říkám vám, že to není pravda!“

„Myslím, že ano,“ řekl Poirot. „Někdo viděl, jak jsou klenoty ukrývány, a rozhodl se získat je pro sebe!“

„Není to pravda! Neviděla jsem nic!“

„Inspektore Kelseyi,“ řekl Poirot.

Inspektor Kelsey přikývl, šel ke dveřím, otevřel je a do místnosti vstoupila pani Upjohnová.

*

„Dobrý den, slečno Bulstrodová,“ řekla poněkud rozpačitě se rozhlížejíc. „Omlouvám se, že nejsem zcela vhodně oblečena, ale včera jsem byla v Ankaře a právě jsem přiletěla. Dostala jsem naléhavou zprávu a nikdo mi dosud nevysvětlil, co se vlastně děje!“

„Potřebujeme se vás totiž na něco zeptat,“ řekl Herkule Poirot.

„Paní Upjohnová,“ řekl Kelsey, „když jste sem poprvé přivezla dcerku do školy a byla jste v kanceláři slečny Bulstrodové, vyhlédla jste s okna, z okna, které má výhled na přední příjezdovou cestu — a byla jste překvapena, jako byste byla někoho poznala. Je to tak?“

Paní Upjohnová se na něho oodívala. „Ach, ano, ovšem! Viděla jsem někoho!“

„Byl to někdo, jehož přítomnost zde vás překvapila?“

„Ano, dost… Víte, je to už tolik let!“

„Myslíte dobu, kdy jste koncem války pracovala v Inteligence Service?“

„Ano. Ale poznala jsem ji hned. A podivila jsem se, co proboha tady dělá!“

„Paní Upjohnová, podívala byste se na přítomné a řekla mi, poznáte-li onu osobu zde teď?“

„Ano, ovšem,“ řekla paní Upjohnová, „Poznala jsem ji opět — hned jak jsem přišla. Je to ona.“

Ukázala prstem. Inspektor Kelsey vyrazil jako blesk stejně s Adamem, ale přesto ještě nebyli dost rychlí. Ann Shaplandová vyskočila. V její ruce se objevila malá automatická pistole a byla namířena na paní Upjohnovou. Slečna Bulstrodová se vrhla vpřed, ale předčila ji ještě slečna Chadwicková.

Nechtěla bránit paní Upjohnovou, ale ženu, která stála mezi Ann Shaplandovou a paní Upjohnovou.

„Ne, to nesmíte,“ vykřikla Chaddy a zaštítila slečnu Bulstrodovou pravě v okamžiku, kdy automatická pistole vypálila.

Slečna Chadwicková se zapotácela a zhroutila se. Slečna Johnsonová běžela k ní. Adam a Kelsey uchopili Ann Shaplandovou. Bojovala jako kočka, ale vyrvali ji pistoli z ruky. Paní Upjohnová řekla bez dechu.

„Říkalo se o ní, že umí zabíjet. Přestože byla tak mladá, jedna z nejnebezpečnějších agentek, jaké kdy měli. Její kódové jméno bylo Angelica.“

„Ty lhářko!“ vyprskla Ann Shaplandová.

Hercule Poirot řekl:

„Nelže. Jste nebezpečná. Vždy jste byla nebezpečná. Všechna zaměstnání, která jste měla pod svým vlastním jménem, byla zcela nezávadná, ale vždy to byla zaměstnání, která měla určitý cíl — získávat informace. Pracovala jste v naftařské společnosti, u archeologa, jehož práce jej vedla po polovině zeměkoule, u herečky, jejímž ochráncem byl prominentní politik. Už od svých sedmnácti jste pracovala jako agentka — pro různé pány. Vaše služby byly vysoce placeny. Hrála jste dvojí roli. Většina vašich zaměstnání byla uzavírána pod vaším jménem, byly však i práce, které byly kryty různými krycími totožnostmi. Vždy to bylo v době, kdy jste odjela domů ošetřovat nemocnou matku.

Ale myslím, si slečno Shaplandová, že starší žena, kterou jsem navštívil v malé vesničce, kde žije pod dohledem ošetřovatelky, a která je naprosto duševně chorá a pomatená, vůbec není vaší matkou. Byla to jen vaše výmluva, abyste mohla vždy na čas zmizet ze zaměstnání a z kruhu svých přátel. Tři měsíce, které jste tuto zimu strávila se svou „matkou“, která měla opět své „zlé záchvaty“, se přesné kryjí s dobou, kdy jste byla v Ramatu. Ne jako Ann Shaplandová, ale jako Angelica da Toredo, Španělka či španělská tanečnice. Váš pokoj v hotelu byl hned vedle pokoje paní Sutcliffové, viděla jste Boba Rawlisona ukrývat klenoty do rakety. Neměla jste příležitost ukrást raketu, protože Britové byli z Ramatu okamžitě evakuováni. Přečetla jste si však vizitky na jejich zavazadlech a tak bylo pro vás velmi snadné dovědět se o nich vše. Prozkoumal jsem vaši minulost. Zaplatila jste značnou sumu dřívější sekretářce slečny Bulstrodové, aby vám uvolnila své místo pod záminkou «zhroucení». A vy jste měla pohotově hodnověrnou historku. Byla jste pověřena napsat sérii článků o slavné dívčí škole »zevnitř«.

Zdálo se to velice snadné? Ztratí-li se raketa jedné žákyně, co na tom? Je to stále jednodušší, nežli jít v noci do sportovního pavilónu a tam vyndat z rakety klenoty. Ale nepočítala jste se slečnou Springerovou. Možná, že vás už viděla, jak pátráte mezi raketami. A právě té nocí se vzbudila. Sledovala vás a vy jste ji zastřelila. Pak se vás slečna Blanchová pokoušela obelstít, vydírat — a zabila jste ji také. Je to pro vás zřejmě velice přirozené — zabíjet lidi?“

Zmlkl. Inspektor vyřkl chladným úředním hlasem zatýkací formulí.

Neposlouchala. Obrácena k Herculovi Poirotovi, chrlila ze sebe záplavu nadávek, které zarazily dech všem v místnosti.

„Páni!“ ulevil si Adam, když ji Kelsey odváděl. „A já si myslel, že je to docela pěkné děvče.“

Slečna Johnsonová klečela u slečny Chadwickové.

„Je těžce zraněna,“ řekla. „Bylo by lépe s ní nehýbat, dokud nepřijde lékař.“

KAPITOLA 24.

POIROT VYSVĚTLUJE

Paní Upjohnová, procházející se chodbami školy v Meadowbanku, zapomněla na vzrušující scénu, kterou právě zažila. V té chvíli byla pouze matkou, hledající své dítě. Našla je v opuštěné třídě. Julie se skláněla nad lavicí s jazykem povytrčeným ze rtů, zcela ponořena do svého úkolu.

Vzhlédla a ustrnula. Pak se vrhla přes učebnu směrem k matce a vlétla jí kolem krku.

„Mami!“

Pak, uvědomivši si důstojnost svého věku, se zastyděla za své hnutí, odtáhla se a promluvila pečlivě věcným tónem.

„Nevrátila ses poněkud brzy, mami?“

„Přiletěla jsem,“ řekla paní Upjohnová skoro jakoby omluvně, „z Ankary.“

„Ach,“ řekla Julie, „jak jsem ráda, že jsi zase tady.“

„Jsem také velice ráda,“ přisvědčila paní Upjohnová. Dívaly se rozpačitě jedna na druhou. „Co děláš?“ zeptala se paní Upjohnová.

„Píši zrovna slohovku pro slečnu Richovou,“ vysvětlovala Julie. „Dává úžasně zajímavá témata.“

„Ukaž, jaké je to téma?“ zeptala se paní Upjohnová a sklonila se nad sešit.

Téma bylo v záhlaví stránky. Podáním bylo několik řádků napsaných Juliiným nesrovnaným písmem. „Protiklad přístupu Macbetha a Lady Macbethové k vřaždě,“ četla paní Upjohnová.

„Nuže,“ řekla s mírnou pochybností, „o tomhle tématu se skutečně nedá říci, že by nebylo ohromné!“

Přečetla si začátek dceřina úkolu.

„Macbethovi,“ psala Julie, „se líbila myšlenka na vraždu a často o ní přemýšlel, potřeboval však podnět, který by ho k ní přiměl. Jakmile jednou začal, vraždil lidi s radostí a necítil ani výčitky ani strach. Lady Macbethová byla velmi ctižádostivá. Myslila, že může vše, chce-li něčeho dosáhnout. Ale když spáchala vraždu, nepociťovala z ní žádnou radost, nelíbila se jí.“

„Nepíšeš, sice příliš hezky,“ řekla paní Upjohnová, „myslím si, že to budeš muset ještě trochu upravit, ale něco na tom určitě je.“

*

Inspektor Kelsey pravil s trochou lítostí v hlase:

„Vám je hej, pane Poirote. „Můžete říci a udělat spoustu věcí, které my udělat nemůžeme; ale bylo to velmi dobře naaranžováno. Zbavil jste jí ostražitosti, naočkoval jste jí, že podezříváte Richovou, a pak náhlý příchod paní Upjohnové ji zcela spletl. Ještě že si nechala tu pistoli, když zastřelila Springerovou. Budou-li kulky shodné…“

„Budou, příteli, budou,“ uklidňoval ho Poirot.

„Tak jsme ji tedy dostali za vraždu Springerové. A za těžké zranění slečny Chadwickové. Ale pořád nemohu pochopit, jak mohla zabít slečnu Vansittartovou. Vždyť je to nemožné. Má železné alibi — ledaže by mladý Rathbone a celý personál z Le Nid Sauvage lhali.“

Poirot potřásl hlavou. „Oh, ne,“ pravil. „Její alibi je dokonalé. Zabila slečnu Springerovou a slečnu Blanchovou. Ale slečnu Vansittartovoou,“ chvilku zaváhal, jeho oči se dotkly slečny Bulstrodové… „Slečnu Vansittartovou zabila slečna Chadwicková.“

„Slečna Chadwicková?“ zvolali jedním hlasem slečna Bulstrodová s Kelseym.

Poirot přikývl „Ano, jsem si tím jist.“

„Ale proč?“

„Myslím si,“ pravil Poirot, „že slečna Chadwicková až příliš milovala Meadowbank…“ Zalétl pohledem ke slečně Bulstrodové.

„Ano…“ řekla slečna Bulstrodová. „Ano, ano, rozumím…“

„Když jste začala, slečno Bulstrodová, pomýšlet na odchod, považovala se za vaši nástupkyní.“

„Ale byla přece jen už dost stará,“ vysvětlovala slečna Bulstrodová.

„Ovšem,“ přitakal Poirot. „Ale myslila si, že odejdete-li, stane se ředitelkou Meadowbanku. A pak zjistila, že uvažujete o někom jiném — o Eleanor Vansittartové. A ona milovala Meadowbank a neměla ráda Eleanor Vansittartovou.“

„Možná,“ připustila slečna Bulstrodová.

„Zcela určitě,“ řekl Poirot. „Žárlila na Meadowbank a žárlila na Eleanor Vansittartovou. Nemohla snést myšlenku, že by slečna Vanslttartová a škola byly spojeny.“

„V onu víkendovou neděli jste zvolila Eleanor Vansittartovou jako vhodnou pro vedení školy za vaší nepřítomnosti. Tak se to asi stalo. V noci nemohla slečna Chadwicková usnout. Vstala a spatřila světlo ve sportovním pavilónu. Měla připraven pytlík v ruce, aby se bránila, bude-li napadena. A co našla? Našla Eleanor Vansittartovou skloněnou nad skřínkou, a napadlo ji — nemýlím-li se,“ řekl Poirot jakoby v závorce — „a pokud jsem s to vmyslit se do situace jiných lidí — napadlo ji: kdybych byla zloděj, přistoupila bych zezadu k ní a udeřila bych ji. A když si to tak myslila, takřka podvědomě zdvihla pytlík a udeřila. A Eleanor Vansittartová byla mrtva — odstraněna. Teprve potom si uvědomila, co udělala. Tížilo ji to, protože ona vlastně nebyla vražednice. Byla jen svedena — svedena žárlivostí a posedlostí. Posedlostí láskou k Meadowbanku. Nepřiznala se. Zamčela, že ona sama zasadila smrtící ránu. Ale když se jí ptali na golfovou hůl, kterou si nejspíš vzála s sebou slečna Vansittartová, slečna Chadwicková, nervózní po tom, co se stalo, řekla rychle, že si ji s sebou vzala ona.“

„Proč tedy Ann Shaplandová rovněž použíla pytlíku s pískem, když zabila slečnu Blanchovou?“ zeptala se slůečna Bulstrodová.

„Nemohla riskovat pistoli ve školní budově, a pak — je velmi chytrá. Chtěla tuto třetí vraždu navázat na druhou, aby získala alibi.“

„Ale já opravdu nerozumím tomu, co dělala Eleanor Vasittartová ve sportovním pavilónu,“ řekla slečna Bulstrodová.

„Byla pravděpodobně velmi rozrušena zmizením Shaisty. Byla stějně rozčilená jako slečna Chadwicková. Bylo to pro ni svým způsobem ještě horší, protože jí jste svěřila pro ten den vedení školy — a k únosu došlo v době, kdy byla za žákyně odpovědna. Ani ona nemohla zřejmě spát. A šla tedy do sportovního pavilónu prohlédnout Shaistinu skřínku pro případ, že by tam bylo něco, co by nijak mohlo vysvětlit dívčino zmizení.“

„Vy dokážete vysvětlit všechno, pane Poirote,“

„To je jeho specialita,“ poznamenal inspektor Kelssy s jemnou ironií.

„A proč jste chtěl, aby vám Eileen, Richová nakreslila několik lidí ze sboru?“

„Chtěl jsem vyzkoušet schopnost Jennifer rozpoznávat obličeje, Brzy však jsem poznal, že Jennifer byla tak zaujata vlastními záležitostmi, že si ostatních věcí všimala jen zběžně. Nepoznala kresbu slečny Blanchové s jiným účesem. Tím méně by tedy byla poznala Ann Shaplandovou.“

„Myslíta tedy, že žena s raketou byla sama Ann Shaplandová?“

„Ano. Světlá paruka, načerněné obočí, nápadné šaty a klobouk. Nepotřebovala k tomu víc než dvacet minut. Viděl jsem z kreseb slečny Richové, jak je pro ženu snadné změnit svůj zevnějšek.“

*

Dopis obsahoval jen několik řádek.

„Drahý Poirote,

může se stát, že vás brzy navštíví nějaký pan Robinson. Možná, že o něm už něco víte. V určitých kruzích je to velmi známá osobnost. Je to pro vás takové malé doporučení, kdybyste snad byl na pochybách. Nemáme ovšem ani tušení — to zdůrazňuji — o čem by se s vámi rád poradil.

Váš oddaný Ephraim Pikeaway.“

Poirot odložil dopis a vstal právě v okamžiku, kdy pan Robinson vstoupil do pokoje.

Uklonil se, potřásli si rukama a Poirot nabídl posunkem křeslo.

Pan Robinson se posadil, vytáhl kapesník a přetřel si hladký nažloutlý obličej. Poznamenal, že je dnes horko.

„Netrmácel jste se, doufám, v tom horku pěšky?“

Pan Robinson vzhlédl.

„Ne, ne, kdepak. Přijel jsem vozem. Ale ta doprava! Někdy se čeká na křižovatce skoro půl hodiny.“

Poirot souhlasně pokývl hlavou.

„Velmi mne zaujalo — samozřejmě, člověk se toho tolik doví — když jsem slyšel, že jste se zabýval záležitostmi, které se udaly v dívčí škole.“

„Ach“, řekl Poirot.

Opřel se v židli.

„Meadowbank,“ řekl zamyšleně pan Robinson. „Kdo by to byl řekl? A je to jedna z nejlepších škol v Anglii.“

„Je to výborná škola.“

„Slyšel jsem,“ řekl pan Robinson, „že ta nešťastná mladá žena, která je za to vše odpovědna — trpěla fobií vůči učitelkám již od mládí. Bude to znamenat mnoho pro rozsudek.“

„Zdá se, že tato linie by byla nejvhodnější,“ řekl Poirot. „Ale prominete mi, řeknu-li, že si myslím, že nebude úspěšná.“

„Souhlasím s vámi. Nejchladnokrevnější vražedkyně, o jaké jsem kdy slyšel. Jenže bude se jistě zdůrazňovat její výtečná práce jako sekretářky u různých významných osobností, její válečné zásluhy v kontrašpionáži…“

Poslední slova doznívala se zvláštní významností. Pak řekl briskněji. „Byla velice dobrá, myslím, mladá — ale vynikající, užitečná — oběma stranám. Bylo to její řemeslo. — Ale dovedu pochopit to pokušení — provést něco na vlastní pěst a získat velkou cenu.“ Poirot přikývl. Pan Robinson se předklonil.

„Kde jsou, pane Poirote?“

„Myslím, že to víte.“

„Upřímně řečeno, vím. Banky jsou velíce dobré instituce, že?“

Poirot se usmál.

„Co s nimi hodláte udělat?“

„Rozumějte mi. Mně nepatří. Rád bych je však doručil osobě, které patří. To však — posuzuji-li situaci správně — není jednoduché.“

„Vlády jsou ve velmi nesnadné situaci,“ řekl pan Robinson. „Nejdůležitější je, aby bylo možno říci, že vláda Jejího Veličenstva nemá o této záležitosti absolutně žádné informace.“

„Nemohu ovšem v depozitáři své banky mít takovou věc na neurčito.“

„Právě proto jsem přišel s návrhem, abyste mi to odevzdal.“

„Ach,“ řekl Poirot. „A proč?“

„Tyto klenoty — naštěstí nejsme úřední osoby, můžeme tedy jmenovat věci jejich pravými jmény — byly nesporně osobním vlastnictvím zemřelého prince Aliho Yusufa.“

„Vím.“

„Jeho Veličenstvo je předalo majoru Robertu Rawlisonovi s určitými instrukcemi. Měly být odvezeny z Ramatu a odevzdány mně.“

„Můžete to prokázat?“

„Ovšem.“

Pan Robinson vyňal z kapsy dlouhou obálku. Vytáhl z ní několik papírů. Položil je na stůl před Poirota.

„Zdá se, že je to opravdu tak, jak říkáte.“

„Nuže?“

„Nebudete se hněvat, zeptám-li se vás na něco?“

„Naprosto ne.“

„Co z toho budete mít?

Pan Robinson vypadal překvapeně.

„Příteli! Přece peníze. A hodně peněz!“

Poirot se na něj zamyšlené zahleděl.

„Je to velmi starý obchod,“ pravil pan Robinson. „A velice luxusní. My jsme — jak bych vám to řekl — ti, kteří zařizují vše za scénou. Králům, politikům, všem na něž dopadá ostré světlo veřejnosti. Naše zisky jsou veliké — ale jsme i čestní. Naše služby jsou drahé — ale vyplatí se.“

„Rozumím,“ řekl Poirot.

„Mohu vás ujistit, že toto rozhodnutí bude pro všechny jen příjemné.“ Oči pana Robinsona spočinuly na chvíli na dopisu plukovníka Pikeawaye, který ležel po pravici Poirotově.

„Ještě okamžik, jsem jen člověk. A jsem zvědav. Co s těmi klenoty uděláte?“

Pan Robinson se na něj podíval. Pak jeho široký žlutý obličej roztál v úsměvu. Naklonil se k Poirotovi. „Řeknu vám to.“

A řekl.

*

Na ulicí si hrály děti. Vzduch se chvěl jejich burácivým pokřikem.

Pan Robinson vystoupil z rolse a rozhlédl se po číslech domů.

Číslo 15. Ano, správně. Otevřel zahradní branku a vystoupil po třech schodech k domovním dveřím. Všiml si čistých bílých záclon na oknech a pěkně vyleštěné mosazné kliky u dveří. Nevýznamný malý dům v nevýznamné ulici y nevýznamné části Londýna — ale velmi dobře udržovaný.

Dveře se otevřely. Dívka, asi pětadvacetiletá, velmi příjemná, jej přivítala s úsměvem.

„Pan Robinson? Pojďte, prosím, dál.“

Uvedla jej do malého obývacího pokoje.

„Přišlo by vám k chutí trošku čaje?“

„Děkuji vám, nepiji čaj. A mám jen málo času. Přinesl jsem vám jen to, o čem jsem vám psal.“

„Od Aliho?“

„Ano.“

„A není — nemůže být — aspoň kousek naděje? Je to opravdu pravda — že byl zabit?“

„Bohužel,“ řekl pan Robinson.

Pan Robinson vytáhl malý balíček a položil jej před ní.

„Otevřte jej, prosím.“

Její prsty se trochu chvěly, když odstraňovala obal.

Pak zatajila dech.

Červené, modré, zelené, bílé — jiskřící ohněm, jako živé, přeměnily malou místnost v Aladinovu jeskyni.

Pan Robinson ji pozoroval. Už tolik žen viděl dívat se na klenoty.

Konečně řekla bezzvučným hlasem.

„Jsou — pravé?“

„Jsou pravé.“ Kdybyste si je přála prodat, dostala byste za ně pravděpodobně půl miliónu liber.“

„Ne — to není možné.“

Náhle je shrábla do dlaní a propouštěla je mezi chvějícími se prsty na stůl.

„Jsem zděšena,“ pravila. „Co s nimi mám dělat?“

Dveře se rozlétly. Do pokoje vběhl malý hoch.

„Mami, dostal jsem báječný tank od Billyho. — On —“

Zarazil se, když spatřil pana Robinsona.

Byl to hošík s olivovou pletí a temnýma očima.

Jeho matka řekla: „Jdi do kuchyně, Allene. Máš tam mléko, piškot a máslo.“

„Prima,“ řekl hošík a vyběhl.

„Říkáte mu Allen?“ zeptal se pan Robinson.

Začervenala se.

„Bylo to jméno, které se nejvíce podobalo jménu Aliho. Nemohla jsem mu dát jméno Ali — bylo to příliš nesnadné, kvůli němu samému a kvůli sousedům a vůbec.“

Pak se jí obličej zase zachmuřil, když opakovala.

„Co mám dělat?“

„Nejdříve vás poprosím o váš oddací list. Musím si být jist, že jste opravdu ta, za kterou se vydáváte.“

Chvilku na něj hleděla v ustrnutí, pak přistoupila k malému psacímu stolku. Ze zásuvky vyňala obálku, z ni list papíru a položila jej před něj.

„Hm… ano… matrika v Edmondstownu. Ali Yusuf, student… Alice Calderová, pradlena. Ano, vše v pořádku.“

„Oh, právně je vše v pořádku. Byl moslim a mohl mít více než jednu ženu, věděl, že se bude muset vrátit a oženit se tam u nich doma. Mluvili jsme o tom. Ale měl se tehdy narodit Allen, víte, a on říkal, že všechno musí být v pořádku kvůli němu, že se musíme vzít podle zákona naší země tak, aby Allen byl legitimní. Bylo to to nejlepší, co mohl pro mne udělat. Měl mne opravdu rád.“

„Ano,“ přisvědčil pan Robinson.

Pokračoval pak briskně. „Doufám tedy, že se svěříte mé péči. Postarám se o to, aby tyto kameny byly prodány. Dám vám adresu právníka, dobrého a spolehlivého advokáta. Ten vám poradí, jak byste peníze vhodně uložila. Budou tu další nutné záležitosti — výchova vašeho syna a nový způsob života pro vás. Stanete se velmi bohatou ženou a všichni darebové a podvodnici se budou snažit získat vaši důvěru. Váš život nebude snadný — až na materiální stránku. Bohatí lidé to nemají v životě snadné. Ale vy máte dobrý charakter. Doufám, že si ho zachováte i nadále. A váš chlapec bude snad šťastnější, než mohl být jeho otec.“

Odmlčel se. „Souhlasíte s tím?“

„Ano. Vezměte si je!“ přistrčila je k němu, pak řekla náhle: „Ta dívenka, školačka, která je našla — byla bych ráda, kdybyste jí nějaký kámen dal — který — jakou barvu myslíte, že by chtěla?“

Pan Robinson uvažoval. „Řekl bych, že smaragd. Je to od vás velmi hezké.“

Vstal.

„Budu vám ovšem své služby účtovat,“ pravil pan Robinson. „A mé služby jsou hodně drahé — ale neošidím vás.“

Zpříma se na něj podívala.

„Ne, věřím vám, že mne neošidíte. Velice potřebuji někoho, kdo by mi poradil. Já se v obchodě nevyznám.“

„Jste velmi rozumná žena. Mám tedy toto vše vzít s sebou? Nechcete si aspoň něco nechat — aspoň jeden — řekněte?“

Pozoroval ji zvědavě, náhlý záblesk vzrušení, chtivosti v očích — a pak záblesk pohasl.

„Ne,“ řekla Alice. „Nenechám si ani jeden.“ Zarděla se. „Snad se vám to zdá hloupé — že si nenechám ani ten velký rubín nebo smaragd — jen pro sebe. Ale rozumějte mi — Ali a já — on byl moslim, ale často mne nechal čísl úryvky z bible. A čítávali jsme spolu ten verš — víte ten o ženě, jejíž cena je nad poklady. A proto nechci žádné klenoty.“

„Neobyčejná žena,“ řekl si pan Robinson, když kráčel po zahradní stezce ke svému autu.

„Neobyčejná žena,“ opakoval si.

KONEC

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai