Nakoniec príde smrť

Agatha Christie

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Anglická královna detektivek Agatha Christie dokázala vždy znovu a znovu překvapovat. Tentokrát se českým čtenářům dostává do rukou příběh o zločinu, ke kterému došlo před čtyřmi tisíci lety ve starém Egyptě.Po manželově smrti hledá Reniseneb útočiště v domě svého otce, zádušního kněze Imhotepa. To však ještě netuší, že stojaté vody života v Imhotepově venkovské domácnosti záhy rozčeří otcova krásná, ale zákeřná konkubína Nofret, jejíž příjezd vytáhne na světlo všechny skryté vášně, zlobu a závist, které v rodině po léta dřímaly. Když Nofret náhle za nevyjasněných okolností sejde ze světa, všichni s úlevou konstatují, že šlo o nešťastnou náhodu. Jen Reniseneb se s tímto vysvětlením nechce spokojit - v hloubi srdce totiž začíná tušit, že smrt zlé konkubíny ani zdaleka nebude poslední…V detektivce Nakonec přijde smrt zužitkovala autorka mimo jiné zkušenosti z vykopávek, jichž se jako manželka známého archeologa zúčastnila. Snad i díky tomu umí čtenáře hravě přesvědčit, že starý Egypt neobývaly jen vysušené mumie, ale i živí lidé. Dějem nás zde sice nedoprovází žádný z oblíbených detektivů, ovšem o svěží vyprávění korunované překvapivým rozuzlením rozhodně ochuzeni nebudeme.

© Agatha Christie Mallowan 1945

Translation © Bohuslav Kompiš 1979

Illustrations © František Hübel 1979

Digitalizácia: MimoI

PROFESOROVI S. R. K. GLANVILLOVI –

Milý Stephen,

Bol si to Ty, kto mi vnukol myšlienku napísať detektívny príbeh odohrávajúci sa v starom Egypte. Bez Tvojej aktívnej pomoci a povzbudenia by táto knižka nikdy nebola vznikla. Rada by som na tomto mieste povedala, akú som mala radosť zo zaujímavej literatúry, čo si mi požičal. Chcela by som sa Ti ešte raz poďakovať za trpezlivosť, s akou si odpovedal na všetky moje otázky, a za čas i námahu, ktorú si mi venoval. S akým potešením a záujmom som písala túto knižku – to už vieš.

Tvoja oddaná a vďačná priateľka

AGATHA CHRISTIE

AUTORKINA POZNÁMKA

Dej tejto knihy sa odohráva okolo roku dvetisíc pred naším letopočtom, na západnom pobreží Nílu, v egyptských Thébach. Takisto miesto ako i čas sú v tomto príbehu vedľajšie. Akékoľvek iné miesto či iné obdobie by takisto splnilo svoj účel. Zhodou okolností som však inšpiráciu na vytvorenie deja, postáv a zápletky čerpala z niekoľkých egyptských listov z obdobia XI. dynastie, ktoré pred dvadsiatimi rokmi našla v skalnej hrobke oproti Luxoru egyptská výprava, organizovaná Metropolitným múzeom umenia v New Yorku. Listy preložil profesor (vtedy ešte bez titulu) Battiscombe Gunn a zverejnil ich vo vestníku múzea.

Čitateľa bude určite zaujímať, že poručenie majetku zádušnému kňazovi bolo bežným javom staroegyptskej civilizácie a v podstate sa veľmi podobalo stredovekému zvyku zádušného poručníctva. Na základe závetu pripadol určitý majetok zádušnému kňazovi, ktorý bol za to povinný starať sa o hrobku poručiteľa a prinášať v určité sviatočné dni v roku obete v komore hrobky za pokoj duší zosnulých.

Výrazy ,,brat“, „sestra“ majú v egyptských textoch zvyčajne význam ,,milý“ a bežne sa striedajú s výrazmi „manžel“, „manželka“. V tomto zmysle ich používame v tejto knižke.

Roľnícky kalendár starého Egypta, ktorý tvoril základ vidieckeho života, pozostával z troch ročných období po štyroch mesiacoch o tridsiatich dňoch. Na konci roka sa ešte pridalo päť dní, takže oficiálny kalendár mal 365 dní v roku. Tento „rok“ sa pôvodne začínal príchodom záplav rozvodneného Nílu, podľa nášho počítania v treťom týždni júla. Pretože priestupný rok neexistoval, došlo v priebehu storočí k takému veľkému posunu, že v čase, keď sa odohráva dej nášho príbehu, oficiálny Nový rok predbehol začiatok roľníckeho roka o šesť mesiacov a začínal sa v januári namiesto v júli. Aby čitateľ nemusel stále brať zreteľ na týchto šesť mesiacov, uvádzame dáta v záhlaví jednotlivých kapitol podľa období roľníckeho roka, to znamená: záplavy - od druhej polovice júla do druhej polovice novembra: zima - od druhej polovice novembra do druhej polovice marca a leto- od druhej polovice marca do druhej polovice júla.

Kapitola I

DRUHÝ MESIAC ZÁPLAV

dvadsiaty deň

Renisenb stála a pozorovala Níl.

Z diaľky k nej nejasne doliehali vzrušené hlasy jej bratov Ahmoseho a Sobeka. Dohadovali sa, či je, alebo nie je potrebné spevniť na niektorých miestach hrádzu. Sobek, ako vždy, rozprával nahlas a sebavedome. Mal vo zvyku s istotou presadzovať svoje názory. Naproti tomu Ahmoseho hlas znel ticho, až pokorne a prezrádzal neistotu i obavy. Ahmose si vždy a zo všetkého robil veľké starosti. Bol prvorodeným synom a počas otcovho pobytu na severných majetkoch bolo hospodárstvo viac-menej v jeho rukách. Ahmose bol však pomalý a opatrný a hľadal ťažkosti aj tam, kde ich nebolo. Bol to zavalitý muž pomalých pohybov a nemal nič zo Sobekovej vitality a sebavedomia.

Renisenb si spomenula na rané detstvo, na chvíle, keď počúvala, ako sa títo dvaja starší bratia dohadujú - presne tak ako dnes! To jej náhle dodalo pocit istoty… Bola opäť doma. Áno, vrátila sa domov.

No napriek tomu, keď sa znova zahľadela na bledú, lesknúcu sa hladinu rieky, zdvihla sa v nej vlna vzdoru a pálčivej bolesti. Khay, jej mladý manžel, je mŕtvy… Večne usmiaty a mocný Khay je už u Osirisa v kráľovstve mŕtvych - a ona, Renisenb, jeho vrúcne milovaná žena, ostala opustená. Žili spolu osem rokov - keď sa za neho vydala, bola ešte takmer dieťa - a teraz je vdovou a vracia sa do otcovského domu s jeho dieťaťom - malou Teti.

Náhle ju ovládol pocit, ako keby odtiaľto nikdy nebola odišla…

Táto myšlienka sa jej zapáčila…

Zabudne na tých osem rokov, plných bezstarostného šťastia, nemilosrdne pretrhnutých a zničených bolestnou stratou.

Áno, zabudne na ne a vymaže ich z pamäti. Bude opäť bývalou Renisenb, dcérou Imhotepa, kňaza zosnulých, bezstarostným dievčaťom, v ktorom sa ešte neprebudil cit. Táto láska muža a brata, ktorá ju zmámila svojou rozkošou, bola krutá. V spomienkach sa jej znova vynorila predstava mužových mocných, do bronzová opálených ramien a rozosmiatej tváre - ale teraz Khay leží zabalzamovaný, obviazaný jemným plátnom, aby sa pod ochranou mnohých amuletov vydal na púť po onom svete. Niet už Khaya na tomto svete, niet ho tu, aby sa člnkoval po Níle, aby chytal ryby a smial sa slnku v ústrety, zatiaľ čo by ona s malou Teti v náručí pohodlne odpočívala v člne a odplácala mu úsmevy.

„Nebudem už na to myslieť! Všetko je preč!‘’ ubezpečovala sa Renisenb. „Som opäť doma! Všetko je tu také ako prv a od dnešného dňa budem aj ja taká istá, aká som bývala. Všetko bude ako predtým. Veď Teti už zabudla - smeje sa a hrá sa s ostatnými deťmi.“

Renisenb sa náhle otočila a zamierila domov. Po ceste stretla niekoľko oslíkov s nákladom, ktorých poháňali smerom k rieke. Prešla popri sýpkach a hospodárskych staviskách a cez vstupnú bránu na nádvorie. Bolo tam veľmi príjemne. Kvitnúce oleandre a jazmíny obkolesovali umelé jazierko a koruny urastených figovníkov vrhali osviežujúce tiene. Teti sa tu hrala s deťmi, ktorých jasné, čisté hlásky sa rozliehali doďaleka. Deťúrence behali dnu a potom zase von z neveľkého pavilónu, ktorý stál na brehu jazera. Renisenb si všimla, že Teti sa hrá s dreveným levom, ktorý otváral a zatváral papuľu, keď ho potiahla za povrázok. Bola to ešte jej obľúbená hračka z detstva. Ä tu si opäť s pocitom vďačnosti uvedomila: „Prišla som domov...“ Skutočne sa nič nezmenilo, všetko je, ako bývalo.. Život plynul ustálené, bezpečne a nemenne. Len Teti tu bola teraz dieťaťom a ona jednou z mnohých matiek, žijúcich medzi múrmi tohoto domu. Ale celok, podstata celého bytia ostala rovnaká.

Lopta, s ktorou sa hralo jedno z detí, sa zakotúľala k jej nohám. Zdvihla ju a so smiechom hodila späť. Potom zamierila ku krytému vchodu domu, ktorý sa opieral o pestro vymaľované stĺpy, a vošla dnu. Prešla priestrannou hlavnou sieňou, bohato vyzdobenou farebným súknom s posvätnými lotosmi a s červenými makmi, a vstúpila do zadnej časti domu, ktorú obývali ženy.

Do uší jej udreli vzrušené hlasy žien, a tak opäť zastala, aby plnými dúškami vychutnala zvuky starého známeho domova. No pravda, Satipa a Kait - hádajú sa ako vždy! Ach, ako dobre pozná ten tón Satipinho hlasu - piskľavý a panovačný až strach! Satipa bola manželkou jej brata Ahmoseho. Bola to vysoká, energická, papuľnatá žena obdarená istým druhom prísnej a panovačnej krásy. Večne niečo nariaďovala, prikazovala, sekírovala služobníctvo a nikdy s ničím nebola spokojná, na všetkom nachádzala chybičky. Silou svojej osobnosti a ráznym rozkazom vedela ľudí prinútiť, aby vykonali skoro nemožné. Každý sa bál jej ostrého jazyka a usiloval sa rýchlo splniť jej príkazy. Ahmose veľmi obdivoval svoju energickú a duchaplnú manželku, ale nechal sa jej tyranizovať, až to Renisenb často privádzalo do zúrivosti.

V prestávkach medzi dôraznými slovami Satipy ozval sa sem-tam pokojný, ale nástojčivý hlas Kait. Kait, žena prostej a úprimnej tváre, bola zasa manželkou driečneho, veselého Sobeka. Oddane sa venovala svojim deťom a zriedkakedy rozmýšľala alebo hovorila o niečom inom ako o nich. V každodenných škriepkach so svojou švagrinou vedela celkom jednoduchým spôsobom zotrvať na svojom stanovisku: akýkoľvek svoj pôvodný názor opakovala totiž s pokojnou zanovitosťou. Nikdy nedala najavo rozčúlenie alebo zlosť, no nikdy ani na okamih nepozrela na vec z iného zorného uhla ako zo svojho. Sobek bol so svojou ženou nanajvýš spokojný. Mohol jej bez zábran vyrozprávať všetky svoje zážitky a mať pritom istotu, že sa bude tváriť, akoby ho počúvala, pokojne bude prikyvovať na znak súhlasu či nesúhlasu, ale určite si z toho nikdy nič nezapamätá, pretože sa po celý čas bude v duchu zapodievať dajakým problémom, týkajúcim sa detí.

- To je urážka a krivda! - kričala Satipa. - Keby mal Ahmose aspoň štipku odvahy a rozumu, ani na okamih by to nestrpel! Kto sa tu o všetko stará, keď je Imhotep preč? Ahmose! A ja, ako jeho manželka, mám mať prednostné právo pri výbere kobercov a vankúšov. A ten čierny hroch by mal…

Prerušil ju hlboký, pokojný hlas Kait:

- Nie, nie, moja maličká, nepapaj bábike vlásky. Poď, dám ti voľačo lepšie… sladučké… áách, to je dobrota…“

- A čo sa týka teba, Kait, - pokračovala rozzúrená Satipa, - nemáš v sebe ani štipku slušnosti! Veď ty vôbec nepočúvaš, čo ti hovorím! Ty mi vôbec neodpovedáš! Tvoje správanie je jednoducho hrozné!

- Belasé vankúše boli vždy moje… Och, pozri na maličkú Ankh, pokúša sa o prvé krôčiky…

- Si práve taká hlúpa ako tvoje deti, Kait, a to už je čo povedať. Ale z tohto sa tak ľahko nevykrútiš. Ja si svoje právo obhájim, to ti sľubujem.

Renisenb sa strhla, keď sa za ňou ozvali tiché kroky. Obrátila sa a prekvapená zbadala za sebou Henet. Starý známy pocit neľúbosti sa v nej znova prebudil.

Henetina úzka tvár sa skrivila do zvyčajného potmehúdskeho a zaliečavého úsmevu.

- Ako vidíš, Renisenb, veľa sa toho u nás nezmenilo, však? - oslovila ju. - Neviem pochopiť, ako môžeme všetci znášať ten Satipin nabrúsený jazyk! Jedine Kait vie, ako na ňu. Ostatní nemajú to šťastie! Ja viem, kde je moje miesto, aspoň dúfam. A viem aj to, že iba tvojmu otcovi vďačím za domov, živobytie a odev. Vždy som sa usilovala robiť toľko, koľko som len vládala. Drhnem od rána do večera raz tu, raz tam a nečakám na vďaku a uznanie. Keby žila tvoja drahá mamička, bolo by všetko inakšie. Tá si ma vážila. Boli sme ako sestry! Ach, bola to krásna žena! No, svoju povinnosť som si splnila a dodržala som sľub, ktorý som jej dala. „Postaraj sa o deti, Henet,“ povedala mi na smrteľnej posteli. A ja som svoj sľub dodržala. Slúžila som vám všetkým ako otrok a nikdy som nečakala vďaku. Ani som ju nevyžadovala, ani sa mi jej nedostalo! „To je iba stará Henet,“ kývajú nado mnou rukou, „tú si nevšímajte!“ Tak je to, nikto si ma neváži. A prečo aj? Veď ja sa len usilujem byť užitočná - to je všetko!

Ako úhor sa prešmykla popod Renisenbino rameno a vošla do vnútornej komnaty.

- Prepáč, Satipa, - ozvala sa, - ale náhodou som začula, ako Sobek hovoril o tých vankúšoch…

Renisenb sa nečujne vzdialila. Jej stará neláska k Henet znova ožila. Zaujímavé, ako ju nikto nemal rád. Možno pre jej ufňukaný hlas, či ustavičné sebaľutovanie alebo zlomyseľnú radosť, ktorú prejavovala, keď sa jej podarilo zamiešať sa do roztržky a rozdúchať plamene škriepok.

, ‚Napokon,‘’ pomyslela si Renisenb,, ‚prečo nie?‘’ Usúdila, že je to pre Henet jediný spôsob zábavy. Musí mať smutný život - veď naozaj hrdlačí ako otrok a nikdy sa jej nedostane uznania. No každému čosi bránilo, aby jej prejavil vďačnosť… Upozorňovala totiž na svoje zásluhy tak dotieravo, že už vopred zmrazila akúkoľvek šľachetnú odozvu, keby ju aj niekto cítil.

„Henet,“ uvažovala Renisenb, „patrí zrejme k tomu druhu ľudí, ktorých osud predurčil, aby oddane slúžili iným, ale sami nemali nikoho, kto by im bol oddaný.“ Bola nepekná a práve taká hlúpa. No i tak vždy vedela všetko, čo sa navôkol dialo. Jej tichá chôdza, tenké uši a nepokojné, prenikavé oči nenechali nikoho na pochybách, že pred ňou nič nezostane dlho utajené. Niekedy si nechávala novinky pre seba - inokedy však chodila od jedného k druhému a potajomky klebetila, aby mohla z úzadia s rozkošou pozorovať, ako kto reaguje na jej zvesti.

Z času na čas členovia rodiny prosili Imhotepa, aby sa zbavil Henet, ale on nechcel o tom ani počuť. Bol vari jediným človekom, ktorý ju mal skutočne rád, a ona sa mu za túto ochranu odplácala pochlebovačnou oddanosťou, ktorú ostatní členovia rodiny považovali za odpornú.

Renisenb na chvíľu nerozhodne zastala a počúvala stupňujúcu sa škriepku dvoch švagrín, ktorú Henet svojím zásahom náležité rozdúchala. Potom zamierila k malej komôrke, kde sedela stará matka Esa a okolo nej obskakovali dve mladučké čierne otrokyne. Veľmi pozorne si prezerala akési šatstvo z ľanového plátna, ktoré pred ňou dievčatá rozkladali. Pritom ich hrešila svojím charakteristickým, láskavým spôsobom.

Áno - aj tu je všetko, ako bolo. Renisenb tam stála, nikým nepozorovaná, a počúvala. Stará Esa sa trochu scvrkla, to je všetko. Ale hlas má rovnaký i reči sú tie isté, takmer od slova do slova, ako sa na ne Renisenb pamätá ešte spred ôsmich rokov, keď odišla z domu…

Renisenb opäť ticho vykĺzla von. Ani stará matka ani mladé černošské otrokyne ju nezbadali. Chvíľočku postála pri otvorených kuchynských dverách. Vanula z nich vôňa pečených kačíc premiešaná s pestrou vravou, výbuchmi smiechu i nadávok. Opodiaľ stála kôpka zeleniny, čakajúca na spracovanie.

Renisenb načúvala s privretými viečkami. Z tohoto miesta mohla počuť takmer všetko, čo sa dialo okolo. Plno rozmanitých zvukov z kuchyne, vysoký, prenikavý hlas starej Esy, piskľavé Satipino škriekanie a veľmi jemný, hlbší, zato však zanovitý kontraalt Kait. Hotový babylon ženských hlasov, klábosiacich, rozchichotaných, nariekajúcich, nadávajúcich, vykrikujúcich…

A tu náhle Renisenb, obkľúčená touto neprestajnou záplavou ženského krákorenia, pocítila tieseň. Ach, tie ženy - hlučné, hašterivé ženy! Dom plný žien - niet v ňom pokoja, niet mieru - stále len vrava, krik, zastrájame sa, čo všetko si urobia, a neurobia si vôbec nič!

Ach, kde je Khay, kde je ten tichý Khay, kľačiaci v člne, celý sústredený na ryby a na hrot svojho oštepu…

Pri ňom nebolo nič z tohto kriku, vzruchu a ustavičného zhonu…

Renisenb rýchlo vyšla z domu do horúceho, rozžiareného ticha. Zbadala Sobeka, ako sa vracia z polí, a v diaľke zazrela Ahmoseho, kráčajúceho k hrobke.

Otočila sa a vykročila chodníkom k vápencovým útesom, kde bola hrobka slávneho veľmoža Meriptaha. Jej otec, zádušný kňaz, bol zodpovedný za jej údržbu. Veď napokon, všetok jeho majetok a polia boli súčasťou dedičstva patriaceho k hrobke.

Keď otec musel odcestovať, povinnosti zádušného kňaza pripadli jej bratovi Ahmosemu. Renisenb vyšla k hrobke hore strmým chodníkom a zastihla tam Ahmoseho, ako sa radí s Horim, otcovým správcom a radcom v obchodných a majetkových záležitostiach. Obaja sedeli v malej miestnosti vytesanej do skaly a susediacej s obetnou sieňou hrobky. Hori mal na kolenách rozprestretý hárok papyrusu a skláňal sa nad ním spolu s Ahmosem.

Obaja sa na ňu usmiali, keď k nim došla a posadila sa do tieňa v ich blízkosti. Vždy mala veľmi rada svojho brata Ahmoseho. Bol mierny a láskavý a správal sa k nej milo a oddane. Aj Hori bol k nej vždy vľúdny, a keď bola ešte malá, často jej opravoval hračky. Z čias pred jej odchodom z domu utkvel jej v pamäti ako vážny, tichý mladý muž s citlivými a šikovnými prstami. Teraz síce vyzeral starší, ale jej sa zdalo, že sa vôbec nezmenil. Usmieval sa práve tak prosto ako pred ôsmimi rokmi.

Ahmose a Hori sa ticho rozprávali:

- Sedemdesiattri dutých mier jačmeňa spolu s tým, čo utŕžil Ipy…

- Teda dokopy dvestotridsať pšenice a stodvadsať jačmeňa.

- Áno, ale je tu ešte tržba za stavebné drevo a potom olej, ktorým nám v Perhaa zaplatili za obilie…

Rozhovor plynul ďalej. Renisenb sedela spokojne a mlčky. Tiché mužské hlasy ju uspávali. Napokon Ahmose vstal, podal Horimu zvitok papyrusu a odišiel.

Renisenb tam ostala sedieť ako mlčanlivý spoločník.

Po chvíľke sa ľahko dotkla papyrusu a opýtala sa: - Je to od otca?

Hori prikývol.

- Čo píše? - spýtala sa zvedavo. Potom rozvinula zvitok a zadívala sa na znaky, ktorým nerozumela.

Hori sa usmial. Naklonil sa jej cez plece a začal čítať, ukazujúc pritom prstom na znaky. List bol napísaný ozdobným slohom. Písal ho profesionálny pisár z Herakleopolisu.

Služobník hrobky a jej majetku, Imhotep, kňaz zomrelých, hovorí:

„Buďte všetci zdraví ako ten, čo žije milión ráz. Nech vám pomáha boh Herišef, pán Herakleopolisu, a nech aj všetci ostatní bohovia sú vám na pomoci. Nech boh Ptah naplní vaše srdce radosťou, akú má ten, čo žije v zdraví dlhé roky. Syn úctivo pozdravuje svoju matku, kňaz zomrelých sa prihovára svojej matke Ese. Ako sa ti vodí? Žiješ v pokoji a v zdraví? A ostatní členovia mojej domácnosti? Ako žiješ, syn môj Ahmose? Žiješ v zdraví a v bezpečí? Pracuj zo všetkých síl, usiluj sa čo najviac vyťažiť z pôdy. Dôkladne ju prekopávajte! Vedz, že budem velebiť boha, keď budeš usilovný…“

Renisenb sa zasmiala.

- Chudák Ahmose, veď hrdlačí ako otrok.

Tieto príkazy jej živo pripomenuli otca. Jeho okázalé gestá, ustavičné malicherné napomínanie, poučovanie a príkazy.

Hori pokračoval:

„Dávaj veľký pozor na môjho syna Ipyho. Dozvedám sa, že je nespokojný. Dbaj tiež, aby sa Satipa správala vľúdne k Henet. Pamätaj na to! Nezabudni mi napísať, čo je s ľanom a olejom. Chráň ako oko v hlave úrodu a všetko, čo mi patrí, pretože teba budem brať na zodpovednosť. Beda tebe i Sobekovi, ak mi pozemky zaplavila voda!“

- Otec sa vôbec nezmenil, - usúdila Renisenb veselo. -Je presvedčený, že bez neho sa nič neurobí poriadne.

Zvinula papyrus a mäkko dodala:

- Všetko je presne rovnaké.

Hori neodpovedal. Vzal papyrus a dal sa do písania. Renisenb ho chvíľu lenivo pozorovala. Cítila sa príliš spokojná, než aby sa pustila do reči.

Po chvíli však predsa zadumane povedala:

- Bolo by zaujímavé vedieť písať. Prečo sa to nenaučí každý?

- Nie je to potrebné.

- Možno to nie je potrebné, ale bolo by to zaujímavé.

- Myslíš, Renisenb? Aký význam by to malo pre teba? Renisenb chvíľu rozmýšľala a potom váhavo riekla:

- Keď sa ma takto pýtaš, ani vlastne neviem, Hori.

- Dnes stačí niekoľko pisárov pre celé veľké hospodárstvo, - pokračoval Hori, - ale príde čas, a viem si to predstaviť, keď budú v celom Egypte armády pisárov.

- To by bolo skvelé, - súhlasila Renisenb.

- Nie som si tým taký istý, - zamyslene povedal Hori.

- Prečo si si nie istý?

- Preto, Renisenb, lebo je veľmi ľahké a nestojí veľa námahy napísať: desať dutých mier jačmeňa, alebo sto hláv dobytka či desať lánov obilia, a napísané slová sa budú zdať skutočnosťou. A potom dôjde k tomu, že spisovateľ a pisár začne opovrhovať človekom, ktorý orie pole, žne jačmeň a chová dobytok. A pritom polia a dobytok sú tu, naozajstné, a nie ako znaky na papyruse, pretože keby sa zničili všetky záznamy a papyrusy a keby rozohnali všetkých pisárov, ľudia, ktorí pracujú na poliach, sejú a žnú, zostanú a Egypt bude žiť ďalej!

Renisenb ho pozorne počúvala a prikývla: - Áno, chápem, čo tým myslíš. Len to, čo vidíš, čoho sa môžeš dotknúť, ochutnať, len to je skutočné… Zapísať si: „Mám dvestoštyridsať dutých mier jačmeňa“ neznamená nič, ak nemáš jačmeň. Napísať možno aj lož.

Hori sa zasmial, s akou vážnou tvárou to povedala. Renisenb náhle zvrtla rozhovor:

- Pamätáš sa, ako si mi kedysi pred rokmi opravil dreveného leva?

- Áno, Renisenb, pamätám.

- Teraz sa s ním hráva Teti… Je to ešte vždy ten istý lev. Na chvíľu sa odmlčala, potom pokračovala:

- Keď Khay odišiel do Osirisovej ríše, bola som veľmi smutná. Ale teraz, po návrate domov, budem opäť šťastná a na všetko zabudnem, pretože tu ostalo všetko pri starom. Vôbec nič sa nezmenilo.

- Si o tom presvedčená, Renisenb?

Prenikavo sa na neho zahľadela.

- Čo tým myslíš, Hori?

- Myslím, že sa vždy niečo mení. Osem rokov je osem rokov.

- Tu sa nič nezmenilo, - trvala na svojom Renisenb.

- Potom by sa azda malo niečo zmeniť.

- Nie, nie, chcem, aby všetko ostalo ako predtým, - ostro namietla Renisenb.

- Ale ani ty už nie si tá istá Renisenb, ktorá odchádzala s Khayom.

- Ale áno, som! A ak aj nie, tak čoskoro ňou opäť budem. Hori pokrútil hlavou.

- Nemôžeš sa vrátiť do minulosti, Renisenb. Je to podobné ako s tými mojimi mierami. Vezmem polovicu a pridám k nej štvrtinu, potom desatinu a ešte dvadsaťštvrtinu -a výsledok je celkom iná hodnota.

- Ale ja som stále iba Renisenb.

- Lenže Renisenb sa pod vplyvom prostredia stále mení, a tak sa z nej stáva iná Renisenb!

- Nie, nie! Ty si predsa tiež stále ten istý Hori!

- Môžeš si to myslieť, ale pravda to nie je.

- Ale áno, určite je! Ani Ahmose sa nezmenil! Je práve taký utrápený a ustarostený a Satipa ho terorizuje práve tak ako kedysi. Aj s Kait sa ako kedysi háda o rohože či o korálky, a keď sa vrátim, určite ich nájdem v družnej zábave a smiechu ako najlepšie priateľky. A Henet jednostaj sliedi po dome a načúva a večne narieka, že si nikto neváži jej oddanosť. A stará mama? Tá tiež neprestajne hromží na slúžky pre akési plátno. Nič sa nezmenilo, a keď sa onedlho vráti otec, už vopred počujem, ako bude kričať: ,,Prečo ste neurobili toto?“ alebo: „Mali ste to urobiť takto!‘’ Ahmose bude z toho celý zničený a Sobek sa len usmeje, akože jeho sa to netýka. Napokon bude otec nadržiavať Ipymu, celkom tak, ako keď mal osem rokov, hoci teraz má už šestnásť. Nič nebude inakšie! - celá zadychčaná zmĺkla.

- Nerozumieš mi, Renisenb, - vzdychol Hori a vľúdne pokračoval: - Stáva sa, že zlo príde zvonku a zasiahne tak, že to môže vidieť každý, no býva aj zlo, ktoré klíči vo vnútri a navonok sa neprejavuje. Pomaly, deň po dni mohutnie, až napokon zistíš, že celý plod je zhnitý - že ho zničila akási choroba.

Renisenb na neho prekvapene pozrela. Hovoril ako duchom neprítomný, akoby to ani nehovoril jej, ale sám pre seba.

- Čo máš na mysli, Hori? Desíš ma!

- I ja cítim strach.

- Na čo narážaš? O akom zle to hovoríš? Pozrel na ňu a náhle sa usmial:

- Zabudni na to! Myslel som na choroby, ktoré nivočia obilie.

- Ako sa mi uľavilo, - vydýchla si Renisenb. - Myslela som… ani sama neviem, čo som si myslela.

Kapitola II

TRETÍ MESIAC ZÁPLAV

štvrtý deň

1

Satipa sa rozprávala s Ahmosem. Jej prenikavý, až piskľavý hlas sa pri rozhovore takmer nemenil.

- Musíš trvať na svojom! Vždy ti to zdôrazňujem. Kým za každú cenu nepresadíš to, na čo máš právo, nikdy si nezískaš úctu. Tvoj otec tu len rozkazuje: „Toto treba urobiť a tamto treba urobiť“ a „prečo si ešte neurobil to alebo ono?“ A ty len pokorne načúvaš a prikyvuješ: áno, áno. Napokon sa ešte ospravedlníš, že si nestihol urobiť všetko, čo si podľa neho urobiť mal. Sami bohovia vedia, že otec žiada úplné nemožnosti! Zaobchádza s tebou ako s dieťaťom - ako s malým nezodpovedným chlapcom! Ako by si mal toľko rokov ako Ipy.

- Otec so mnou predsa vôbec nezaobchádza tak ako s Ipym, - namietal Ahmose pokojne.

- Nie, vôbec nie, - zaútočila Satipa na nový objekt s ešte väčšou zlosťou. - Do toho rozmaznaného fagana je celý zbláznený! A Ipy je navyše zo dňa na deň horší, na nevydržanie. Len sa prechádza po dvore ani páv a nechytí sa do nijakej roboty. Na všetko, čo sa od neho žiada, len odvrkne, že to nie je práca pre neho. Mal by sa hanbiť! Toto si však dovoľuje len preto, lebo vie, ako mu otec vo všetkom vyhovie a že sa ho zastane. Ty a Sobek by ste sa mali proti tomu tvrdo postaviť.

Ahmose pokrčil plecami:

- Malo by to vôbec význam?

- Ahmose, ja sa z teba zbláznim! To si celý ty! Nemáš štipku odvahy, si poddajný ako žena! So všetkým, čo ti otec povie, hneď súhlasíš!

- Mám otca veľmi rád a vážim si ho.

- Áno, a on práve to využíva. Ty sa správaš voči nemu pokorne ako baránok a ešte sa ospravedlňuješ aj za to, čo si nezavinil! Mal by si sa tiež rozkričať a odpovedať mu tak ako Sobek. Ten sa nikoho nebojí.

- Nezabúdaj však, Satipa, že otec sa spolieha na mňa, a nie na Sobeka. Jemu nedôveruje. Vždy a všetko necháva na môj úsudok, a nie na jeho.

- Práve preto by si sa mal konečne stať rovnocenným spolumajiteľom celého hospodárstva! Zastupuješ otca, keď je preč, vykonávaš v jeho neprítomnosti kňazské povinnosti, všetko leží na tebe, a predsa nemáš nijakú právomoc. V tom sa musí urobiť poriadok! Už je najvyšší čas uzavrieť zmluvu. Si muž v zrelom veku. Nie je správne, aby s tebou zaobchádzali ako s deckom.

- Otec si rád spravuje všetko sám, - odpovedal Ahmose váhavo.

- Práve preto! Robí mu potešenie, keď je každý v dome na ňom závislý a musí sa podriaďovať jeho vrtochom. Je to zlé, a bude ešte horšie. Tentoraz sa musíš do neho rázne pustiť, keď sa vráti domov. Musíš mu povedať, že si želáš písomné potvrdenie a že trváš na uzákonení svojho postavenia.

- Ani ma nevypočuje!

- Tak ho musíš prinútiť, aby ťa vypočul. Ach, keby som ja bola mužom! Keby som bola na tvojom mieste, vedela by som, čo robiť! Niekedy mám dojem, že som sa vydala za červíka.

Ahmoseho oblial rumenec.

- Uvidím, čo sa dá robiť. Mohol by som… áno, mohol by som sa s otcom o tom porozprávať… opýtať sa ho…

- Aké opytovanie? Musíš rázne žiadať! Koniec koncov, máš ho v hrsti. Ty si jediný, na koho môže zveriť majetok.

Na Sobeka sa nemôže spoľahnúť, pretože je pridivý, a Ipy je zasa primladý.

- Je tu ešte Hori.

- Hori nie je členom rodiny. Tvoj otec síce dá na jeho mienku, ale svoje žezlo neodovzdá nikomu okrem členov najbližšej rodiny. Lenže ja ti vidím do duše, Ahmose, ty si zbabelý a pokorný, v žilách ti nekoluje krv, ale mlieko! Nedokážeš myslieť na mňa a na naše deti. Kdeže, kým tvoj otec neumrie, zatiaľ tu nebudeme mať nijaké postavenie.

- Ty mnou opovrhuješ, Satipa, však? - spýtal sa zronený Ahmose.

- Iba čo ma hneváš!

- Tak počúvaj, sľubujem ti, že sa porozprávam s otcom hneď, ako sa vráti. Sľubujem.

- Áno, lenže ako sa s ním porozprávaš? - zahundrala si Satipa popod nos. - Ako chlap, či ako baba?

2

Kait sa hrala so svojím najmladším dieťaťom, malou Ankh. Dievčatko práve začínalo chodiť a Kait ho láskavými slovami povzbudzovala. Kľačala pred ním s rozpaženými rukami a čakala, kým sa dieťa odváži na nebezpečnú púť a pribatolí sa do maminho náručia.

Kait sa chcela pochváliť Sobekovi, aké pokroky robí ich dcérka, no náhle si všimla, že im Sobek nevenuje pozornosť, len tam sedí zadumaný a hlboká vráska škaredí jeho peknú tvár.

- Ach, Sobek, ty si ju nevidel! Kam si sa zahľadel? Maličká, povedz ockovi, že je ošklivý, keď si ťa nevšimne.

- Mám iné starosti, - odvrkol Sobek podráždene, -a kopu nepríjemností.

Kait si sadla na päty, zaklonila hlavu a odhrnula si vlasy, ktoré jej padali cez tmavé obočie, keď jej ich malá Ankh prštekmi rozstrapatila.

-Aké? Stalo sa niečo? - spýtala sa Kait bez väčšieho záujmu. Jej otázka vyznela takmer mechanicky.

- Celý háčik je v tom, že mi tu nikto nedôveruje, -vybuchol Sobek nahnevane. - Otec je už starý a má staromódne názory. Tvrdohlavo trvá na tom, že musí rozhodovať o každej maličkosti, a vôbec nedá na môj úsudok!

Kait prikývla a neurčito zamrmlala: - Áno, to je veľmi zlé.

- Keby mal Ahmose aspoň trochu odvahy, aby sa ma zastal, hádam by bola nádej, že sa otec spamätá a príde k rozumu. Ahmose sa ho však bojí a každý otcov príkaz splní do poslednej litery.

Kait zaštrngala na dieťa guľôčkami zavesenými na nitke a mierne povedala: - Áno, máš pravdu.

- A čo sa týka toho dreva, - ďalej hromžil Sobek, -poviem otcovi, keď sa vráti, že som sa rozhodol, ako som uznal za vhodné. Bolo predsa oveľa výhodnejšie dať si zaň zaplatiť ľanom ako olejom.

- Dozaista si konal správne.

- Áno, ale otec je zanovitý a všetko chce mať po svojom. Bude sa zlostiť a vykrikovať: ,,Povedal som ti, aby si drevo predal za olej! Len čo vytiahnem päty z domu, už narobíš škody. Si hlúpe chlapčisko, ktoré nič nevie!“ Čo si myslí, koľko mám rokov! Neuvedomuje si, že som zrelý muž, kým on má svoje najlepšie roky dávno za sebou. Jeho zastarané názory a odmietanie pružnejšieho spôsobu v obchodovaní zapríčinia oveľa slabšie výnosy z hospodárstva. Kto chce získať majetok, musí aj riskovať. Ja mám predstavivosť a odvahu, no on ani jedno ani druhé.

- Si smelý a bystrý, Sobek, - zalichotila mu Kait, ale pritom nespustila oči z dieťaťa.

- Ale tentoraz si vypočuje nepríjemnú pravdu, ak sa odváži nadávať mi a urážať ma! Ak mi nedá voľnú ruku, odídem!

V tom okamihu Kait prudko trhla hlavou a ustrnula s rukou ešte stále vystretou k dieťaťu:

- Odídeš? A kam by si šiel?

- Kamkoľvek! Neznesiem, aby ma ďalej preháňal, šikanoval a tyranizoval ten hašterivý, samoľúby starec, ktorý mi nedožičí ani trochu samostatnosti, aby som ukázal, čo viem.

- To teda nie, - ostro namietla Kait. - Vravím ti, nie, Sobek.

Prekvapene na ňu pozrel, pretože až teraz, keď zvýšila hlas, si uvedomil jej prítomnosť. Zvykol si na ňu ako na tichý, chlácholivý sprievod pri svojich rečiach, takže často zabúdal, že aj ona je mysliacou živou bytosťou.

- Čo tým chceš povedať, Kait?

- Chcem povedať, že nedovolím, aby si sa správal ako blázon. Celý majetok, pozemky, sady, dobytok, drevo, polia s ľanom, všetko patrí tvojmu otcovi, všetko! Keď sa otec pominie, bude to naše: tvoje, Ahmoseho a našich detí. Ak sa s otcom poharkáš a odídeš, môže sa stať, že rozdelí aj tvoju čiastku medzi Ahmoseho a Ipyho - beztak ho má až priveľmi rád. Ipy to vie a šikovne to využíva. Nesmieš nahrávať Ipymu. Veľmi by sa mu hodilo, keby si sa s Imhotepom pohádal a odišiel. Musíme predsa myslieť na deti.

Sobek na ňu chvíľu prekvapene pozeral a potom sa zasmial, nevychádzajúc z údivu:

- Žena je nevyspytateľný tvor. Nevedel som, Kait, že to máš tiež v povahe a že sa vieš tak rozohniť.

- Nehádaj sa s otcom. Neodvrávaj mu, - pokračovala Kait vážne. - Buď rozumný a vydrž.

- Vari máš pravdu, ale môže to trvať ešte dlhé roky. Otec by nás predsa len mal urobiť rovnocennými spoločníkmi.

- To neurobí, - potriasla Kait hlavou. - Robí mu veľkú radosť, keď môže všade vyhlasovať, že všetci jeme jeho chlieb, že sme na ňom závislí a že bez neho by sme neboli ničím!

Sobek na ňu zvedavo pozrel:

- Ty nemáš môjho otca rada, Kait.

Ale tá sa už zase skláňala k drobčiacemu dievčatku.

- Poď, miláčik, pozri, tu máš bábiku. Poď, poď… Sobek pozoroval jej zohnutú tmavú hlavu. Potom sa obrátil a so zmäteným výrazom v tvári odišiel.

3

Esa poslala po svojho vnuka Ipyho.

Pekný mladík nespokojného výzoru stál pred ňou a počúval výčitky, ktorými ho zasýpala prenikavým piskľavým hlasom. Hrešila ho a nespúšťala z neho oči, síce už trochu zastreté, ale ešte stále bystré a prenikavé.

- Čo to počúvam? Nijaká robota ti vraj nevonia? Odmietaš pomôcť Ahmosemu pri práci na poliach, pretože by si vraj radšej mal na starosti býky. Kam by sme došli, keby si také decko vyberalo, čo chce a čo nechce robiť?!

- Nie som už decko, - spurne odvrkol Ipy. - Som dospelý. Tak prečo so mnou zaobchádzajú ako s dieťaťom? Každý ma len diriguje, nikto sa ma nespýta na moju mienku, nič nesmiem robiť sám od seba. Ahmose mi ustavične rozkazuje. Čo si vlastne o sebe myslí?

- Je to tvoj starší brat a zodpovedá za všetko vtedy, keď je môj syn Imhotep preč.

- Ahmose je hlúpy, hlúpy a ťarbavý. Ja som oveľa šikovnejší ako on. A Sobek je práve taký hlúpy, nech sa akokoľvek chvastá a tára, aký je vraj bystrý. Otec práve písal, aby som robil len takú prácu, akú si sám vyberiem.

- To znamená: vôbec nič, - prerušila ho Esa.

- A ešte písal, že mám dostať viac jesť a piť, a keď sa dozvie, že nie som spokojný a že so mnou zle zaobchádzajú, veľmi sa nahnevá.

Pri posledných slovách sa potuteľne uškrnul.

- Si skazený fagan, - vyhŕkla Esa energicky. - Uvidíš, že to poviem Imhotepovi.

- Nie, to nie, stará mama, to neurobíš.

Úškrn sa zmenil na zaliečavý, až vyzývavý úsmev.

- Veď ty a ja, stará mama, sme v tejto rodine jediní, čo máme rozum.

- Bezočivec!

- Otec sa vždy spolieha na tvoj úsudok. Dobre vie, aká si múdra.

- Možno som, aspoň si to o sebe tiež myslím. Ale nepotrebujem, aby si mi to vravel práve ty.

Ipy sa zasmial.

- Urobila by si lepšie, stará mama, keby si držala so mnou.

- O čom to rozprávaš?

- Nevieš, že moji veľkí bratia sú veľmi nespokojní? Ale ty to vieš. Henet ti všetko donesie. Satipa podpichuje Ahmoseho vo dne v noci, kedykoľvek jej príde do cesty. A Sobek trpne od strachu, ako bude otec zúriť, keď sa dozvie, ako hlúpo predal drevo. Vieš, stará mama, čo z toho vyplýva? Že za rok, za dva sa stanem otcovým spoločníkom a potom otec urobí všetko, čo si budem želať.

- Ty, najmladší z rodiny?

- Čo záleží na veku? Otec je jediný, kto tu má moc. A ja som zasa jediný, kto vie, ako na otca.

- To je diabolská reč! - zvolala Esa.

- Nie si hlúpa, stará mama, - pokračoval Ipy mäkko. -Veľmi dobre vieš, že otec, napriek všetkým siláckym rečiam, je v skutočnosti slaboch…

Náhle zmĺkol. Všimol si totiž, že Esa otočila hlavu a zadívala sa ponad jeho plece. Obrátil sa a stŕpol, keď zbadal, že tesne za ním stojí Henet.

- Imhotep je teda slaboch? - ozvala sa Henet tenkým plačlivým hlasom. - Myslím, že sa nepoteší, keď sa dozvie, čo si o ňom povedal.

Ipy sa krátko, násilne zasmial.

- Lenže ty mu to nepovieš, Henet, však nie… však mi to sľúbiš, moja milá Henet…

Henet podišla k Ese.

- Samozrejme, nikdy nechcem vyvolávať mrzutosti, -povedala zvýšeným a trochu plachým hlasom. - Ty to vieš… Som vám všetkým veľmi oddaná. Nikdy nehovorím o tom, čo som počula, pokiaľ to, pravda, nepokladám za svoju povinnosť…

- Ja som len trochu doberal starú mamu, nič viac, -vyhováral sa Ipy. - Otcovi to poviem sám. On dobre vie, že som také čosi nemohol myslieť vážne.

Náhlivo jej kývol hlavou na pozdrav a vyšiel z miestnosti.

Henet sa zadívala za ním a potom sa obrátila k Ese:

- Krásny chlapec - krásny, nádherne urastený! A ako smelo hovorí!

- Vedie nebezpečné reči, - prerušila ju ostro Esa. -Nepáčia sa mi myšlienky, ktoré si vzal do hlavy. Môj syn ho priveľmi rozmaznáva.

- Kto by ho nerozmaznával? Je to pekný a príťažlivý mládenec.

- Krásnym robia človeka len krásne činy, - vyhlásila Esa nástojčivo.

Odmlčala sa a potom váhavo pokračovala:

- Henet, som znepokojená.

-Znepokojená, Esa? Čo teba môže trápiť? Nerob si starosti, pán domu sa čoskoro vráti a všetko bude zasa v poriadku.

- Myslíš, že bude? Som zvedavá. Po chvíľke mlčania sa spýtala:

- Je môj vnuk Ahmose doma?

- Pred chvíľou som ho videla prichádzať po nádvorí.

- Choď mu povedať, že by som sa s ním chcela porozprávať.

Henet odišla. Vzápätí našla Ahmoseho v tieni chodby s pestro pomaľovanými stĺpmi a odovzdala mu Esin odkaz. Ahmose okamžite poslúchol a šiel.

- Ahmose, Imhotep sa už čoskoro vráti, - bez okoľkov ho oslovila Esa.

Láskavá Ahmoseho tvár zažiarila:

- Áno, to je veľmi dobre.

-Je všetko v poriadku? Vybavili ste všetko, ako bolo treba?

- Usiloval som sa splniť otcove príkazy, ako som len najlepšie vedel.

-A čo Ipy? Ahmose si vzdychol.

- Otec je k nemu priveľmi zhovievavý. Pre takého chlapca to nie je práve najosožnejšie.

- Musíš to teda Imhotepovi vysvetliť. Ahmose sa zatváril rozpačito:

- Postavím sa za teba, - povedala Esa pevne.

- Niekedy, - vzdychol si Ahmose, - sa človeku zdá, že sú na svete len samé ťažkosti. Ale keď sa otec vráti, všetko zas príde do starých koľají. Nech si potom robí podľa svojej hlavy. Veľmi ťažko je robiť za neho tak, ako by si to on želal, keď tu nie je, a najmä keď nemám právomoc a konám iba v jeho zastúpení.

- Si dobrý syn, - povedala Esa pomaly. - Verný a oddaný. Si aj dobrý manžel. Riadiš sa príslovím, že muž má milovať svoju ženu a postarať sa jej o domov. Má ju nasýtiť a zaobliecť, zahrnúť ju drahými masťami na pestovanie tela a tešiť jej srdce, pokiaľ žije. Je tu však aj iné príslovie: Nech nedopustí, aby mu vládla! Keby som bola na tvojom mieste, vnuk môj, vzala by som si túto poučku k srdcu…

Ahmose sa na ňu zadíval a tvár mu oblial rumenec. Potom sa obrátil a bez slova odišiel.

Kapitola III

TRETÍ MESIAC ZÁPLAV

štrnásty deň

1

Všade panoval horúčkovitý zhon. V kuchyni upiekli už stovky pecňov chleba, aróma póru, cesnaku a všelijakého korenia sa miešala s vôňou pečených kačíc. Ženy vzrušene vykrikovali a rozkazovali a sluhovia behali z miesta na miesto.

- Pán… pán prichádza… - nieslo sa od ucha k uchu. Renisenb pomáhala viť vence z lotosových kvetov a z kvetov divého maku. Srdce jej plesalo od šťastia. Otec sa vracia domov! Za niekoľko posledných týždňov bez ťažkostí zapadla do starých koľají svojho predošlého života. Prvý pocit odcudzenia a úzkosti z čohosi neznámeho, ktorý v nej vyvolali, ako sa nazdávala, Horiho slová, sa vytratil. Cítila sa opäť ako niekdajšia Renisenb a práve tak Ahmose, Satipa, Sobek a Kait jej pripadali takí istí ako pred rokmi. A teraz, práve tak ako v minulosti, všade je plno zhonu a ruchu okolo príprav na Imhotepov návrat. Vopred dostali správu, že príde ešte pred zotmením. Na brehu rieky stál na stráži sluha, aby im hneď oznámil pánov príchod, a zrazu sa ozvalo jeho hlasné volanie, ktorým dával dohovorený signál.

Renisenb odhodila kvety a rozbehla sa spolu s ostatnými. Všetci sa náhlili ku kotvišťu na brehu Nílu. Ahmose a Sobek už boli tam, uprostred malého zástupu dedinčanov, rybárov a roľníkov. Všetci vzrušene volali, dvíhali ruky a mávali.

Áno, proti prúdu, hnaná severným vetrom, sa rýchlo približovala veľká bárka s napnutou mohutnou štvorcovou plachtou. Tesne za ňou sa plavila ďalšia, na ktorej sa tiesnili muži i ženy - bola to lodná kuchyňa. Teraz už Renisenb rozoznala na lodi otca, ako tam sedel s lotosovým kvetom v ruke a pri ňom ešte niekto.

Jasot na brehu mohutnel, Imhotep mával na pozdrav a lodníci priťahovali laná. Hlasné volanie: „Vítame nášho pána,“ sa miešalo s vďakou bohom za šťastný návrat. O malú chvíľu už Imhotep kráčal po brehu, pozdravoval členov svojej rodiny a ďakoval za hlasné pozdravy, ako vyžadovala obyčaj.

- Buď pochválený, Sobek, syn Neithy, ktorý ťa ochraňoval na vodách! Vďaka Ptahovi z Memfisu, ktorý ťa k nám privádza! Buď oslávený, Re, boh Slnka, ktorý žiari nad dvoma krajinami!

Renisenb, omámená všeobecným vzrušením, pretláčala sa dopredu.

Imhotep vznešene predstúpil pred ľudí, a vtedy si Renisenb uvedomila, aký je vlastne malý. „A ja som si ho vždy predstavovala oveľa vyššieho,“ pomyslela si.

Zmocnil sa jej čudný, skoro nepríjemný pocit.

Že by sa otec vekom tak scvrkol? Alebo si ho zle zapamätala?

Vždy ho považovala za vynikajúceho človeka, síce tyranského a často hromžiaceho, s ničím nespokojného, až sa tomu občas musela v duchu zasmiať, ale predsa v jej predstavách bol osobnosťou. No tento malý, tučný, postarší muž, presvedčený o svojej dôležitosti, a predsa akosi málo úspešný vo svojej snahe zapôsobiť… Čo sa to s ňou deje? Čo za spurné myšlienky sa jej to tisnú do hlavy?

Imhotep medzitým skončil obradné prejavy zvítania a pristúpil k osobným pozdravom. Začal sa objímať so svojimi synmi.

- Ach, môj dobrý, usmiaty Ahmose, viem, že si bol usilovný počas mojej neprítomnosti… A ty, Sobek, môj driečny mládenec, vidím, že sa stále oddávaš radostiam svojho srdca. A hľa, Ipy, najdrahší Ipy… poď, postav sa sem, nech si ťa obzriem. Narástol si, zmužnel, ani nevieš, ako sa teším, že ťa mám zase pri sebe! A Renisenb, moja milovaná dcéra, je opäť doma. Satipa, Kait, moje nemenej milované dcéry… A čo ty, Henet - moja verná Henet?

Henet kľačala pri jeho nohách a objímala mu kolená, nápadne si utierajúc slzy radosti.

- Som rád, že ťa zase vidím, Henet. Ako sa máš? Si spokojná? Vidím, že si oddaná ako vždy… a to ma blaží.

- Zdravím ťa, môj vynikajúci Hori, ktorý múdro vedieš účty a umne narábaš perom! Dobre ste hospodárili? Som presvedčený, že áno.

Keď sa konečne skončili pozdravy a ustal hurhaj, zdvihol Imhotep ruku na znamenie ticha, potom sa silným a zvučným hlasom opäť ujal slova:

- Synovia a dcéry, priatelia! Mám pre vás novinu. Ako všetci dobre viete, už veľa rokov som ako muž žil osamelým životom. Moja žena, vaša matka, Ahmose a Sobek, a moja ďalšia sestra, tvoja matka, Ipy, odišli pred mnohými rokmi do ríše Osirisa. Tak vám, Satipa a Kait, privádzam novú sestru, aby sa delila s vami o domov. Tu, hľa, je Nofret, a prajem si, aby ste ju mali radi. Prišla so mnou zo severu, z Memfisu, a keď znova odídem, zostane tu s vami.

Pri týchto slovách vzal za ruku nejakú ženu a postavil ju vedľa seba. Stála tam s hlavou hrdo vztýčenou a s prižmúrenými očami, mladá, vyzývavá a krásna.

„Veď je úplne mladučká, možno mladšia ako ja,“ pomyslela si zhrozená Renisenb.

Nofret stála ticho. Na perách jej pohrával sotva badateľný úsmev - bolo v ňom skôr opovrhnutie, ako snaha zapáčiť sa.

Mala rovné čierne obočie, nádhernú tmavobronzovú pleť a riasy také dlhé a husté, že jej bolo ťažko vidieť do očí.

Celá rodina, nemilo prekvapená, hľadela na ňu v nemom mlčaní.

- Tak poďte, deti, privítajte Nofret, - ozval sa Imhotep mierne podráždeným hlasom. - Neviete pozdraviť ženu, ktorú si váš otec privádza do domu?

Začali ju teda zdržanlivo a rozpačito vítať.

S predstieranou srdečnosťou, ktorou sa zrejme usiloval zakryť pocit trápnosti, Impoteh veselo zvolal:

-Tak to má byť! A teraz ťa Satipa, Kait a Renisenb zavedú do ženskej časti domu. Kde máš batožinu? Vyniesol ju už niekto na breh?

Vzápätí povynášali z lode ťažkú batožinu. Imhotep sa prihovoril Nofret: - Šperky a šatstvo máš už na mieste. Choď a dozerá j pri vybaľovaní.

Keď ženy konečne odišli, obrátil sa k synom:

- Čo je doma nového? Je všetko v poriadku?

- Tie dolné polia, ktoré sme prenajali Nakhtovi… - začal Ahmose, ale otec ho hneď prerušil.

- Teraz nijaké podrobnosti, milý Ahmose. Tie počkajú. Dnes večer sa treba veseliť. Zajtra si s tebou a Horim pohovorím o obchodných záležitostiach. Poď, Ipy, chlapče môj, prejdeme sa pešky do domu. Ako si vyrástol, veď si o hlavu vyšší ako ja!

Zamračený Sobek kráčal za otcom a Ipym a hundral Ahmosemu do uší:

- Šperky a šatstvo, počul si? Tam sa podel výnos zo severných majetkov! Naše peniaze!

- Čuš! - šepkal Ahmose. - Počuje ťa otec!

- Nech počuje! Ja sa ho nebojím tak ako ty.

Len čo došli domov, vošla do Imhotepovej izby Henet, aby mu pripravila kúpeľ. Celá žiarila od šťastia. Imhotepa náhle opustila predstieraná srdečnosť.

- Tak čo, Henet, čo si ty myslíš o mojej voľbe?

Hoci bol pevne rozhodnutý presadiť svoju vôľu, veľmi dobre vedel, že Nofretin príchod vyvolá búrku, prinajmenšom v ženskej časti domu. Henet však bola iná, bola to mimoriadne oddaná bytosť a nesklamala ho.

- Je krásna! Úchvatná! Tie nádherné vlasy a postava! Jedine taká je ťa hodna, Imhotep. Čo viac sa ešte dá povedať? Tvoja milovaná nebohá žena bude iste rada, že si si vybral takú spoločníčku pre potešenie ďalších dní.

- Myslíš, Henet?

- Som si tým istá, Imhotep. Po toľkom žalostení za ňou je už načase, aby si sa znova radoval zo života.

- Ty si nebohú dobre poznala… Ja som už tiež cítil, že prišiel čas, aby som opäť žil, ako má žiť muž. A - hm, čo myslíš, manželky mojich synov a dcéra - neprijmú to snáď s nevôľou?

- Nemali by, - usúdila Henet. - Vari nie sú všetci v tomto dome závislí na tebe?

- Máš pravdu, čistú pravdu, - prikývol Imhotep.

- Žijú z tvojej štedrosti, odievaš ich, aj sýtiš - všetok ich blahobyt je výsledkom tvojej námahy.

- Tak vidíš, - vzdychol si Imhotep. - Neustále sa starám len o ich dobro, a predsa niekedy pochybujem, či si vôbec uvedomujú, za čo sú mi zaviazaní.

- Musíš im to vedieť pripomenúť, - povedala Henet, prikyvujúc hlavou. - Ja, tvoja pokorne oddaná Henet, nikdy nezabudnem, za čo ti vďačím, ale deti bývajú nevďačné a sebecké a namýšľajú si, aké sú dôležité. Neuvedomujú si, že iba vykonávajú rozkazy, ktoré dávaš ty.

- Máš pravdu, - povedal Imhotep. - Vždy som tvrdil, že si múdre stvorenie, Henet.

Henet si vzdychla: - Len keby tak zmýšľali aj ostatní!

- Ako tomu mám rozumieť? Vari sa voči tebe správali neúctivo?

- Nie, nie. Oni si jednoducho neuvedomujú, že pre nich musím bez prestania drieť. Napokon, ja to robím rada, ale nedostane sa mi za to ani slovíčka uznania a náklonnosti. A v tom to práve väzí.

- Toho sa ti dostane odo mňa, - povedal Imhotep. -A pamätaj si, že toto je vždy tvoj domov.

- Si veľmi láskavý, pán môj. - Chvíľku mlčala a potom dodala: - V kúpeľni je pripravená teplá voda a otroci už čakajú. Keď sa vykúpeš a oblečieš, máš prísť k svojej matke. Prosí ťa, aby si ju navštívil.

- Ach, moja matka. Áno, áno, samozrejme… Imhotep zrazu akosi zrozpačitel. Svoj zmätok zakryl rýchlou odpoveďou:

- Prirodzene, chcel som za ňou zájsť. Povedz Ese, že hneď prídem.

2

Esa, oblečená do svojho najlepšieho, bohato zriaseného plátenného rúcha, si premerala syna pobavene, s iróniou.

- Vitaj, Imhotep. Tak si sa nám vrátil, a ako sa dozvedám, nie sám.

Imhotep sa vytiahol a trochu zahanbene odpovedal:

- Ach tak… už si počula?

- Pochopiteľne. V tomto dome to bzučí novinkami. Dievča je vraj veľmi pekné a mladučké.

- Má devätnásť rokov a… nevyzerá zle.

Esa sa zasmiala. Bol to skôr štipľavý úškľabok starej ženy.

- No prosím, - povedala. - Niet väčšieho hlupáka nad starého blázna!

- Drahá mama, som skutočne v pomykove, ako tomu mám rozumieť.

- Vždy si bol hlupák, Imhotep! - pokojne mu odsekla Esa.

Imhotep sa spamätal a vyprskol od hnevu. Zvyčajne si býval neotrasiteľné istý svojou dôležitosťou, ale jeho matka vždy vedela preraziť pancier jeho domýšľavosti. V jej prítomnosti sa jeho sebadôvera načisto rúcala. Mierne uštipačný záblesk v jej takmer nevidomých očiach sa nikdy neminul účinkom a vždy ho privádzal do rozpakov; nebolo pochýb, že matka nikdy nemala prehnanú mienku o jeho schopnostiach, a hoci dobre vedel, že jeho vlastné sebahodnotenie je správne a matkine názory sú bezvýznamné, predsa jej postoj vždy hlboko zasiahol jeho márnomyseľnosť.

- Je to vari také zvláštne, keď si muž privedie domov ženu?

- Vôbec nie. Muži sú poväčšine hlupáci.

- Nechápem, čo je na tom hlúpe.

- Vari si myslíš, že prítomnosť toho dievčaťa prispeje k rodinnej pohode? Satipa a Kait budú celé bez seba a popudia svojich mužov.

- Čo to má s nimi spoločné? Majú vôbec právo niečo namietať?

- Nie, to nemajú.

Imhotep začal zlostne chodiť hore-dolu.

- Nemôžem si vari robiť vo svojom dome, čo chcem? Nestarám sa o svojich synov a o ich rodiny? Či nemôžu ďakovať za celé živobytie iba mne? Mám im to vari večne pripomínať?

- Pripomínaš im to veľmi často a rád, Imhotep.

- Veď je to pravda! Všetci sú závislí odo mňa! Všetci!

- A myslíš, že je to správne?

- Chceš mi vari nahovoriť, že nie je dobre, keď sa človek stará o vlastnú rodinu?

Esa si vzdychla.

- Nezabúdaj, že pre teba pracujú.

- Chceš vari, aby som ich podporoval v záhaľke? Samozrejme, že pracujú.

- Sú to predsa dospelí ľudia, prinajmenšom Ahmose a Sobek. Viac ako dospelí.

- Sobek je nerozvážny a všetko robí zle. Okrem toho je ešte často bezočivý, a to mu nebudem trpieť. Ahmose je dobrý, poslušný chlapec…

- Už dávno nie je chlapec!

- Niektoré veci mu však musím opakovať dvakrát aj trikrát, kým ich pochopí. Musím všade byť, na všetko myslieť. Celý čas, čo som preč, diktujem pisárom podrobné pokyny, aby sa moji synovia mali podľa čoho riadiť… Nemám si kedy ani oddýchnuť, ani vyspať sa! A teraz, keď sa konečne vrátim domov a zaslúžil by som si trochu pokoja, tu máš! Nové starosti! Dokonca aj ty, moja matka, mi upieraš právo mať ženu ako ostatní muži. Hneváš sa…

- Nehnevám sa, - prerušila ho Esa. - Bavím sa. Bude to naozaj výborná zábava pozorovať túto domácnosť. Predsa ti však radím: keď pôjdeš opäť na sever, vezmi to dievča so sebou.

- Jej miesto je tu, v mojom dome! A beda tomu, kto by sa opovážil s ňou zle zaobchádzať.

- Tu nejde o zlé zaobchádzanie. Nezabúdaj, že na suchom strnisku ľahko oheň vzbĺkne. O ženách sa hovorí, že nič dobrého nevzíde z miesta, kde je ich veľa.

Esa sa odmlčala a potom pomaly riekla - Nofret je krásna, ale pamätaj si:

Muž hebkým telom ženy,

k zblázneniu býva omámený:

no prejde chvíľa snení

- a farbu náhle celkom zmení.

Pri citovaní ďalších veršov stíšila hlas:

Čo z krásnych snov, zmámených očí, beztak sa smrťou všetko skončí…

Kapitola IV

TRETÍ MESIAC ZÁPLAV

pätnásty deň

1

Imhotep so zlostným mlčaním počúval, ako Sobek vysvetľuje predaj dreva. Tvár mu očervenela a žily na spánkoch mu viditeľne pulzovali.

Bezstarostný výzor, ktorý Sobek nasadil, pomaly mizol. Bol rozhodnutý všetko obhájiť, ale rastúce hrozivé vrásky na otcovej tvári ho oberali o istotu, takže začal jachtať.

Imhotep ho napokon netrpezlivo prerušil:

- Dobre, dobre. Zasa si si myslel, že máš viac rozumu ako ja, a nerešpektoval si moje pokyny! Tak je to vždy, keď nie som tu a na všetko nedohliadnem sám. - Rozčúlene si vzdychol. - Neviem si ani predstaviť, čo by z vás tu bolo bezo mňa!

- Ponúkala sa možnosť väčšieho zisku, - pokračoval Sobek zaťato. - Riskoval som. Človek predsa nemôže ustavične opatrne a bojazlivo trocháriť!

- Ibaže ty vôbec nie si opatrný! Si zbabelý a priveľmi opovážlivý, tvoje názory nestoja za nič!

- Mal som vôbec niekedy príležitosť uplatniť svoj názor?

- Uplatnil si ho teraz, - stroho poznamenal Imhotep, - a proti môjmu výslovnému príkazu.

- Príkazu? Musím sa stále podriaďovať tvojim príkazom?! Som predsa dospelý človek.

- Kto ťa živí a šatí? - Imhotep sa prestal ovládať a rozkričal sa. - Kto myslí na tvoju budúcnosť? Kto sa stará o tvoj blahobyt a vôbec o blahobyt vás všetkých? Keď klesla hladina Nílu a hrozil nám hlad, nezariadil som, aby nám poslali sem na juh potraviny? Máte šťastie, že váš otec pamätá na všetko! A čo za to chcem? Nič, len aby ste usilovne pracovali, snažili sa a poslúchali moje príkazy.

- Áno, - vykríkol Sobek. - Musíme pre teba drieť ako otroci, aby si ty mal za čo kupovať zlato a šperky svojej milej.

Imhotep rozzúrene priskočil k nemu:

- Bezočivé chlapčisko! Tak sa rozprávaš s otcom?! Daj si pozor, aby som ťa nevyhodil z domu, potom si môžeš ísť, kam chceš!

- Ak si ty nedáš pozor, aj pôjdem, to ti hovorím! Mám veľa dobrých nápadov, ktoré by nám priniesli zisk, len keby som nemal ruky spútané tvojím úzkostlivým opatrníctvom a mohol konať podľa svojej vôle.

- Skončil si? - spýtal sa zlostne Imhotep.

- Áno, skončil, nemám už viac čo povedať. Nateraz… - zavrčal Sobek, ktorému sa po výbuchu uľavilo.

- Tak choď a dozri na statok. Niet času na leňošenie. Sobek sa otočil a nasrdený odišiel. Nofret stála opodiaľ, a keď šiel okolo nej, pozrela na neho ponad plece. Jej smiech vohnal Sobekovi krv do tváre. Výhražne k nej prikročil. Nofret však stála nehybne a pohŕdavo sa naňho dívala spod privretých viečok.

Sobek niečo zahundral a šiel ďalej svojou cestou. Nofret sa opäť zasmiala a podišla k Imhotepovi, ktorý už dovrával Ahmosemu.

- Čo ťa to posadlo, že si dovolil Sobekovi konať tak hlúpo? - pýtal sa podráždene. - Mohol si tomu zabrániť. Dobre vieš, že nemá rozum a nevyzná sa ani v kúpe ani v predaji. Myslí si, že všetko dopadne tak, ako chce on.

- Nechápeš moje ťažkosti, otec, - bránil sa Ahmose. -Povedal si mi, aby som poveril Sobeka predajom toho dreva. Preto som ho nechal, aby konal podľa vlastného rozumu.

- Akého rozumu? Veď nijaký nemá! Musí bezpodmienečne plniť moje príkazy a ty si zodpovedný za to, aby ich splnil.

- Ja? - zapýril sa Ahmose. - Akým právom?

- Takým, aké ti dávam.

- Ale ja tu nemám uzákonené postavenie. Keby som bol podľa zákona tvojím spoločníkom…

Zarazil sa, pretože prichádzala Nofret. Krútila v prstoch kytičku červeného maku a zívala.

- Nešiel by si so mnou do malého pavilónka pri jazere, Imhotep? Je tam chládok a pripravili ti ovocie a kvas. Určite si už vydal všetky príkazy.

- O chvíľočku, Nofret, o chvíľočku.

- Poď hneď, - nástojila Nofret zamatovo mäkkým hlasom. - Želám si, aby si šiel hneď teraz…

Imhotepovi to polichotilo a vyzeral až ostýchavo. Ahmose rýchle pokračoval, skôr ako jej mohol otec odpovedať.

- Nechaj nás najprv dohovoriť. Je to dôležité. Rád by som sa ťa opýtal…

Nofret sa mu obrátila chrbtom a oslovila Imhotepa:

- Nemôžeš si robiť vo vlastnom dome, čo chceš?

- Inokedy, syn môj, inokedy, - stroho povedal Imhotep Ahmosemu a odišiel s Nofret.

Ahmose zostal sám a díval sa, ako odchádzajú. Vtom vyšla z domu Satipa a pristúpila k nemu: - Tak čo, hovoril si s ním? Čo ti povedal? - vyzvedala sa dychtivo.

- Nebuď taká netrpezlivá, Satipa, - vzdychol si Ahmose. - Nebol na to vhodný čas.

- Pravdaže, to sa dalo čakať! - vyhŕkla Satipa zlostne. -Večne hovoríš to isté! Pravda je taká, že sa svojho otca bojíš. Si bojazlivý ako ovca, vieš len mekotať, ale postaviť sa mu ako chlap, to nedokážeš! Vari len nechceš odvolať, čo si mi sľúbil? Znova ti tvrdím, že z nás dvoch som naozajstným mužom ja. Ty iba táraš a sľubuješ! Vraj , ‚porozprávam sa s otcom hneď v prvý deň!“ A čo sa stalo?

Satipa sa odmlčala, nie preto, že už skončila, ale aby nabrala dych. Ahmose to využil a mierne ju tíšil:

- Mýliš sa, Satipa. Začal som, ale nás prerušili.

- Prerušili? Kto?

- Nofret.

- Nofret! Tá ženská! Tvoj otec by nemal dovoliť, aby ho vyrušovala, keď sa rozpráva so svojím najstarším synom o obchodných záležitostiach. Ženy by sa vôbec nemali miešať do obchodných záležitostí.

Ahmose možno dúfal, že Satipa sa bude riadiť názorom, ktorý tak pohotové vyslovila, ale nepustila ho k slovu. Rozprávala ďalej:

- Tvoj otec by jej to mal okamžite zaraziť.

- Môj otec, - podotkol Ahmose sucho, - nedal vôbec najavo, že mu to nie je po vôli.

- Taká hanebnosť, - vyhlásila Satipa. - Tá si ho úplne podmanila. Inakšie by jej nedovolil hovoriť a robiť, čo sa jej zapáči.

- Je veľmi pekná, - zamyslene podotkol Ahmose.

- No, vyzerá dobre, - zasipela Satipa, - ale správať sa nevie! Je nevychovaná! Vôbec nedbá na to, že je k nám hrubá.

- A nie ste náhodou hrubé vy k nej?

- Ja som stelesnená zdvorilosť. Kait a ja sa k nej správame nanajvýš úctivo. Neboj sa, nedáme jej dôvod, aby sa otcovi sťažovala. Obidve môžeme vyčkať, kým príde náš čas.

- Čo tým myslíš, vyčkať, kým príde váš čas? - prísne na ňu pozrel Ahmose.

Satipa sa významne usmiala a pohla sa na odchod. - To, čo mám na mysli, je čisté ženský spôsob myslenia - tomu by si ty nerozumel. Máme svoje spôsoby a svoje zbrane! Nofret by urobila dobre, keby krotila svoju bezočivosť. Napokon, kde u nás žena žije svoj život? Predsa v zadnej časti domu - medzi ostatnými ženami.

V Satipinom hlase zaznievali zvláštne významné tóny:

- Tvoj otec tu nebude vždy, - dodala. - Odíde opäť na svoje majetky na severe. A potom… uvidíme…

- Satipa…

Satipa sa zlovestne zasmiala a vrátila sa do domu.

2

Deti sa hrali a pobiehali okolo jazera. Dvaja Ahmoseho synovia, pekní chlapci, sa skôr podobali na Satipu ako na svojho otca. S nimi sa hrali aj tri Sobekove deti, najmladšie z nich bolo ešte batoľa. Bola tam aj Teti, vážne, utešené štvorročné dievčatko.

Hádzali si loptu, smiali sa a vykrikovali. Občas sa pohádali a vtedy sa prenikavo ozval hnevlivý detský plač.

Imhotep pokojne sedel a popíjal kvas. Nofret sedela pri ňom.

- Ako sa tie deti rady hrajú pri vode, - poznamenal. - Čo mi pamäť siaha, vždy to takto bývalo. Do Hathor, koľko narobia kriku!

- Skutočne, malo by tu byť tichšie, - vpadla mu do reči Nofret. - Prečo im nepovieš, aby sa hrali niekde inde, keď si tu ty? Keď si chce pán domu odpočinúť, mal by sa brať na to ohľad. Nemyslíš?

- Ja… áno… - váhal Imhotep. Bol to pre neho nový nápad, ale polichotil mu.

- Neprekážajú mi, skutočne, - povedal napokon neisto. - Zvykli si hrávať sa tu, koľko sa im zachce, - dodal skoro placho.

- Keď si preč, prosím, - povedala Nofret. - Ale podľa môjho názoru, Imhotep, keď uvážim, čo všetko pre rodinu robíš, mali by brať väčší ohľad na tvoje významné postavenie. Si príliš mierny, príliš povoľný.

Imhotep si pokojne vydýchol: - Bola to vždy moja slabosť. Nikdy som si nepotrpel na vonkajšie prejavy.

- A preto tie ženské, manželky tvojich synov, využívajú tvoju dobrotu… Mali by pochopiť, že tu musí byť pokoj a ticho, keď si prídeš sem odpočinúť. Pozri, pôjdem povedať Kait, aby zobrala svoje aj ostatné deti a odviedla ich preč. Budeš mať pokoj a ticho.

- Si starostlivé dievča, Nofret, dobré a pozorné. Vždy myslíš na moje pohodlie.

- Tvoja radosť je i mojou radosťou, - zašepkala Nofret. Vstala a podišla k jazierku, kde sa Kait hrala so svojím prostredným, trochu rozmaznaným synom. Kľačali na brehu a púšťali na vodu lodičku.

-Neodviedla by si deti niekam inam? - oslovila ju Nofret.

- Niekam inam? - Kait na ňu vyvalila nechápavo oči. - Čo tým myslíš? Vždy sa predsa hrávajú tu.

- Dnes sa nebudú. Imhotep potrebuje pokoj a vaše deti sú príliš hlučné.

Kaitinu tvár zalial rumenec.

- Mala by si si dať pozor na reči, Nofret! Imhotep sa rád díva, ako sa hrajú deti jeho synov. Sám to povedal.

- Ale dnes nie, - odvrkla Nofret. - Poslal ma, aby som ti povedala, že máš zobrať celý ten vrieskajúci kŕdeľ domov, nech si so mnou v pokoji posedí!

- S tebou,- Kait sa zháčila a nedopovedala, čo mala na jazyku. Vstala a rázne sa pobrala na miesto, kde si Imhotep pohodlne hovel. Nofret kráčala za ňou.

- Tvoja družka mi povedala, aby som odviedla deti preč odtiaľto! Prečo? Čo zlého urobili? Z akého dôvodu ich vyháňate?

- Myslím, že želanie pána domu je dostatočným dôvodom, - poznamenala Nofret mäkko.

- Presne tak, - prikývol Imhotep. - Prečo by som mal uvádzať dôvody? Čí je to dom?

- Myslím, že ich tu nechce ona, - obrátila sa Kait k Nofret a prebodla ju pohľadom.

- Nofret myslí na moje pohodlie, na moju spokojnosť, - povedal Imhotep. - Každému v tomto dome okrem chuderky Nofret je to ľahostajné.

- To znamená, že sa tu deti nesmú viac hrávať?

- Nie vtedy, keď si sem prídem odpočinúť.

- Prečo dovoľuješ tejto žene, aby ťa štvala proti vlastnej krvi? Načo sem prišla a ruší pokoj v dome, dávno ustálený poriadok?

Imhotep sa odrazu rozkričal. Asi cítil potrebu dajako sa ospravedlniť pred sebou samým.

- Čo je tu ustálený poriadok, o tom rozhodujem ja, a nie ty! Všetci ste sa spolčili a robíte si, čo chcete a ako sa vám to hodí. A keď sa potom ja, pán domu, vrátim, nikto nevenuje ani najmenšiu pozornosť mojim želaniam. Ale ešte som ja v tomto dome pánom, ja, nikto iný! Ustavične sa o vás starám, pracujem, aby vám bolo dobre, a či mi je niekto za to vďačný, rešpektuje vari niekto moje želania? Nie. Najprv je voči mne bezočivý a drzý Sobek a teraz ty, Kait, sa opovažuješ mi nadávať! Prečo vás vlastne podporujem? Daj si pozor, lebo môžem prestať! Sobek sa vyhrážal odchodom - tak nech si len ide a nech si so sebou vezme teba i deti!

Kait chvíľu stála meravá ani socha. Jej plná, ľahostajná tvár neprezrádzala celkom nič.

- Odvediem deti domov, - ozvala sa napokon mdlým hlasom.

Po niekoľkých krokoch sa zastavila pri Nofret a ticho zasyčala:

- To je tvoje dielo, Nofret. Nezabudnem. Veru nie…

Kapitola V

ŠTVRTÝ MESIAC ZÁPLAV

piaty deň

1

Po odslúžení zádušných obradov si Imhotep spokojne vydýchol. Bral svoje kňazské povinnosti mimoriadne svedomito a pri obrade nevynechal ani najmenšiu maličkosť. Ponalieval obetné nápoje, zapálil kadidlo a obetoval obvyklé dary, pozostávajúce z jedál a nápojov.

Potom sa utiahol do chladného tieňa vedľajšej kamennej komory, kde na neho čakal Hori, a opäť sa z neho stal Imhotep, majiteľ pozemkov a obchodník. Obaja muži sa zhovárali o obchodných záležitostiach, rozoberali ceny a zisky za obilie, statok a drevo.

Asi po pol hodine Imhotep spokojne prikývol:

- Si vynikajúci obchodník, Hori, - povedal uznanlivo.

- Akoby aj nie, - usmial sa Hori, - veď pracujem v tvojich službách už veľa rokov.

- A slúžiš verne. Rád by som sa s tebou ešte poradil o Ipym. Sťažuje sa na svoje podriadené postavenie.

- Je ešte primladý.

- Ale ukazuje sa, že veľmi schopný. Má pocit, že sa jeho bratia nesprávajú k nemu vždy najlepšie. Sobek je, zdá sa, hrubý a panovačný a Ahmoseho prehnaná opatrnosť a nesmelosť ho dráždia. Ipy je hrdý chlapec. Nemá rád, keď mu niekto rozkazuje. A navyše tvrdí, že len ja, ako jeho otec, mám právo rozkazovať

- Má pravdu, - usúdil Hori. - A tak mi zišlo na um, Imhotep, že tu na statku chýba pevnejšia ruka. Môžem hovoriť otvorene?

- Samozrejme, milý Hori. Tvoje slová sú vždy uvážlivé.

- Tak ti teda niečo poviem. Keď si preč, Imhotep, mal by tu byť niekto, kto má rovnakú právomoc ako ty.

- Všetkými záležitosťami predsa poverujem teba a Ahmoseho…

- Viem, že ťa v tvojej neprítomnosti zastupujeme, ale to nestačí. Prečo neurobíš niektorého zo svojich synov rovnocenným spoločníkom a neuzákoníš jeho postavenie zmluvou o majetkových pomeroch?

Imhotep zamračene chodil hore-dolu.

- Ktorého syna by si mi navrhol za spoločníka? Sobek by rád rozkazoval, sám sa však nevie podriadiť. Nemohol by som sa na neho spoľahnúť. Nemá dobré povahové vlastnosti.

- Myslel som na Ahmoseho. Je tvojím najstarším synom. Má miernu a láskavú povahu. Je ti bezvýhradne oddaný.

- Áno, má síce dobrú povahu, je však bojazlivý a povoľný. Každému ustúpi. Keby bol Ipy aspoň trochu starší…

- Je nebezpečné dať moc do rúk veľmi mladému človeku, - rýchlo poznamenal Hori.

- Tak je… máš pravdu, Hori. Pouvažujem o tom, čo si mi povedal. Ahmose je naozaj dobrý… poslušný syn…

- Myslím, že sa rozhodneš rozumne, - mierne, ale s naliehavým dôrazom podotkol Hori.

Imhotep na neho zvedavo pozrel:

- Čo máš na mysli, Hori?

- To, čo som práve povedal: že je nebezpečné zveriť moc človeku, ktorý je príliš mladý. Ale je rovnako nebezpečné zveriť mu ju, keď už je neskoro, - povedal Hori zadumane.

- Máš na mysli, že si priveľmi zvykol poslúchať rozkazy, a nie ich dávať. Máš pravdu, čosi na tom je.

Imhotep si vzdychol:

- Viesť rodinu je ťažká úloha! Najmä ženy je ťažko zvládnuť. Satipa má neskrotnú povahu a Kait je často namosúrená. Dal som im však jasne najavo, že sa musia k Nofret správať zdvorilo. Hádam len mám na to právo…

Náhle sa zháčil. Hore úzkym chodníkom pribehol zadychčaný otrok.

- Čo je?

- Pane, priplávala loď. Akýsi pisár menom Kameni priniesol správy z Memfisu.

Imhotep nervózne vstal:

-Ďalšie starosti! Ako je Re na nebesiach, určite ma čakajú nové starosti! Ak som nie všade poruke, hneď je všetko naopak.

Rázne vykročil dolu chodníkom. Hori tam zostal sedieť a díval sa za ním.

Na tvári mal ustarostený výraz.

2

Renisenb sa bezcieľne túlala po nábreží Nílu, keď začula krik a zhon. Obzrela sa a uvidela ľudí, náhliacich sa k prístavnému mostíku.

Pustila sa do behu a pripojila sa k nim. V člne, ktorý sa blížil k brehu, stál mladý muž. V tej chvíli, keď uvidela proti slnku jeho siluetu, srdce sa jej na okamih zastavilo.

Mysľou jej preletela bláznivá, fantastická myšlienka.

- Je to Khay! Khay sa vrátil z podsvetia!

Vzápätí sa však vysmiala svojej bláznivej, poverčivej predstave. V spomienkach totiž vždy videla Khaya v člne, ako sa plaví po Níle. A mladý muž v člne mal podobnú postavu ako Khay, nuž na okamih uverila v nemožné. Tento muž bol mladší ako Khay, mal nenútený, prirodzený pôvab a veselú, usmievavú tvár.

Prišiel, ako povedal, z Imhotepových severných majetkov. Je pisár a volá sa Kameni.

Hneď poslali otroka po jej otca a Kameniho pozvali do domu, kde ho ponúkli jedlom a pitím. Otec o chvíľu prišiel a začala sa dlhá porada.

Najhlavnejšie z nej sa donieslo do ženských komnát zásluhou Henet, ktorá bola ako vždy najlepšie informovaná o všetkých novinkách. Renisenb sa zavše čudovala, ako sa Henet vie o všetkom dozvedieť.

Kameni, ako sa ukázalo, bol skutočne mladý pisár v Imhotepových službách - syn jedného z Imhotepových bratancov. Odhalil určité podozrivé nezrovnalosti v zápisoch - falšovanie účtov - a pretože do veci bolo zapletené množstvo osôb vrátane správcov majetku, považoval za najlepšie prísť a osobne Imhotepa informovať.

Renisenb to neveľmi zaujímalo. Pomyslela si, že Kameni musí byť šikovný, keď na to všetko prišiel sám. Otec bude mať z neho určite radosť.

Výsledkom celej záležitosti bolo, že Imhotep sa začal náhlivo chystať na odchod. Pôvodne mal v úmysle zdržať sa doma aspoň dva mesiace, ale za týchto okolností bude lepšie čím skôr sa dostať na miesto činu.

Všetci členovia domácnosti sa zišli, aby si vypočuli jeho príkazy a rady. Treba urobiť toto a tamto. Niečo dostal na starosť Ahmose, na iné zasa dostal najvyššie splnomocnenie Sobek. Všetko beží po starom, pomyslela si Renisenb. Ahmose pozorne počúval, Sobek sa mračil a Hori bol ako obyčajne pokojný a pohotový. Ipyho dotieravé požiadavky zamietol Imhotep ostrejšie ako inokedy.

-Si ešte primladý na to, aby si mal vlastný príjem. Poslúchaj Ahmoseho) Pozná moje želania a príkazy. -Imhotep pristúpil k Ahmosemu a dôverne mu položil ruku na plece: - Spolieham sa na teba, Ahmose. Keď sa vrátim, potom si pohovoríme o tom spoločníctve.

Ahmose sa od radosti začervenal a trochu väčšmi sa narovnal.

- Len dávaj pozor, - pokračoval Imhotep, - aby počas mojej neprítomnosti bolo všetko v poriadku. Dbaj, aby sa všetci správali k mojej družke slušne a preukazovali jej náležitú úctu a vážnosť. Bude pod tvojou ochranou. Musíš dozerať na správanie žien v domácnosti. Hľaď, aby Satipa držala jazyk na uzde. Dbaj, aby Sobek náležité poučil Kait Aj Renisenb sa musí správať k Nofret zdvorilo. Bol by som rád, keby ste sa k našej dobrej Henet správali vľúdnejšie. Viem, že najmä ženy ju neznášajú. Je u nás už dlho a nazdávam sa, že má právo povedať aj to, čo je mnohým nepríjemné. Uznávam, že nie je ani pekná, ani neoplýva rozumom, ale nezabúdaj, že je verná a vždy oddane slúžila mojim záujmom.

- Všetko bude tak, ako hovoríš, - povedal Ahmose. - Ale Henet narobí niekedy svojím jazykom veľa neplechy.

- Pletky! Nezmysel! Všetky ženy sú také. Henet nie je horšia ako ostatné. Pokiaľ ide o Kameniho, zostane tu. Tam si zoženieme iného pisára a Kameni nech pomáha Horimu. Čo sa týka pozemku, ktorý prenajali tej žene…

Imhotep sa pustil do podrobného vysvetľovania.

Keď bolo konečne všetko prichystané na cestu, pocítil zrazu Imhotep akýsi nepokoj. Vzal Nofret nabok a váhavo sa jej spýtal:

-Nofret, si spokojná, že zostaneš tu? Nebolo by azda lepšie, keby si išla so mnou? Nofret pokrútila hlavou a zasmiala sa:

- Nebudeš predsa dlho preč, - povedala milo.

- Tri, možno štyri mesiace. Ktovie?

- No vidíš, to nie je dlho. Budem tu celkom spokojná.

- Prísne som nariadil Ahmosemu a ostatným svojim synom, - pokračoval Imhotep, - aby ti preukazovali všetku úctu. Ak by si sa musela na niečo sťažovať, budú sa za to zodpovedať.

- Som presvedčená, Imhotep, že sa budú správať tak, ako si im prikázal. - Zmĺkla a po chvíli sa opýtala: - Je tu niekto, komu by som mohla bezvýhradne dôverovať? Niekto, kto je verne oddaný tvojim záujmom? Nemyslím niekoho z rodiny.

- Hori… môj dobrý Hori. Vo všetkom mi je pravou rukou, je to muž so zrelým rozumom a rozhľadom.

- On a Ahmose sú ako bratia. Azda… - riekla zamyslene Nofret.

- A ešte Kameni. Aj on je pisár. Nariadim mu, aby ti bol poruke. Ak by si mala dôvod sťažovať sa, napíše všetko, čo mu povieš, a list mi pošle.

- To je dobrý nápad, - spokojne prikývla Nofret. -Kameni pochádza zo severu. Pozná môjho otca. Nedá sa ovplyvniť mienkou rodiny.

- A Henet, - zvolal Imhotep. - Je tu ešte Henet.

- Áno, - súhlasila Nofret zamyslene. - Je tu Henet. Čo keby si s ňou prehovoril teraz, v mojej prítomnosti?

- Výborný nápad!

Poslali po Henet, ktorá ako zvyčajne pribehla s poníženou ochotou. Začala lamentovať nad Imhotepovým odchodom, ale ten ju ostro prerušil:

- No, no, milá Henet, musí to byť. Som človek, ktorý si málokedy môže dožičiť chvíľu pokoja a odpočinku, Ustavične sa musím starať o rodinu, aj keď to málokedy ocenia. Teraz by som ťa však chcel požiadať o niečo veľmi dôležité. Viem, že ma máš rada, že mi slúžiš verne a oddane a že ťa môžem tým poveriť. Dávaj pozor na Nofret, je mi drahá ako oko v hlave.

- Kto je drahý tebe, je drahý aj mne, - vyhlásila Henet zápalisto.

- Dobre, Henet. Budeš teda aj Nofret oddane slúžiť? Henet sa obrátila k Nofret, ktorá ju pozorovala spod prižmúrených mihalníc:

- Nie je dobre, že si taká krásna, Nofret, - riekla. - Preto všetci na teba žiarlia. Ale ja dám na teba pozor. Budem ťa varovať a upozorním ťa na všetko, čo sa bude hovoriť alebo diať. Môžeš so mnou počítať.

Vo chvíli ticha sa oči obidvoch žien stretli:

- Môžeš so mnou počítať, - zopakovala Henet. Nofret sa krátko zasmiala. Bol to akýsi čudný smiech.

- Áno, - odpovedala. - Rozumiem ti, Henet, myslím, že môžem s tebou počítať.

Imhotep si nahlas odkašlal.

- Domnievam sa, že je už všetko zariadené. Organizovanie bolo vždy mojou silnou stránkou.

V miestnosti zaznel suchý chichot. Imhotep sa prudko otočil a vo dverách uvidel stáť matku. Opierala sa o palicu a zdala sa mu vyziabnutejšia a zlomyseľnejšia ako inokedy.

- Akého ja mám úžasného syna! - utrúsila štipľavo.

- Nemôžem sa úž zdržiavať, musím dať ešte niekoľko príkazov Horimu, - zahundral Imhotep dôležito a náhlivo vyšiel z miestnosti. Dal si dobrý pozor, aby sa nestretol s matkiným pohľadom.

Esa veliteľský kývla hlavou Henet a tá sa poslušne vytratila.

Nofret vstala. Obe ženy sa vzájomne premeriavali pohľadom. Esa sa ozvala prvá: - Môj syn ťa teda necháva tu? Urobila by si lepšie, keby si šla s ním, Nofret.

- Želá si, aby som ostala tu, - jej hlas znel ticho a pokorne. Esa sa prenikavo zasmiala.

- Veľa by to síce nepomohlo, keby si chcela ísť. Ale prečo nechceš? Tomu nerozumiem. Čo ťa tu drží? Si mestské dievča, možno si aj cestovala. Prečo si si vybrala jednotvárnosť všedných dní… navyše medzi ľuďmi, hovorím ti to úprimne, ktorí ťa nemajú radi… ktorí ťa vlastne nenávidia?

- Tak ty ma nenávidíš? Esa potriasla hlavou.

- Nie, ja nie. Som už stará, a hoci slabo vidím, rozoznám ešte krásu a viem sa v nej pokochať. Ty, Nofret, si krásna a pohľad na teba teší moje staré oči. Už pre tvoju krásu ti chcem dobre. Prišla som ťa varovať. Choď na sever s mojím synom.

- On chce, aby som zostala tu, - znova opakovala Nofret. V jej poddajnom tóne teraz rozhodne zaznel výsmech.

- Zrejme máš nejaký dôvod, keď chceš zostať tu, -prísne povedala Esa. - Som zvedavá aký? No, dobre, je to tvoja vec. Ale maj sa na pozore! Správaj sa nenápadne. A never nikomu!

Zvrtla sa na podpätku a vyšla von. Nofret ostala ticho stáť. Pery sa jej pomaly skrivili do falošného mačacieho úsmevu.

Kapitola VI

PRVÝ MESIAC ZIMY

štvrtý deň

1

Nebolo takmer dňa, aby Renisenb nenavštívila hrobku. Niekedy tam našla Ahmoseho a Horiho, inokedy iba Horiho, a stalo sa i to, že tam nebolo nikoho. Vždy si však uvedomovala, aký je tam velebný pokoj, a pociťovala oslobodzujúcu úľavu. Najväčšmi sa tešila, keď tam bol Hori sám. V tej vážnosti a ľahostajnej vyrovnanosti, s akou prijímal jej návštevy, bolo čosi, čo jej dávalo zvláštny pocit uspokojenia. Sedávala v tieni pri skalnom vchode, nohy skrížené, zahľadená na zelený pás polí so stuhou belasého Nílu. V diaľke sa v mäkkom chvení povetria menila jemná hnedá farba na smotanovobielu a ružovú, až konečne všetky splynuli v nekonečne.

Po prvý raz sem prišla pred mesiacom v náhlej túžbe zutekať zo sveta preplneného ženami. Potrebovala nielen pokoj, ale aj pocit, že nie je sama - a tu našla oboje… Túžba po úniku v nej ešte zotrvávala, no teraz to už nebol náhly odpor k hlučnému a znervózňujúcemu domácemu prostrediu. Bolo to čosi určitejšie a znepokojujúcejšie.

- Mám strach, - povedala jedného dňa Horimu. - Čoho sa bojíš, Renisenb? - vážne sa opýtal Hori a skúmavo sa na ňu zahľadel. Renisenb chvíľu premýšľala, potom zamyslene riekla:

- Pamätáš sa, ako si mi raz povedal, že jestvujú dva druhy zla: jedno, ktoré prichádza zvonku, a druhé, ktoré sa rozrastá znútra.

- Áno, spomínam si.

- Myslel si vtedy, aspoň si mi to potom tak vysvetlil, na choroby, ktoré napádajú plody a obilie, ale ja sa nazdávam, že práve tak je to aj s ľuďmi.

Hori zadumane prikývol:

- Tak už si na to prišla… Áno, Renisenb, máš pravdu.

- Práve sa to stalo tam u nás. Zlo prišlo zvonku. A ja viem, kto ho priniesol! Nofret! - vyhlásila Renisenb prudko.

- Nazdávaš sa? - pochybovačne sa spýtal Hori. -Áno, určite. Viem, o čom hovorím. Počúvaj, Hori, keď som prišla sem a tvrdila som, že je všetko tak ako kedysi, dokonca aj hádky Satipy a Kait - bola to pravda! Ale tie škriepky, Hori, neboli naozajstné zvady, rozumieš? Som presvedčená, že Satipa a Kait z nich mali radosť, že si nimi krátili dlhú chvíľu, ale ani jedna necítila k tej druhej nenávisť. Ale teraz je to iné! Teraz sa už nečastujú hrubými a nepríjemnými nadávkami z dlhej chvíle, teraz si chcú nimi naozaj ublížiť, a majú radosť, keď sa im to darí. Je to strašné, Hori, strašné! Včera bola Satipa taká rozzúrená, že vrazila Kait do ramena dlhú zlatú ihlicu. Pred dvoma dňami pustila zase Kait ťažkú medenú panvicu s horúcim olejom rovno Satipe na nohu. A všade navôkol je ta rovnaké. Satipa každý večer dlho do noci nadáva Ahmosemu tak nahlas, že to všetci počujeme. Ahmose z toho ochorel, je unavený a utrápený. Sobek zasa deň čo deň behá do dediny za ženskými, a keď sa v noci vráti domov opitý, huláka a vystatuje sa, aký je múdry.

- Niečo pravdy na tom je, - súhlasil Hori. - Ale prečo obviňuješ Nofret?

- Pretože je to jej dielo! Vždy sa to začne nejakou jej poznámkou… bezvýznamnou, ale prefíkanou. Pripomína mi bodec, ktorým sa poháňajú voly. Je veľmi prefíkaná, vie, čím koho podpichnúť. Niekedy sa mi vidí, že jej Henet dáva rozumy…

- To je možné, - prisvedčil Hori zamyslene.

- Nemám rada Henet, - zachvela sa Renisenb. - Nenávidím to jej ustavičné špehovanie. Je nám všetkým taká oddaná, a pritom o tú jej oddanosť nikto nestojí. Ako ju len mohla naša nebohá mama sem priviesť a mať ju rada?

- To tvrdí len ona, - stroho poznamenal Hori.

- Prečo je zrazu Henet taká zbláznená do Nofret? Prečo ju ustavične obskakuje, šušká si s ňou a podlizuje sa jej, ako len môže? Och, Hori, skutočne sa bojím. Nenávidím Nofret! Bola by som rada, keby odišla. Je krásna, ale krutá a zlá!

- Aké si ty ešte dieťa, Renisenb, - vzdychol Hori. Potom pokojne dodal: - Práve prichádza Nofret.

Renisenb obrátila hlavu. Obaja sa dívali, ako hore strmým chodníkom, ktorý viedol k skalnému útesu, kráča Nofret. Usmievala sa a čosi si tíško spievala.

Keď došla k miestu, kde sedeli, s úsmevom sa rozhliadla. V tom úsmeve bolo pobavenie a zvedavosť.

- Teda sem to každý deň záhadne zmizneš, Renisenb?

Renisenb neodpovedala. Ovládla ju zlosť a pocit porážky, ako dieťa, ktorému odhalili úkryt. Nofret na ňu znova pozrela:

- Toto je tá preslávená hrobka?

- Áno, Nofret, - prisvedčil Hori.

Chvíľu si ho prezerala a pery sa jej skrivili do falošného mačacieho úsmevu.

. - Nepochybujem, že je to tu pre teba výnosné, Hori. Počula som, že sa vynikajúco vyznáš v obchodovaní.

Aj keď Hori postrehol v jej hlase ľahký tón zlomyseľnosti, ostal pokojný a úprimne sa zasmial:

-Je to výnosné pre nás všetkých… Smrť je vždy výnosná…

Nofret sa zachvela a znova sa poobzerala. Prebehla zrakom po ostatných stoloch, po vchode do pohrebnej miestnosti a slepých dverách, ktoré nechýbali v nijakej hrobke.

- Nenávidím smrť! - vykríkla prudko.

- Nemala by si, - povedal Hori pokojne. - Tu v Egypte je smrť hlavným zdrojom bohatstva. Smrť ti kúpila šperky, ktoré máš na sebe. Smrť ťa živí a šatí!

Vyvalila na neho oči:

- Čo tým chceš povedať?

- Iba toľko, že Imhotep je zádušný kňaz - kňaz nebohých

- a všetky jeho pozemky a dobytok, drevo, ľan i obilie sú základinou hrobky.

Na chvíľu sa odmlčal a potom zamyslene pokračoval:

- My Egypťania sme totiž zvláštni ľudia. Milujeme život, a preto začíname zavčasu myslieť na smrť… A bohatstvo Egypta sa ukladá do pyramíd, do hrobiek a ich poručníckych základín.

- Prestaň hovoriť o smrti, Hori! - vykríkla prudko Nofret.

- Nemám to rada!

- Pretože si pravá Egypťanka, pretože miluješ život… a pretože - občas - cítiš tieň smrti veľmi blízko…

- Prestaň!

Výhražne k nemu pristúpila. Potom pokrčila plecami a vykročila dolu chodníkom. Renisenb si uľahčené vydýchla.

- Som rada, že odišla, - povedala s detskou prostotou. -Vyľakal si ju, Hori.

- Áno… Vyľakal som aj teba, Renisenb?

- N-nie, - odpovedala trochu neisto. - Všetko, čo si povedal, je pravda, ale doteraz som o tom nikdy neuvažovala v takejto súvislosti. Otec je naozaj zádušný kňaz.

- Celý Egypt je posadnutý smrťou, - pokračoval Hori s náhlou trpkosťou. - A vieš prečo, Renisenb? Pretože máme oči len v tele, no chýbajú nám v mysli. My si nevieme predstaviť po smrti iný život ako tento. Vieme si predstaviť len pokračovanie toho, čo poznáme. V nás niet skutočnej viery v boha. Renisenb pozrela na neho s úžasom.

- Ako môžeš takto hovoriť, Hori? Veď máme toľko bohov… toľko, že by som ich všetkých ani nevymenovala. Práve včera večer sme sa o tom rozprávali, vraveli sme si, kto má ktorého boha najradšej. Sobek bol za Sakhmet, Kait sa modlí k Meskhante. Kameni prisahal na Thovta, pretože je pisár, Satipa uctieva Hora so sokolou hlavou a tiež našu Mereseer. Ahmose tvrdil, že treba uctievať Ptaha, pretože on všetko stvoril, ale ja osobne mám rada Isis. Henet vyznáva nášho miestneho boha Amona. Tvrdí, že medzi kňazmi je známa veštba, podľa ktorej Amon bude jedného dňa najväčším bohom Egypta, a tak mu už teraz nosí obete, hoci je ešte len malým bohom. Potom je tu ešte Re, boh Slnka, a Osiris, pred ktorým vážia srdcia nebohých.

Renisenb sa od vzrušenia celá zadychčala a zmĺkla. Hori sa na ňu usmieval:

- Aký je rozdiel medzi bohom a človekom, Renisenb? Vyvalila na neho oči:

- Bohovia sú tajomní, vedia čarovať. -To je všetko?

- Neviem, čo máš na mysli, Hori.

- Myslím, že pre teba je boh len muž alebo žena, ktorí sú schopní urobiť určité veci, čo iní muži či ženy nedokážu.

- Rozprávaš tak čudne, Hori, že ti vôbec nerozumiem.

Na tvári sa jej zračil údiv i zmätok. Potom zablúdila pohľadom do údolia, kde čosi upútalo jej pozornosť.

-Pozri, - zvolala. - Nofret sa zhovára so Sobekom. Smeje sa. Och! - preľakla sa. - Nie, nič sa nestalo. Myslela som, že ju chce udrieť. Ona sa vracia do domu a on ide hore k nám.

Sobek prišiel a vyzeral ako mrak pred búrkou.

- Keby tú ženskú chcel zožrať krokodíl! - kričal. - Otec musel načisto stratiť rozum, keď si ju sem priviedol.

- Čo ti povedala? - opýtal sa Hori zvedavo.

- Ako zvyčajne, urážala ma! Pýtala sa, či ma otec znova poveril predajom stavebného dreva. Stĺpe jazykom ako vretenica. Najradšej by som ju zabil!

Obišiel plošinu, znenazdajky zdvihol veľký kameň a hodil ho do rokliny. Zohol sa po väčší kameň, ale prudko odskočil, pretože pod kameňom bol do klbka stočený had. Had sa vztýčil a zasyčal. Renisenb videla, že je to kobra.

Sobek schmatol hrubú palicu a zúrivo sa do hada pustil. Jediným dobre miereným úderom mu rozdrvil väzy, ale; neprestal ho mlátiť. Zaklonil hlavu, z očú mu sršali blesky a ústa mrmlali čosi, čomu Renisenb nerozumela.

- Prestaň, Sobek, prestaň, veď je mŕtva! - vykríkla. Sobek sa zháčil, odhodil palicu a zasmial sa.

- O jedného jedovatého hada menej!

Znova sa zasmial, ako keby sa mu vrátila dobrá nálada, a rozjarene sa pustil dolu chodníkom.

-Tak sa mi vidí, že Sobek má zo zabíjania radosť, -poznamenala Renisenb priškrteným hlasom.

- Áno, - prikývol Hori. V jeho súhlase nebolo prekvapenia. Hori iba potvrdil skutočnosť, ktorú zrejme dávno: poznal. Renisenb sa na neho opäť zadívala. Pomaly povedala:

- Hady sú síce nebezpečné, ale tá kobra bola krásna!: Dívala sa dolu na jej rozdrúzgané telo a z akéhosi nepochopiteľného dôvodu jej stislo srdce.

- Pamätám sa, - pokračoval Hori zlomyseľne, - keď sme! boli ešte malí chlapci, ako Sobek napadol Ahmoseho a zvalil ho na zem. Ahmose bol síce o rok starší, ale Sobek bol väčší a silnejší. Držal v ruke kameň a tĺkol ním Ahmoseho po hlave. Tvoja mama vybehla z domu a odtrhla ich od seba. Pamätám sa, ako vtedy zastala nad Ahmosem, dívala sa na neho a potom vykríkla: „Nesmieš robil také veci, Sobek, je to nebezpečné! Pamätaj si, je to veľmi nebezpečné!“ - Hori sa na chvíľu zamyslel a potom pokračoval: - Bola to veľmi krásna žena, všimol som si to už ako chlapec. A ty, Renisenb, akoby si jej z oka vypadla.

- Skutočne? - Renisenb sa úprimne potešila. Potom sa opýtala:

- Bol vtedy Ahmose veľmi zranený?

- Nie, nebolo to také zlé, ako to vyzeralo. Ale Sobek na druhý deň veľmi ochorel. Možno niečo zjedol, no tvoja matka povedala, že ochorel od zlosti a od prudkého slnka -stalo sa to v polovici leta.

- Sobek má hroznú povahu, - povedala Renisenb zamyslene. Opäť pozrela na mŕtveho hada, potom sa zachvela a odvrátila.

2

Keď sa Renisenb vracala domov, Kameni sedel na verande so zvitkom papyrusu a spieval. Renisenb zastala a započúvala sa do jeho piesne.

„Pôjdem do Memfisu, pôjdem ku Ptahovi, Pánovi Pravdy. Poviem mu: „Daj mi večer sestričku.“ Rieka je víno, Ptah jej tŕstie, Sakhmet jej lotos, Earit jej púčik, Nefertum jej kvet. Poviem Ptahovi: ,,Daj mi večer sestričku. Úsvit sa láme na jej kráse. Memfis je misa s jablkami lásky, položená pred jej nádhernú tvár.“

Zdvihol hlavu a usmial sa na Renisenb.

- Páči sa ti moja pieseň, Renisenb?

- Aká je to pieseň?

- Je to ľúbostná pieseň z Memfisu. Hľadel na ňu a nežne spieval ďalej:

„Jej náruč je kvetov plná, vlasy bohaté a ťažké, je princeznou Pána dvoch krajín.“

Renisenb sa rozlial po tvári rumenec. Odbehla domov, a len-len že sa nezrazila s Nofret.

- Čo tak bežíš, Renisenb? - v hlase jej zaznel ostrý tón. Renisenb na ňu prekvapene pozrela. Nofret sa však neusmievala. Hľadela na Renisenb prísne, napäto a Renisenb neušlo, že má zaťaté päste.

- Odpusť, Nofret, nevidela som ťa. Keď človek príde zo svetla, je tu úplná tma.

- Veru, je tu tma… - zopakovala Nofret. - Vonku, na verande, je určite príjemnejšie - najmä keď tam spieva Kameni. Spieva pekne, však?

- Isteže, spieva veľmi pekne.

- Prečo si tam teda nezostala? Mohla si ho ešte počúvať. Kameni bude určite sklamaný.

Renisenb sa opäť zapýrila. Chladný, skúmavý pohľad Nofret ju privádzal do rozpakov.

- Tebe sa nepáčia ľúbostné piesne, Renisenb?

- Zaujíma ťa, čo sa mi páči a čo nie?

- Tak, mačiatko už má pazúriky.

- Čo tým myslíš?

- Nie si taká hlúpa, ako vyzeráš, Renisenb, - zasmiala sa Nofret. - Kameni sa ti páči, však? To ho určite poteší.

- Si protivná, - vyprskla Renisenb zlostne. Prebehla popri Nofret do zadnej časti domu. Počula za sebou jej zlomyseľný smiech. Potlačila ho však ozvena hlasu, ktorý jej zaznieval v pamäti, a slová piesne, ktorú spieval Kameni s očami upretými na jej tvár.

3

V noci sa Renisenb prisnil sen. Plavila sa s Khayom v podsvetí po rieke mŕtvych. Khay stál na čele člna, takže! hlavu mu videla len odzadu. Keď sa začalo brieždiť, Khay sa obrátil a Renisenb si uvedomila, že to nie je Khay, ale Kameni. V tej chvíli sa prova člna premenila na dvíhajúcu sa hlavu hada. Bola to hlava kobry.

, ‚Je to had, ktorý sa priplazil z hrobky, aby požieral duše mŕtvych,‘’ pomyslela si Renisenb. Od hrôzy takmer skamenela. Náhle spoznala v hlave hada Nofretinu tvár a s výkrikom: - Nofret! Nofret! - sa prebudila.

V skutočnosti vôbec nevykríkla, všetko sa jej iba prisnilo. Ležala nehybne a s búšiacim srdcom si opakovala, že nič z toho nie je pravda. Potom jej náhle zišlo na um:, ‚To je slovo, ktoré jednostaj opakoval Sobek, keď zabíjal hada… Určite vravel: Nofret!“

Kapitola VII

PRVÝ MESIAC ZIMY

piaty deň

1

Sen Renisenb veľmi rozrušil. Zvyšok noci len predriemala a nad ránom už vôbec nemohla usnúť. Mučil ju nejasný pocit hroziaceho nebezpečenstva…

Vstala zavčasu a vyšla z domu. Ako zvyčajne, pustila sa k Nílu. Na brehu už stáli rybári a po hladine plávala veľká nákladná bárka, ktorú mocné údery vesiel poháňali smerom k Thébam. Po Níle plávalo množstvo lodiek s napnutými plachtami, ktoré sa trepotali pod miernymi nárazmi vetra.

Vtom akoby sa jej v srdci čosi pohlo, pocítila náhlu vzrušujúcu túžbu po niečom, čo nevedela pomenovať. „Mám pocit… cítim…“ hovorila si, ale nevedela, čo vlastne cíti. Nenachádzala slová, aby vyjadrila svoje pocity. „Niečo by som chcela, po niečom túžim, ale po čom?“ myslela si.

Túžila po Khayovi? Khay bol mŕtvy, už sa nikdy nevráti. Triezvo si nahovárala: „Nebudem už myslieť na Khaya. Nemá to zmysel. Khay je nenávratne preč, všetko je preč.“

Vtom si všimla postavu, ktorá pohľadom tiež sprevádzala bárku, plávajúcu k Thébam. Čosi zvláštne na tejto postave, akési citové vzrušenie, vyžarujúce z jej meravej nehybnosti, udrelo do očí Renisenb, a v tej chvíli spoznala Nofret.

Nofret zahľadená na Níl. Nofret opustená. Nofret hlboko zadumaná. Na čo asi myslí?

Renisenb si zrazu uvedomila, ako málo vlastne všetci o Nofret vedia. Prijali ju ako nepriateľa, ako cudzinca, bez záujmu dozvedieť sa niečo o jej živote a prostredí, z ktorého sem prišla.

„Musí sa cítiť veľmi opustená,“ pomyslela si Renisenb. „Bez priateľov, obklopená ľuďmi, ktorí ju nemajú radi.“

Renisenb podišla k Nofret a zastala pri nej. Nofret otočila hlavu a potom sa opäť zahľadela na Níl. Jej tvár ostala kamenná.

- Dnes je na rieke veľa člnov, však? prihovorila sa jej Renisenb nesmelo.

- Áno.

- Je to všetko také ako tam, odkiaľ si prišla? - pokračovala Renisenb, hnaná akousi čudnou túžbou po zblížení.

- Nie, vôbec, - zasmiala sa Nofret krátko a trpko. - Môj otec je v Memfise obchodníkom. V Memfise je veselý a zábavný život. Hudba, spev, tanec. Otec často cestuje. Bola som s ním v Sýrii, v Babylone za Antilopími výbežkami. Plavila som sa s ním na veľkej lodi po ďalekých moriach.

Hovorila s pýchou a oduševnene.

- Tu to musí byť pre teba nudné, - povedala zamyslene. Renisenb ticho stála vedľa nej a vnútro sa jej napĺňalo vzrastajúcim záujmom a porozumením.

- Je tu mŕtvo, - zasmiala sa Nofret netrpezlivo. - Hrozná nuda. Len samé oranie, siatie a žatva, pasenie dobytka… nehovorí sa o ničom inom len o úrode… a potom hádky, za čo predať ľan…

Renisenb po očku pozorovala Nofret a v duchu sa zaoberala novými, nezvyčajnými myšlienkami, ktorými ju prekvapila jej spoločníčka.

A zrazu akoby z dievčaťa vedľa nej vytryskla takmer; hmatateľná vlna hnevu, nešťastia a zúfalstva.

„Je mladá ako ja, ba ešte mladšia,“ pomyslela si Renisenb, ,,a je družkou toho starého, večne sa rozčuľujúceho^ síce dobrého, ale predsa len smiešneho starca, môjho otca…“

Čo vlastne vie o Nofret ona, Renisenb? Nič. Vôbec nič Čo to včera povedal Hori, keď zlostne vykríkla:,, Je pekná, ale krutá a zlá!“;

„Si ešte dieťa, Renisenb,“ presne tak to povedal. Až teraz pochopila, čo mal na mysli. Jej slová neznamenali nič - človeka nemožno len tak nič po nič odsúdiť. Koľko smútku, koľko trpkosti a beznádeje sa skrývalo v krutom smiechu Nofret! Čo urobila ona, Renisenb, čo urobili ostatní, aby ju medzi seba priateľsky prijali?

- Ty nás všetkých nenávidíš, - prihovorila sa opäť Renisenb detsky zajakavo, - a ja chápem prečo. Nesprávali sme sa k tebe pekne, ale ešte nie je neskoro. Nemali by sme sa my dve voči sebe správať ako sestry? Ocitla si sa tak ďaleko od všetkého, čo ti bolo blízke, cítiš sa osamelá, nemohla by som ti pomôcť?

Jej slová zapadli do ticha. Nofret sa pomaly otočila.

Tvár jej ostala chvíľu bezvýrazná, ba Renisenb sa zdalo, že jej oči na okamih zmäkli. V tichu skorého rána, v jeho podivnom jase a pokoji sa takmer zdalo, akoby Nofret zaváhala, akoby slová Renisenb boli hlboko prenikli do jej vnútra a lámali jej nerozhodnosť.

Bola to zvláštna chvíľa, chvíľa, na ktorú Renisenb nikdy nezabudla…

Potom sa výraz na tvári Nofret postupne menil. Zjavila sa na nej škodoradosť a oči jej potemneli. Renisenb mimovoľne cúvla pred jej zúrivým, zlomyseľným pohľadom plným nenávisti.

- Zmizni! - precedila Nofret pomedzi zuby. - Od nikoho z vás nič nepotrebujem. Všetci ste hlúpi blázni, všetci bez výnimky… - Na chvíľu sa odmlčala, potom sa zvrtla a ráznym krokom zamierila domov.

Renisenb ju pomaly nasledovala. Sama sa čudovala, že ju jej slová vôbec nerozhnevali. Skôr pred ňou roztvorili hlbokú čiernu priepasť Nofretinej nenávisti a utrpenia, čohosi, čo ešte nepoznala z vlastnej skúsenosti, len nejasne tušila, že to musí byť strašné, keď niekto takto myslí a cíti.

Nofret prešla cez bránu a kráčala dvorom, keď jedno z Kaitiných detí, bežiace za loptou, jej vbehlo do cesty.

Nofret ho surovo odstrčila. Dievčatko sa rozpľaštilo na zem a pustilo sa do plaču. Renisenb k nemu pribehla a zdvihla ho.

- Toto si nemala urobiť, Nofret! - povedala rozhorčene. - Pozri, ako si jej ublížila. Poranila si briadku. - Nofret sa prenikavo zasmiala.

- Tak ja mám dávať pozor, aby sa tieto rozmaznaná soplence neporanili? Vari ich matere berú ohľad, aby nezraňovali moje city?

Na nárek dieťaťa vybehla z domu Kait. Prezrela dievčati ku zranenú tváričku a oborila sa na Nofret:

- Ty hnusná zmija! Diablica! Počkaj, však my ti ukážeme!

Priskočila k Nofret a z celej sily jej vylepila zaucho, Renisenb vykríkla a chytila jej ruku, aby ju neudrela znova.

- Kait, Kait, to nesmieš!

- Kto to tvrdí? Nech si dá Nofret pozor. Je tu iba jedno z viacerých žien. I

Nofret stála ako soľný stĺp. Na líci jej navreli červená odtlačky Kaitiných prstov. Z kútika oka, kde jej Kaitin náramok rozťal pokožku, vytryskol jej úzky pramienok krvi a stekal po líci.

Výraz jej tváre však Renisenb zmiatol, ba až vydesil Namiesto hnevu zračila sa v jej očiach akási víťazne škodoradosť a pery sa jej opäť skrivili do toho čudného mačacieho úsmevu.

- Ďakujem ti, Kait, - povedala spokojne a vošla do domu.

2

Nofret si s prižmúrenými viečkami čosi zašomrala popod nos a zavolala na Henet.

Henet okamžite pribehla, zháčila sa a začala lamentovať. Nofret ju rázne prerušila.

- Choď po Kameniho. Povedz mu, aby si priniesol písacie potreby a papyrus. Musí napísať pánovi list.

Henet sa zarazene dívala na jej líce.

- Pánovi… Áno… - A po chvíli sa spýtala: - Kto to urobil?

- Kait, - pokojne, ale významne sa usmiala Nofret.

- To je zlé, to je zlé, -potriasla Henet hlavou a zacmukala jazykom. - O tom sa pán skutočne musí dozvedieť,

Vrhla kradmý pohľad na Nofret a pokračovala: - Áno, Imhotep sa to musí dozvedieť.

- Sme teda rovnakého názoru, - sladkým hlasom povedala Nofret. - Myslela som, že mu to treba oznámiť.

Zo záhybu ľanového rúcha odopla šperk, bol to drahocenný ametyst vsadený do zlata, a vtisla ho Henet do dlane.

- Tebe i mne, Henet, skutočne leží na srdci Imhotepovo blaho.

- Ani si to nezaslúžim, Nofret, si nesmierne štedrá… Aký nádherný klenot, aká majstrovská práca!

- Imhotep i ja si vieme oceniť vernosť.

Nofret sa stále usmievala, ale zorničky sa jej zúžili ako mačke.

- Choď a priveď Kameniho. Obaja ste svedkami toho, čo sa prihodilo.

Kameni prišiel trochu neochotne a mračil sa. Nofret ho panovačne oslovila: - Pamätáš sa, aké príkazy dal Imhotep, keď odchádzal?

- Áno, - odvetil Kameni.

- Prišiel čas, aby si ich splnil, - povedala Nofret. - Sadni si, vezmi pero a píš, čo ti nadiktujem. - Keď Kameni váhal, netrpezlivo dodala: - Napíšeš len to, čo si videl na vlastné oči a počul na vlastné uši. A Henet dosvedčí, čo hovorím. List treba odoslať čo najrýchlejšie a v úplnej tajnosti.

- Nepáči sa mi to, - namietal Kameni.

- Nebudem sa sťažovať na Renisenb, - vyprskla Nofret. - Renisenb je mierna, slabá a hlúpučká, ale tá mi neublížila. Stačí ti to k spokojnosti?

Kameniho bronzová tvár ešte väčšmi potemnela.

- Nemyslel som na to…

- Ale asi áno, - vpadla mu do reči zamyslená Nofret. -Len poď a splň príkaz. Píš!

-Áno, píš, - pridala sa Henet. - Som z toho strašne rozrušená. Imhotep sa to musí dozvedieť. A to čím skôr. Každý si musí plniť svoje povinností, nech sú akékoľvek nepríjemné. Vždy som zastávala tento názor.

Nofret sa uznanlivo usmiala.

- Som o tom presvedčená, Henet. Ty si vždy plníš svoju povinnosť. Aj Kameni si splní svoju. A ja… ja zasa urobím niečo, čo je pre mňa potešením…

Kameni ešte stále váhal. Bol mrzutý, takmer nahnevaný.

- Nepozdáva sa mi to, - povedal. - Bolo by lepšie, Nofret, keby si ešte trochu porozmýšľala.

- Ty mi budeš radiť!

Kameni celý očervenel. Vyhol sa jej pohľadu, no z tváre mu nezmizol zamračený výraz.

- Daj si pozor, Kameni, - riekla Nofret zamatovým hlasom. - Mám na Imhotepa veľký vplyv. Verí len tomu, čo poviem ja. Doteraz bol s tebou spokojný, - významne sa odmlčala.

- Vyhrážaš sa mi, Nofret? - opýtal sa nahnevane.

- Možno.

Chvíľu na ňu nahnevane hľadel, potom sklonil hlavu.

- Urobím, ako si želáš, Nofret. Ale myslím si… áno, myslím si, že to oľutuješ.

- Vyhrážaš sa ty mne, Kameni?

- Varujem ťa…

Kapitola VIII

DRUHÝ MESIAC ZIMY

desiaty deň

1

Dni ubiehali jeden za druhým a Renisenb sa podchvíľou videlo, že žije ako vo sne. Ďalší plachý pokus o zblíženie s Nofret už nepodnikla. Teraz sa jej bála. Nofret malá v sebe čosi, čomu nerozumela.

Po príhode, ktorá sa udiala na nádvorí, sa Nofret zmenia la. Vyzerala spokojne, akoby mala radosť z nejakého víťazstva. Renisenb to nevedela pochopiť. Občas si myslela, že jej predstava o Nofret ako o veľmi nešťastnej bytosti bola smiešna a pomýlená. Nofret vyzerala spokojná so životom, so sebou a so svojím okolím.

V skutočnosti sa však jej okolie definitívne zmenilo k horšiemu. Renisenb si uvedomila, že po Imhotepovom odchode začala Nofret úmyselne rozosievať nesvár a vyvolávať hádky medzi jednotlivými členmi rodiny.

Teraz sa však celá rodina stmelila do jedného šíku proti votrelkyni. Škriepky medzi Satipou a Kait prestali. Ani Satipa sa už neosopovala na nešťastného Ahmoseho. Sobek sa už tiež upokojil a už sa toľko nechvastal. Ipy nebol taký bezočivý a prestal sa voči starším bratom správať povýšene. Zdalo sa, že v rodine zavládol nezvyčajný súlad, ale tento súlad neprinášal Renisenb pokoj* pretože súčasne s ním vytryskol a mocnel zvláštny prúd ustavičnej hrozivej nevraživosti voči Nofret.

Ani Satipa ani Kait sa s ňou už nehádali - vyhýbali sa j ej. Neprihovorili sa jej, a keď sa objavila v ich blízkosti, vzali deti a odišli. V tom čase sa začali diať čudné náhody a podozrivé drobné mrzutosti. Raz niekto zničil Nofretine šaty horúcim hladidlom, inokedy jej na ďalšie vyliali nejakú farbu. Niekedy v nich zasa našli ostré tŕne, ba raz pri jej posteli objavili škorpióna. Jedlá, ktoré jej predkladali, boli zvyčajne prekorenené alebo naopak, bez chuti. Raz sa v jej porcii chleba našla mŕtva myš.

Bolo to ustavičné drobné a nenápadné prenasledovanie. Nikdy sa nestalo nič, čoho by sa mohol niekto vážne chytiť. Taký obyčajný ženský spôsob boja.

Jedného dňa si dala Esa zavolať Satipu, Kait a Renisenb. Henet tam už bola, krútila hlavou a šúchala si ruky za ich chrbtom.

- Tak! - začala Esa a prebodávala ich svojím zvyčajným ironickým pohľadom. - Tu sú moje prefíkané vnučky. Čo si vlastne všetky myslíte, že robíte? Čo to počúvam, že ktosi zničil Nofret šaty, že jej predkladajú jedlo, ktoré sa nedá jesť?!

Satipa a Kait sa usmiali. Neboli to milé úsmevy.

Satipa sa opýtala:

- Nofret sa vari sťažovala?

- Nie, - odpovedala Esa a jednou rukou si potiahla nabok parochňu, ktorú nosievala i doma. - Nie, Nofret sa nesťažovala, a to ma práve znepokojuje.

- Mňa nie, - povedala Satipa a pohodila krásnou hlavou.;

- Pretože si hlúpa, - odvrkla Esa. - Nofret má viac rozumu ako vy všetky tri dokopy.

- To sa ešte uvidí, - odpovedala Satipa a tvárila sa veselo a spokojne.

- Myslíte, že tým niečo dosiahnete? - pýtala sa ďalej Esa.

- Si už stará, Esa, - povedala Satipa tvrdo. - Nehovorím to preto, že by som si ťa nevážila, ale tebe už na niektorých veciach nezáleží tak ako nám, čo máme manželov a malé deti. Rozhodli sme sa, že to vezmeme do vlastných rúk. Vieme, ako sa správať voči žene, ktorú sme si neobľúbili a ktorú neprijmeme medzi seba.

- Krásne slová, krásne, len čo je pravda, - uškrnula sa Esa. - Lenže milé slovo sa musí nájsť aj pre otrokyne pri žarnovoch.

- To si povedala veľkú pravdu, - vzdychla si Henet.

- Poď sem, Henet, a povedz, čo vraví Nofret na to, čo sa robí. Mala by si to vedieť, ty si stále pri nej.

- Ako mi Imhotep nariadil. Protiví sa mi to, ale musím poslúchať pánove príkazy. Dúfam, že si nemyslíš…

Esa prerušila jej lamentovanie.

- Vieme všetko, Henet. Si nám stále oddaná, a zriedkakedy sa ti ujde vďaky, akú by si si zaslúžila. Pýtam sa ťa, čo na to hovorí Nofret?

- Nič nehovorí, - potriasla Henet hlavou, - len sa smeje.

- To je to, - Esa si vzala z misy ovocie, pozorne si ho prezrela a vložila do úst. Potom pokračovala so škodoradostnou trpkosťou v hlase: - Všetci ste hlúpi blázni, všetci. Moc má v rukách Nofret, a nie vy. Nevidíte, že tým, čo robíte, jej vlastne nahrávate? Vzala by som na to jed, že sa z vašich výčinov dokonca teší.

- Nezmysel! - odsekla Satipa. - Nofret je tu osamotená, a nás je veľa. Akú môže mať moc?

- Moc mladej, peknej ženy, vydatej za starnúceho muža, - odpovedala Esa zlostne. - Viem, čo hovorím. - Potom sa rýchlo obrátila k Henet a dodala: - Aj Henet veľmi dobre vie, čo mám na mysli.

Henet sa strhla. Vzdychla si a pustila sa zalamovať rukami.

- Pán je do nej veľmi zahľadený… pravdaže…

- Choď do kuchyne, - rozkázala jej Esa. - Dones mi zopár datlí, trochu sýrskeho vína a med.

Keď Henet odišla, starena pokračovala:

- Cítim, že všetky tie protivenstva robíte náročky. A ty, Satipa, si ich hlavným strojcom. Ak si myslíš, že si bystrá, potom si daj pozor, aby si nenahrávala Nofret do karát.

Naklonila sa dozadu a privrela oči. - Varovala som vás, môžete ísť.

- My sme vraj v Nofretinej moci, - krútila hlavou Satipa, keď o chvíľu spoločne odchádzali k jazeru. - Esa je už pristará a po rozume jej chodia čudné myšlienky. Nofret máme v hrsti. Neurobíme jej nič, čo by mohla žalovať, ale myslím si, ba som presvedčená, že čoskoro oľutuje, že sem vôbec prišla.

- Si krutá, krutá, - nezdržala sa Renisenb.

- Nepredstieraj, Renisenb, že máš Nofret rada, - pobavene na ňu pozrela Satipa.

- Nemám, ale to, čo vravíš, zaváňa pomstou.

- Myslím na svoje deti a Ahmoseho! Nie som precitlivená alebo urážlivá, ale mám svoju ctižiadosť. Tej ženskej by som s radosťou vykrútila krk. Nanešťastie to nie je také jednoduché. Nemôžeme si dovoliť rozhnevať Imhotepa. Ale myslím, že nakoniec by sa dalo čosi zariadiť.

2

List prišiel ako blesk z jasného neba. Ahmose, Sobek a Ipy ticho a ohúrené počúvali, čo im Hori čítal z papyrusového zvitku:

Neupozornil som Ahmoseho, že ho budem brať na zodpovednosť, ak niekto ublíži mojej družke? Pokiaľ budete žiť, budem vaším nepriateľom a vy budete mojimi nepriateľmi. Nebudem už ďalej bývať s vami pod jednou strechou, pretože ste si nevážili moju milovanú Nofret! Nie si viac synom z mojej krvi a môjho tela, Ahmose. Ani ty, Sobek, ani ty, Ipy, nie ste viac moji synovia. Všetci ste ublížili mojej družke. Dosvedčili to Kameni a Henet. Vyženiem vás zo svojho domu všetkých! Staral som sa o vás, živil som vás, ale viac už nebudem!

Hori sa odmlčal a potom pokračoval:

Kaov služobník Imhotep obracia sa k Horimu: Ako sa máš, môj verný pomocník, si živý a zdravý? Pozdravuj moju matku Esu a moju dcéru Renisenb a odovzdaj pozdrav Henet. Starostlivo na všetko dozeraj, kým sa vrátim a zariadim spísanie zmluvy, ktorou sa moja milovaná Nofret stane spolumajiteľkou môjho majetku a celého imania ako moja žena. Ani Ahmose ani Sobek sa nestanú mojimi spoločníkmi a nebudem ich podporovať. Týmto ich vypovedúvam, pretože ublížili mojej družke. Udržiavaj všetko v poriadku, kým sa vrátim. Aké je to nepekné, keď sa ľudia v dome svojho pána dopustia zlých skutkov voči jeho milovanej! Ipyho tiež upozorňujem, že ak čo len raz ublíži Nofret, bude sa musieť vypratať z domu.

Zavládlo hlboké ticho. Vzápätí Sobek zúrivo vybuchol:

- Ako sa to mohlo stať? Kto mu doniesol také nepravdivé správy? Strpíme to? Otec nás predsa nemôže len tak z ničoho nič vydediť a dať celý majetok cudzej osobe!

- Bude okolo toho veľa zbytočných rečí, - mierne povedal Hori, - a ľudia to určite nebudú považovať za správne. Ale podľa zákona má na to právo, so svojím majetkom si môže urobiť, čo chce.

- Počarila mu tá čierna jedovatá vretenica, chytila ho do svojich osídel!

- To je neuveriteľné, to nemôže byť pravda, - mrmlal Ahmose ako zmyslov zbavený.

- Otec sa zbláznil, načisto sa zbláznil! - vykrikoval Ipy - Na rozkaz tej ničomnice sa dokonca postavil aj proti mne!

Hori ich rozvážne miernil:

- Imhotep sa čoskoro vráti, aspoň tak odkazuje. Dovtedy ho možno prejde zlosť. Určite nemyslí všetko tak vážnej ako píše.

Ozval sa krátky, nepríjemný smiech. To sa smiala Satipa. Stála vo dverách, ktoré viedli do ženskej časti domu, a pozorovala ich.

- Tak toto máme podľa teba urobiť, ty úžasný Hori? Hlivieť a čakať?

- A čo iné nám ostáva? - uvážlivo namietol Ahmose.

- Čo iné? - Satipa zvýšila hlas a začala vrieskať: - Čo máte všetci v žilách? Mlieko? Ahmose nie je chlap, to viem! Ale ty, Sobek, nemáš liek na takéto choroby? Nôž do srdca, a dievča nám viac nebude prekážať!

- Satipa! - vykríkol Ahmose. - Také čosi by nám otec nikdy neodpustil!

- To hovoríš ty. Ale ja tvrdím, že mŕtva družka je niečo iné ako živá. Keby nežila, otcovo srdce by opäť patrilo jeho synom a ich deťom. A okrem toho, ako by sa dozvedel, ako zomrela? Môžeme povedať, že ju uštipol škorpión! V tomto sme vari všetci zajedno, či nie?

- Otec by sa to dozvedel, - povedal Ahmose váhavo, - Henet by mu to prezradila.

- Ach, ty rozvážny Ahmose, - hystericky sa rozosmiala Satipa. - Ty krotký, opatrný Ahmose! Ty by si mal vychovávať deti a robiť ženské práce tam v zadnej časti domu. Sakhmet, zmiluj sa nado mnou! Vydala som sa za muža, ktorý vari ani nie je mužom! A ty, chvastavý Sobek, kde je tvoja odvaha, tvoja rozhodnosť? Prisahám pri bohovi Ra, že ja som lepší chlap ako vy dvaja dokopy.

Zvrtla sa a odišla.

Kait, ktorá stála za ňou, vykročila dopredu.

- Satipa má pravdu, - riekla hlbokým, trasľavým hlasom. - Je súcejšia ako hociktorý z vás. Ahmose, Sobek, Ipy, budete sedieť so založenými rukami a nič nepodniknete? Čo bude s našimi deťmi, Sobek? Pripustíš, aby ich vyhodil a nechal skapať od hladu? Dobre teda, ak vy nič nepodniknete, tak sa toho chytím ja. Vy skutočne nie ste muži! Keď odišla, Sobek vyskočil:

- Devätoro bohov enneadských, Kait má pravdu! Je to naozaj mužská robota, a my tu sedíme, tárame a krútime hlavami!

Rozbehol sa k dverám. Hori za ním zavolal:

- Sobek, Sobek, kam ideš? Čo chceš urobiť? Krásny a rozzúrený Sobek odo dvier zakričal:

- Niečo urobím, to je isté! A urobím to s radosťou!

Kapitola IX

DRUHÝ MESIAC ZIMY

desiaty deň

1

Renisenb vyšla na verandu a chvíľu tam stála, zakrývajúc si oči pred náhlym prudkým svetlom.

Bolo jej nanič, celá sa chvela, preniknutá akýmsi neznámym strachom. Neustále si opakovala: „Musím varovať Nofret… Musím ju varovať…“

Z domu k nej doliehali mužské hlasy. Horiho a Ahmoseho hlas splývali a prehlušoval ich jasný , prenikavý chlapčenský hlas Ipyho.

- Satipa a Kait majú pravdu. V tejto rodine niet mužov! Ale ja som muž! Áno, som - aspoň odvahou, keď už nie vekom. Nofret si robí zo mňa dobrý deň, posmieva sa mi, správa sa ku mne ako k decku. Ale ja jej ukážem, že nie som dieťa! Nebojím sa otcovho hnevu. Poznám otca. Teraz je celkom opantaný, tá žena si ho omotala okolo prsta. Ale keď jej nebude, otcovo srdce bude znova patriť mne - áno, mne. Mňa má zo všetkých najradšej. Všetci ma považujete za decko, ale uvidíte. Áno, uvidíte!

Vybehol z domu a vrazil do Renisenb, len-len že ju nezvalil. Zachytila ho za rukáv.

- Ipy, Ipy, kam bežíš?

- Za Nofret. Veď ja jej ukážem, či sa mi bude posmievať!

- Počkaj chvíľu! Musíš sa upokojiť. Nikto z nás sa nesmie prenáhliť.

-Prenáhliť? - chlapec sa uškrnul. - Si ako Ahmose. Opatrnosť! Rozvážnosť. V ničom sa nesmieme prenáhliť! Ahmose je obyčajná baba. A Sobek má iba plno vystatovačných rečí. Nechaj ma, Renisenb!

Vytrhol plátenný rukáv z jej zovretia.

- Kde je Nofret?

Henet, ktorá práve vychádzala z domu, spustila lamentovanie:

- Ach, dušička, to je zlé, veľmi zlé. Čo sa to na nás valí? Čo by na to povedala moja drahá pani?

- Henet, kde je Nofret?

- Nepovedz mu! - zvolala Renisenb. Ale Henet mu už odpovedala:

- Vyšla von zadným vchodom. Ponáhľala sa dolu na ľanové polia.

Ipy sa vrútil do domu a Renisenb vyčítavo povedala: -Nemala si mu to povedať, Henet.

- Prečo nedôveruješ starej Henet? Nikdy si mi neverila. - Bolestínsky tón v jej hlase zosilnel. - Ale chudera stará Henet vie, čo robí. Chlapec potrebuje čas, aby mu trochu ochladla hlava. Nofret je tu, v pavilóne, s Kamenim. -Kývla hlavou na druhý koniec nádvoria.

Potom s dôrazom, ktorý vyznel trochu neprirodzene, zopakovala ešte raz:

- S Kamenim.

Ale Renisenb už kráčala cez nádvorie. Teti pribehla od jazierka, ťahajúc za sebou dreveného leva, a hodila sa matke do náručia. Vo chvíli, keď Renisenb objímala Teti, uvedomila si, aká sila sa zmocnila Satipy a Kait. Tieto ženy bojovali za svoje deti.

- Nie tak silno, mama, - vykríkla Teti od bolesti. - Veď ma rozpučíš.

Renisenb položila dieťa na zem. Pomaly prešla cez nádvorie. Na druhej strane pavilónu stáli Nofret a Kameni. Keď sa Renisenb priblížila, otočil sa k nej.

Renisenb rýchlo zo seba vysypala:

- Prišla som ťa varovať, Nofret. Musíš byť opatrná. Musíš na seba dávať pozor!

Nofret sa mihol na tvári pohŕdavý úsmev:

- Tak psi už brešú?

- Všetci sú veľmi rozhnevaní, mohli by ti ublížiť. Nofret pohodila hlavou.

- Nikto mi nemôže ublížiť, - vyhlásila nanajvýš sebavedome. - Keby sa aj pokúsili, dozvedel by sa o tom tvoj otec a hrozne by sa im pomstil. Aj oni si to uvedomia, keď sa trochu zamyslia. - Zasmiala sa. - Akí len boli smiešni so svojimi malichernými urážkami a prenasledovaním! A pritom mi celý čas hrali do karát.

- Ty si to teda všetko pripravovala? - pomaly povedala Renisenb. - A ja som ťa ľutovala… myslela som si, že sme k tebe neboli dobrí. Ale teraz vidím, že ťa netreba ľutovať, že si skrz-naskrz skazená! Keď príde posledný súd a ty budeš musieť popierať štyridsaťdva hriechov, nebudeš môcť povedať: „Nepáchala som zlo,“ ani: „Nebola som chamtivá.“ Tvoje srdce, plné hriechu, stiahne misku váh hlboko pod pierko pravdy.

- Odrazu si akási veľmi nábožná, Renisenb, - mrzuto odpovedala Nofret. - Tebe som však neublížila. Nepovedala som nič proti tebe. Opýtaj sa Kameniho, či nehovorím pravdu.

Potom prešla cez nádvorie a vystúpila po schodoch na terasu. Henet jej vyšla oproti a obidve ženy vošli do domu. Renisenb sa pomaly obrátila ku Kamenimu:

- Teda ty si jej pomohol žalovať na nás?

-Veľmi sa hneváš, Renisenb? - dychtivo sa spýtal

Kameni. - Ale čo som mohol robiť? Imhotep mi pred odchodom slávnostne prikázal, aby som mu napísal vždy, keď ma o to Nofret požiada. Však mi to nezazlievaš, Renisenb? Čo som mal robiť?

- Nezazlievam ti to, - povedala Renisenb. - Viem, že si musel splniť otcov príkaz.

- Urobil som to nerád… a ver mi, Renisenb, že v liste nepadlo ani slovko proti tebe.

- Ako keby mi na tom záležalo!

- Ale mne áno. Nech by mi Nofret povedala čokoľvek, nenapísal by som nič, čo by ti mohlo škodiť. Renisenb, prosím ťa, ver mi.

Renisenb rozpačito krútila hlavou. Pre ňu nebolo dôležité to, čo sa jej Kameni usiloval vysvetliť. Naopak. Hnevalo a urážalo ju, že ju Kameni z toho všetkého vynechal. Veď tu bol vlastne cudzím človekom. Aj keď ich spájalo vzdialené príbuzenstvo, predsa bol cudzincom, ktorého si otec priviedol z ďalekých končín. Bol iba mladším pisárom, ktorý poslušne plnil príkazy svojho zamestnávateľa.

- Napísal som iba pravdu, - trval na svojom Kameni. -V liste nebolo ani jediné lživé slovo, to môžem odprisahať!

- Viem, - súhlasila Renisenb. - Nemohlo byť, na to je Nofret priveľmi prefíkaná.

Stará Esa mala teda naozaj pravdu. Tie protivenstva, v ktorých sa vyžívali Satipa a Kait, skutočne hnali vodu na Nofretin mlyn. Nie div, že chodila po dome s potmehúdskym úsmevom.

- Je zlá, - pokračovala Renisenb nahlas vo svojich myšlienkach. - Skutočne zlá!

- Áno, je to diabolské stvorenie, - prisvedčil Kameni.

- Poznal si ju predtým, ako sem prišla? Poznáš ju z Memfisu?

- Nepoznal som ju dobre, - začervenal sa Kameni a zrozpačitel.- Ale počul som o nej, že je to hrdé, ctižiadostivé a húževnaté dievča, ktoré nevie odpúšťať.

Renisenb netrpezlivo pohodila hlavou.

- Neverím, že otec vykoná to, na čo sa zastrája. Teraz je nazlostený… ale určite sa nedopustí takej nespravodlivosti. Určite nám odpustí, keď sa vráti.

- Keď sa vráti, - povedal Kameni, - Nofret sa už postará, aby nezmenil svoje rozhodnutie. Nepoznáš Nofret, Renisenb. Je veľmi bystrá a bezohľadná. A nezabúdaj, že je veľmi pekná.

- Áno, - prisvedčila Renisenb. - Je pekná.

Vstala. Zmienka o Nofretinej kráse sa jej, nevedno prečo, dotkla…

2

Renisenb sa celé odpoludnie hrala s deťmi. Pri hre sa jej uľavilo a čudná zvieravá bolesť v srdci ustúpila. Až pred západom slnka sa zdvihla, uhladila si vlasy a vyrovnala záhyby na pokrčených šatách a so začudovaním si všimla, že Satipa ani Kait nie sú nablízku ako zvyčajne.

Kameni z dvora dávno odišiel. Renisenb pomaly vykročila z domu. V obývacej izbe nebolo nikoho, ani v ženských komnatách v zadnej časti domu. Len Esa driemala v kútiku svojej izby a jej malá otrokyňa značkovala kopy ľanových plachiet. V kuchyni vyťahovali z pece trojhranné bochníky. Nikoho viac v dome nenašla.

Zvláštna prázdnota tiesnivo doľahla na Renisenb. Kde všetci sú?

Hori asi odišiel do hrobky a Ahmose sa vybral za ním alebo niekam na polia. Sobek a Ipy budú niekde pri statku alebo dozerajú v skladoch na obilie. Ale kde môže byť Satipa a Kait a kde je vlastne Nofret?

Prenikavá vôňa Nofretiných voňaviek a mastičiek napĺňala jej prázdnu izbu. Renisenb stála vo dverách a očami blúdila z dreveného podhlavníka na skrinku na šperky, na hŕbu perlových náramkov a prsteň s belasým skarabeom. Voňavky, mastičky, šaty, bielizeň, sandále - všetko hovorilo o svojej majiteľke Nofret, ktorá žila medzi nimi, a predsa tu bola cudzinkou a nepriateľom.

„Kde len môže byť Nofret?“ uvažovala Renisenb.

Pobrala sa k zadnému vchodu a cestou stretla Henet.

- Kde sa všetci podeli, Henet? Okrem starej mamy je celý dom prázdny.

- Ako to môžem vedieť, Renisenb? Stále som v jednom kolese. Pomáhala som pri tkaní a okrem toho mám na starosti veľa ďalších vecí. Ja veru nemám čas chodiť na prechádzky.

„To znamená,“ pomyslela si Renisenb, ,,že niekto šiel na prechádzku. Možno Satipa išla za Ahmosem do hrobky, aby ho ďalej trápila výčitkami. Ale kde je Kait? Tá sa nezvykne na toľký čas vzdialiť od svojich detí.

A opäť ako nejaký spodný prúd sa jej z podvedomia vynorila znepokojujúca myšlienka.

„Kde je Nofret?“

- Nofret odišla už dávno do hrobky, - povedala Henet, akoby jej čítala myšlienky. - Och, áno, Hori, to je čosi pre ňu, - zasmiala sa zlomyseľne. - Hori je tiež vzdelaný. -Prikradla sa bližšie k Renisenb. - Chcem, aby si vedela, Renisenb, aká som pre toto všetko nešťastná. Vtedy, vieš, prišla ku mne s odtlačkami Kaitiných prstov a s krvavou sinkou na tvári. Prikázala Kamenimu, aby napísal list, a mne, aby som dosvedčila, čo som videla. Prirodzene, nemohla som povedať, že nič nevidím! Och, tá je prefíkaná! A ja som po celý čas myslela na tvoju drahú matku…

Renisenb sa prešmykla popri nej a vyšla do zlatej žiary zapadajúceho slnka. Hlboké tiene sadali na útesy a všetko navôkol vyzeralo v tej chvíli fantasticky.

Keď Renisenb došla k chodníku na útes, zrýchlila kroky. Chcela zájsť do hrobky a vyhľadať Horiho. Áno, vyhľadať Horiho. To robievala aj ako dieťa, -keď sa jej pokazili hračky, keď sa cítila neistá alebo keď sa bála. Hori bol ako tieto skalné útesy, pevný, neotrasiteľný, vždy rovnaký…

Renisenb si zmätene myslela: všetko dobre dopadne, keď nájdem Horiho…

Kráčala čoraz rýchlejšie, takmer bežala.

Zrazu zbadala, že oproti nej kráča Satipa. Pravdepodobne aj ona bola v hrobke.

Satipa kráčala akosi čudne. Kolísala sa z boka na bok, potkýnala sa, akoby nevidela na cestu…

Keď zbadala Renisenb, prudko sa strhla, rukou sa chytila za srdce a zastala. Renisenb podišla k nej a zadívala sa jej do tváre.

- Čo sa stalo, si chorá?

Satipa behala očami sem a ta. Odpovedala priškrteným hlasom:

- Nie, nie, vôbec nie.

- Vyzeráš, akoby si bola chorá, akoby ťa niečo vystrašilo. Stalo sa niečo?

- Čo by sa malo stať? Celkom nič.

- Kde si bola?

- Zašla som do hrobky, chcela som nájsť Ahmoseho. Ale nebol tam. Nikoho tam niet.

Renisenb ešte stále vyvaľovala na ňu oči. Pred ňou stála nová Satipa. Satipa, z ktorej vyprchala všetka odvaha a rozhodnosť.

- Poď, Renisenb, vráť sa domov!

Satipa jej položila na plece chvejúcu sa ruku a tlačila ju späť, odkiaľ prišla. Renisenb sa zrazu vzoprela.

- Nie, ja som sa vybrala do hrobky.

- Vravím ti, že tam nikoho niet.

- Rada sa odtiaľ dívam na rieku, rada tam sedávam.

- Ale slnko už zapadá a je veľmi neskoro.

Satipine prsty jej zvierali plece ako kliešte. Renisenb sa prudko vytrhla.

- Nechaj ma, Satipa!

- Nie. Vráť sa so mnou!

Ale Renisenb sa už oslobodila, prešmykla sa vedľa nej a náhlivo sa pustila hore chodníkom.

Čosi sa stalo… tušenie jej našepkávalo, že tam určite niečo je… Zrýchlila kroky, bežala…

A vtedy to zbadala: v tieni útesu ležala tmavá hŕbka… Rozbehla sa a zastala tesne pri nej.

Vôbec ju neprekvapilo to, čo uvidela. Akoby to bola očakávala.

Ležala tam Nofret s tvárou obrátenou nahor, s dolámaným a skrúteným telom. Oči otvorené, bezvýrazné…

Renisenb sa zohla a dotkla sa jej studeného, meravého líca. Potom sa vzpriamila a opäť sa zadívala na mŕtve telo. Ani nezbadala, že Satipa stojí za ňou.

- Musela spadnúť, - prehovorila Satipa. - Spadla. Šla po chodníku, po okraji útesu, a spadla…

„Áno,‘’ pomyslela si Renisenb., ‚Tak sa to stalo. Nofret sa zrútila z chodníka a jej telo sa doráňalo na vápencových skalách.“

- Asi zbadala hada, - povedala Satipa, - a zľakla sa. Občas sa tu na chodníku vyhrievajú hady.

Hady, áno, hady. Sobek a had. Had s dolámaným chrbtom, ležiaci na slnku. Sobek a jeho sršiace oči.

Pomyslela si: Sobek… Nofret…

Náhle jej odľahlo, pretože začula Horiho hlas.

- Čo sa stalo?

S úľavou sa obrátila. Hori a Ahmose prišli celkom blízko. Satipa začala horlivo vysvetľovať, že Nofret pravdepodobne spadla z chodníka.

- Možno išla hore za nami, - domnieval sa Ahmose, - ale obaja sme sa boli pozrieť na zavlažovacie kanály. Boli sme preč najmenej hodinu. Keď sme sa vracali, zbadali sme vás tu stáť.

- Kde je Sobek? - ozvala sa Renisenb a sama bola prekvapená, ako podivne znie jej hlas.

Skôr cítila, než videla, ako Hori pri jej otázke prenikavo na ňu pozrel:

- Sobek? Celé odpoludnie som ho nevidel, - odpovedal Ahmose trochu rozpačito. - Nevidel som ho, odkedy taký nahnevaný odišiel z domu.

Hori sa stále uprene díval na Renisenb. Zdvihla hlavu a oči sa im stretli. Uvedomila si, že Hori odvrátil zrak a zamyslene sa zahľadel na mŕtve Nofretino telo. Bola presvedčená, že presne vie, na čo Hori myslí.

- Sobek? - spýtal sa Hori.

-Ach, nie! - počula Renisenb svoj hlas. - Ach, nie… nie!

- Spadla z útesu, - presvedčivo vyhlásila Satipa. - Práve na tomto mieste je chodník veľmi úzky a nebezpečný…

Sobek mal zo zabíjania radosť. „A urobím to s radosťou.“ Sobek zabíjajúci hada…

Sobek stretajúci Nofret na úzkom chodníku… Renisenb začula sama seba, ako skľúčene šepká:

- Nevieme… nevieme…

Potom s pocitom úľavy, s pocitom, že ktosi sňal bremeno z jej pliec, začula Horiho vážny hlas, ktorý so všetkou vážnosťou potvrdil Satipine slová:

- Určite sa zrútila z chodníka.

Oči sa im stretli. Renisenb si v duchu pomyslela: „On a ja to vieme.. My dvaja to budeme vždy vedieť. Chvejúcim sa hlasom však nahlas povedala:

- Zrútila sa z chodníka…

A ako posledná ozvena zaznel aj pokojný hlas Ahmoseho:

- Určite sa zrútila z chodníka.

Kapitola X

ŠTVRTÝ MESIAC ZIMY

šiesty deň

1

Imhotep sedel oproti Ese.

- Všetci hovoria to isté, - vybuchol podráždene.

- To sa aspoň hodí, - povedala Esa.

- Hodí-nehodí. Aký zvláštny výraz to používaš?!

- Viem, čo hovorím, syn môj, - usmiala sa Esa.

- Lenže ja musím rozhodnúť o tom, či hovoria pravdu, - zlovestne odvetil Imhotep,

- Ale choď! Nie si ani bohyňa Maat, ani nemôžeš odvážiť ich srdcia na váhach pravdy ako Anubis!

- Bola to skutočne nešťastná náhoda? - Imhotep pochybovačne pokrútil hlavou. -Nemôžem sa zbaviť myšlienky, že môj list, ktorým som nevďačnej rodine oznámil svoje zámery, mohol podnietiť určité vášne.

-Máš pravdu, - prikývla Esa. - Naozaj podnietil. V hlavnej dvorane sa strhol taký krik, že som až do svojej izby počula každé slovo. Mimochodom, myslel si to skutočne vážne?

- Písal som v zlosti, to je pravda, - zahundral Imhotep rozpačito. - Ale v oprávnenom hneve, rozumieš? Moja rodina potrebovala príučku!

- Inými slovami, - povedala Esa, - chcel si ich len postrašiť, však?

- Drahá mamička, vari na tom teraz záleží?

- Vidím, - pokračovala Esa, - že si sám nevedel, čo vlastne chceš. Mal si v hlave chaos ako zvyčajne.

Imhotep sa musel veľmi ovládnuť, aby nevybuchol.

- Chcem tým povedať iba to, že hlavný bod môjho rozhodnutia už neprichádza do úvahy. Teraz ma však zaujímajú fakty, týkajúce sa Nofretinej smrti. Keby som mal uveriť tomu, že niekto z mojej rodiny bol taký podlý a nechal sa natoľko strhnúť hnevom, že úmyselne ublížil tomu dievčaťu, ja… ja naozaj neviem, čo by som urobil!

- Potom je to veľké šťastie, že všetci tvrdia to isté, -poznamenala Esa. - Počul si azda nejaké narážky či čo?

- Vôbec nie.

- Tak prečo by si ten prípad nemal považovať za uzavretý? Mal si ju vziať so sebou na sever. Už vtedy som ti to navrhovala.

- Tak ty predsa veríš…

- Verím tomu, čo mi povedia, - prerušila ho rázne Esa, -ak to nie je v rozpore s tým, čo vidím na vlastné oči alebo čo počujem na vlastné uši. Predpokladám, že si sa už rozprával s Henet. Čo na to všetko vraví ona?

- Veľmi ju to zarmútilo, naozaj veľmi. Samozrejme, že so mnou súcíti.

- Naozaj? - Esa zdvihla obočie. - Prekvapuješ ma.

- Henet, - pokračoval Imhotep rozcítene, - má mimoriadne dobré srdce.

- To áno. Ale má tiež mimoriadne podrezaný jazyk a tára viac, ako treba. Ak teda zármutok nad tvojou stratou je jej jedinou reakciou, potom by som celú záležitosť pokladala za skončenú. Je plno iných, dôležitejších vecí, ktoré si zaslúžia tvoju pozornosť.

- Áno, máš pravdu. - Imhotep vstal. Opäť vyzeral ako dôležitý, starosťami zavalený človek. - Ahmose ma práve čaká v hlavnej sieni s množstvom problémov, ktorým sa musím neodkladne venovať. Plno rozhodnutí čaká na moje schválenie. Ako hovoríš. Život sa nezastaví pred osobným zármutkom.

Potom náhlivo vyšiel z matkinej izby.

Esa sa chvíľu usmievala svojím typickým ironickým úsmevom. Vzápätí zvážnela, vzdychla si a pokrútila hlavou.

2

Ahmose čakal otca v prítomnosti Kameniho. Vysvetlil mu, že Hori dozerá na prácu balzamovačov a pohrebníkov, ktorí teraz, v poslednej etape pohrebných príprav, majú plné ruky práce.

Imhotep odišiel domov, hneď ako dostal správu o Nofretinej smrti, ale cesta mu trvala niekoľko týždňov. Prípravy na pohreb sa beztak až teraz chýlili ku koncu. Telo mŕtvej sa dlho močilo v roztoku sodného lúhu, potom ho upravili do pôvodnej podoby a začali napúšťať vzácnymi olejmi a vtierať doň rôzne soli. Napokon telo zavinuli do jemných pláten a uložili do rakvy.

Ahmose vysvetľoval otcovi, že dal pre nebohú pripraviť malú pohrebnú miestnosť blízko hrobky, v ktorej raz bude pochovaný Imhotep. Podrobne ho oboznámil so všetkými svojimi príkazmi, a Imhotep súhlasne prikyvoval.

- Dobre si počínaš, Ahmose, - pochválil ho vľúdne. -Myslím, že si preukázal správny úsudok a že si si zachoval jasnú myseľ.

Pri tejto neočakávanej pochvale sa Ahmose trochu začervenal.

- Prirodzene, Ipy a Montu sú drahí balzamovači, - pokračoval Imhotep. - Napríklad tie ich kanopské nádoby sú podľa môjho názoru neprimerane drahé. Také výstrednosti sú skutočne zbytočné. Zdá sa mi, že aj iné položky sú neprimerane vysoké. S balzamovačmi, čo slúžili v panovníckej rodine, je to vždy najhoršie. Myslia si, že môžu žiadať akékoľvek fantastické sumy. Bolo by to vyšlo oveľa lacnejšie, keby si sa bol obrátil na niekoho menej známeho.

- Za tvojej neprítomnosti som o tom musel rozhodnúť ja. Dal som si záležať, aby sa tvojej družke, ktorú si si tak vážil, dostalo všetkých pôct.

Imhotep prikývol a poklepal Ahmoseho po pleci.

- Bola to síce chyba, ale postupoval si správne, syn môj. Viem, že si vo finančných záležitostiach počínaš vždy nanajvýš obozretne a šetrne. Cením si teda, že v tomto prípade si sa rozhodol pre zbytočne veľké výdavky preto, aby som ja bol spokojný. No napriek tomu, peniaze nevyrábam… a družka je - ehm - len družka. Myslím, že by sme mohli ešte odrieknuť najdrahšie amulety… a počkaj, nájde sa aj nejaký spôsob, ako znížiť poplatky… Kameni, prečítaj mi znova jednotlivé položky v rozpočte…

Kameni zašuchotal papyrusom. Ahmose si s úľavou vydýchol.

3

Kait vyšla z domu a zamierila k jazeru. Zastavila sa na mieste, kde boli matky s deťmi.

- Mala si pravdu, Satipa, - povedala. - Mŕtva družka nie je to isté ako živá!

Satipa na ňu pozrela, ale jej pohľad bol neprítomný a prchavý. Zato Renisenb sa so záujmom opýtala:

- Čo tým myslíš, Kait?

- Tak. Pre živú družku nebolo nič dosť dobré: ani šaty, ani šperky, ba dokonca ani jeho vlastní potomci. A teraz má Imhotep plnú hlavu starostí, ako znížiť výdavky za pohreb. Napokon - načo plytvať peniazmi na mŕtvu ženu. Mala si pravdu, Satipa!

- Ja že som niečo hovorila? Vôbec sa nepamätám, - zamrmlala Satipa.

- Tak je to lepšie, - prisvedčila Kait. - Aj ja som na všetko zabudla. A Renisenb takisto.

Renisenb sa na ňu bez slova zadívala. V Kaitinom hlase sa ozvala akási nejasná hrozba, ktorá vyvolala v Renisenb nepríjemný pocit. Zvykla si hľadieť na Kait ako na prostoduchú až hlúpu ženu, ako na miernu, poddajnú, celkom bezvýznamnú bytosť. Teraz si náhle uvedomila, že Satipa a Kait akoby si boli vymenili úlohy. Tá vždy panovačná a útočná Satipa bola teraz uzavretá, skoro akoby sa bála, a kedysi mierna Kait teraz podľa všetkého ovládla Satipu.

„Povahy ľudí sa predsa nemenia,“ pomyslela si Renisenb. „Alebo áno?“ Bola z toho celá zmätená. Naozaj sa Kait a Satipa za niekoľko posledných týždňov natoľko zmenili, alebo len zmena jednej spôsobila zmenu druhej? Je teraz Kait panovačná? Alebo sa to iba zdá, pretože Satipa sa náhle nervové zrútila?

Áno, Satipa sa v poslednom čase úplne zmenila. Nehovorila už zvýšeným, hašterivým hlasom. Naopak, zakrádala sa po nádvorí a po dome ticho, neistým krokom, iba málo podobným jej predošlej chôdzi a sebavedomému vystupovaniu. Renisenb pripisovala zmenu v jej správaní šoku z Nofretinej smrti. Bolo však neuveriteľné, že by dôsledok tohto šoku pretrvával tak dlho. „Satipe by lepšie pristalo,‘’ vŕtalo v hlave Renisenb, „keby svojím typickým spôsobom otvorene jasala nad jej náhlou, predčasnou smrťou.“ Ale ona sa zakaždým nervózne prihrbí, keď sa spomenie Nofretino meno. Dokonca aj Ahmose mal teraz pokoj od jej nadávok a znervózňovania a počínal si oveľa rozhodnejšie. Tak či onak, Satipina zmena dobre vplývala na okolie. Aspoň Renisenb sa tak zdalo. A predsa v nej vzbudzovala akési nepochopiteľné obavy…

Vtom si Renisenb s úľakom všimla, že Kait ju zamračene pozoruje. Uvedomila si, že čaká od nej prejav súhlasu s niečím, čo práve povedala.

- Aj Renisenb zabudla, - zopakovala Kait. Renisenb zrazu pocítila, ako ju zalieva prudká vlna odporu. Ani Kait ani Satipa ani nikto iný jej nebude diktovať, čo si má a čo nemá pamätať. Hrdo pozrela Kait do očí odmietavým pohľadom.

- Ženy v dome musia držať spolu, - vyhlásila Kait. Konečne sa Renisenb zmohla na slovo. Krátko a zdvorilo sa opýtala: - Prečo?

- Pretože majú rovnaké záujmy.

Renisenb prudko potriasla hlavou, plnou zmätených myšlienok.

,, Nie som iba žena, ale aj ľudská bytosť. Som Renisenb,‘’ myslela si, no nahlas povedala iba: - Nie je to také jednoduché.

- Chceš nám azda robiť ťažkosti, Renisenb?

- Nie. A čo vlastne myslíš pod slovom ťažkosti?

- Že bude najlepšie zabudnúť na všetko, čo sa povedalo vtedy vo veľkej sieni.

- Nezdá sa ti to hlúpe, Kait? - zasmiala sa Renisenb. -Služobníctvo, otroci, stará matka - všetci to určite počuli! Prečo predstierať, že sa nestalo niečo, čo sa stalo?

- Boli sme rozčúlení, - nevýrazným hlasom odvetila Satipa. - Nemysleli sme to vážne.

Potom podráždene vykríkla:

- Prestaň už o tom hovoriť, Kait! Ak chce Renisenb robiť protiveň, nech robí.

- Nechcem robiť protiveň, - odvetila Renisenb urazene. - Ale je hlúpe čosi predstierať.

- Nie, - rázne vyhlásila Kait. - Je to múdre. Musíš myslieť na Teti.

- Teti je v poriadku.

-Všetko je v poriadku teraz, keď je Nofret mŕtva, -usmiala sa Kait.

Bol to pokojný, tichý, vyrovnaný úsmev, a predsa Renisenb znova pocítila, ako sa v nej dvíha príval odporu.

Musela však uznať, že Kait má pravdu. Teraz, keď je Nofret mŕtva, je všetko zasa v poriadku.

Satipa, Kait, ona sama, deti. Všetci žijú v bezpečí, pokojne, bez tiesnivých obáv o budúcnosť. Votrelkyňa, cudzinka, ktorá narušila ich pokoj a stala sa pre nich hrozbou, navždy odišla.

Kde sa v nej teda berie ten príval citov k mŕtvej Nofret, ktorému nerozumie? Kde sa berie to úsilie brániť dievča, ktoré vlastne nemala rada? Nofret bola zlá a zomrela, nemohlo by jej to stačiť? Prečo zrazu ten bodavý pocit ľútosti, ba vari ešte čohosi viac než ľútosti, niečoho, čo bolo veľmi blízke porozumeniu?

Renisenb zmätene krútila hlavou. Všetci už odišli, len ona ešte stále sedela pri vode a daromné sa usilovala usporiadať ten chaos, čo mala v hlave.

Slnko už zapadlo, keď ju zbadal Hori, ktorý práve šiel cez nádvorie. Zamieril k jazeru a sadol si vedľa nej.

- Je už neskoro, Renisenb. Slnko už zapadá, mala by si ísť dnu. - Jeho vážny, pokojný hlas pôsobil na ňu chlácholivo ako vždy. Obrátila sa k nemu s otázkou:

- Musia tu všetky ženy držať spolu?

- Kto ti to povedal, Renisenb?

- Kait. Ona a Satipa.

- A ty… čo keby si nad tým porozmýšľala ty sama?

- Ach, rozmýšľať! Neviem rozmýšľať, Hori! Všetko mám v hlave popletené. Každý je inakší, ako bol v mojich predstavách. Satipu som vždy považovala za odvážnu, rozhodnú a panovačnú. Teraz je však slabá, váhavá, ba až bojazlivá. Aká je teda pravá Satipa? Nikto sa predsa nemôže zmeniť zo dňa na deň!

- Nie, za deň určite nie.

-A Kait? Tá pokorná, poddajná Kait, ktorej mohol každý nadávať? Teraz ona všetkým rozkazuje! Aj Sobek sa jej tuším bojí. A ako sa zmenil Ahmose - nielenže rozkazuje, on dokonca žiada, aby ho každý poslúchal.

- Z toho si celá popletená, Renisenb?

- Áno. Nerozumiem tomu. Chvíľami mám pocit, že aj Henet je celkom inakšia, ako sa javí!

Renisenb sa zasmiala, akoby to bol úplný nezmysel, ale Hori zostal vážny a zamyslený.

- Ty si o ľuďoch nikdy veľmi nepremýšľala, však, Renisenb? Keby si sa bola zamyslela, prišla by si na to, že… -odmlčal sa a po chvíli pokračoval: - Vieš, že každá hrobka má jedny falošné dvere?

- Áno, samozrejme, - prikývla Renisenb a začudovane na neho pozrela.

- No vidíš, a tak je to aj s ľuďmi. Vymyslia si falošné dvere, aby mohli klamať. Keď si uvedomia svoju slabosť a neschopnosť, vytvoria si účinné „falošné dvere“, začnú hrdo presadzovať svoje názory, chvastať sa a ohromovať svojou autoritou, až tej lži napokon sami uveria. Myslia si, a myslí si to každý, že takí skutočne sú. Ale za tými dverami, Renisenb, je holá skala… Keď ich potom priprie tvrdá skutočnosť a musia vyjsť s pravdou von, vyjde na povrch aj ich pravá povaha. Nežnosťou a milotou si získala

Kait všetko, čo chcela: manžela, deti. Naivnosť jej uľahčovala život; ale keď na ňu doľahla tvrdá skutočnosť v podobe hroziaceho nebezpečenstva, prejavila sa jej pravá povaha. Nie, nezmenila sa, Renisenb, tú silu a krutosť mala v sebe vždy.

- Ale mne sa to nepáči, Hori, - detsky prosto namietla Renisenb. - Mám z toho strach. Každý je inakší, než som si myslela. A ako je to so mnou? Ja som predsa stále rovnaká.

- Naozaj? - usmial sa na ňu. - Prečo tu potom celé hodiny vysedávaš, mračíš sa, rozmýšľaš a uvažuješ? Robievala to niekedy tá Renisenb, ktorá odišla s Khayom?

- To nie. Nebolo to potrebné, - zháčila sa Renisenb.

- No vidíš. Sama tak súdiš. Potrebné! To slovo vyjadruje skutočnosť. Už nie si to šťastné, nerozmýšľajúce dieťa, akým si sa vždy zdala, neposudzuješ všetko iba podľa zovňajšku. Nie si iba jednou zo žien v domácnosti - si Renisenb! Renisenb, ktorá chce myslieť sama za seba, ktorá chce poznať tých druhých…

-Áno, práve som premýšľala o Nofret, - nenáhlivo povedala Renisenb.

- Ako si o nej premýšľala?

- Uvažovala som, prečo na ňu nemôžem zabudnúť… Bola zlá a krutá, ubližovala nám, a je mŕtva… Prečo sa s tým nemôžem zmieriť?

- Skutočne sa s tým nemôžeš zmieriť?

-Nie… usilujem sa, ale… - Renisenb sa odmlčala. Rukou si zmätene pretrela oči. - Nemôžem. Chvíľami mám pocit, že Nofret úplne chápem, že viem o nej všetko, Hori!

- Čo o nej vieš? Ako to myslíš?

- Neviem ti to vysvetliť, ale zavše sa mi zdá, akoby bola tu, pri mne! Niekedy mám takmer pocit, akoby som bola ňou, mám dojem, že viem, ako zmýšľala a čo cítila… Bola veľmi nešťastná, Hori! Teraz to viem, hoci vtedy som to nevedela. Chcela nás všetkých zraňovať len preto, že sama bola nešťastná!

- To nemôžeš vedieť, Renisenb.

-Isteže, vedieť to nemôžem, ale ja to cítim! Koľko utrpenia, trpkosti a hlbokej nenávisti som raz zbadala v j ej pohľade - ja som to nepochopila! Určite niekoho milovala, alebo jej niečo nevyšlo, možno umrel… alebo ju opustil… a to ju urobilo takou! Chcela len ubližovať druhým a zraňovať ich… Och! Môžeš hovoriť, čo chceš, ale ja som presvedčená, že mám pravdu! Stala sa družkou starého muža, môjho otca, prišla sem, a my všetci sme ju nenávideli - a tak si zmyslela, že z nás všetkých urobí takých nešťastných ľudí, ako bola ona… Áno, určite to bolo tak!

Hori na ňu zvedavo pozrel.

- Tvoje slová znejú veľmi presvedčivo, Renisenb. A predsa si Nofret dobre nepoznala.

- Som presvedčená, že mám pravdu, Hori… Ja Nofret chápem. Skutočne mám niekedy dojem, že je celkom blízko mňa…

- Rozumiem.

Chvíľu obaja mlčali. Bolo už skoro tma. Potom Hori náhle pokojne povedal:

- Ty neveríš, že Nofret zomrela nešťastnou náhodou, však? Myslíš si, že ju niekto zhodil?

Renisenb sa s odporom zachvela, keď znenazdania počula vysloviť to, na čo v duchu myslela.

- Nie, nie, nevrav to!

- Ja si však myslím, Renisenb, že je lepšie, keď si to povieme, pretože ti to aj tak vŕta v hlave… No povedz, skutočne si to myslíš?

- Ja… áno!

Hori zadumane sklonil hlavu.

- A domnievaš sa, že to urobil Sobek? - naliehal.

- Kto iný? Pamätáš sa na tú príhodu s hadom? A spomínaš si, čo vravel v deň jej smrti, skôr ako odišiel z veľkej siene?

- Áno, pamätám si to veľmi dobre. No ľudia, ktorí veľa rozprávajú, menej urobia!

- Ale nemyslíš si, že ju zabili?

-Áno, Renisenb, myslím si to… Ale je to naozaj iba domnienka… Dôkazy nemám. A neverím, že by sa tu niekedy nejaký dôkaz našiel… Preto som naviedol Imhotepa, aby uveril všeobecnému názoru, že to bola nehoda. Niekto Nofret sotil - ale nikdy sa nedozvieme kto!

- Chceš povedať, že to podľa tvojho názoru nebol Sobek?

- Áno, Renisenb! Ale, ako vravím, nikdy sa to nedozvieme. Takže najlepšie bude na to nemyslieť.

- Ale ak to neurobil Sobek, kto teda?

Hori potriasol hlavou. - Keby som aj mal nejaké podozrenie, môžem sa mýliť. Preto je lepšie ho nevyslovovať.

- Ale potom, potom sa to nikdy nedozvieme! - zvolala Renisenb vydesene.

- Možno… - Hori zaváhal, -možno by to bolo najlepšie.

- Nevedieť?

- Nevedieť. Renisenb sa zachvela.

- Ale potom, Hori… ach, Hori, mám strach!

Kapitola XI

PRVÝ MESIAC LETA

jedenásty deň

1

Pohrebné obrady sa skončili a všetky zariekadlá odzneli, ako kázala obyčaj. Montu, božský otec chrámu bohyne Hathor, vzal napokon metlu z posvätných bylín a začal s náležitou starostlivosťou zametať miestnosť a odriekavať zaklínadlá, aby odstránil šľapaje zlých duchov, skôr ako sa navždy zavrú dvere.

Potom Nofretinu hrobku zapečatili a všetko, čo zostalo z balzamovacích prác - nádoby s rôznymi soľami a olejmi a tkaniny, ktoré prišli do styku s telom - uložili do malej komôrky a potom ju tiež zapečatili.

Imhotep sa vzpriamil a zhlboka si vydýchol. Konečne sa uvoľnil z napätia a z jeho tváre sa vytratil smútočný, nábožný výraz. Áno, všetko prebiehalo, ako sa sluší a patrí. Nofret pochovali s náležitými poctami a obradmi a nešetrili pritom peniazmi (hoci podľa Imhotepovej mienky boli tie výdavky dosť prehnané).

Potom si Imhotep vymenil niekoľko zdvorilostných fráz s kňazmi, ktorí sa po skončení svojich posvätných povinností správali opäť svetsky. Všetci spoločne zostupovali dolu k domu, kde na nich čakalo bohaté pohostenie. Imhotep sa zhováral s hlavným božským otcom o posledných politických udalostiach. Théby sa rýchlo stávali bohatým a mocným mestom. Egypt by sa čoskoro mohol zasa zjednotiť pod vládou jedného panovníka. Zlatý vek staviteľov pyramíd by sa mohol vrátiť.

Montu s veľkou úctou a uznaním hovoril o kráľovi Hepetreovi, ktorý bol nielen prvotriednym vojvodcom, ale aj veľmi zbožným človekom. Úplatkársky a zbabelý Dolný Egypt by sa mu len ťažko mohol postaviť na odpor. Zjednotenie bolo prepotrebné. A pre Théby by nesporne malo ďalekosiahly význam…

Muži kráčali v hlúčku a rozprávali sa o budúcnosti.

Renisenb sa obzrela k útesu a uprela zrak na zapečatenú pohrebnú miestnosť v skale.

- Je po všetkom, - povedala ticho. Zmocnil sa jej pocit úľavy. Doteraz mala strach, hoci nevedela z čoho. Bála sa, že v poslednej chvíli sa niečo stane alebo padne nejaké obvinenie. Všetko však prebehlo úplne hladko. Nofret bola pochovaná so všetkými náboženskými poctami, ako sa patrilo.

Áno, bolo po všetkom.

- Dúfam, že máš pravdu, Renisenb, pevne dúfam, -vzdychla za ňou Henet.

- Čo tým myslíš, Henet? - obrátila sa k nej Renisenb.

- Nič, iba som vravela, že dúfam, že sa tým naozaj všetko skončilo, - odpovedala Henet a vyhla sa jej pohľadu. -Stáva sa totiž, že niečo považujeme za koniec, a v skutočnosti je to len začiatok. To by bolo nepríjemné.

- O čom to hovoríš, Henet? Na čo narážaš? - okríkla ju Renisenb nahnevane.

- Ja nikdy na nič nenarážam, Renisenb. Také niečo nerobím. Nofret je pochovaná a všetci sú spokojní. Všetko je teda v poriadku, ako má byť.

- Pýtal sa ťa otec, čo si myslíš o jej smrti? - vyzvedala Renisenb.

- Áno, pravdaže, Renisenb. A bol veľmi zvedavý na môj názor, musela som mu všetko presne a podrobne opísať.

- A čo si mu povedala?

- Povedala som mu, že to bola nešťastná náhoda. Čo iného to mohlo byť? Hádam si len nemyslíš, Imhotep, - povedala som mu, - že by niekto z tvojej rodiny tej dievčine ublížil! To by sa nikto neopovážil! Priveľmi si ťa vážia. - A ešte som dodala: - Možno nadávali, to áno, ale nič viac! To je môj názor a mne môžeš veriť, že sa nič také nestalo.

Henet pokývala hlavou a potuteľne sa usmiala.

- A otec ti uveril?

Henet znova horlivo prikývla.

- Ach, tvoj otec veľmi dobre vie, aká som mu oddaná. Ten vždy a vo všetkom dá na slová starej Henet. On ma vie oceniť, keď už nikto z vás! Napokon, moja oddanosť k vám je mi najlepšou odmenou. Nečakám vďačnosť.

- Aj Nofret si bola oddaná, - poznamenala Renisenb.

- Neviem, podľa čoho tak súdiš, Renisenb. Musela som predsa plniť príkazy ako každý iný.

- Ona si však myslela, že si jej naozaj oddaná. Henet sa opäť potuteľne usmiala.

- Nofret nebola až taká dôvtipná, ako si o sebe myslela. Pyšná, to hej, myslela si, že jej patrí celý svet. No teraz sa musí usilovať, aby uspokojila aj sudcov na onom svete -a tam jej pekná tvárička sotva pomôže. Tak či onak, máme od nej pokoj. Aspoň dúfam… - dodala s povzdychom a dotkla sa jedného zo svojich amuletov.

2

- Renisenb, chcel by som sa s tebou pozhovárať o Satipe.

- Čo také, Ahmose?

Renisenb s porozumením pozrela do bratovej ustarostenej tváre.

- So Satipou sa deje niečo veľmi zlé, - povedal pomaly a utrápene. - Neviem to pochopiť.

Renisenb smutne potriasla hlavou. Márne hľadala slová útechy.

- V poslednom čase sa veľmi 2menila, - pokračoval Ahmose. - Pri každom nezvyčajnom hluku sa strhne a roztrasie, nechutí jej jesť, zakráda sa po dome, akoby sa bála vlastného tieňa. Určite si to aj ty spozorovala.

- Áno, pravdaže, všetci sme si to všimli.

- Pýtal som sa jej, či nie je chorá, či nemám poslať po lekára, ale tvrdí, že jej nič nie je, že je v úplnom poriadku.

- Viem.

-Ty si sa jej tiež pýtala? A ona ti nepovedala nič -celkom nič?

Ahmose kládol dôraz na každé slovo. Renisenb chápala jeho úzkostlivú starostlivosť, ale nevedela mu povedať nič, čím by mu pomohla.

- Tvrdí, že je celkom v poriadku.

- V noci zle spáva, vykrikuje zo sna, — pokračoval ustarostene Ahmose. - Má… alebo mohla by mať nejaké trápenie, o ktorom nič nevieme?

Renisenb potriasla hlavou.

- Nechápem, ako je to možné. Nemá predsa nijaké mimoriadne starosti s deťmi. Nič sa tu neprihodilo… pravda, okrem Nofretinej smrti… ale pre tú by sa Satipa sotva trápila, - dodala stroho.

Ahmose sa rozosmial.

- Veru nie. Naopak. A okrem toho, začalo sa to u nej už dávnejšie. Myslím, že ešte pred Nofretinou smrťou.

Jeho hlas znel trochu neisto a Renisenb na neho skúmavo pozrela.

- Pred Nofretinou smrťou, - zopakoval Ahmose mierne naliehavo.

-Všimla som si to až potom, - povedala Renisenb zamyslene.

- A si si istá, že ti Satipa nič nepovedala? Renisenb pokrútila hlavou.

- Vieš, Ahmose, nemyslím, že by bola Satipa chorá. Skôr sa mi zdá, že sa čohosi bojí.

- Bojí? - ohromene zvolal Ahmose. - Ale prečo by sa mala báť? Čoho? Satipa bola predsa vždy odvážna ani lev.

- Viem, - povedala Renisenb bezradne. - Vždy sme si to o nej mysleli… ale ľudia sa menia, je to zvláštne.

- Nebude niečo vedieť Kait, čo myslíš? Satipa sa s ňou nerozprávala?

- Pravdepodobne by sa skôr zdôverila jej ako mne, ale myslím, že ani jej nič nepovedala. Aby som bola úprimná, som o tom presvedčená.

- A čo si teda myslí Kait?

- Kait? Kait si nikdy o ničom nič nemyslí.

„Jediné, na čo sa Kait zmohla,“ uvažovala Renisenb, „bolo to, že ťažila zo Satipinej ústupčivosti a zobrala pre seba a pre svoje deti najlepšie kusy novo natkaného plátna. Takú vec by si nikdy nebola dovolila, kým Satipa bola sama sebou. To by sa bol celý dom ozýval vášnivou hádkou!“ Skutočnosť, že Satipa bez slova ustúpila, zapôsobila na Renisenb oveľa mocnejšie ako čokoľvek iné.

- Hovoril si s Esou? - opýtala sa Renisenb. - Naša stará mama sa vyzná v ženách a ich starostiach.

- Esa, - povedal Ahmose trochu nahnevane, - do mňa len hučí, aby som bol za tú zmenu vďačný. Aby som si vraj nerobil veľké nádeje, že Satipa bude stále taká milá a mierna.

Po chvíli váhania sa Renisenb opýtala:

- A Henet si sa nepýtal?

- Henet? - zamračil sa Ahmose. - Nie, vylúčené. Predsa nebudem o takých veciach hovoriť s Henet. Okrem toho, tá stvora si o sebe veľa myslí. Otec ju veľmi kazí.

-Ach, veď viem. Je naozaj protivná. Ale predsa… -Renisenb zaváhala. - Henet obyčajne všeličo vie.

- A ty by si sa jej nemohla spýtať, Renisenb? Potom mi povieš, čo si sa dozvedela, - nesmelo navrhol Ahmose.

- Ak chceš.

Renisenb odložila rozhovor s Henet na chvíľu, keď bude s ňou sama, a využila spoločnú cestu do tkáčovne. Veľmi ju však prekvapilo, že jej otázka uviedla Henet do rozpakov. Akoby sa jej zvyčajný sklon ku klebeteniu úplne vyparil.

Dotkla sa amuletu, ktorý mala pri sebe, a obozretne sa poobzerala.

- S tým naozaj nemám nič spoločné… Nevšímam si, či je niekto taký ako predtým, alebo nie. Starám sa len o svoje veci. Ak sa tu vyskytli nejaké nepríjemnosti, nechcem o nich vedieť.

- Nepríjemnosti? Aké nepríjemnosti? Henet si ju po očku premerala.

- Dúfam, že nijaké. Nijaké, ktoré by sa mohli týkať nás dvoch. My dve, Renisenb, si nemáme čo vyčítať. A to je pre mňa veľkou útechou.

- Ty si myslíš, že Satipa… čo si myslíš?

- Nemyslím si vôbec nič, Renisenb. A prosím ťa, prestaň si namýšľať, že ja si dačo myslím. V tomto dome som len trochu lepšou slúžkou a nie je mojou povinnosťou hovoriť svoje názory o veciach, ktoré sa ma netýkajú. No keď sa ma už pýtaš, poviem ti, že je to zmena k lepšiemu, a ak to tak zostane, budeme všetci radi. A teraz, prepáč, Renisenb, musím dozrieť, či poriadne značkujú plátno. Tieto ženy sú veľmi nedbanlivé, stále sa smejú a tárajú a robotu len tak odflinkajú.

Renisenb nespokojne hľadela za ňou, ako sa šuchla do tkáčovne, a potom sa pomaly vrátila do domu. Vošla do Satipinej izby bez toho, aby ju švagriná zbadala. Až keď sa dotkla jej pleca, Satipa s výkrikom vyskočila.

- Och, ako si ma vyľakala! Myslela som…

- Satipa, - prihovorila sa jej Renisenb. - Nepovedala by si mi, čo sa s tebou robí? Ahmose má o teba starosti a…

Satipine prsty vyleteli k perám. Vyvalila na ňu oči a začala nervózne jachtať: - Ahmose? Čo… čo hovoril?

- Má o teba strach. Vykrikovala si zo spánku.

- Renisenb! - Satipa ju chytila za plece. - Povedala som… čo som hovorila? - Oči sa jej rozšírili od hrôzy. -Azda si Ahmose myslí… čo ti hovoril?

- Obaja si myslíme, že si chorá… alebo nešťastná.

- Nešťastná? - Satipa zopakovala posledné slovo so zvláštnym prízvukom.

- Si nešťastná, Satipa?

- Možno… neviem. To nie je ono.

- Nie. Ty sa bojíš, však?

- Prečo tak hovoríš? - v Satipiných očiach sa náhle zjavilo nepriateľstvo. - Prečo by som sa mala báť? Čo by ma malo ľakať?

- Neviem, - odpovedala Renisenb. - Ale je to pravda, nie?

Satipa sa s námahou prinútila zareagovať spupne ako kedysi. Pyšne pohodila hlavou.

- Nebojím sa ničoho… a nikoho! Ako sa vôbec opovažuješ niečo také si o mne myslieť, Renisenb? A neprajem si, aby si sa o mne s Ahmosem rozprávala. My s Ahmosem si veľmi dobre rozumieme. - Na chvíľu stíchla a potom ešte ostrejšie pokračovala: - Nofret je mŕtva… a je lepšie, keď jej tu niet. To je moja mienka. A môžeš ju opakovať každému, kto sa ťa bude pýtať, čo si o tom myslím.

- Nofret? - Renisenb spýtavo vyslovila to meno. Satipa sa opäť rozčúlila a hnev jej vrátil niekdajšiu podobu.

- Nofret, Nofret! Nofret! Len čo to meno začujem, som chorá! Chvalabohu, už ho v tomto dome viac nemusíme počúvať.

Opäť kričala piskľavým hlasom. No zrazu zmĺkla, lebo vstúpil Ahmose.

- Buď ticho, Satipa! - okríkol ju nezvyčajne prísne. -Keby ťa počul môj otec, boli by ďalšie nepríjemnosti. Ako sa môžeš správať tak hlúpo?

Čím prísnejší bol Ahmoseho hlas, tým väčšmi vynikla Satipina pokorná poddajnosť.

- Odpusť, Ahmose… - povedala ticho, — nemyslela som to tak.

- No dobre, ale nabudúce si daj pozor! Ty a Kait ste už narobili nepríjemností viac než dosť! Vy, ženy, nemáte rozum!

- Odpusť, - opäť zašepkala Satipa.

Ahmose odišiel s vypnutou hrudou, oveľa ráznejším krokom ako zvyčajne, akoby mu konečne získaná autorita dodala sebavedomie.

Renisenb sa pomaly pobrala za starou ženou. Mala pocit, že by jej stará matka mohla pomôcť a poradiť.

Ale Esa, ktorá si práve s ohromným pôžitkom pochutnávala na sladkom hrozne, odmietla o celej záležitosti hovoriť.

- Satipa? Satipa? Čo robíte okolo Satipy taký rozruch? Nepáči sa vám, keď vás všetkých komanduje a týra, a keď sa konečne správa, ako treba, nevychádzate z údivu. -Vypľula zrnká hrozna a dodala: - V každom prípade sa správa príliš dobre na to, aby to tak zostalo. Iba ak by ju Ahmose udržal na uzde.

- Ahmose?

- Veru áno. Vždy som dúfala, že Ahmose príde k rozumu a poriadne ju zmláti. Ona to už dávno potrebovala a patrí pravdepodobne k tomu druhu žien, ktorým to dokonca robí radosť. Ahmose so svojou miernosťou a pokorou bol pre ňu určite hotovým utrpením.

-Ale Ahmose je predsa dobrý a milý, - rozhorčene vyhŕkla Renisenb. - Ku každému sa vždy správa láskavo, je jemný ako žena… ak sú vôbec ženy jemné, - dodala rozpačito.

Esa sa uškrnula:

- Dobre, že si na to prišla sama, moja milá vnučka. Nie, na ženách niet nič jemného… a ak áno, boh s nimi. A je len málo žien, ktoré majú záujem o láskavého, jemného manžela. Väčšmi obľubujú takých driečnych, chvastavých, ako je Sobek. Áno, taký si vie získať náklonnosť dievčat. Možno aj takého šikovného mládenca, ako je Kameni -však, Renisenb? Na našom nádvorí muchy dlho neposedia! A pozná veľmi pekné ľúbostné piesne, nie je tak? Chi-chi-chi.

Renisenb cítila, ako jej zrumeneli líca.

- Neviem, na čo narážaš, - povedala dôstojne.

- Všetci sa nazdávate, že stará Esa nevie, čo sa okolo nej robí! Ale ja to viem veľmi dobre. - Chvíľu upierala na Renisenb svoje poloslepé oči, potom pokračovala: - Viem všetko ešte skôr ako ty, dieťatko. Nehnevaj sa, Renisenb, život je už taký. Khay ti bol dobrým manželom, ale teraz už pláva na svojom člne v podsvetí. Sestra si nájde nového brata, ktorý bude loviť ryby v našej pozemskej rieke. Ale nemyslím, že by bol ten Kameni dajaký mimoriadne súci. Skôr sa vyžíva v narábaní perom a vo zvitkoch papyrusu. Je to súci šuhaj a vie veľa pekných pesničiek, ale nie som si istá, či je to ten pravý muž pre teba. Nevieme o ňom veľa, iba že je severan a že ho Imhotep chváli. Lenže Imhotepa som vždy považovala za blázna. Lichôtkami si ho môže každý omotať okolo prsta. Pozri na Henet!

- Veľmi sa mýliš, stará mama, - povedala Renisenb dôstojne.

- Dobre teda, mýlim sa. Tvoj otec nie je blázon.

- Tak som to nemyslela, chcela som povedať…

- Ja viem, čo si chcela povedať, dieťa, - uškrnula sa Esa. - Lenže ty ešte nevieš, v čom je ten vtip. Nevieš si predstaviť, aký pôžitok je sedieť takto pokojne ako ja a mať za sebou všetky tie vzťahy medzi mužmi a ženami, všetku lásku a nenávisť. S chuťou si zamaškrtiť na dobre pripravenej tučnej prepelici alebo volavke, na koláči s medom alebo dobre uvarenom póre či zeleri a všetko spláchnuť dúškom sýrskeho vína - a vôbec sa nestarať o svet. Pozorovať okolitý ruch, veselosť a vášne a vedieť, že mňa sa už nič netýka. Vidieť, ako sa syn na staré kolená zblázni do mladej dievčiny, ktorá obráti celý dom hore nohami… bolo mi z toho do smiechu, ver mi! Ale musím sa priznať, že som si tú dievčinu celkom obľúbila! Mala však diabolskú povahu - každého odhalila a zatínala do živého. Sobek spľasol ako prepichnutý mechúr. Z Ipyho zostalo hlúpe decko a z Ahmoseho zahanbený a utýraný manžel. Bolo to, ako keby sa každý bol pozrel do kaluže vody.

Prinútila ich, aby sa videli tak, ako v skutočnosti pred svetom vyzerajú. Ale povedz mi, Renisenb, prečo nenávidela práve teba?

- Ona ma nenávidela? — spýtala sa Renisenb neisto. - Raz som sa pokúsila nadviazať s ňou priateľstvo.

- A ona ťa odmietla? Poriadne ťa nenávidela, Renisenb. Esa sa odmlčala a potom sa stroho spýtala:

- Nebolo to kvôli Kamenimu?

-Kvôli Kamenimu? - zopakovala Renisenb a krv jej udrela do tváre. - Neviem, ako to myslíš.

Esa zamyslene pokračovala: - Ona a Kameni prišli zo severu, ale z teba Kameni na nádvorí nespúšťal oči.

- Musím odskočiť za Teti, - povedala náhle Renisenb a vybehla von.

Sprevádzal ju Esin rozjarený, prenikavý smiech. S rozpálenými lícami sa Renisenb ponáhľala cez nádvorie k jazierku.

- Zložil som novú pieseň, - volal za ňou Kameni z verandy. - Zastav sa, zaspievam ti ju.

Pokrútila hlavou a ponáhľala sa ďalej. Srdce jej prudko búšilo. Hnevala sa. Kameni a Nofret. Nofret a Kameni. Prečo si nechala od starej Esy, ktorá sa vyžíva v zlomyseľných pletkách, nasadiť do hlavy takéto myšlienky? A prečo si z toho vôbec niečo robí!

Napokon, čo na tom záleží? O Kameniho predsa vôbec nestojí. Ani trochu. Je to drzý mládenec s lahodným hlasom a širokými plecami, ktoré jej pripomínajú Khaya.

Khay… Khay…

Vytrvalo si opakovala jeho meno, ale napriek tomu sa jej tentoraz nevybavila predstava jej zosnulého manžela. Khay bol nenávratne na onom svete. Bol v podsvetí…

A na terase nežne spieval Kameni:

- Poviem Ptahovi: Dnes večer mi sestru daj…

3

- Renisenb! - Hori musel dva razy zopakovať jej meno, kým ho počula a obrátila na neho pohľad, ktorý zadumane blúdil po Níle.

- Bola si veľmi zamyslená, Renisenb. Na čo si myslela?

- Na Khaya, - odpovedala Renisenb vzdorovito.

Hori ju chvíľu pozoroval a potom sa usmial: - Aha, už viem.

Renisenb mala nepríjemný pocit, že naozaj vie. Náhle sa však opýtala:

- Čo sa stane, keď človek zomrie? Vie to vôbec niekto? Čo znamenajú tie texty a rôzne nápisy, ktoré sa píšu na rakvu? Niektoré sú také nejasné, že vôbec nedávajú zmysel. Vieme, že Osiris bol zabitý a jeho telo opäť zrástlo, že nosí na hlave bielu korunu a kvôli nemu my vlastne nezomierame… ale niekedy, Hori, mi nič z toho nepripadá pravdivé… všetko je to také zmätené…

Hori mierne prikývol.

- Chcela by som vedieť, čo sa skutočne stane po smrti.

- Na to ti nemôžem odpovedať, Renisenb. Takéto otázky by si mala klásť kňazovi.

-Ten by ma odbil zvyčajnou odpoveďou. Ale ja to chcem vedieť.

- Nikto z nás sa to nedozvie, kým sami neumrieme, -jemne povedal Hori.

- Nie, nehovor to! - zachvela sa Renisenb.

- Teba niečo rozrušilo, Renisenb!

- Áno, Esa. - Na chvíľu zmĺkla, potom sa opýtala: -Povedz mi, Hori, poznali sa Kameni a Nofret dobre, skôr ako… ako prišli sem?

Hori chvíľu mlčky postál, potom vykročil po jej boku nazad k domu a povedal: - Už chápem. Tak je to teda…

- Čo myslíš tým „tak je to teda?“… Len som sa niečo spýtala, Hori.

- Ja ti však neviem odpovedať. Nofret a Kameni sa na severe poznali, ale nakoľko, to neviem.

Po chvíli ešte jemne dodal:

- A vari na tom záleží?

- Nie, pravdaže nie, - odvetila Renisenb. - Vôbec na tom nezáleží.

- Nofret je mŕtva.

- Mŕtva a zabalzamovaná v zapečatenej hrobke! A to je práve to!

-A Kameni, podľa všetkého, netrúchli… - pokojne pokračoval Hori.

- Nie, - povedala Renisenb, prekvapená takouto odpoveďou. - Máš pravdu. - Obrátila sa k nemu s pocitom vďačnosti. - Ach, Hori, ako ty vieš človeka upokojiť!

Usmial sa.

- Vždy som opravoval malej Renisenb jej leva. No… teraz má iné zábavky.

Keď sa priblížili k domu, Renisenb zastala.

- Ešte sa mi nechce ísť dnu. Mám pocit, akoby som ich všetkých nenávidela. Ach, nie… nie naozaj… rozumieš? Len som mrzutá a podráždená a každý je taký čudný. Nemohli by sme zájsť ešte hore k hrobke? Je tam tak pekne… človek si tam pripadá nad všetko povznesený.

- Múdro hovoríš, Renisenb. Mám podobný pocit ako ty. Dom, polia, obilie… všetko je niekde dolu, bezvýznamné.

Človek sa pozerá ponad všetko… k rieke a ďalej za ňu, ponad celý Egypt. Lebo Egypt už čoskoro bude jednotný a veľký, ako bol v minulosti.

- Ach, vari na tom záleží? - opýtala sa Renisenb.

- Malej Renisenb nie, - zasmial sa Hori. - Tej záleží len na jej levovi.

- Vysmievaš sa mi, Hori. Tebe na tom naozaj záleží? Hori ticho uvažoval:

- Prečo by mi na tom malo záležať? Áno, prečo vlastne? Som len obchodným správcom u zádušného kňaza. Prečo by som sa mal starať, či je Egypt veľký, alebo malý? Tak asi uvažuješ, však?

- Pozri, - odviedla Renisenb jeho pozornosť k útesu nad nimi. - Ahmose a Satipa boli pri hrobke, teraz zostupujú dolu.

- Áno, - prisvedčil Hori. - Zostalo tam niekoľko vecí z pohrebu, ktoré treba odpratať, a pár balov plátna, ktoré balzamovači nespotrebovali. Ahmose hovoril, že vezme Satipu so sebou, aby mu poradila, čo s tým.

Obaja sa zastavili a pozorovali dve zostupujúce postavy.

Zrazu si Renisenb uvedomila, že sa práve blížia k miestu, odkiaľ sa zrútila Nofret.

Satipa šla vpredu. Ahmose kráčal tesne za ňou.

Satipa náhle otočila hlavu, akoby chcela Ahmosemu niečo povedať., ‚Možno mu chce povedať, že na tom mieste došlo k nešťastiu,“ pomyslela si Renisenb.

Vtom akoby Satipe zmeraveli nohy. Zostala stáť ako prikovaná a dívala sa hore chodníkom. Zdvihla ruky, akoby bola zbadala čosi strašné alebo akoby sa bola chcela brániť pred úderom. Niečo vykríkla, potkla sa a zatackala. A potom, keď k nej Ahmose priskočil, vydesene zvrieskla, naklonila sa k okraju útesu a strmhlav sa zrútila dolu…

Renisenb, neveriac vlastným očiam, so zovretým hrdlom pozorovala jej pád.

Ako zošúverená hŕbka handier ležala Satipa na tom istom mieste, kde nedávno dopadlo Nofretino telo.

Renisenb vyskočila a rozbehla sa k nej. Ahmose niečo volal a hnal sa dolu chodníkom.

Renisenb dobehla k telu švagrinej a nahla sa nad ňu. Satipa mala otvorené oči a viečka sa jej chveli. Pery sa hýbali, akoby sa usilovali niečo povedať. Renisenb sa naklonila bližšie k jej tvári. Výraz hrôzy v Satipiných očiach ju ešte väčšmi vydesil.

Potom sa ozval hlas umierajúcej ženy. Bolo to skôr zachrčanie:

-Nofret…

Hlava jej odkväcla dozadu a čeľusť poklesla. Hori bežal oproti Ahmosemu. Obaja prišli na miesto pádu spoločne. Renisenb sa obrátila k bratovi:

- Čo vykríkla tamhore, skôr ako sa zrútila? Ahmose ledva lapal dych, ťažko sa mu hovorilo.

- Dívala sa za mňa… ponad moje plecia… akoby videla niekoho kráčať po chodníku… nebol tam však nikto… určite tam nikto nebol!

- Skutočne nebol, - prisvedčil Hori. Ahmoseho hlas prešiel do preľaknutého šepotu:

- A potom vykríkla…

- Čo vykríkla? - netrpezlivo naliehala Renisenb.

- Povedala… povedala… - hlas sa mu chvel. - Nofret…

Kapitola XII

PRVÝ MESIAC LETA

dvanásty deň

- Tak to si myslel?

Renisenb adresovala tieto slová Horimu skôr ako tvrdenie, než ako otázku.

A šeptom, s rastúcim poznaním pravdy a celej hrôzy zároveň, dodala:

- Satipu teda zabila Nofret…

Sedela pri vchode do Horiho malej miestnosti, vytesanej v skale blízko hrobky, podopierala si hlavu rukami a pohľadom blúdila dolu po údolí.

Ako v driemotách si spomenula na slová, ktoré povedala včera… (bolo to skutočne len včera?) Odtiaľto sa jej naozaj zdalo, že ten dom dolu a ponáhľajúce sa figúrky ľudí nemajú väčší význam a zmysel ako hemžiace sa mravenisko.

Len slnko, žiariace vysoko nad hlavou, majestátne vo svojej sile, len úzky pásik striebristého Nílu, trblietajúceho sa v jeho ranných lúčoch - len to je večné a nemenné. Khay zomrel, aj Nofret a Satipa. A jedného dňa umrie i ona a Hori. Ale boh Re bude večne panovať na nebesiach a v noci sa bude plaviť na svojej bárke podsvetím až do svitania nasledujúceho dňa. A Níl večne potečie odkiaľsi z kraja slonov a ďalej okolo Théb a dedín až do Dolného Egypta, kde žila veselá a ľahkomyseľná Nofret, aby jeho vody splynuli s veľkými vodami a navždy opustili Egypt.

Satipa a Nofret…

Renisenb pokračovala v myšlienkach nahlas, pretože Hori jej ešte neodpovedal:

- Vieš, bola som presvedčená, že Sobek… Zháčila sa.

-Predpojatá predstava… - poznamenal Hori zamyslene.

- Bolo to odo mňa hlúpe, - pokračovala Renisenb. -Henet mi naznačila, vlastne viac-menej povedala, že Satipa išla na prechádzku a Nofret vraj už predtým vyšla sem hore. Malo mi byť hneď jasné, že Satipa išla za Nofret, že sa stretli na chodníku a že ju Satipa zhodila. Veď tesne predtým vyhlásila, že je lepším mužom než hociktorý z mojich bratov.

Renisenb zmĺkla a zachvela sa.

- A keď som ju potom stretla, - uvažovala ďalej, - hneď som to mohla zbadať. Bola celkom iná… vystrašená. Nútila ma, aby som sa s ňou vrátila domov. Nechcela, aby som našla Nofretino telo. Musela som byť slepá, že som nevidela pravdu. Ale mala som vtedy plnú hlavu obáv o Sobeka…

- Viem. Bolo to preto, že si ho videla zabíjať toho hada.

- Áno, preto, - prikývla Renisenb. - A tiež pre ten sen… Chudák Sobek, krivdila som mu. Ako vravíš, vyhrážať sa ešte neznamená konať. Sobek mal len plno chvastavých rečí. Ale Satipa bola vždy odvážna, na nič sa neobzerala a nebála sa konať. A odvtedy… zakrádala sa okolo nás ako duch… prečo nám neprišlo na um správne vysvetlenie?

Rýchlo na neho pozrela a dodala:

- Ty si naň prišiel?

- Nejaký čas, - povedal Hori, - som bezpečne cítil, že kľúč k vysvetleniu Nofretinej smrti spočíva v podivuhodnej zmene Satipinej povahy. Tá zmena bola taká nápadná, že ju mohlo spôsobiť len niečo mimoriadne.

- A predsa si nič nepovedal.

- Ako som mohol, Renisenb? Mal som nejaký usvedčujúci dôkaz?

- Nie, pravdaže nie.

- Dôkaz musí byť zostavený z faktov ako pevná stena z tehál.

- Raz si však povedal, - namietala Renisenb, - že ľudia sa v skutočnosti nemenia. Ale teraz pripúšťaš, že Satipa sa zmenila.

Hori sa na ňu usmial.

- Ty by si sa uplatnila aj na najvyššom súde. Nie, Renisenb, čo som povedal, je pravda. Ľudia zostávajú takými, akí sú. Satipa, tak ako Sobek, mala len plno siláckych rečí. Azda skutočne mohla prejsť od slov k činom, ale som presvedčený, že patrila k tomu druhu ľudí, ktorí si určité veci nevedia uvedomiť, ani predstaviť, kým sa skutočne nestanú. Ona sa nikdy v živote až do toho osudného dňa nemusela ničoho báť. Keď prišiel strach, zaskočil ju. Uvedomila si, že pravá odvaha je odhodlanie čeliť nepredvídanému - a takú odvahu ona nemala.

- Keď prišiel strach, - opakovala šeptom Renisenb. -Áno, ten nás sprevádzal, odkedy Nofret zomrela. Satipa ho nosila napísaný na tvári tak jasne, že sme ho všetci videli. Bol v nej, zračil sa v jej očiach, keď zomierala… keď vyslovila meno Nofret, bolo to, ako keby videla…

Renisenb sa náhle odmlčala. Obrátila sa k Horimu s otázkou v doširoka otvorených očiach:

-Hori, čo videla tam na chodníku? Veď my sme nič nevideli! Nič tam predsa nebolo!

- Nie, pre nás nie!

- A pre ňu? Videla Nofret… Nofret, ktorá sa prichádzala pomstiť. Ale Nofret je mŕtva a leží v zapečatenej hrobke. Čo teda mohla vidieť?

- Obraz, ktorý nosila v mysli.

- Si si tým istý? Lebo ak nie…

- Čo ak nie, Renisenb?

-Hori, - vystrela k nemu ruku. - Skončilo sa to už? Teraz, keď je Satipa mŕtva? Naozaj sa to skončilo? Chlácholivo zovrel jej dlaň do svojich rúk.

- Áno, áno, Renisenb. Určite. Napokon, ty sa nemusíš vôbec ničoho obávať.

-Esa však tvrdí, že ma Nofret nenávidela… - ticho vzdychla Renisenb.

- Teba že Nofret nenávidela?

- Esa to tvrdí.

- Nofret vedela poriadne nenávidieť, - prikývol Hori. -Občas si myslím, že nenávidela každého v tomto dome. Ale ty si jej predsa nič neurobila.

- Naozaj nie. To je pravda.

- A preto, Renisenb, máš čisté svedomie, nie je v ňom nič, čo by sa mohlo postaviť proti tebe.

- Chceš tým povedať, Hori, že keby som šla po chodníku sama… pri západe slnka… v tú istú hodinu, keď zomrela Nofret… a keby som otočila hlavu,… že by som nič nevidela? Bola by som v bezpečí?

- Budeš v bezpečí, Renisenb. Keď pôjdeš dolu chodníkom, pôjdem s tebou a nič sa ti nesmie stať.

Renisenb sa však zamračila a pokrútila hlavou.

- Nie, Hori. Pôjdem sama.

- Ale prečo, Renisenb? Nebudeš sa báť?

- Budem, - prisvedčila Renisenb, - myslím, že sa budem veľmi báť. Ale všetko jedno, musím to urobiť. Všetci v dome sa trasú od strachu, behajú do chrámu celí bez seba, kupujú si amulety a vykrikujú, že nie je dobre chodiť pri západe slnka po chodníku. Nespôsobila to však nijaká tajomná sila, že Satipa stratila rovnováhu a zrútila sa… spôsobil to strach.. strach zo zločinu, ktorý spáchala. Lebo zlo dokáže vysať život z mladého a silného človeka, ktorý sa teší, že je na svete. Ale ja som neurobila nič zlé, a preto, hoci ma Nofret nenávidela, jej nenávisť mi nemôže ublížiť. Som o tom presvedčená. Napokon, ak má človek stále žiť v strachu, je lepšie zomrieť. Preto musím ton strach prekonať.

- Hovoríš veľmi odvážne, Renisenb.

- Možno odvážnejšie, než sa v skutočnosti cítim, Hori, -usmiala sa na neho a vstala. - Musela som sa niekomu zdôveriť.

Hori tiež vstal a zostal pri nej. - Zapamätám si tvoje slová, Renisenb. Aj tvoj odhodlaný výraz, keď si ich so vztýčenou hlavou vyslovila. Sú dôkazom tvojho statočného a úprimného srdca, o ktorom som nikdy nepochyboval.

- Pozri, Renisenb, - chytil ju za ruku. - Pozri z tohto miesta cez údolie k rieke a zadívaj sa do diaľky. To je Egypt, naša krajina. Mnoho rokov ju pustošili a zoslabovali vojny a nepokoje a rozdelili ju na drobné kráľovstvá. Ale teraz - čoskoro - sa spojí a vytvorí opäť jednotný štát. Horný a Dolný Egypt sa opäť zjednotí a som presvedčený, že opäť získa svoju bývalú veľkosť a slávu! A keď sa tak stane, Renisenb, bude Egypt potrebovať statočných a odvážnych mužov a ženy - ženy, ako si ty, Renisenb. Nie ľudí ako Imhotep, ktorý sa večne starajú iba o svoje vlastné zisky a straty. Ani mužov, ako je naničhodný a chvastavý Sobek alebo mládencov ako Ipy, ktorí myslia len na to, kde by čo získali pre seba. V tej chvíli nebudú Egyptu nič platní ani takí svedomití a počestní muži ako Ahmose. Keď tu tak sedávam doslova medzi mŕtvymi, vybavujem účty, počítam straty a zisky, prichádzam k poznaniu, že sú zisky, ktoré sa nedajú merať hodnotou majetku, a straty, ktoré sú horšie a škodlivejšie než zničenie celej úrody… Dívam sa na rieku a vidím v nej prúdiacu krv Egypta. Bola tu, skôr než sme sa narodili, a zostane tu i po našej smrti… Život a smrť, Renisenb, nemajú taký význam. Som len Hori, Imhotepov obchodný správca, ale keď sa zahľadím na Egypt, cítim uspokojenie - áno, radostné nadšenie, ktoré by som nevymenil za pocity vládcu provincie. Rozumieš, čo mám na mysli, Renisenb?

- Nazdávam sa, že áno, Hori… aspoň trošku. Si iný než všetci tamdolu, zistila som to už dávnejšie. A občas, keď som tu s tebou, mám rovnaké pocity ako ty, len trochu hmlisté, nejasné. Ale skutočne chápem, na čo myslíš. Keď som tu, nič z toho diania tamdolu, - ukázala prstom do údolia, - sa mi nezdá dôležité. Tie hádky a nenávistné škriepky, ten ustavičný krik a zhon. Tu akoby človek všetkému unikal.

Zmĺkla, zmraštila obočie a trochu jachtavo pokračovala:

- Niekedy som celkom rada, že môžem utiecť. A predsa… sama neviem prečo… tam dolu je niečo, čo ma ťahá späť.

Hori jej pustil ruku a o krok ustúpil.

- Áno… chápem, - povedal jemne, - Kameni a jeho spev na nádvorí.

- Čo tým chceš povedať, Hori? Vôbec som na Kameniho nemyslela.

- Nemusela si na neho myslieť, Renisenb. No i tak som presvedčený, že i v tejto chvíli počúvaš jeho piesne, hoci si to neuvedomuješ.

Renisenb na neho prekvapene pozrela a zamračila sa.

- Ako čudne rozprávaš, Hori. Človek predsa nemôže počuť jeho spev až sem. Je to priďaleko.

Hori ľahko vydýchol a potriasol hlavou. Veselý výraz v jeho očiach ju miatol. Trochu ju to hnevalo a zarážalo, lebo to nevedela pochopiť.

Kapitola XIII

PRVÝ MESIAC LETA

dvadsiaty tretí deň

1

- Môžem sa s tebou chvíľu pozhovárať, Esa?

Esa ostro pozrela na Henet, ktorá s podlízavým úsmevom stála vo dverách izby.

- O čo ide? - príkro sa opýtala starena.

- Vlastne o nič zvláštne, aspoň predpokladám, že nie. Ale pomyslela som si, že sa radšej opýtam.

Esa ju stroho prerušila:

- Tak poď ďalej. A ty, - poklepala palcom po pleci malú čiernu otrokyňu, navliekajúcu korálky, - choď do kuchyne a dones mi nejaké olivy a priprav mi šťavu z granátových jabĺk.

Dievčatko odbehlo a Esa netrpezlivo kývla na Henet.

- Ide o toto, Esa.

Esa uprela zrak na predmet, ktorý jej Henet podávala. Bola to malá kazeta na šperky so zasúvacím vekom, upevneným hore dvoma gombíkmi.

- A čo je s tým?

- Je to jej. Našla som to teraz - v jej izbe.

- O kom hovoríš? O Satipe?

- Nie, nie, Esa. O tej druhej. -O Nofret? No a čo?

- Všetky jej šperky a toaletné potreby a voňavky -všetko pochovali s ňou.

Esa uvoľnila šnúročky z gombíkov a otvorila kazetu. Bola v nej šnúra drobných perál a polovica rozlomeného amuletu so zelenou glazúrou.

-Phe… nič zvláštne, - zašomrala Esa. - Asi sa na to zabudlo.

- Ale balzamovači všetko odniesli.

- Balzamovači nie sú o nič spoľahlivejší ako hocikto iný. Iste na to zabudli.

- Hovorím ti, Esa, že to nebolo v izbe, keď som tam posledný raz nakukla.

Esa ostro pozrela na Henet.

- Čo sa mi to tu usiluješ nahovoriť? Že sa Nofret vrátila z podsvetia a je tu v dome? Nie si predsa taká sprostá, hoci sa niekedy rada takou robíš. Vari ti robí radosť roznášať také hlúpe čarodejnícke rozprávky?

Henet výstražné potriasla hlavou.

- Všetci vieme, čo sa stalo Satipe… a prečo.

- Možno vieme, - povedala Esa. - A možno, že niektorý z nás to už vedeli skôr! Čo ty na to, Henet? Vždy som si myslela, že vieš o Nofretinej smrti oveľa viac ako ktokoľvek z nás…

- Och, Esa, hádam by si si o mne nemyslela…

- Čo by som si nemala myslieť, - rázne ju prerušila Esa. -Ja sa nebojím myslieť, Henet. Videla som, ako sa posledné dva mesiace Satipa zakrádala po dome na smrť vydesená, a tak mi práve včera zišlo na um, že niekto mohol o nej niečo vedieť a vyhrážať sa jej, že to povie Ahmosemu… alebo rovno Imhotepovi.

Henet spustila strašný krik, nárek a bedákanie. Esa privrela oči, pohodlne sa rozložila v kresle a pokojne ju pozorovala.

- Nepredpokladám, že by si sa k takému niečomu priznala. To od teba naozaj nečakám.

- Ale prečo by som to robila? Pýtam sa, prečo?

- O tom nemám ani poňatia, - odvetila Esa. - Ale ty robíš mnoho vecí, Henet, pre ktoré sa mi nikdy nepodarilo nájsť uspokojivé vysvetlenie.

- Ty si teda myslíš, že som ju vydierala a ona ma podplácala, aby som bola ticho. Prisahám na Devätoro bohov…

- Bohom daj pokoj. Si dosť poctivá, Henet, ak vôbec poctivosť existuje. Možnože si skutočne nevedela, ako zomrela Nofret. Ale na druhej strane vieš vždy o všetkom, čo sa v tomto dome prihodí. Ak by som ja mala niečo odprisahať, potom by som prisahala, že si tú kazetu dala do Nofretinej izby ty… hoci si neviem predstaviť prečo.

Nejaký dôvod však musí byť… Takýmito podvodmi môžeš oklamať Imhotepa, ale nie mňa. A neskuvíňaj mi tu! Som stará a neznášam , keď niekto plače. Choď plakať Imhotepovi. Zrejme to má rád, hoci sám boh Re vie prečo!

- Zanesiem teda kazetu Imhotepovi a poviem mu…

- Odovzdám mu ju sama. A teraz choď, Henet, a prestaň roznášať tie hlúpe poverčivé výmysly. Bez Satipy je v dome oveľa viac pokoja. Mŕtva Nofret nám prospela viac ako živá. Ale teraz, keď je dlh vyrovnaný, nechaj každého, nech sa vráti k svojej každodennej práci.

2

- Čo sa to deje? - pribehol zhurta Imhotep o niekoľko minút do Esinej izby. - Henet je rozrušená. Prišla za mnou celá v slzách. Vari už nikto v tomto dome nevie byť k tomu oddanému stvoreniu aspoň trochu vľúdny?

Esa zostala pokojná a krátko sa zasmiala.

- Ako som tomu rozumel, ty si ju vraj obvinila, že ukradla nejakú kazetu… kazetu na šperky.

- To ti povedala? Nič také som neurobila. Kazeta je tu. Zdá sa, že sa našla v Nofretinej izbe.

Podala ju Imhotepovi.

- Áno, je to ona, raz som jej ju daroval. - Otvoril ju. - Hm. Je skoro prázdna. Bola to od balzamovačov nedbalosť, že ju nevzali s ostatnými osobnými vecami. Človek by nečakal také lajdáctvo, keď si predstaví, koľko si za to Ipy a Montu naúčtovali. Zdá sa, že Henet tu robí veľa kriku pre nič.

- Tiež si myslím.

- Dám tu kazetu Kait… alebo nie, Renisenb. Tá sa vždy správala k Nofret veľmi zdvorilo.

Vzdychol si.

- Ach, tu človek vari ani chvíľu nemôže mať pokoj. Tieto ženy sú samé slzy, samé hádky a hašterenie.

- No vidíš, aspoň je teraz o jednu menej.

- Máš pravdu. Ale čo chudák Ahmose? Tak či onak, mám taký dojem, Esa, že… áno… že to nakoniec takto bude lepšie. Satipa mu síce porodila zdravé deti, to je pravda, ale v mnohých smeroch mu nebola najlepšou manželkou. Ahmose sa jej, pravda, priveľmi poddával. Nuž… teraz je po všetkom. Musím však povedať, že v poslednom čase mám z Ahmoseho správania veľkú radosť. Vyzerá oveľa sebavedomejšie. Už nie je taký nesmelý ako prv… a jeho úsudok je v mnohých veciach výborný… priam vynikajúci.

- Vždy to bol dobrý a poslušný chlapec.

- Áno, to je pravda, ale vždy bol pomalý a akosi sa bál zodpovednosti.

- Zodpovednosť si mu nikdy nedal! - sucho odsekla Esa.

- No, teraz sa to všetko zmení. Pripravujem zmluvu o spoločníctve a spoluvlastníctve. O niekoľko dní ju podpíšeme. Všetci traja synovia sa stanú mojimi spoločníkmi.

- Hádam aj Ipy?

- Urazil by sa, keby som ho vynechal. Je to taký milý, dobrosrdečný chlapec.

- On teda určite nie je pomalý, - poznamenala Esa.

- To nie. A Sobek sa tiež polepšil. Predtým som s ním nebol spokojný, ale v poslednom čase sa úplne zmenil. Už zbytočne nemárni čas a viac rešpektuje moje a Ahmoseho rady.

- To sú hotové chválospevy, - poznamenala Esa. - Ale musím ti povedať, Imhotep, že podľa môjho názoru robíš dobre. Nebolo to prezieravé, dávať svojim synom dôvod k nespokojnosti. Predsa si však myslím, že Ipy je pre spoluvlastníctvo ešte primladý. Je smiešne dávať chlapcovi v jeho veku také postavenie. Ako to potom zvládneš?

- Určite máš pravdu, - zamyslene prikývol Imhotep. Potom vstal.

- Musím ísť. Mám ešte dohliadnuť na množstvo vecí. Sú tu balzamovači a bude treba pripraviť Satipin pohreb. Tieto úmrtia sú veľmi nákladné… veľmi. A k tomu ešte jedno za druhým!

- No, dúfajme, - povedala Esa utešujúco, - že toto je posledné. Samozrejme, kým príde rad na mňa!

- Dúfam, že si ešte dlho požiješ, drahá mama.

- Chcem veriť, že mi to želáš naozaj úprimne, - uškrnula sa Esa. - Len potom na mne nešetri, prosím ťa. Nevyzeralo by to dobre. Potrebujem veľa vecí, aby som sa na onom svete zabavila. Kopu jedenia, pitia a dosť sošiek otrokov… bohato ozdobenú dosku na hry, súpravu voňaviek a kresliacich prostriedkov a trvám na najdrahších kanopských nádobách (kanopské nádoby - volali sa tak podľa Kanóbu, prístavu na mieste dnešného Abúkíru; boli štyri a odkladali sa do nich vnútornosti mumifikovaného tela: pečeň, pľúca, žalúdok a črevá. Každá z nich mala uzáver v podobe jedného zo štyroch synov boha Hora (pozn. red.))… musia byť alabastrové…

- Áno, áno, pravdaže, - Imhotep nervózne prešľapoval z nohy na nohu. - Až nadíde ten smutný deň, určite sa ti dostane najväčších pôct. Priznám sa, že pokiaľ ide o Satipu, mám veľmi odlišné pocity. Človek nechce budiť pohoršenie, no za takýchto okolností…

Imhotep nedokončil začatú vetu a náhlivo odišiel.

Esa sa ironicky zasmiala, pretože si uvedomila, že slovami: ,,za takýchto okolností“ Imhotep pripustil, že slová „nešťastná náhoda“ celkom nevystihujú spôsob, akým jeho ctená družka zišla zo sveta.

Kapitola XIV

PRVÝ MESIAC LETA

dvadsiaty piaty deň

1

V ten deň zavládla v celom dome dobrá a veselá nálada, lebo členovia rodiny sa práve vrátili od súdu, kde boli podpísať zmluvu o spoluvlastníctve. Výnimkou bol len Ipy, ktorého skoro v poslednom okamihu vylúčili pre príliš mladý vek. Bol z toho taký rozladený, že natruc ušiel z domu.

Imhotep v rozjarenej nálade rozkázal, aby priniesli veľký krčah vína a postavili ho na široký podstavec pred vchodom do domu.

- Napi sa, syn môj, - zvolal a potľapkal Ahmoseho po pleci. - Zabudni na chvíľu na svoj žiaľ a bolestnú stratu. Myslime len na dobré dni, ktoré nás čakajú.

Imhotep, Ahmose, Sobek a Hori si pripili. Po chvíli prišla správa, že im niekto ukradol vola, a všetci štyria muži sa ponáhľali vyšetriť túto nepríjemnú záležitosť.

Asi po hodine sa vrátil Ahmose, celý uťahaný a rozpálený. Pristúpil ku krčahu s vínom, ktorý stál dosiaľ na tom istom mieste. Ponoril doň svoj bronzový pohár, sadol si na lavičku a pomaly srkal chladivé víno. O niečo neskoršie rázne vošiel Sobek a radostne zvolal:

- Ach, teraz si dám vínka. Poď, Ahmose, napijeme sa na našu budúcnosť, ktorú máme konečne zabezpečenú. Toto je pre nás naozaj radostný deň!

- Áno, máš pravdu, - prisvedčil Ahmose. - Budeme mať po každej stránke ľahší život.

- Ty si vždy taký zdržanlivý, Ahmose.

Sobek sa zasmial, nabral si do pohára vína, vypil ho na dúšok, labužnícky zamľaskal a odložil pohár.

- Teraz uvidíme, či sa otec bude stále kvasiť v bahne, alebo sa mi podarí presvedčiť ho o nových metódach hospodárenia.

- Na tvojom mieste by som postupoval len pomaly, -radil mu Ahmose. - Si veľmi prchký.

Sobek sa na brata vľúdne usmial. Mal skvelú náladu.

- Ty náš starý opatrný ťarbák, - posmieval sa mu. Ahmose sa len pousmial. Sobekovo doberanie ho nevyviedlo z koľají.

- Je to napokon najlepšia cesta. Okrem toho, náš otec bol k nám veľmi dobrý. Nesmieme urobiť nič, čo by mu spôsobilo starosti.

Sobek naňho zvedavo pozrel.

- Ty máš nášho otca naozaj tak rád? Ty si teda oddaný človek, Ahmose! Ja zasa nestojím o nikoho, len o seba. Nech žije Sobek! - A na dúšok vypil ďalší pohár vína.

- Buď opatrný, - napomínal ho Ahmose. - Dnes si málo jedol. Niekedy, keď si človek vypije…

Zrazu zmĺkol a kŕčovito zovrel pery.

- Čo sa deje, Ahmose?

- Ale nič… taká náhla bolesť… ja… to nič nie je… Zdvihol ruku, utrel si čelo, ktoré sa mu zarosilo kropajami potu.

- Nevyzeráš dobre.

- Ešte pred chvíľkou mi nič nebolo.

- Dúfajme, že niekto neotrávil víno, - Sobek sa veselo zasmial vlastným slovám a vystrel ruku za pohárom. V tej chvíli mu ruka zmeravela a celé telo sa v prudkom návale krutej bolesti naklonilo dopredu.

- Ahmose, - vydýchol. - Ahmose… Ja tiež… Ahmose, zohnutý vo dvoje, sa pohol k nemu. Z hrdla sa mu vydral pridusený výkrik. Sobek sa už zvíjal od bolesti. S námahou vykríkol:

- Pomoc! Zavolajte lekára… lekára… Henet vybehla z domu.

- Volali ste? Čo ste hovorili? Čo sa deje? Na jej poplašné volanie pribehli ostatní. Obaja bratia stonali od bolesti.

- Víno… jed… poslali ste po lekára? - zastonal ticho Ahmose.

Vtedy Henet spustila prenikavý krik: - Ďalšie nešťastie! Tento dom je naozaj prekliaty. Rýchlo! Ponáhľajte sa do chrámu po božieho otca Mersu! To je najlepší a najskúsenejší lekár.

2

Imhotep vzrušene chodil hore-dolu po hlavnej sieni domu. Slávnostné ľanové rúcho, ktoré mal na sebe, bolo pokrčené a zašpinené. Ani sa nevykúpal, ani nepreobliekol. Tvár mal strhanú od súženia a úzkosti.

Zo zadnej časti domu sem tlmene doliehal pohrebný spev a nárek - ženská odozva na katastrofu, ktorá ťažko doľahla na domácnosť. Henetin hlas vynikal v kvílení oplakávačiek.

Z vedľajšej miestnosti sa ozýval zvýšený hlas lekára a kňaza Mersu, zápasiaceho o život bezvládneho Ahmoseho. Renisenb, upútaná jeho hlasom, sa ticho vykradla zo ženských izieb do hlavnej siene. Pristúpila k otvoreným dverám a zostala stáť na prahu. Kňazov príjemný hlas a jeho slová pôsobili na ňu ako hojivý balzam.

- Och, Isis, bohyňa kúziel, zbav a osloboď ho mojím prostredníctvom od všetkého zlého, hriešneho a nečistého, zavaruj ho od rán boha a bohyne, ochráň pred mŕtvym mužom či ženou, pred nepriateľom a nepriateľkou, ktorí by mohli mariť moju snahu…

Z Ahmoseho perí sa vydral slabý ston. Renisenb sa v duchu pridala k modliacemu.

- Och, Isis, veľká Isis, zachráň ho, zachráň môjho brata Ahmoseho. Ty, ktorá si najmocnejšia z čarodejníc.

V myšlienkach, ktoré jej zmätene vírili hlavou, sa pozastavila nad slovami zaklínadla.

„Od všetkého zlého, hriešneho a nečistého… Áno, to je to, čo sa v tomto dome deje… nečisté, hnusné myšlienky… hnev mŕtvej ženy.“

Začala sa rozprávať sama so sebou, oslovujúc tú, na ktorú myslela.

-Ahmose ti predsa neublížil, Nofret… a hoci Satipa bola jeho ženou, nemôžeš brať za jej činy na zodpovednosť jeho… nikdy si nedala rozkázať ani od neho ani od nikoho iného. Satipa, ktorá ti ublížila, je mŕtva. To ti nestačí? Sobek je mŕtvy… Sobek, ktorý len hovoril proti tebe, ale nikdy ti nič neurobil. Ach, Isis, nedopusť, aby zomrel aj Ahmose, zachráň ho od Nofretinej pomstychtivej nenávisti!

Imhotep, ktorý ako pomätený chodil sem a tam, zbadal Renisenb a jeho tvár zaplavilo dojatie.

- Poď ku mne, Renisenb, dieťa drahé. Pribehla a on ju objal.

- Ach, otecko, čo hovoria?

- Hovoria, že Ahmose má ešte nádej. Ale Sobek, - vzdychol si Imhotep, - veď už vieš.

- Áno, viem. Nepočul si náš plač?

- Zomrel na svitaní, - vzdychol si Imhotep. - Sobek, môj mocný, krásny syn. - Hlas sa mu zadrhol a zlomil.

- Je to strašné a kruté… nedalo sa už nič robiť?

- Všetko, čo sa urobiť dalo, sa urobilo. Dostal nápoje na zvracanie a silné odvary z liečivých bylín. Poobkladali ho posvätnými amuletmi a vyriekli nad ním najúčinnejšie zaklínadlá. Všetko bolo márne. Mersu je skúsený lekár. Keď sa jemu nepodarilo zachrániť môjho syna, tak vôľa bohov bola, aby ho nezachránil.

Zvýšeným hlasom dokončil kňaz a lekár v jednej osobe posledné slová nábožnej piesne a vyšiel z izby, utierajúc si kropaje potu, ktoré mu zarosili čelo.

- Tak ako? - obrátil sa na neho Imhotep nedočkavo.

- Z milosti bohyne Isis ostane tvoj syn nažive, - odpovedal mu dôstojne lekár. - Je ešte slabý, ale kritický stav, spôsobený jedom, už pominul. Zlá moc ustúpila.

Pokračoval a hlas sa mu postupne upokojoval.

- Jediné šťastie, že Ahmose vypil toho otráveného vína menej. Iba si z neho odpil, zatiaľ čo tvoj syn Sobek vypil na dúšok celý pohár.

-Vidíš ten rozdiel medzi nimi? - zastonal Imhotep. -Ahmose, vždy úzkostlivý, nenáhlivý a v každej maličkosti opatrný. Ešte aj v jedení a pití. Naproti tomu Sobek šiel z krajnosti do krajnosti, bol veľkorysý, štedrý, až nerozumný.

Potom príkro dodal:

- A bolo to víno skutočne otrávené?

- O tom nemožno pochybovať, Imhotep. Moji mladí pomocníci podrobili zvyšok vína skúške na zvieratách. Všetky zahynuli hneď alebo po krátkej chvíli.

- Ale ja som pil to isté víno ani nie hodinu predtým, a nemal som nijaké ťažkosti.

- V tom čase zrejme ešte nebolo otrávené, jed doň dali až potom.

Imhotep si tresol päsťou do dlane a zvolal:

- Nikto, nikto zo živých by sa neopovážil otráviť mi synov pod mojou strechou! Nikto zo živých, to ti hovorím!

Mersu ľahko naklonil hlavu a jeho tvár nadobudla nevyspytateľný výraz.

- To môžeš najlepšie posúdiť len ty sám, Imhotep. Imhotep sa nervózne poškrabal za uchom:

- Je jedno vysvetlenie a bol by som rád, keby si ho počul, - povedal náhle. Zatlieskal, a keď pribehol sluha, rozkázal mu: - Priveď sem toho chlapca, čo pasie dobytok.

Potom sa opäť obrátil k Mersuovi:

- Ten chlapec je sprostáčik. Ťažko chápe, keď sa mu niečo hovorí, a nazdávam sa, že to má v hlave pomotané.

Má však oči a dobre vidí, navyše je Ahmosemu oddaný, lebo sa k nemu vždy správa trpezlivo a láskavo.

Sluha sa práve vracal a ťahal za ruku chudého, biedne odetého chlapca veľmi tmavej, až čiernej pleti. Chlapec trochu škúlil a mal vystrašenú, nasprostastú tvár.

- Hovor! - vyzval ho Imhotep prísne. - Opakuj, čo si mi pred chvíľou povedal.

Chlapec zvesil hlavu a začal žmoliť kúsok látky, čo mal okolo bedier.

- Hovor! - skríkol na neho Imhotep.

Vtom o palici dokrivkala Esa a uprela na Imhotepa prenikavý pohľad svojich poloslepých očí.

- Veď to dieťa iba vystrašíš! Tu máš, Renisenb, daj mu koláčik. Tak a teraz nám, chlapče, pekne povedz, čo si videl.

Chlapec sa vyjavene díval z jedného na druhého. Esa ho povzbudzovala:

- Včera, keď si šiel okolo brány na nádvorí… videl si… no, čo si videl?

Chlapec pokrútil hlavou a zrak mu blúdil kdesi pomimo. Zamrmlal:

- Kde je môj pán Ahmose?

Slova sa ujal kňaz. Veľmi vľúdne a dôstojne sa chlapcovi prihovoril:

-Je to želanie tvojho pána Ahmoseho, aby si nám porozprával, čo si videl. Neboj sa. Nikto ti neublíži. Chlapcovi sa rozžiarila tvár.

- Môj pán Ahmose bol ku mne vždy dobrý. Urobím, čo si želá.

Odmlčal sa. Zdalo sa, že Imhotep opäť vybuchne, ale lekárov pohľad ho zadržal.

Zrazu sa chlapcovi rozviazal jazyk. Hovoril nervózne a rýchlo a behal pritom pohľadom z boka na bok, akoby sa bál, že ho niekto z úkrytu tajne počúva.

-Ten malý osol, ktorého chráni Sutech, stále niečo vystrája. Bežal som za ním s palicou. Ušiel mi až k veľkej bráne na nádvorí a ja som sa pozrel cez bránu na dom. Pri vchode nebolo nikoho, iba veľký podstavec s vínom. A potom nejaká žena, nejaká pani z domu, vyšla von a zostala stáť pred vchodom. Potom podišla ku krčahu s vínom a natiahla nadeň ruky a potom… potom sa myslím vrátila. Už ani neviem. Začul som kroky a obrátil som sa. Videl som pána Ahmoseho, ako sa vracia z poľa. Tak som hneď bežal za oslom a môj pán vošiel do dvora.

- A ty si ho nevaroval? - zlostne vykríkol Imhotep. - Ty si mu nič nepovedal?

Chlapec sa rozplakal.

- Nevedel som, že sa stalo niečo zlé. Nevidel som nič, iba tú paniu, ako sa smiala, keď nad krčahom rozhodila ruky… Nič iné som nevidel…

- Kto bola tá pani, chlapče? - opýtal sa kňaz. Chlapec s tupým výrazom pokrútil hlavou.

- Neviem. Musela to byť pani z tohto domu. Ja ich nepoznám. Pasiem ďaleko na druhom konci pastvín. Mala na sebe pestré ľanové šaty.

Renisenb sa strhla:

- Bola to slúžka? - opýtal sa kňaz a skúmavo ho pozoroval.

- Nie, - chlapec rozhodne pokrútil hlavou. - Slúžka nie… Mala parochňu a šperky… slúžky nenosia šperky.

- Šperky, - vykríkol Imhotep. - Aké šperky? Chlapec teraz hovoril horlivo a presvedčivo, akoby konečne prekonal strach a bol si istý tým, čo hovorí.

- Tri šnúry perál so zlatými levmi.

Ese vypadla z ruky palica a zarachotila o zem. Imhotep pridusené vykríkol.

- Ak klameš, chlapče… - pohrozil mu Mersu.

- Neklamem. Prisahám, že je to pravda, - prenikavo vykríkol chlapec.

Z vedľajšej izby, kde ležal chorý Ahmose, doľahlo sem tiché: - Čo sa robí?

Chlapec prebehol cez otvorené dvere a kľakol si k Ahmoseho lôžku.

- Pane, oni ma budú mučiť.

- Ale nie, - Ahmose s námahou obrátil hlavu na prehnutom drevenom podhlavníku. - Nedovoľte, aby chlapcovi niekto ublížil. Je prostý, ale úprimný. Sľúbte mi to!

- Pravdaže nie, samozrejme, - uistil ho Imhotep. - Ani netreba. Je jasné, že chlapec povedal všetko, čo vie… a podľa všetkého si nevymýšľa. Tak bež, chlapče, ale nevracaj sa ďaleko ku stádu. Zostaň blízko domu, aby sme ťa mali poruke, keby sme ťa potrebovali.

Chlapec vstal a váhavo pozrel na Ahmoseho.

- Ste chorý, pán Ahmose?

Ahmose sa pousmial: - Neboj sa, neumriem. Teraz choď a urob, ako ti prikázali.

Chlapec sa šťastne usmial a odišiel. Kňaz skúmavo prezrel Ahmosemu oči a nahmatal mu pulz. Potom prikázal chorému spať a vrátil sa s ostatnými do hlavnej siene.

- Poznal si niekoho podľa opisu, čo nám dal chlapec? -opýtal sa Imhotepa.

Imhotep prikývol. Tmavé bronzové líca mu zbledli a dostali chorobne fialovú farbu. Renisenb ho predbehla:

- Iba Nofret tu nosila šaty z farebného ľanu. Bola to nová móda, ktorú sem priniesla zo severných miest. Ale všetky jej šaty pochovali spolu s ňou.

- A tie tri šnúry perál so zlatými levmi som jej daroval ja, - dodal Imhotep. - Nikto iný v tomto dome taký šperk nemal. Bol veľmi drahý a nezvyčajný. No všetky jej šperky, okrem bezcennej šnúry korálok, sme pochovali s ňou a zapečatili v hrobke.

Rozhodil rukami:

- Aké prenasledovanie! Aká pomstychtivosť! Bola mi družkou a vždy som s ňou dobre zaobchádzal, preukazoval som jej úctu, pochoval som ju so všetkými potrebnými obradmi bez ohľadu na výdavky. Jedol a pil som s ňou v priateľstve, to môžu všetci dosvedčiť. Nemala dôvod sťažovať sa… urobil som pre ňu dokonca viac, ako bolo potrebné. Bol som ochotný uprednostňovať ju na úkor svojich vlastných synov. Aký má teda dôvod vracať sa z podsvetia a prenasledovať mňa a moju rodinu?

- Podľa všetkého nie sú činy mŕtvej ženy namierené proti tebe osobne, - vážne povedal Mersu. - Keď si ty pil víno, nebolo ešte otrávené. A kto z príbuzných ublížil tvojej družke?

- Žena, ktorá je už nebohá, - odpovedal Imhotep úsečne.

- Rozumiem. Myslíš manželku svojho syna Ahmoseho?

- Áno, - prikývol Imhotep. Chvíľu mlčal, potom prudko vybuchol: - Ale čo sa dá robiť, dôstojný otče? Ako môžeme čeliť tomuto zlu? Och, nešťastný deň, keď som doviedol tú ženu do svojho domu.

- Veru prenešťastný, - ozvala sa hlbokým hlasom Kait, ktorá sa objavila v dverách ženskej časti domu.

Oči mala plné slz, ale na tvári jej žiarila sila a odhodlanie. Jej hlboký a drsný hlas sa chvel hnevom.

- Bol to skutočne nešťastný deň, Imhotep, keď si sem priviedol. Nofret. Zahubila tvojho najbystrejšieho a najkrajšieho syna! Spôsobila smrť nielen Satipe, ale aj môjmu Sobekovi, a Ahmose unikol len o vlások. Kto bude ďalší? Či tá, ktorá udrela moju malú Ankh, ušetrí aspoň deti? Musíme niečo podniknúť, Imhotep!

- Musíme niečo podniknúť, - opakoval Imhotep a prosebne pozrel na kňaza.

Ten dôstojne pokýval hlavou:

- Áno, sú rôzne spôsoby i prostriedky, Imhotep. Teraz, keď už kadečo vieme, môžeme niečo podniknúť. Mám na mysli tvoju nebohú ženu Ašajet. Bola to žena z veľmi vplyvnej rodiny. Mohla by u niekoho v ríši mŕtvych vyvolať záujem o to, čo sa tu deje. Ten by potom mohol zasiahnuť v tvoj prospech tak, aby bola Nofret voči nemu bezmocná. Musíme sa poradiť.

- Len neotáľajte, - zasmiala sa krátko Kait. - Všetci muži sú rovnakí, bez výnimky… i kňazi! Všetko treba vybaviť podľa zákonov a predpisov. Jedno vám však poviem; konajte čo najrýchlejšie! Lebo sa pod touto strechou dožijeme ďalších nebožtíkov.

Otočila sa a odišla.

- Vynikajúca žena, - zahundral Imhotep. - Matka, oddaná svojim deťom, poslušná manželka - ale niekedy má spôsoby, aké by jej nestrpela nijaká hlava rodiny. Prirodzene, za týchto okolností jej to musím odpustiť. Všetci sme ako pomätení. Ani nevieme, čo robíme. - A chytil si hlavu do dlaní.

- Podaktorí si naozaj neuvedomujú, čo robia, - poznamenala Esa.

Imhotep si ju premeral nevľúdnym pohľadom. Lekár sa lúčil a Imhotep ho odprevadil pred dom, kde dostal ďalšie pokyny, ako ošetrovať chorého syna.

V miestnosti zostala len Renisenb, ktorá spýtavo hľadela na starú matku.

Esa sedela ticho a mlčky. Mračila sa a mala na tvári taký zvláštny výraz, že sa Renisenb bojazlivo opýtala:

- Stará mama, o čom rozmýšľaš?

- Rozmýšľanie je ten pravý výraz, Renisenb. V tomto dome sa dejú také záhadné veci, že je prepotrebné, aby niekto aj rozmýšľal.

- Je to naozaj strašné, až sa desím, - vyhŕkla Renisenb a zachvela sa.

- Aj mňa to desí, - prisvedčila Esa. - Ale pre čosi iné, -a svojím zvyčajným spôsobom si upravila parochňu.

- Ahmose však nezomrie, - pokračovala Renisenb. -Bude žiť.

Esa prikývla.

- Áno, včas sa dostal do rúk majstra lekára. Druhý raz by nemusel mať také šťastie.

- Ty myslíš, že sa niečo také môže stať ešte raz?

- Myslím, že by ste si Ahmose, ty a Ipy - a hádam i Kait -mali dávať veľký pozor na to, čo jete a pijete. Vždy dbajte, aby všetko najprv ochutnal otrok.

- A ty, stará mama?

Esa sa opäť usmiala svojím potmehúdskym spôsobom.

- Ja som už stará, Renisenb, a milujem život, ako ho vedia milovať len starí ľudia, vychutnávajúc každú hodinu a každú minútu, ktorá im zostáva. Ja mám z vás všetkých najväčšiu nádej zostať nažive, pretože som opatrnejšia ako vy.

- A otec? Nofret určite nemá v úmysle zahubiť aj jeho.

-Tvoj otec? Neviem… Naozaj neviem. Ešte do toho nevidím. Zajtra o tom ešte porozmýšľam a musím si pohovoriť s pastierikom. Niečo mi v tom jeho príbehu…

Zmĺkla a zamračila sa. Potom si vzdychla, vstala a o palici pomaly odkrivkala do svojich izieb.

Renisenb vošla do izby, kde ležal jej brat. Spal, nuž sa opäť tíško vykradla von. Po chvíli váhania zamierila ku Kaitiným izbám. Vo dverách nepozorovane zastala a počúvala, ako Kait spieva dieťaťu uspávanku. Tvár mala opäť vyrovnanú a pokojnú. Natoľko sa jej vrátil zvyčajný výraz, že Renisenb mala na okamih pocit, akoby všetky tragické udalosti posledných dvadsiatich štyroch hodín boli iba zlým snom.

Pomaly sa obrátila a odišla do svojej izby. Na stole, medzi škatuľkami a mištičkami s krášliacimi prostriedkami, ležala malá kazeta na šperky, ktorá predtým patrila Nofret.

Renisenb ju vzala do rúk a pozorne si ju prezerala. Nofret sa tejto veci dotýkala, mala ju v rukách… patrila jej.

Opäť ju zaliala vlna ľútosti a toho zvláštneho pocitu porozumenia. Áno, Nofret bola nešťastná! A možno vo chvíli, keď držala v rukách túto kazetu, zámerne sa prinútila prelomiť toto nešťastie zlobou a nenávisťou… nenávisťou, ktorá ešte stále nie je ukojená… ešte stále prahne po pomste… Ale nie, určite nie… určite nie!

Renisenb mimovoľne otočila gombíky a posunula veko. Uvidela tam korále, zlomený amulet a ešte niečo.

Srdce sa jej prudko rozbúšilo, keď vytiahla perlový náhrdelník so zlatými levmi.

Kapitola XV

PRVÝ MESIAC LETA

tridsiaty deň

1

Renisenb bola z nálezu náhrdelníka celá vydesená.

V okamihu ho inštinktívne vložila do kazety, zasunula veko a zatiahla šnúrku okolo gombíkov. Akoby jej niečo našepkávalo, aby svoj objav zatajila. Dokonca sa ustrašene poobzerala okolo seba, aby sa presvedčila, že ju nikto nepozoroval.

V noci ani oka nezažmúrila; prehadzovala sa z boka na bok a prevracala hlavu, lebo si nevedela nájsť miesto na drevenom podhlavníku.

Nadránom sa rozhodla, že sa musí niekomu zdôveriť. Nevládala sama uniesť bremeno tohoto vzrušujúceho objavu. Dva razy v noci vyskočila, lebo sa jej zazdalo, že zazrela Nofretinu postavu, ako výhražne stojí pri jej posteli. Ale nikto tam nebol.

Vytiahla náhrdelník z kazety a skryla ho v záhyboch ľanových šiat. Len čo to urobila, už s hurtom vbehla do izby Henet. Oči jej žiarili od radosti, že zasa môže oznámiť, čerstvú novinu.

- Len si predstav, Renisenb, nie je to strašné? Ten; chlapec… ten pastierik… vieš, ktorý… zaspal dnes ráno pri sypární ako drevo. Každý ho tam natriasa a reve mu do ucha, ale zdá sa, že ho už nikto neprebudí. Vyzerá to, ako: keby sa bol napil šťavy z makovíc… a asi sa aj napil… ale kto mu ju mohol dať? Nikto z nás, to je vylúčené! A nie je ani pravdepodobné, že by si ju vzal sám. Och, že sme už včera nepredpokladali, ako to dopadne! - Henet sa dotkla jedného z mnohých amuletov, ktoré stále nosila. - Nech nás Amon ochráni od zlých duchov zomrelých! Ten chlapec povedal, čo videl. Povedal, že videl ju. A tak sa vrátila a dala mu napiť šťavy z makovíc, aby mu zavrela očí naveky. Och, Nofret je veľmi mocná. Bola v cudzine, veľmi ďaleko od Egypta… Prisahala by som, že sa tam naučila všetky cudzokrajné čary a kúzla. V tomto dome už nie sme bezpeční… nikto z nás. Tvoj otec by mal darovať Amonovi pár býkov… ak treba, aj celé stádo - teraz nie je vhodný čas na šetrenie. Musíme chrániť sami seba. Musíme sa obrátiť s prosbou na tvoju matku. Imhotep to práve chce urobiť. Kňaz Mersú mu radí, aby poslal slávnostný list mŕtvej. Hori má teraz plno starostí s prípravou listu a starostlivým výberom slov. Pôvodne sa tvoj otec chcel obrátiť na Ngiret. Vieš, niečo ako: „Najskvelejšia Nofret, čo som ti kedy urobil zlého…“a tak ďalej. Ale božský otec usúdil, že tu treba mocnejší zásah. A práve tvoja matka Ašajet bola veľkou paňou. Brat jej matky bol nomarchom, a jej brat bol hlavným správcom u thébskeho vezíra. Až sa dozvie, čo sa tu deje, postará sa, aby takej konkubíne nedovolili ničiť jej vlastné deti! Ach, áno, určite sa dočkáme spravodlivosti. Ako hovorím, Hori už zostavuje prosebný list.

Renisenb sa chcela zdôveriť Horimu a povedať mu, ako našla náhrdelník. Ale keď je Hori zaneprázdnený rozhovormi s kňazmi chrámu bohyne Isis, nebolo nádeje, že by sa s ním mohla stretnúť osamote.

Nemala by zájsť za otcom? Pri tejto myšlienke sama nespokojne pokrútila hlavou. Jej detinská viera v otcovu všemocnosť už celkom zmizla. Uvedomila si, ako rýchlo sa v kritických chvíľach zosypal - skutočnú mužnú rozhodnosť nahradil len hrmotnou okázalosťou. Keby Ahmose nebol chorý, mohla by sa obrátiť na neho, hoci tiež zapochybovala, či by jej vedel poradiť. Pravdepodobne by naliehal, aby všetko ohlásila Imhotepovi.

Renisenb však jasne cítila akési vnútorné varovanie, aby sa práve tomu vyhla. Imhotep by to hneď rozhlásil na všetky strany, zatiaľ čo ona veľmi naliehavo cítila, že musí túto príhodu zachovať v tajnosti, hoci by ťažko vedela vysvetliť prečo.

Nie, ona potrebovala Horiho radu. Hori by určite vedel, čo treba urobiť, ako vždy. Zobral by od nej ten náhrdelník a tým by jej z pliec sňal starosti a zmätok. Potom by na ňu pozrel tými láskavými vážnymi očami, a hneď by mala pocit, že už je všetko v poriadku.

Na chvíľu sa ocitla v pokušení zdôveriť sa Kait, hoci by to nebolo uspokojivé riešenie, lebo Kait nikdy poriadne nepočúva, čo jej hovoria. Iba keby sa jej podarilo odlákať ju od detí… nie, to by nebolo ono. Kait je síce milá, ale hlúpa.

„Je tu ešte Kameni,“ prišlo jej na um, ,,a potom stará mama.“

Kameni…? V pomyslení, že by sa zdôverila Kamenimu, bolo čosi príjemné. Vedela si jasne predstaviť jeho tvár… jej výraz meniaci sa od veselej vyzývavosti k záujmu - až k obave o ňu… A čo ak by to nebol záujem v jej prospech?

Prečo jej prišlo na um to zákerné zradné podozrenie, že Nofret a Kameni boli v užšom priateľstve, než sa navonok zdalo?

Pretože Kameni pomohol Nofret v jej úsilí znepriateliť Imhotepa s vlastnou rodinou? Namietal síce, že si nemohol pomôcť. Ale bola to pravda? Tvrdiť to mohol ľahko. Ono totiž všetko, čo Kameni povedal, znelo príjemne, prirodzene a pravdivo. Vedel sa zasmiať tak úprimne a veselo, že sa žiadalo smiať sa s ním. Ako ladne sa vedel pohybovať… ako dôstojne držal hlavu na mužných bronzových pleciach… ten pohľad jeho očí, keď sa pozrel… tu Renisenb celá zmätená pretrhla svoje myšlienky. Usúdila, že Kameniho oči nie sú ako Horiho - upokojujúce a láskavé. Je v nich žiadosť a výzva.

Pri tejto myšlienke sa Renisenb nahrnula krv do tváre a oči jej zaiskrili. Kamenimu sa rozhodne o náleze Nofretinho náhrdelníka nezmieni. Nie - pôjde za Esou. Esa na ňu včera silne zapôsobila. Hoci je stará, je to žena, ktorá vie všetko pochopiť a má pritom bystrý, prakticky uvažujúci rozum, akým sa nemohol pochváliť nikto iný z rodiny.

„Je stará, ale bude si vedieť poradiť,“ usúdila Renisenb.

2

Pri prvej zmienke o náhrdelníku sa Esa rýchlo poobzerala okolo seba, zdvihla prst k ústam a natiahla ruku.

Renisenb dovtedy kutrala v záhyboch šiat, kým nevytiahla náhrdelník a náhlivo ho nevložila Ese do dlane. Tá si ho chvíľku podržala celkom blízko pred slabo vidiacimi očami a potom ho starostlivo ukryla do svojich šiat. Tlmeným, ale zato rozhodným hlasom sa obrátila k Renisenb:

- A teraz už o tom ani slovo! Hovoriť v tomto dome znamená roztrúbiť všetko do sveta. Nespala som skoro celú noc a tuho som rozmýšľala. Musíme urobiť veľa vecí.

- Otec s Horím išli do chrámu bohyne Isis poradiť sa s kňazom Mersu, ako zostaviť žiadosť mojej mame, aby zasiahla.

- Viem. Nech sa len tvoj otec zaoberá duchmi mŕtvych. Ja sa budem zaoberať vecami tohto sveta. Keď sa Hori vráti, priveď ho ku mne. Musím si s ním pohovoriť o viacerých záležitostiach. Horimu môžem dôverovať.

- Hori určite bude vedieť, čo robiť, - šťastne prikývla Renisenb.

Esa na ňu zvedavo pozrela.

- Často chodievaš hore k hrobke a stretávaš sa s ním, však? O čom sa tam spolu rozprávate?

Renisenb rozpačito potriasla hlavou.

- No… o rieke… o Egypte… o tom, ako sa mení osvetlenie a farby piesku a skál tam dolu pod nohami… Ale často nehovoríme vôbec. Len tam tak sedávame. Je tam ticho, pokoj. Nepočuť hašterivé hlasy a krik detí, ani hluk zhonu tu v dome. Môžem sa tam pokojne zahĺbiť do vlastných myšlienok a Hori ma nevyrušuje. A potom niekedy zdvihnem hlavu a vidím, že ma pozoruje, a obaja sa usmejeme. Som tam jednoducho šťastná.

Esa zamyslene prisvedčila:

- Si naozaj šťastná, Renisenb. Našla si šťastie, ktoré má každý vo svojom srdci. Väčšina žien však vidí šťastie v drobných starostiach, v bežnom rodinnom zhone. V starostlivosti o deti, v zábave, smiechu, v klebetách a škriepkach s ostatnými ženami alebo striedavo v láske a hneve s vlastným mužom. V samých drobných príhodách, ktoré sú vedľa seba ponavliekané ako korálky na šnúre.

- Aj tvoj život bol taký, stará mama?

- Zväčša. Teraz, keď som už stará a často tu sedávam sama, pretože zle vidím a ťažko chodím, uvedomujem si, že jestvuje aj vnútorný život, nielen ten, čo je okolo nás. Som však už pristará na to, aby som sa učila správne žiť… a tak občas vynadám svojej malej slúžtičke a teším sa, keď mi z kuchyne prinesú dobré teplé jedlo a vychutnávam rôzne druhy chleba, ktoré pečieme. Ohromne rada mám zrelé hrozno a šťavu z granátových jabĺčok. Len toto ostane, keď už všetko ostatné pominie. Deti, ktoré som najviac milovala, pomreli. Tvoj otec, buď mu Re na pomoci, bol vždy hlupák. Mala som ho veľmi rada, kým bol ešte malý chlapček, ale teraz ma dráždi svojou nafúkanou dôležitosťou. Spomedzi vnúčat mám rada teba, Renisenb. A keď už hovorím o vnúčatách, kde je Ipy? Nevidela som ho ani včera ani dnes.

- Má plné ruky práce. Dozerá na uskladňovanie obilia. Otec ho tým poveril.

Esa sa uškrnula.

-To nášho mladého kohútika určite poteší. Bude sa vyťahovať, aký je dôležitý. Keď príde na obed, pošli ho za mnou.

- Áno, stará mama.

- A o ostatnom, Renisenb, ani muk…

3

- Chceš so mnou hovoriť, stará mama?

Ipy vošiel so sebavedomým úsmevom, s hlavou ľahko naklonenou nabok a s kvietkom medzi zubami. Vyzeral veľmi spokojný sám so sebou a so životom.

- Ak mi môžeš venovať chvíľu svojho drahocenného času, - povedala Esa, prižmurujúc oči, aby lepšie videla, a dôkladne si ho premeriavala od hlavy po päty.

Jej pichľavý tón sa Ipyho vôbec nedotkol.

- Mám dnes naozaj veľa práce. Musím dozerať na všetko, lebo otec odišiel do chrámu.

- Mladí šakali štekajú najhlasnejšie, - podpichovala ho Esa.

Ipy zostal pokojný.

- Ale, stará mama, určite si mi chcela povedať viac než toto.

- Pravdaže ti chcem povedať viac. A začnem tým, že tento dom je domom smútku. Telo tvojho brata je v rukách balzamovačov. Ale tvoja tvár žiari, ako keby tu bola nejaká oslava.

Ipy sa uškrnul.

- Ako viem, ty nie si pokrytec, stará mama. Vari chceš, aby som ním bol ja? Vieš predsa veľmi dobre, že sme sa so Sobekom nemali radi. Stále mi robil protiveň, aby ma nahneval. Správal sa ku mne ako k decku. Na poliach mi prideľoval najponižujúcejšie, detské práce. Len si zo mňa uťahoval a vysmieval sa mi. A keď ma otec chcel zobrať do spolku so staršími bratmi, bol to práve Sobek, ktorý ho od toho odhovoril.

- Prečo si myslíš, že to bol Sobek? - príkro sa opýtala Esa.

- Kameni mi to povedal.

- Kameni? - Esa povytiahla obočie, posunula si nabok parochňu a poškrabala sa za uchom. - Teda Kameni? To je zaujímavé.

- Kameni povedal, že to počul od Henet. A my všetci dobre vieme, že Henet vždy o všetkom vie.

- Napriek tomu, - povedala Esa sucho, - sa v tomto prípade Henet mýli. Sobek i Ahmose boli naozaj tej mienky, že si ešte pre také postavenie primladý, ale bola som to ja - áno, ja, kto odhováral tvojho otca, keď ťa chcel urobiť svojím spoločníkom.

- Ty, stará mama?! - Chlapec na ňu prekvapene pozrel. Potom sa výraz jeho tváre zmenil, akoby mu na ňu sadol ťažký mrak, a kvet mu vypadol spomedzi perí. - Prečo si to urobila? Čo ťa bolo do toho?

- Záležitosti mojej rodiny sú mojimi záležitosťami.

- A otec ťa počúvol?

- Nie hneď, - povedala Esa stroho. - Ale naučím ťa niečo, moje krásne dieťa. Ženy idú na vec okľukou a naučia sa, ak sa s touto vlastnosťou už nenarodili, hrať mužom na ich slabú strunku. Možno sa rozpamätáš, ako som raz poslala Henet s hracou doskou za vami pred dom, kde ste všetci odpočívali vo večernom chlade.

- Áno, pamätám sa. Zahral som si s otcom. A čo z toho vyplýva?

- Toto. Hrali ste tri partie a zakaždým si otca porazil, pretože hráš lepšie.

- Áno.

- A to je všetko, - povedala Esa prižmurujúc oči. - Tvoj otec má rád len slabších hráčov, neznáša porážky… a najmä nie od takého chlapčeka. A tak si spomenul na moje slová a usúdil, že si ešte naozaj primladý, aby ťa urobil spoluvlastníkom svojho majetku.

Ipy na ňu chvíľu vyvaľoval oči, potom sa kyslo zasmial.

- Si múdra, Esa, - povedal. - Si stará, ale múdra. V tejto rodine máme rozum len my dvaja. Vyhrala si prvé kolo, ale uvidíš, že v druhom kole zvíťazím ja. Tak si daj pozor, stará mama!

- To aj zamýšľam, - prisvedčila Esa. - A na odvetu si zase vypočuj ty moju radu. Daj si na seba pozor! Jeden z tvojich bratov je mŕtvy, druhý len o vlások unikol smrti. Ty si tiež synom svojho otca a mohlo by sa ti prihodiť niečo podobné.

Ipy sa pohŕda vo zasmial.

- Z toho mám malý strach.

- Len nehovor! Tiež si sa Nofret vyhrážal a urážal ju. -Nofret?! - Ipy vyslovil jej meno s očividným pohŕdaním.

- Čo si myslíš? - opýtala sa Esa rázne.

- Mám svoj názor, stará mama. Ale môžem ťa ubezpečiť, že Nofret a jej čary ma vôbec netrápia. Nech si robí, čo chce.

Náhle sa za nimi ozval prenikavý výkrik a do izby vbehla Henet.

- Bláznivé chlapčisko, nerozumné dieťa! Takto dráždiť mŕtvu! Ako keby sme už neboli dosť skúsili! Je schopná všetkého. A okrem amuletov nemáme nič, čo by nás ochránilo!

- Čo nás má chrániť? Ja sa ochránim sám! Uhni z cesty,

Henet, mám veľa práce. Ti leniví sedliaci len teraz uvidia, čo je to mať nad sebou skutočného pána!

Ipy odstrčil Henet a vybehol z miestnosti.

Esa rázne prerušila Henetin nárek a lamentovanie:

- Počúvaj ma, Henet, a prestaň nadávať na Ipyho! Možno vie, čo robí, a možno nie. Má veľmi čudné spôsoby. Ale odpovedz mi na jednu otázku: hovorila si Kamenimu, že Sobek odradil Imhotepa, keď chcel pribrať Ipyho do zmluvy o spoločníctve?

Henet sa pustila do zvyčajného náreku.

- Mám v dome priveľa práce na to, aby som behala hore-dolu a márnila čas zbytočnými rečami… a ešte k tomu s Kamenim. Celkom určite by som s ním neprevravela ani slovo, keby sa neprihovoril on mne. Má veľmi príjemné spôsoby, to musíš uznať, Esa. A to nie je iba moja mienka. No, keď si chce mladé dievča urobiť známosť, zvyčajne si vyhliadne driečneho mladého muža… hoci veru neviem, čo na to povie Imhotep. Keď sa to tak vezme, Kameni je len mladší pisár.

- Nejde o to, čo Kameni je a čo nie je! Pýtam sa ťa, či si mu povedala, že Sobek bol proti tomu, aby sa Ipy stal jeho spoločníkom?

- No, ver mi, nemôžem sa pamätať, čo som povedala, alebo nepovedala. Je isté, že nechodím po dome od jedného ku druhému, aby som im niečo rozprávala. Ale sem-tam nejaké to slovo padne a sama vieš, že Sobek o tej záležitosti hovoril… a Ahmose tiež, hoci, prirodzene, nie tak nahlas a nie tak často. Hovorili, že Ipy je iba chlapec a že by sa to nemalo urobiť. Kameni to ľahko mohol počuť od neho a vôbec nie odo mňa. Nikdy nerobím klebety, ale zasa na druhej strane, človek má jazyk, aby ním hovoril, a ja nie som hluchonemá.

- To teda celkom určite nie si, - poznamenala Esa. -Lenže jazyk môže byť niekedy zbraňou, Henet. Jazyk môže zapríčiniť i smrť - ba môže byť príčinou nejednej smrti. Dúfam, že tvoj jazyk nezavinil smrť.

- Prečo hovoríš také veci, Esa? Čo tým myslíš? Som si istá, že nikdy nehovorím nič, čo by som nemohla povedať pred celým svetom. Oddane slúžim celej rodine a dala by som život za hociktorého z vás. Och, všetci len podceňujú oddanosť starej Henet. Sľúbila som ich drahej matke…

- Ha, - prerušila ju Esa, - tu je môj bacuľatý pečený vtáčik na póriku a zeleri! Vonia báječné… je pripravený na ražni. Keď si taká oddaná, Henet, mohla by si kúsok z jednej strany ochutnať… len tak pre prípad, že by bol otrávený.

- Esa! - zajačala Henet. - Otrávený? Ako môžeš také niečo vysloviť? Veď je pripravený v našej kuchyni!

- Dobre, dobre, - povedala Esa, - niekto ho musí ochutnať… len pre istotu. Najlepšie bude, ak to okúsiš ty, keď si taká ochotná zomrieť za hociktorého člena rodiny. Nemyslím,? e by to bola bolestivá smrť. Tak poď, Henet! Pozri, aký je okrúhlučký, šťavnatý a chutný! Nie, nechcem prísť o moju malú otrokyňu. Je mladá a veselá. Ty už máš svoje najlepšie roky za sebou, Henet, a nezáležalo by tak na tom, keby sa niečo stalo tebe. Tak pekne otvor ústa! Je lahodný, však? Namojveru, dajako si zbledla! Nepáčil sa ti môj žartík? Vidím, že nie. Ha-ha-ha!

Esa sa skoro váľala od smiechu. Potom sa zrazu upokojila a s chuťou sa pustila do svojho obľúbeného jedla.

Kapitola XVI

DRUHÝ MESIAC LETA

prvý deň

1

Porada v chráme sa skončila. Po niekoľkých úpravách nadobudlo posolstvo konečnú podobu. Hori a dvaja chrámoví pisári mali plné ruky práce. Prvý krok teda už podnikli.

Kňaz navrhol, aby sa koncept petície prečítal nahlas.

„Najznamenitejšiemu duchu Ašajet. Obracia sa na Teba Tvoj brat a manžel. Zabudla už sestra na svojho brata? Zabudla už matka na deti, ktoré porodila? Či najznamenitejšia Ašajet nevie, že zlý duch ohrozuje jej deti? Veď Sobek, jej syn, už odišiel k Osirisovi, lebo ho otrávili jedom.

Za života som s Tebou zaobchádzal so všetkou úctou. Dával som Ti šperky a šaty, masti, voňavky a oleje na pestovanie Tvojho tela. Spolu sme jedávali dobré jedlá, sedávali sme v pokoji a priateľstve pri plných stoloch. Keď si bola chorá, neľutoval som výdavky. Zaobstaral som Ti najlepšieho lekára. Bola si pochovaná so všetkými poctami a všetkými príslušnými obradmi a zaopatrili sme Ťa všetkým potrebným pre život na onom svete. Dostala si sluhov, oslov, potravu, nápoje, šperky a šaty. Smútil som za Tebou veľa rokov… a po dlhých a dlhých rokoch som si priviedol družku, aby som mohol žiť, ako sa patrí na muža, ktorý ešte nie je starý.

Táto moja družka teraz ubližuje Tvojim deťom. Azda si sa o tom ešte nedozvedela a nie Ti je to známe. Keď sa to Ašajet dozvie, určite hneď príde na pomoc synom, ktorých porodila. Možno to Ašajet vie, ale zlo ďalej pôsobí, pretože tá žena pozná mnohé čary a kúzla. Iste sa tak deje proti Tvojej vôli, najvynikajúcejšia Ašajet. Preto uváž, že na onom svete máš významných príbuzných a mocných pomocníkov. Vysokopostaveného a vznešeného Ipyho, hlavného správcu u vezíra. Vyzvi ho, aby ti pomohol! Tiež brata Tvojej matky, veľkého a mocného Martiptaha, krajinského sudcu. Oznám mu tú zahanbujúcu pravdu. Nech predostrie vec súdu. Nech zhromaždí svedkov. Nech usvedčia Nofret, že ona spôsobila toto zlo. Nech vynesú rozsudok a nech Nofret odsúdia a nariadia jej, že nesmie viac škodiť tomuto domu.

Ach, vynikajúca Ašajet, ak sa hneváš na svojho brata Imhotepa, že podľahol nahováraniu tej zlej ženy a hrozil nespravodlivosťou deťom, ktoré si porodila, tak uváž, že netrpí len on, ale tiež Tvoje deti. Odpusť svojmu bratovi Imhotepovi za všetko, čo urobil pre blaho Tvojich detí.“

Hlavný pisár dočítal. Mersu súhlasne prikývol.

- Je to dobre vyjadrené. Myslím, že sa na nič nezabudlo. Imhotep vstal.

- Ďakujem ti, dôstojný otče. Obetné dary - dobytok, olej a ľan - ti prídu zajtra pred západom slnka. Nemohli by sme hneď určiť deň obradu, kedy uložíme petíciu v obradnej sieni hrobky?

- Urobte to odo dneška za tri dni. Potrebujeme čas na vyrytie nápisu a náležitú prípravu obradu.

- Ako si želáš. Ja sa len obávam, aby nedošlo k ďalšiemu nešťastiu.

- Chápem tvoje obavy, Imhotep, ale nemaj strach. Dobrý duch Ašajet určite odpovie na túto výzvu a jej príbuzní majú dostatočnú moc a autoritu, aby zabezpečili spravodlivosť tam, kde je tak veľmi potrebná.

- Kiež by Isis dala, aby sa tak stalo! Ďakujem ti, Mersu, i za tvoju starostlivosť a vyliečenie môjho syna Ahmoseho. Poď, Hori, čaká nás plno povinností. Vrátime sa domov. Ach, tá petícia mi odvalila kameň zo srdca. Skvelá Ašajet určite nesklame svojho zmäteného brata.

2

Keď Hori vstúpil na nádvorie so svojimi zvitkami papyrusu, Renisenb ho už očakávala. Rozbehla sa k nemu od jazera.

- Hori!

- Čo je, Renisenb?

- Šiel by si so mnou k Ese? Čaká ťa a chcela by s tebou hovoriť.

- Hneď to bude, len sa pozriem, či Imhotep…

Ale Imhotepa zdržoval Ipy a obaja boli zabratí do dôverného rozhovoru.

- Hneď s tebou pôjdem, Renisenb, len si odložím tieto zvitky a ostatné veci.

Esa sa zaradovala, keď ich videla vchádzať.

- Tak, tu máš Horiho, stará mama. Doviedla som ti ho hneď, len čo som ho zastihla.

- To je od teba milé. Ako je vonku, pekne?

- Myslím, myslím že áno, - prekvapene odpovedala Renisenb.

- Tak mi daj palicu. Prejdem sa trochu po nádvorí. Esa len zriedka vychádzala z domu, preto bola Renisenb prekvapená. Vzala však starenu pod pazuchu a viedla ju von. Prešli hlavnou sieňou až k vchodu.

- Chceš si tu sadnúť, stará mama?

- Nie, dievčatko, chcem ísť až k jazeru.

Esa kráčala pomaly, ale napriek krívaniu sa držala na nohách pevne a nejavila známky únavy. Poobzerala sa navôkol a vybrala si miesto vedľa kvetinového záhonu blízko jazera, kde dopadal príjemný tieň figovníka.

- Tak. A teraz môžeme hovoriť, o čom chceme, a nikto nás nemôže počuť, - vyhlásila so škodoradostným uspokojením, keď sa konečne usadila.

- Si múdra, Esa, - povedal Hori s uznaním.

- O tom, čo vám chcem povedať, nesmie vedieť nikto okrem nás troch. Tebe, Hori, verím. Bol si s nami od malička, ukázal si sa vždy ako verný, rozvážny a múdry. A Renisenb mi je najmilšia zo všetkých synových detí. Nič zlého sa jej nesmie stať, Hori!

- Nič zlého sa jej nestane, Esa.

Horiho hlas sa nezmenil, ale spôsob, akým to povedal, výraz jeho tváre a pohľad, ktorým pozrel starene do očú, ju uspokojil.

- Pekne si to povedal, Hori, pokojne a bez vášne ako človek, ktorý vie, čo hovorí. A teraz mi povedz, čo všetko ste doma urobili?

Hori jej vylíčil spísanie posolstva a jeho hlavné myšlienky. Esa ho pozorne počúvala.

- Teraz, Hori, počúvaj ty mňa a pozri sa na toto. - Vytiahla zo šiat náhrdelník s levmi a podala mu ho. - Povedz mu, kde si ho našla, - obrátila sa na Renisenb.

Keď Renisenb rozpovedala, kde a ako našla náhrdelník, opýtala sa Esa Horiho:

- Tak, čo si o tom myslíš?

Hori chvíľu mlčal, potom dal Ese protiotázku:

- Si stará a múdra, Esa. Čo si o tom myslíš ty?

- Ako vidím, patríš k ľuďom, ktorí sa neradi unáhľujú a nerobia závery, ktoré nemôžu potvrdiť faktami, - povedala Esa. - Však si od prvej chvíle vedel, ako zomrela Nofret?

- Šípil som pravdu, Esa. Ale bolo to iba podozrenie.

- Presne tak. Aj teraz máme len podozrenie. Predsa však, tu pri jazere, medzi nami tromi, môžeme toto podozrenie vysloviť - a potom sa viac o ňom nezmienime. Podľa môjho názoru sú tri možné vysvetlenia tragických udalostí, ku ktorým došlo. Prvé by bolo, že ten pastierik hovoril pravdu a že to, čo videl, bol skutočne duch Nofret, ktorý sa vrátil z podsvetia so zločinným rozhodnutím mstiť sa našej rodine a spôsobovať jej čoraz väčší zármutok a žiaľ. Možno je to tak, aspoň kňazi a iní tvrdia, že je to možné a vieme, že choroby naozaj spôsobujú zlí duchovia. Ale mne, starej žene, ktorá hneď tak neuverí všetkému, čo kňazi a ostatní ľudia nahovoria, sa vidí, že sú tu aj iné možnosti.

- Napríklad aké? - opýtal sa Hori.

- Pripusťme, že Satipa zabila Nofret a potom, po čase, sa jej na tom istom mieste zamarilo, že vidí Nofret. Od hrôzy a výčitiek svedomia spadla a zabila sa. To by bolo dosť prijateľné vysvetlenie. Ale rozoberme si ďalší dohad: že potom z dôvodu, ktorý ešte len treba odhaliť, niekto chcel pripraviť o život dvoch Imhotepových synov. A ten niekto počítal s poverčivou hrôzou a veril, že jeho čin pripíšu na vrub Nofretinmu duchovi, čo je nezvyčajne vyhovujúci predpoklad.

- Kto by chcel zabiť Ahmoseho alebo Sobeka? - vykríkla Renisenb.

- Zo služobníkov nikto, - vyhlásila Esa, - tí by sa neodvážili. Zostáva nám len veľmi málo ľudí, z ktorých môžeme voliť.

- Niekto z nás? Nie, stará mama, to nie je možné!

- Opýtaj sa Horiho, - povedala Esa stroho. - Hori určite…

Hori vážne pokýval hlavou.

- Si mladá a dôverčivá, Renisenb. Myslíš si, že každý, koho poznáš a ľúbiš, je taký, akým sa javí tebe. Nepoznáš ľudské srdce a nevieš, koľko krutosti - áno, i najhoršieho zla - sa v ňom môže skrývať.

- Ale kto… ktorý z nás…?

- Vrátime sa k tomu, čo rozprával ten pastierik, - skočila jej do reči Esa. - Videl ženu, oblečenú do Nofretiných farebných ľanových šiat, s jej náhrdelníkom na krku. Ak to nebol duch, tak videl skutočne to, o čom hovoril, to znamená ženu, ktorá sa zámerne usilovala vyzerať ako Nofret. Mohla to byť Kait, mohla to byť Henet a mohla si to byť i ty, Renisenb! Z tej vzdialenosti to mohol byť hocikto, kto mal na sebe ženské šaty a parochňu. Čuš, nechaj ma dohovoriť! Druhá možnosť je, že ten chlapec klamal. Hovoril príbeh, ktorý ho niekto naučil. Poslúchol niekoho, kto mal právo mu rozkázať, a bol príliš hlúpy na to, aby si uvedomil zámer rozprávania, ku ktorému ho zviedli alebo podplatili. Teraz sa to už nedozvieme, lebo chlapec je mŕtvy - a to je samo osebe veľmi nápadné. Núti ma to prikloniť sa k názoru, že chlapec rozprával príhodu, ktorú ho niekto naučil. Keby sa ho boli podrobne vypytovali, a dnes by k tomu určite bolo došlo, chlapcova výpoveď by sa bola rozsypala. Pri troške trpezlivosti sa dá ľahko zistiť, že dieťa klame.

- Ty si teda myslíš, že travič je medzi nami? - opýtal sa Hori.

- Áno, - prisvedčila Esa. - A ty?

- Ja tiež, - potvrdil Hori.

Renisenb zdesene pozrela z jedného na druhého.

- Ale motív mi ešte nie je jasný, - pokračoval Hori.

- Súhlasím, - potvrdila Esa. - A to ma práve znepokojuje. Neviem, komu ako ďalšiemu hrozí nebezpečenstvo.

-Je to naozaj… niekto z nás? - vpadla jej do reči Renisenb ešte stále neveriacim hlasom.

-Áno, Renisenb, jeden z nás, - povedala Esa vážne. -Henet alebo Kait alebo Ipy, Kameni alebo sám Imhotep… áno, alebo Esa, či Hori, ba dokonca aj Renisenb, - usmiala sa.

- Máš pravdu, Esa, - povedal Hori. - Musím započítať aj seba.

- Ale prečo? - čudovala sa stále Renisenb. - Prečo? Hlas sa jej chvel hrôzou.

- Keby sme to vedeli, vedeli by sme skoro všetko, čo chceme vedieť, - povedala Esa. - Zatiaľ však môžeme postupovať iba podľa toho, kto bol obeťou. Nezabúdajme, že Sobek sa pripojil k Ahmosemu nečakane, keď Ahmose už začal piť. Preto je isté, že ktokoľvek to urobil, chcel zabiť Ahmoseho. Menej isté je, že tá osoba mala v úmysle zabiť aj Sobeka.

- Ale kto by si mohol želať Ahmoseho smrť? - pochybovačne poznamenala Renisenb. - Veď Ahmose je určite jediný z nás, kto nemá nepriateľov. Vždy je pokojný a láskavý.

- Práve z toho je zrejmé, že motív nebude v osobnej nenávisti, - povedal Hori. - Ako hovorí Renisenb, Ahmose nie je typ človeka, ktorý si robí nepriateľov.

- To nie, - prisvedčila Esa. - Motív je oveľa nejasnejší. Alebo tu máme do činenia s nepriateľstvom voči celej rodine, alebo sa za tým všetkým skrýva chamtivosť, pred akou nás varuje sám najvyšší Ptahotep. Hovorí, že je semeniskom, z ktorého sa rodí najhoršie zlo všetkého druhu, a hniezdom všetkých odsúdeniahodných nerestí!

- Viem, kam mieriš v myšlienkach, Esa, - odpovedal Hori. - Aby sme však dospeli k nejakému záveru, mali by sme sa pokúsiť o predpoveď do budúcnosti.

Esa prikývla tak horlivo, že sa jej mohutná parochňa zošuchla na bok a zakryla jej ucho. Hoci jej zjav tým nadobudol smiešny výzor, nikomu nezišlo na um zasmiať sa.

- Pokús sa o ňu, - obrátila sa na Horiho.

Hori chvíľu mlčal a usilovne premýšľal. Obe ženy čakali. Napokon povedal:

- Keby bol Ahmose podľa predpokladu zomrel, potom by sa hlavnými užívateľmi majetku stali zvyšní Imhotepovi synovia: Sobek a Ipy. Časť majetku by, pravdaže, pripadla Ahmoseho deťom, ale jeho správu by mali v rukách oni, najmä Sobek. Sobek by nepochybne získal najviac. V Imhotepovej neprítomnosti by pravdepodobne vykonával funkciu zádušného kňaza a po jeho smrti by nastúpil na jeho miesto. Ale hoci by Sobek najviac získal, nemôže byť vinníkom, pretože sa sám napil otráveného vína s takou chuťou, že zomrel. A preto, pokiaľ tomu rozumiem, smrťou tých dvoch by mohla získať, ako sa mi to v tejto chvíli javí, iba jediná osoba - a to Ipy.

- To by súhlasilo, - prisvedčila Esa. - Vidím, Hori, že si prezieravý a cením si tvoju schopnosť presne sa vyjadrovať. Pouvažujme nad Ipym. Je mladý a netrpezlivý, má veľa nedobrých povahových čŕt a je vo veku, keď mu splnenie jeho želaní pripadá najdôležitejšou vecou v živote. Iste bol rozhorčený a hneval sa na svojich starších bratov, lebo si myslel, že ho nespravodlivo vylúčili zo spoluvlastníctva rodinného majetku. Zdá sa, že aj Kameni mu nahovoril dosť nemúdrych rečí…

- Kameni? - vykríkla Renisenb. No len čo to meno vyslovila, zalial ju rumenec a zahryzla si do pery. Hori obrátil hlavu a uprene na ňu pozrel. Jeho dlhý, mierny, ale prenikavý pohľad ju akosi nevysvetliteľne zraňoval. Esa natiahla krk a pozorne si dievčinu premerala.

- Áno, Kameni, - zopakovala Esa. - Či ho na to naviedla Henet, alebo nie, to je druhá otázka. Faktom zostáva, že Ipy je ctižiadostivý a bezohľadný, nikdy neznášal nadriadenosť svojich bratov a celkom určite považuje seba za najpovolanejšieho, pretože má vraj zo všetkých najviac rozumu, ako mi nedávno sám povedal, - stroho povedala Esa.

- To sa ti odvážil povedať? - začudoval sa Hori.

- Áno. Bol však taký veľkodušný, že aj mne láskavo priznal určitú inteligenciu.

- Tak ty si myslíš, že Ipy úmyselne otrávil Ahmoseho a Sobeka? - neveriaco sa opýtala Renisenb.

- Je to len úvaha o určitej možnosti, nič viac. Hovoríme iba o podozrení, nedospeli sme dosiaľ k nijakému dôkazu. Muži zabíjali svojich bratov od pradávna, aj keď vedeli, že bohovia také činy odsudzujú. A predsa ich k tomu hnala zločinná chamtivosť a nenávisť. Ak práve Ipy niečo také urobil, nepodarí sa nám nájsť dôkazy tak ľahko, lebo Ipy, musím uznať, je naozaj bystrý. Hori prikyvoval:

- Ale opakujem: to, o čom tu pod figovníkom hovoríme, je číre podozrenie. Teraz pokračujme a posúďme každého člena domácnosti vo svetle podozrenia. Služobníctvo, ako som povedala, vylučujem, pretože ani trochu neverím, že by sa niekto z nich odvážil niečo také urobiť. Ale nevylučujem Henet.

- Henet? - zvolala Renisenb. - Ale veď Henet nás má všetkých rada. Neustále nám to prízvukuje.

- Je celkom ľahké vydávať lož za pravdu. Poznám Henet dlhé roky. Poznala som ju už ako mladú ženu, keď k nám prišla s tvojou matkou. Bola to jej príbuzná - chudobná a nešťastná. Jej manžel o ňu nestál - Henet totiž nebola nijako príťažlivá - a tak ju nechal. Jediné dieťa, ktoré sa jej narodilo, zomrelo už v ranom detstve. Prišla sem už sama, predstierajúc veľkú oddanosť tvojej matke, ale ja som si všímala pohľad, ktorým sledovala tvoju matku, keď chodila po dome a po nádvorí, a môžem ti povedať, Renisenb, že lásky v ňom nebolo. Neodrážala sa v ňom vernosť, skôr zatrpknutá nenávisť. Preto neverím jej rečiam o oddanosti a láske k vám. Je to pretvárka.

- Povedz mi, Renisenb, - ozval sa Hori, - cítiš ty sama nejakú náklonnosť k Henet?

- N-nie, - odpovedala Renisenb bez uvažovania. - Nemôžem. Často som si dokonca vyčítala, že ju nemám rada.

- Nemyslíš, že je to preto, lebo podvedome cítiš z jej reči faloš? Dokázala ti niekedy svoju údajnú oddanosť naozajstnou službou? Vari nepodnecovala vždy spory medzi vami neustálym našepkávaním a pripomínaním vecí, ktoré len zraňovali a budili hnev?

- Áno… áno, to je pravda. Esa sa zasmiala.

- Ako vidím, obaja máte v hlavách oči a uši. Výborne, Hori!

Renisenb sa pokúsila odporovať:

- Ale otec jej verí a má ju rád.

- Môj syn je pochabý blázon a vždy ním bol, - vyhlásila Esa. - Všetci muži majú radi lichotenie. A Henet ho lichôtkami zahŕňa tak štedro, až sa v nich topí ako jedlo na hostine v masti! Jemu je možno naozaj oddaná - niekedy som o tom presvedčená - ale výlučne jemu, nikoho iného z rodiny nemá rada.

-Určite by však… určite by nezabíjala, - namietala Renisenb. - Prečo by chcela otráviť niekoho z nás? Čo by z toho mala?

- Nič. Vôbec nič. Ale keď sa pýtaš prečo, musím ti povedať, že neviem, čo sa môže odohrávať v jej hlave. Neviem, čo si myslí a čo cíti. Niekedy sa mi však vidí, že sa za rým jej podlízavým, potmehúdskym správaním môže skrývať všelijaké čudáctvo. Ak je to tak, potom má dôvody, ktoré by sme my, ty, ja alebo Hori, asi nepochopili.

Hori súhlasne poznamenal:

- Existuje zlo, ktoré sa šíri znútra. Raz som o tom s Renisenb hovoril.

- A ja som ti vtedy nerozumela, -priznala sa Renisenb. — Teraz tomu však začínam rozumieť. Začalo sa to príchodom Nofret… vtedy som si po prvý raz uvedomila, že nikto z nás nie je celkom taký, za akého som ho považovala. Vyľakalo ma to… A teraz, - bezmocne rozhodila rukami, -teraz mám strach zo všetkého…

- Strach je iba čiastočné poznanie, - povedal Hori. - Keď sa dozvieme pravdu, Renisenb, bude po strachu.

--’Ďalej tu máme, prirodzene, Kait, - pokračovala Esa.

- Kdeže Kait! - zaprotestovala Renisenb. - Kait by sa predsa neusilovala zabiť Sobeka! To je neuveriteľné.

- Nič nie je neuveriteľné, - povedala Esa. - Aspoň toto som sa za svojho života naučila. Kait je poriadne hlúpa ženská, a ja som hlúpym ženám nikdy nedôverovala. Sú nebezpečné. Vidia iba svoje bezprostredné okolie a vedia sa v jednej chvíli sústrediť iba na jednu vec. Kait žije ako v škrupinke vo svojom malom svete, ktorý tvorí ona a jej deti a pravdaže, i Sobek, ako otec jej detí. Mohlo jej celkom ľahko napadnúť, že keď odstráni Ahmoseho, obohatí svoje deti. Sobek bol v Imhotepových očiach vždy menej schopným synom, pretože bol unáhlený a nevedel sa ovládať, ani podriaďovať. Imhotep sa vo všetkom spoliehal na Ahmoseho. Keby tu však nebol Ahmose, Imhotep by sa musel spoľahnúť na Sobeka. Myslím, že mohla uvažovať takto jednoducho.

Renisenb sa zachvela. Aj keby nechcela, musela uznať, že táto charakteristika Kaitinho postoja k životu je verná. Jej miernosť, nežnosť, pokojné a láskavé správanie bolo zamerané jedine na vlastné deti. Okrem nej, jej detí a Sobeka svet pre ňu nejestvoval. Dívala sa naň bez zvedavosti a bez záujmu.

- Určite si však musela uvedomiť možnosť, - povedala Renisenb zamyslene, - že sa i Sobek vráti smädný, ako sa aj stalo, a že sa tiež napije vína.

- Nie, - povedala Esa. - Nemyslím, že by jej také niečo prišlo na um. Kait, ako som už povedala, je hlúpa. Vidí len to, čo chce vidieť: že sa Ahmose napije a zomrie a že celá udalosť sa zvezie na vrub tajomného zásahu našej krásnej, ale zlej Nofret. Videla zrejme len jednu jednoduchú situáciu, nie rôzne možnosti alebo pravdepodobnosti. A pretože nechcela, aby Sobek zomrel, nikdy by jej ani na um neprišlo, že by sa mohol nečakane vrátiť.

- A teraz je mŕtvy Sobek, a Ahmose zostal nažive. Ak je tvoj predpoklad správny, musí to byť pre ňu strašné.

- Také veci sa hlúpym ľuďom stávajú, - povedala Esa. -Veci sa často vyvinú celkom ináč, ako človek očakáva.

Odmlčala sa a potom pokračovala.

- A teraz je na rade Kameni.

- Kameni? - Renisenb si uvedomila, že musí vysloviť jeho meno pokojne a bez námietok. Opäť cítila, ako sa na ňu Hori skúmavo zadíval.

- Áno, nemôžeme vylúčiť ani Kameniho. Nemá síce zjavný motív, aby nám ubližoval, ale čo o ňom vlastne vieme? Prišiel zo severu, z tej istej časti Egypta ako Nofret. Pomohol jej, chtiac či nechtiac - kto vie? - popudiť Imhotepa proti vlastným deťom. Chvíľami som ho pozorovala, ale ak mám povedať pravdu, neviem si o ňom utvoriť úsudok. Celkove sa mi javí ako obyčajný mladý muž s určitou dávkou bystrosti. Je pekný a má v sebe niečo, čo priťahuje pohľady žien. Áno, Kameni sa vždy bude ženám páčiť, ale predsa si myslím - možno sa mýlim - že nepatrí k tým mužom, ktorí pripútajú ženu naplno, srdcom i duchom. Vždy vyzerá veselý a ľahkomyseľný a nezdalo sa, že by sa ho Nofretina smrť bola nejako zvlášť dotkla.

To všetko je však len vonkajší dojem. Kto môže povedať, čo sa deje v ľudskom srdci? Odhodlaný muž ľahko dokáže zahrať divadlo… Nie je Kameni v skutočnosti zúfalo rozhorčený nad smrťou Nofret a neusiluje sa kruto ju pomstiť? Ak Satipa zabila Nofret, vari zato musel zomrieť aj jej manžel? Áno, i Sobek, ktorý sa jej vyhrážal, a možno i Kait, ktorá ju prenasledovala drobnými zlomyseľnosťami, a Ipy, ktorý ju tiež nenávidel? Zdá sa to fantastické, ale kto to môže vedieť?

Esa zmĺkla a pozrela na Horiho.

- Kto to môže vedieť, Esa? Esa si ho bystro premerala.

- Možno to vieš ty, Hori. Ty niečo tušíš, však? Hori chvíľu mlčal, potom sa ozval:

- Áno, mám svoj vlastný názor na to, kto otrávil víno a prečo, ale ešte mi to nie je celkom jasné… a naozaj neviem… - Znova sa odmlčal a potom zamračene pokrútil hlavou. - Nie, nemôžem s určitosťou nikoho obviniť.

- Rozprávam len o podozrení. Tak von s tým, Hori, hovor!

Hori pokrútil hlavou:

- Nie, Esa. Je to iba hmlistá domnienka… A keby náhodou bola pravdivá, bolo by pre teba lepšie ju nepoznať. Vedieť o tom by mohlo byť nebezpečné. To sa vzťahuje aj na Renisenb.

- Potom je také poznanie nebezpečné i pre teba, Hori.

- Áno, je nebezpečné. Myslím si však, Esa, že nám všetkým, možno okrem Renisenb, hrozí nebezpečenstvo.

Esa ho chvíľu ticho pozorovala.

- Dala by som za to neviem čo, keby som mohla poznať tvoje myšlienky, - povedala napokon.

Hori neodpovedal priamo. Chvíľu sústredene rozmýšľal a potom prehovoril:

- Jediným kľúčom k tomu, čo sa deje v ľudskej mysli, je správanie sa ľudí. Ak sa niekto správa nezvyčajne a čudne, akoby to ani nebol on…

- Tak ho podozrievaš? - opýtala sa Renisenb.

- Nie, - odpovedal Hori. - Len si myslím, že muž, ktorý má zločinné myšlienky a zámery, uvedomuje si to a vie, že tieto myšlienky musí za každú cenu utajiť, a preto si nedovolí nejaké odlišnosti v správaní.

- Muž? - opýtala sa Esa.

- Muž alebo žena… na tom nezáleží.

- Rozumiem, - povedala Esa a opäť sa na neho skúmavo zahľadela. - A čo my? Na nás troch sa podozrenie nevzťahuje?

- Aj tomu sa treba postaviť zoči-voči, - povedal Hori. -Mne sa tu veľmi dôveruje. Zmluvy a obchodovanie s úrodou bolo v mojich rukách. Ako pisár som prišiel do styku so všetkými účtami. Mohol by som ich falšovať - Kameni odhalil na severe niečo podobné. Možno Ahmose na niečo prišiel a začal ma upodozrievať. Potom by bolo pre mňa nevyhnutné Ahmoseho umlčať, - mierne sa pousmial vlastným slovám.

- Och, Hori, ako môžeš niečo také povedať? Nikto, kto ťa pozná, by tomu neuveril.

- Renisenb, nikto nepozná toho druhého. Dovoľ, aby som ti to znova pripomenul.

- A čo ja? - opýtala sa Esa. - Kam smeruje podozrenie v mojom prípade? No, som stará. Keď mozog starne, niekedy ochorie. Začne nenávidieť tam, kde predtým miloval. Možno ma omrzeli deti mojich detí a usilujem sa zničiť vlastnú krv. Starých ľudí občas postihne takáto zločinná posadnutosť.

- A ja? - opýtala sa Renisenb. - Aký dôvod by som mala ja, aby som zabila svojich bratov, ktorých mám rada?

- Keby Ahmose, Sobek a Ipy boli mŕtvi, ostala by si z Imhotepových detí nažive iba ty, - odpovedal jej Hori. - Otec by ti našiel manžela a všetko tu by pripadlo tebe. Ty a tvoj manžel by ste sa stali peračníkmi Ahmoseho a Sobekových detí.

Usmial sa.

- Ale ako sme tu, pod týmto figovníkom, naozaj ťa neupodozrievame.

- Či už pod figovníkom, alebo nie, my ťa máme radi, -dodala Esa.

Kapitola XVII

DRUHÝ MESIAC LETA

prvý deň

1

- Tak ty si bola von z domu, Esa? - čudovala sa Henet, ktorá pribehla do izby, len čo Esa dokrivkala. - To si už neurobila takmer rok.

Zvedavo sa na ňu zadívala.

- Starí ľudia mávajú vrtochy, - odvrkla jej Esa.

- Videla som ťa sedieť pri jazere s Horim a s Renisenb.

- Obaja sú veľmi príjemní spoločníci. A vôbec: je niečo, čo by si ty nevidela?

- Naozaj neviem, čo tým myslíš, Esa! Sedela si tam celkom blízko a mohol ťa tam vidieť každý.

- Ale nebola som zase tak blízko, aby ma každý počul! Esa sa uškrnula a Henet zlostne pohodila hlavou.

- Neviem, prečo si ku mne taká zlá, Esa! Stále ma z niečoho upodozrievaš. Mám príliš veľa práce v dome, aby sa všetko urobilo tak, ako treba, než aby som stihla počúvať rozhovory druhých ľudí. Čo ma je po tom, čo ľudia hovoria!

- Tiež som sa tomu často čudovala.

- Nebyť Imhotepa, ktorý ma vie oceniť… Esa ju ostro prerušila:

- Áno, keby nebolo Imhotepa. Pretože na Imhotepovi si závislá, však? Keby sa Imhotepovi niečo stalo…

Teraz zasa prerušila Henet ju:

- Imhotepovi sa nič nestane.

- Ako to vieš, Henet? Vari je v tomto dome tak bezpečne? Ahmosemu a Sobekovi sa už stalo.

- To je pravda… Sobek zomrel a Ahmose skoro tiež…

- Henet! - Esa sa naklonila. - Prečo si sa pri tých slovách usmiala?

-Ja som sa usmiala? - Henet sa zarazila. - Tebe sa sníva, Esa! Vari by som sa mohla usmievať - v tejto chvíli -pri zmienke o takých strašných udalostiach?

- Je síce pravda, že som takmer slepá, - povedala Esa. -Ale celkom slepá nie som. Zavše, hrou svetla, keď prižmúrim viečka, vidím veľmi dobre. Vieš, keď niekto hovorí pred osobou, ktorá dobre nevidí, stáva sa, že si nedáva pozor na výraz tváre. Dovolí si potom tváriť sa, ako by si za iných okolností nedovolil. A tak sa ťa znova pýtam; prečo si sa tak tajuplne usmiala?

- Čo hovoríš, Esa, je urážka! Hrubá urážka!

- Teraz máš strach.

- A kto by ho nemal po tom všetkom, čo sa v tomto dome deje? - zajačala Henet. - Všetci máme strach. A nie div, keď zlí duchovia sa vracajú z ríše mŕtvych, aby nás trápili! Ale ja viem, o čo ide. Ty si počúvala Horiho. Čo ti na mňa narozprával?

- Čo Hori o tebe vie, Henet?

- Nič… vôbec nič. Bolo by však lepšie, keby si sa opýtala, čo viem ja o ňom.

Esa na ňu ostro pozrela.

- Dobre, čo teda vieš? Henet pohodila hlavou.

- Ach, všetci len opovrhujete úbohou Henet! Myslíte si, že je škaredá a hlúpa. Ale ja viem, čo sa navôkol deje! Viem toho veľa. V tomto dome je len málo vecí, o ktorých by som nevedela. Hoci som hlúpa, viem ja spočítať, koľko je v sade nasadených fazúľ. Možno vidím aj viac, než takí bystrí ľudia ako Hori. Kedykoľvek ma Hori stretne, díva sa, ako keby som nejestvovala, ako keby sa pozeral na niečo za mnou, hoci tam nič nie je. Mal by sa dívať na mňa, nie? Možno ma považuje za bezvýznamnú a hlúpu - ale múdri tiež nemusia vždy o všetkom vedieť. Satipa si tiež myslela, aká je múdra, a kde je dnes!

Henet sa víťazoslávne odmlčala. Ale po chvíli, akoby pocítila výčitky svedomia, očividne sa prikrčila a nervózne pozrela na Esu.

Ale Esu už unášali vlastné myšlienky. Na tvári sa jej zjavil zarazený, zmätený, ba až vydesený výraz.

- Satipa… - vyslovila pomaly, akoby duchom neprítomná.

- Mrzí ma to, Esa, - ozvala sa Henet svojím obvyklým tónom, - ľutujem, že som sa neovládla. Naozaj neviem, čo ma to pochytilo. Nič z toho, čo som potárala, som nemyslela vážne…

Esa zdvihla hlavu a rázne ju prerušila:

- Odíď, Henet! Naozaj nezáleží na tom, či si svoje slová myslela vážne, alebo nie. Vyslovila si však niečo, čo mi dalo nový podnet na rozmýšľanie… Choď, Henet! A varujem ťa: dávaj pozor na to, čo hovoríš a robíš. Nechcem mať v tomto dome ďalších mŕtvych. Dúfam, že rozumieš.

2

- Teraz už mám strach zo všetkého…

Tieto slová mimovoľne vyšli Renisenb z úst, keď sa radili pri jazere. Až potom si začala uvedomovať, koľko je v nich pravdy.

Bezmyšlienkovite vykročila k malému pavilónu, kde bola s deťmi. Ale kroky sa jej spomaľovali, až sa celkom zastavili, akoby samy od seba.

Zľakla sa vedomia, že sa musí stretnúť s Kait, že sa má pozrieť do tej milej, prostej tváre a že by tá tvár mohla v nej vyvolať predstavu travičky. Pozorovala Henet, ako vychádza pred dom a vracia sa dnu, a cítila, ako jej zvyčajný odpor k tejto žene ešte väčšmi rastie. Zúfalo zamierila k bráne vedúcej von z nádvoria, ale za okamih sa zrazila s Ipym, vchádzajúcim dovnútra. Hlavu mal hrdo vztýčenú a zo sebavedomej tváre mu žiaril veselý úsmev.

Renisenb sa prichytila, ako na neho vyvaľuje oči. Ipy, to rozmaznané dieťa, ten pekný, spurný chlapček, ako si ho pamätala, keď odchádzala s Khayom…

-Čo sa deje, Renisenb? Prečo sa na mňa tak čudne dívaš?

- Ani neviem. Naozaj.

Ipy sa zasmial.

- Hľadíš na mňa tak nasprostasto ako Henet. Renisenb pokrútila hlavou.

- Henet nie je nasprostastá, naopak, je veľmi prefíkaná.

- Že je zlomyseľná, to viem. Je v tomto dome naozaj iba na oštaru. Mám chuť sa jej zbaviť!

Renisenb od údivu otvorila ústa a len po chvíli ich zatvorila.

- Zbaviť? - opýtala sa šeptom.

- Moja drahá sestrička, čo sa to s tebou deje? Vari si len nevidela zlého ducha ako ten úbohý, hlúpy černoško?

- Podľa teba je každý hlúpy.

- Ten chlapec určite bol. Ale máš pravdu, že ma hlúposť rozčuľuje. Zažil som jej príliš veľa. Môžem ťa ubezpečiť, že to nie je nijaká zábava, nechať sa tyranizovať dvoma ťažkopádnymi staršími bratmi, ktorí si nevidia ďalej od nosa! Teraz, keď mi nestoja v ceste a budem jednať iba s otcom, uvidíš ten rozdiel. Otec urobí, čo mu poviem.

Renisenb mu pozrela do tváre. Bol mimoriadne pekný a bezohľadne sebavedomý. Mal v sebe priebojnosť, túžbu vyniknúť, silu a ctižiadosť, ktorá sa jej zdala až nenormálna. Akoby mu akési vnútorné sebavedomie dodávalo pocit zaručeného životného úspechu.

Renisenb ostro poznamenala - Obaja bratia ti ešte neuvoľnili cestu, ako hovoríš. Ahmose ešte žije.

Ipy na ňu pozrel a pohŕdavo sa usmial:

- Vari si myslíš, že Ahmose sa z toho celkom dostane?

- Prečo nie? Ipy sa zasmial.

- Prečo nie? Bude ti stačiť, keď poviem, že s tebou jednoducho nesúhlasím? Ahmose je hotový - načisto odbavený. Môže si sem-tam pochodiť, sedieť a stonať na slnku. Ale nie je už chlap. Z prvého účinku jedu sa síce vystrábil, ale ako sama vidíš, nerobí nijaké pokroky.

-A prečo? - čudovala sa Renisenb. - Lekár predsa povedal, že v krátkom čase bude opäť taký silný a zdravý ako predtým.

Ipy pokrčil plecami.

- Lekári nie sú vševedúci, hoci vedia múdro a hlavne dlho hovoriť. Obviňuj si Nofret, ak chceš, - ale Ahmose, tvoj drahý braček Ahmose je odbavený.

- A ty sa o seba nebojíš?

- Ja a báť sa? - Ipy sa zasmial a pohodil peknou hlavou.

- Nofret ťa nemala veľmi v láske, Ipy.

- Mne nemôže nič ublížiť, Renisenb. Iba ak by som sám chcel. Som síce ešte mladý, ale patrím k ľuďom, ktorí sa narodili pre úspech. A čo sa týka teba, Renisenb, dobre by si urobila, keby si stála pri mne, rozumieš? Často sa ku mne správaš ako k nezodpovednému chlapčisku. Ale teraz som čosi viac. Mesiac čo mesiac si budeš uvedomovať ten rozdiel. Čoskoro bude platiť v tomto dome len moja vôľa. Otec možno ešte bude dávať rozkazy, ale bude ich len vyslovovať: rozum, ktorý ich vymyslí, bude môj! - Prešiel pár krokov, zastavil sa a prehodil cez plece:

- Tak si daj pozor, Renisenb, aby si mi nedala príčinu k nespokojnosti.

Ako tam Renisenb stála a zarazene hľadela za ním, začula za sebou kroky. Otočila sa a zbadala vedľa seba Kait.

- Čo ti to Ipy hovoril, Renisenb?

- Hovoril, že tu čoskoro bude pánom.

- To ti povedal? - zvolala prekvapene Kait a potom dodala: - Myslím, že sa to nestane.

3

Ipy ľahko vybehol hore schodmi a vošiel do domu. Pohľad na Ahmoseho, ležiaceho na lôžku, ho zrejme potešil.

- Tak ako sa ti darí, bratku? - opýtal sa veselo. - Vari ťa už neuvidím na poliach? Sám sa čudujem, že sa bez teba všetko nerozpadlo!

- Vôbec tomu nerozumiem, - odpovedal Ahmose malátnym, podráždeným hlasom. - Jed už vyprchal, tak prečo mi nepribúda síl? Dnes ráno som sa pokúšal trochu chodiť, ale nohy ma neuniesli. Som slabý… slabý… A čo je horšie, slabnem zo dňa na deň.

Ipy potriasol hlavou s povrchným súcitom.

- To je naozaj zlé. A lekári ti nevedia pomôcť?

- Mersuov pomocník sem chodí každý deň. Nevie pochopiť, čo je to so mnou. Pijem silné odvary z liečivých bylín. Deň čo deň sa za mňa modlí k bohyni. Pripravujú mi mimoriadne výživné jedlá. Lekár ma uisťuje, že niet dôvodu, aby sa mi rýchlo nevrátili sily. A predsa cítim, že chradnem.

- To je naozaj veľmi zlé, - poznamenal Ipy.

Pobral sa ďalej a s tichým pospevovaním prišiel k otcovi a Horimu, ktorí sedeli nad hŕbou účtov.

Imhotepova vystráchaná a ustaraná tvár sa rozjasnila pri pohľade na svojho milovaného najmladšieho syna.

- Tu je môj Ipy. Čo nového nám nesieš z polí?

- Všetko ide dobre, otec. Zožali sme jačmeň. Úroda je veľmi dobrá.

- Áno, vďaka bohu Re, vonku ide všetko dobre. Keby to tak šlo aj v dome! Musím však veriť v Ašajet, určite nám neodmietne pomoc v našom nešťastí. Ahmose mi však robí starosti. Nechápem, prečo je taký malátny, taký nepochopiteľne slabý.

Ipy sa opovržlivo uškrnul.

- Ahmose bol vždy slaboch.

- Nejde o to, - ozval sa Hori mierne. - Mal vždy pevné zdravie.

- Zdravie človeka závisí od duševnej iskry, - vyhlásil Ipy sebavedome. - Ahmose nikdy nemal duševnú iskru. Aj rozkazovať sa bál.

- V poslednom čase sa zmenil, - odporoval Imhotep. -V posledných mesiacoch dokázal Ahmose svoju autoritu. Bol som prekvapený. Ale jeho telesná slabosť ma znepokojuje. Mersu ma ubezpečil, že len čo jed prestane účinkovať, Ahmose sa rýchlo zotaví.

Hori odložil papyrusy nabok.

- Sú ešte aj iné jedy, - povedal pokojne.

- Čo tým myslíš? - obrátil sa na neho Imhotep.

-Sú známe jedy, ktoré nepôsobia hneď a prudko, - odpovedal Hori miernym, rozvážnym hlasom. - Sú však o to zákernejšie. Malé každodenné dávky sa v tele hromadia a až po dlhých mesiacoch postupného chradnutia nastane smrť… Také jedy sú známe medzi ženami… niekedy ich používajú, aby sa zbavili manželov a aby sa zdalo, že zomreli prirodzenou smrťou.

Imhotep zbledol.

- Chceš vari povedať, že niečo také sa deje i s Ahmosem?

- Napadlo mi to ako možné vysvetlenie. Hoci jeho jedlo teraz vždy ochutnáva otrok, takéto opatrenie vôbec nič neznamená, pretože malá dávka jedu denne nevyvoláva chorobné príznaky.

- Bláznovstvo! - vykríkol Ipy. - Úplný nezmysel! Neverím, že jestvujú také jedy. Ja som o nich ešte nikdy nepočul.

Hori zdvihol hlavu a pozrel na Ipyho.

- Si ešte veľmi mladý, Ipy. Jestvuje ešte veľa vecí, ktoré nepoznáš. \

- Ale čo máme robiť? - zvolal Imhotep. - Obrátili sme sa na Ašajet. Poslali sme do chrámu obetné dary. Čo viac ešte môžeme urobiť?

Hori zamyslene povedal:

- Rozkáž, aby Ahmosemu pripravoval jedlo najspoľahlivejší otrok a daj toho otroka stále pozorovať.

- Ale to znamená… že tu, v tomto dome…

- Nezmysel, - zvolal Ipy. - Absolútny nezmysel. Hori zdvihol obočie.

- Stojí to za pokus, - povedal. - Čoskoro uvidíme, či je to nezmysel.

Ipy nahnevaný vyšiel z miestnosti. Hori za ním uprene hľadel a na tvári sa mu rozhostil zadumaný, pochmúrny výraz.

4

Ipy vybehol z domu taký rozzúrený, že takmer prevalil Henet.

- Uhni z cesty, Henet! Stále všade lezieš a motáš sa popod nohy.

- Si ty len grobian, Ipy! Poranil si mi plece.

- To je dobre. Už ťa mám dosť i s tým tvojím fňukaním. Čím skôr odtiaľto vypadneš, tým lepšie - a ja sa už postarám, aby sa tak stalo.

V očiach Henet sa zlovestne zablyslo.

- Tak ty by si ma rád vyhodil, čo? Za všetku tú lásku a starostlivosť, ktorú som vám venovala. Za oddanosť celej rodine. Našťastie váš otec to všetko dobre vie.

- Hlavne od teba toho veľa počul! A my ostatní tiež. Podľa mňa si iba obyčajná klebetná, zlomyseľná stará jazyčnica a intrigánka. Pomohla si Nofret v jej nástrahách - to viem veľmi dobre. Potom zomrela a ty si sa nám opäť začala líškať. Ale uvidíš - nakoniec bude otec počúvať mňa, a nie tvoje lživé výmysly.

- Si veľmi nazlostený, Ipy. Čo ťa tak rozhnevalo?

- To nech ťa netrápi.

- Nemáš z niečoho strach, Ipy? Dejú sa také čudné veci.

- Ty ma nevystrašíš, ty stará falošná šelma. Šikovne sa prešmykol popri nej a vybehol z domu. Henet sa pomaly vrátila dnu. Jej pozornosť upútalo Ahmoseho zastonanie. Sám vstal z lôžka a pokúšal sa chodiť. Nohy sa mu však náhle podlomili a nebyť výdatnej Henetinej pomoci, bol by spadol.

- Poď, Ahmose, poď. Pekne si zasa ľahni.

- Aká si silná, Henet. Keď sa človek na teba pozrie, ani by nemyslel. - Znova si ľahol a oprel si hlavu o drevený podhlavník. - Ďakujem ti. Čo sa to len so mnou deje? Prečo mám taký pocit, akoby sa mi svaly menili na vodu?

- To preto, lebo v tomto dome nie je všetko s kostolným poriadkom. Je to dielo tej diablice, čo k nám prišla zo severu. Odtiaľ nikdy neprišlo nič dobré.

- Umieram, - zašepkal Ahmose v náhlom zúfalstve. -Áno, umieram…

- Iní zomrú skôr ako ty, - zlovestne povedala Henet.

- Čože? Čo tým myslíš? - zdvihol sa na lakte a civel na ňu.

- Ja viem, čo hovorím, - povedala Henet a niekoľko ráz pokývala hlavou. - Nebudeš to ty, kto zomrie ako ďalší. Počkaj, a uvidíš.

5

- Prečo sa mi vyhýbaš, Renisenb?

Kameni jej zastal cestu. Oblial ju rumenec a uvedomila si, ako ťažko je nájsť vhodnú odpoveď. Naozaj vždy úmyselne niekam odbočila, keď videla, že sa blíži.

- Prečo, Renisenb? Povedz mi, prečo?

Nevedela mu odpovedať, len mlčky pokrútila hlavou. Potom mu pozrela do očú. Trochu sa bála, či sa jej aj Kameni nebude zdať inakší ako predtým. Keď videla, že nie, pocítila podivnú radosť. Jeho oči na ňu hľadeli vážne a tentoraz mu ani nepohrával na perách úsmev.

Sklopila zrak, keď na ňu pozrel. Kameni ju vždy vyviedol z rovnováhy. Jeho blízkosť vyvolávala v nej fyzickú reakciu - srdce sa jej prudšie rozbúchalo.

- Viem, prečo]sa mi vyhýbaš, Renisenb.

- Ja… ja som sa ti nevyhýbala. Nevidela som ťa prichádzať, - zmohla sa konečne na odpoveď.

- To je lož.

Podľa hlasu poznala, že sa usmial.

- Renisenb, krásna Renisenb!

Pocítila na svojich pleciach jeho silnú teplú ruku a hneď ju zo seba striasla.

- Nedotýkaj sa ma! Nemám to rada!

- Prečo sa brániš, Renisenb? Dobre vieš, čo medzi nami dvoma je. Si mladá, zdravá a krásna. Je proti prírode, aby si celý život smútila za manželom. Odvediem ťa z tohto domu. Je plný smrti a diabolských čarov. Pôjdeš so mnou a budeš žiť v bezpečí.

- A čo ak sa mi nechce ísť s tebou? - opýtala sa hrdo. Kameni sa zasmial a silné biele zuby mu zažiarili. -Ale ty chceš ísť, len si to nechceš pripustiť! Život je krásny, Renisenb, keď brat a sestra žijú spolu. Budem ťa ľúbiť a urobím ťa šťastnou. Staneš sa rajom pre mňa, tvojho pána. Pozri, nebudem už spievať Ptahovi „Daj mi dnes večer sestru,‘’ ale pôjdem k Imhotepovi a poviem mu:, ‚Daj mi Renisenb“. A pretože si myslím, že tu nie si v bezpečí, odvediem si ťa preč. Som dobrý pisár, a keď budem chcieť, môžem pracovať v dome jedného z najväčších thébskych veľmožov, i keď v skutočnosti mám radšej tunajší život na vidieku - obrábanie pôdy, chov dobytka, piesne žencov a tie malé, rozkošné lodičky na rieke. Rád by som sa s tebou plavil po rieke, Renisenb. Teti vezmeme so sebou. Je to krásne, silné dieťa a ja ju budem mať rád a budem jej dobrým otcom. No tak, Renisenb, čo na to povieš?

Renisenb ticho stála. Uvedomovala si, že jej srdce prudko bije a mala pocit zvláštnej malátnosti, ako keby jej ochabovali zmysly. A predsa popri tomto pocite mäkkosti a poddajnosti prichádzalo i čosi iné - pocit vzbury.

„Stačí dotyk jeho ruky na mojom pleci, a bude po pevnej vôli…“ pomyslela si. „Asi preto, že je silný… má široké plecia… usmievavé ústa… Ale neviem nič o jeho duši, o jeho myšlienkach a srdci. Niet medzi nami pohody a nehy… Čo vlastne chcem? Neviem… Ale toto nie… Nie, toto nechcem…“

Počula sa, ako hovorí, ale jej samotnej zneli vlastné slová placho a neisto.

- Nechcem iného manžela… Chcem byť sama… Chcem byť sebou…

- Nie, Renisenb, mýliš sa. Tebe nie je súdené, aby si žila sama. Hovorí to tvoja ruka, ktorá sa mi chveje v dlani… Vidíš?

S veľkým úsilím odtiahla ruku.

- Neľúbim ťa, Kameni. Myslím, že ťa nenávidím. Zasmial sa.

- Nič to, že ma nenávidíš, Renisenb. Tvoja nenávisť je blízko láske. Ešte sa o tom porozprávame.

Odišiel rýchlym a svižným krokom mladej gazely. Renisenb sa pomaly pohla k jazeru, kde sa Kait hrala s deťmi.

Kait sa jej prihovorila, ale Renisenb odpovedala ako zo sna.

Kait si to ani nevšimla, alebo, čo je pravdepodobnejšie, jej myšlienky boli priveľmi sústredené na deti, než aby venovala pozornosť niečomu inému. Renisenb zrazu prerušila ticho a nahlas povedala:

- Mám sa znovu vydať? Čo na to povieš, Kait?

- Myslím, že by to bolo dobre. Si mladá a mocná, Renisenb, mohla by si mať viac detí, - odpovedala Kait pokojne a bez veľkého záujmu.

- A to má byť pre ženu všetko, Kait? Stále sa krútiť v zadnej časti domu, mať deti a tráviť s nimi celé odpoludnie pri jazere alebo pod platanmi?

- Áno, to je všetko, na čom musí žene záležať. Určite to vieš veľmi dobre. Nehovor, ako keby si bola nejaká otrokyňa. Ženy majú v Egypte moc - cez ne prechádza dedičstvo na ich deti. Ženy sú životne dôležitou krvou Egypta.

Renisenb zamyslene pozorovala Teti, ktorá usilovne vila veniec pre svoju bábiku. Teti mračila čielko od úporného sústredenia sa na prácu. Chvíľkami vyzerala ako Khay, keď vysunula spodnú peru a hlavu naklonila nabok. V takýchto chvíľach sa vždy Renisenb zachvelo srdce od bolesti a lásky, ale teraz nielenže sa jej Khayova tvár vybavovala v pamäti veľmi nejasne, ale aj Teti si odvykla nakláňať hlávku a vysúvať spodnú peru. Inokedy stískala Teti v náručí s vášnivým pocitom vlastníctva, mocne cítiac, že dieťa je stále časťou jej tela, že v ňom prúdi jej krv. „Je moja, celá moja,“ hovorila si.

Teraz, keď ju tak pozorovala, prišlo jej na um: „Ona - to som ja, ale je to i Khay…“

Po chvíli Teti zdvihla hlavu a usmiala sa, keď zbadala mamu. Bol to vážny, priateľský úsmev, plný dôvery a radosti.

„Nie, ona nie je ani mnou ani Khayom,“ usúdila Renisenb. „Je sama sebou - je Teti. Je sama, ako som ja sama, ako sme všetci sami. Ak sa budeme mať rady, zostaneme po celý život priateľkami - ale ak nebude medzi nami lásky, vyrastie a budeme si cudzie. Ona je Teti a ja som Renisenb.“

Kait sa na ňu zvedavo pozerala.

- Čo vlastne chceš, Renisenb? Nechápem ťa. Renisenb neodpovedala. Ako vysvetliť Kait niečo, čomu sama dobre nerozumie? Dívala sa okolo seba, na múry nádvoria, na veselé farby stĺporadia pri vchode do domu, na pokojnú hladinu jazera a na rozkošný, pôvabný malý pavilón. Kochala sa pohľadom na krásne upravené záhony kvetín so skupinkami papyrusových lodýh. Všetko vyzeralo také bezpečné, ako záštita. Nebolo sa čoho báť, keď bol človek obklopený známymi hlasmi domova, detským štebotom, škrekľavým krikom žien a vzdialeným bučaním dobytka.

- Človek odtiaľto nevidí rieku… - povedala zamyslene. Kait sa prekvapene opýtala:

- A prečo by ju mal vidieť?

- Asi som hlúpa. Ani sama neviem.

Pred očami sa jej veľmi jasne rozprestierala panoráma zelených polí, bohatých, šťavnatých a sviežich, a za tým očarujúca diaľka svetloružových a ametystových farieb, strácajúcich sa na obzore a splývajúcich so striebristou belasosťou Nílu…

Skoro nedýchala, pretože s touto predstavou akoby okolo nej boli zmizli všetky zrakové a sluchové vnemy -a namiesto nich nastúpil pokoj, spokojnosť a nekonečný pocit blaha…

- Ak otočím hlavu, uvidím Horiho, - povedala si. -Zdvihne oči od papyrusu a usmeje sa. O chvíľu zapadne slnko, zotmie sa a ja zaspím… To bude smrť.

- Čo si povedala, Renisenb?

Renisenb sa strhla. Neuvedomila si, že hovorí nahlas. Vrátila sa zo snenia do skutočnosti. Kait sa na ňu zvedavo pozerala.

- Povedala si: „smrť“, Renisenb. Na čo si myslela?

- Ani neviem. Len tak. - Opäť sa rozhliadla na všetky strany. Aké milé bolo toto rodinné prostredie so špliechajúcou vodou a hrajúcimi sa deťmi. Zhlboka si vzdychla.

- Aký je tu nádherný pokoj. Človek si ani nevie predstaviť, že by sa tu mohlo stať niečo strašné.

Ale práve pri jazere našli na druhý deň Ipyho. Ležal tam, roztiahnutý na bruchu, s tvárou ponorenou do vody, kde ju niečia ruka držala tak dlho, kým sa neutopil.

Kapitola XVIII

DRUHÝ MESIAC LETA

desiaty deň

1

Imhotep sedel ako hŕbka nešťastia. Navidomoči zostarel, stal sa z neho osudom zlomený, zošúverený starec. Na tvári mal žalostný, zmätený výraz.

Henet mu priniesla jedlo a zaliečavo ho nútila do jedenia.

- No tak si trochu zajedz, Imhotep. Musíš si udržať silu. -A načo? Čo je to sila? Ipy bol silný - silný, mladý a krásny - a teraz už leží v sodnom roztoku… Môj syn, môj vrelomilovaný syn. Posledný z mojich synov!

- Nieže tak, Imhotep, veď máš ešte Ahmoseho.

- Dokedy? Nie veru, ten je už odsúdený k záhube. Všetci sme odsúdení k záhube. Aké zlo sa to vlúdilo do nášho domu? Či som mohol vedieť, že sa niečo také stane, keď si privediem družku? Veď to dovoľujú a uznávajú zákony ľudí i bohov. Zaobchádzal som s ňou so všetkou úctou. Prečo sa teda na mňa valí jedna pohroma za druhou? Alebo sa mi mstí Ašajet? Vari ona mi nechce odpustiť? Určite neodpovedala na moju prosebnú žiadosť. Temná moc ešte stále pôsobí.

- Nie, nie, Imhotep. Nesmieš tak hovoriť. Ešte prešlo len málo času odvtedy, čo umiestnili nápis v obetnej sieni. Či nevieš, ako dlho trvajú takéto súdne a právne záležitosti na tomto svete, aké nekonečné prieťahy nasledujú potom na súde u nomarchu, a ešte väčšie, keď sa záležitosť dostane až k vizierovi? Súd je súd na tomto i na onom svete, ťahá sa dlho, ale nakoniec sa všetko vyrieši podľa práva a spravodlivosti.

Imhotep pochybovačne krútil hlavou, ale Henet pokračovala:

- Okrem toho nezabúdaj, Imhotep, že Ipy nebol synom Ašajet, narodil sa tvojej sestre Ankh. Prečo by sa mala o neho obzvlášť zaujímať? Ale s Ahmosem to bude iné -Ahmose sa uzdraví, pretože o toho sa už Ašajet postará.

- Musím uznať, Henet, že ma tvoje slová utešujú… Je v nich veľa pravdy. Ahmose sa teraz naozaj zotavuje zo dňa na deň. Je to dobrý a verný syn, ale… Ach! Kde je môj Ipy? Taký duch, toľká odvaha a krása! - Imhotep znova zastonal.

- Ach, beda, beda! - vzlykala Henet súcitne.

-Tá prekliata dievka i so svojou krásou! Kiež by som nikdy nebol na ňu pozrel!

- Ach, áno, drahý môj pán. Ak som niekedy videla Sethovu dcéru, tak to bola ona. Vyznala sa v čaroch a zaklínaní, o tom nemožno pochybovať.

Zaznelo klopanie palice o dlážku a do haly dokrivkala Esa. S výsmechom sa na nich oborila.

- Či už v tomto dome nikto nemá zdravý rozum? Neviete nič iné len chrliť nadávky na to nešťastné dievča, do ktorého si sa kedysi zaľúbil a ktoré si dožičilo trochu ženskej zanovitosti a zlomyseľnosti, keď ju hlúpe ženy tvojich hlúpych synov ustavične dráždili svojím hlúpym správaním?

- Tak pre teba sú to malicherné ženské prieky, Esa? A to hovoríš teraz, keď dvaja z mojich troch synov sú mŕtvi a tretí zomiera? Ach! Že moja matka môže vysloviť také slová!

- Niekto ich musí vysloviť, keď ty nevieš pochopiť skutočnosť takú, aká je. Vyhoď si konečne z hlavy tú hlúpu poverčivú vieru, že všetko zlo pácha duch mŕtveho dievčaťa! Bola to živá ruka, ktorá držala Ipymu hlavu pod vodou tak dlho, kým sa nezadusil, a živá ruka nasýpala jed do vína, ktoré vypili Ahmose a Sobek. Máš nepriateľa, Imhotep, áno, máš nepriateľa tu, v dome. Dôkazom toho je, že odkedy na Horiho návrh pripravuje Ahmosemu jedlo Renisenb alebo aspoň dozerá na otrokyňu, ktorá mu varí, a vlastnoručne mu jedlo prináša, Ahmose sa zo dňa na deň zotavuje. Nebuď blázon, Imhotep, prestaň nariekať a tĺcť sa do hlavy, čo ako ťa v tom Henet podporuje…

- Ach, Esa, ako nespravodlivo ma súdiš.

- Áno, ako som povedala, Henet ťa v tom podporuje, pretože je alebo blázon ako ty, alebo má na to iný dôvod.

- Nech ti Re odpustí, Esa, že sa tak kruto správaš k úbohej opustenej žene!

Esa sa sklonila k synovi a významne pokývala palicou.

- Spamätaj sa, Imhotep, a rozmýšľaj! Tvoja mŕtva žena Ašajet, ktorá bola veľmi milá a múdra, môže azda uplatniť svoj vplyv v tvoj prospech na onom svete, ale nemožno čakať, že bude na tomto svete za teba myslieť! Musíme konať, Imhotep, lebo ak nič neurobíme, pribudnú ďalší mŕtvi.

- Živý nepriateľ? Nepriateľ v tomto dome? Naozaj tomu veríš, Esa?

- Pravdaže verím, pretože je to jediné vysvetlenie, aké pripúšťa zdravý rozum.

- Ale potom sme všetci v nebezpečenstve.

- To určite sme. Nehrozí nám však nebezpečenstvo od nejakého ducha, ale z ľudských rúk. Živé prsty nasypali jed do jedla a vína, živý človek sa prikradol za chlapca, ktorý sa neskoro v noci vracal z dediny, a strčil mu hlavu pod hladinu jazera.

- Na to však treba silu, - zamyslene usúdil Imhotep.

- Na prvý pohľad áno. Ale nie som si tým taká istá. Ipy asi v dedine vypil veľa piva. Mal zúrivú a vystatovačnú náladu. Možno sa vracal na neistých nohách, a pretože nemal strach z osoby, s ktorou sa stretol, sám sa nahol nad jazero, aby si osviežil tvár. V takom prípade stačilo aj málo sily.

- Čo sa tým usiluješ povedať, Esa? Že to urobila žena? Ale to je nemožné, všetko to je nezmysel! V tomto dome nemôže byť nepriateľ, predsa by sme o ňom vedeli!

- Zlo býva ukryté v srdci, Imhotep, nepoznáš ho podľa tváre.

- Myslíš, že niekto z našich sluhov, či niektorý otrok?

- Ani sluha ani otrok, Imhotep.

- Niekto z nás? Vari myslíš, že Hori alebo Kameni? Hori je však jedným z rodiny a dokázal mi už svoju vernosť a spoľahlivosť. Kameni je síce cudzinec, to je pravda, ale je tiež z našej krvi a tiež dokázal svoju oddanosť usilovnou a poctivou prácou v mojich službách. Navyše dnes ráno prišiel za mnou a požiadal ma, aby som mu dovolil oženiť sa s Renisenb.

- Ach; to že urobil? Naozaj? - zaujímala sa Esa. - A čo si mu povedal?

- Čo som mu mohol povedať? - podráždene odvetil Imhotep. - Vari je teraz čas hovoriť o svadbe? Iba toľko som mu povedal.

-A čo on na to?

- Tvrdil, že podľa jeho mienky práve teraz treba hovoriť o svadbe, pretože Renisenb nie je v tomto dome v bezpečí.

-Neviem, - povedala Esa. - Naozaj neviem, či je… Myslela som si, že áno—Horí si to tiež myslel… ale teraz…

- Vari môže človek usporiadať svadobné a pohrebné obrady súčasne? - pokračoval Imhotep. - To sa nepatrí! Ohovorili by nás po celom kraji.

- Za takýchto okolností nemožno brať ohľad na bežné zvyky, - povedala Esa. - Zvlášť keď sa zdá, že budeme mať balzamovačov v dome stále. Pre Ipiho a Montu to musí byť pravé požehnanie - podnik im teraz určite mimoriadne vynáša.

-Ak tomu ešte zvýšili poplatky o desať percent! -odbočil Imhotep k finančným starostiam. - Zderstvo! Hovoria, že práca je čoraz drahšia.

- Mali by nám dať zľavu pri takej vysokej objednávke, -uškrnula sa Esa svojmu vtipu.

- Drahá mamička, - pozrel na ňu zdesene, - toto nie sú žarty!

- Celý život je iba žart, Imhotep, a práve smrť sa smeje naposledy. Či to nepočuješ na každej slávnosti? Jedz, pi „a zabávaj sa, pretože zajtra môžeš zomrieť. No, o nás to platí naozaj. Je len otázka, kto z nás príde na rad zajtra.

- To, čo hovoríš, je strašné… strašné. Čo mám robiť?

- Nikomu nedôverovať, - povedala Esa. - To je najdôležitejšie. - Ešte raz s dôrazom zopakovala. - Nedôverovať nikomu!

Henet sa rozvzlykala.

- Prečo pozeráš na mňa… Ak je niekto hoden dôvery, tak som to ja. Za celé tie roky som to predsa dokázala. Nepočúvaj ju, Imhotep!

- Ale, ale, moja dobrá Henet! Prirodzene, že ti verím. Viem veľmi dobre, aké je tvoje srdce verné a oddané.

- Nič nevieš, - vyhlásila Esa. - Nikto z nás nič nevie. V tom je naše nebezpečenstvo.

- Obviňuješ mňa, - bedákala Henet.

- Nemôžem obviňovať nikoho, pretože nič neviem, ani nemám nijaký dôkaz, len podozrenie.

Imhotep na ňu ostro pozrel.

- Podozrenie? Koho podozrievaš?

- Podozrievala som raz… potom druhý raz… a potom i tretí raz, - povedala Esa zamyslene. - Budem úprimná. Spočiatku som podozrievala Ipyho. Ale Ipy je mŕtvy, a tak sa podozrenie ukázalo falošné. Potom som podozrievala niekoho iného - ale práve v deň Ipyho smrti mi zišla na um ešte tretia možnosť.

Odmlčala sa.

- Sú Hori a Kameni v dome? Pošli po nich! Áno, a pošli do kuchyne aj po Renisenb. Nech príde aj Kait a Ahmose. Chcem im povedať niečo, čo by mal počuť celý dom.

2

Esa sa rozhliadla po zhromaždenej rodine. Stretla sa s Ahmoseho vážnym a miernym pohľadom, s usmievavou tvárou Kameniho, s ustrašeným a zvedavým výrazom v očiach Renisenb, s miernou a ľahostajnou tvárou Kait. Hori bol nevyspytateľné pokojný a zamyslený, kým Imhotepova tvár sa chvela od strachu a údesu. Všimla si dychtivú zvedavosť, ba až radosť v očiach Henet.

„Ich tváre mi nič nehovoria,‘’ pomyslela si, „Ukazujú len vonkajšie citové rozpoloženie. A predsa, ak som na správnej stope, zrada musí byť niekde tu.“

- Chcem vám všetkým niečo povedať, - oslovila ich nahlas. - Ale najprv si tu pred všetkými pohovorím s Henet.

Henetin výraz sa zmenil, dychtivosť a radosť zmizli. Vyzerala preľaknutá a piskľavým hlasom sa ohradila:

-Ty ma podozrievaš, Esa? Vedela som to! Chceš ma obžalovať. A ako sa mám ja, úbohá obyčajná hlúpa žena, brániť? Odsúdite ma, a ani ma nevypočujete.

- Ale vypočujeme, - ironicky povedala Esa a všimla si Horiho úsmev.

Henet píšťala ďalej a jej hlas prerastal do hysterického kriku:

- Nič som neurobila… Som nevinná… Imhotep, môj najdrahší pane, zachráň ma…! - hodila sa mu k nohám a objala mu kolená. Imhotep rozhorčene hundral a hladkal Henet po hlave.

- Skutočne, Esa, ja protestujem… je to hanebné… Esa ho rázne prerušila.

- Nikoho som neobvinila. Ja neobviňujem bez dôkazov. Chcem iba, aby nám tu Henet vysvetlila zmysel niektorých svojich narážok.

- Ja som nič nepovedala… vôbec nič…

- Ale áno, - trvala na svojom Esa. - Povedala si niečo, čo som počula na vlastné uši. A uši mám tenké, i keď dobre nevidím. Spomenula si, že vieš niečo o Horim. Čo nám teda môžeš o Horim povedať?

Hori vyzeral trochu prekvapený.

- Áno, Henet, - ozval sa, - čo o mne vieš? Nech sa to všetci dozvieme.

Henet si sadla na päty a utrela si oči. Dívala sa zachmúrene a spurne.

- Neviem nič, - vyhlásila. - Čo by som mala vedieť?

- To práve chceme od teba počuť, - odvetil Hori.

Henet pokrčila plecami.

- Hovorila som len tak, nič som tým nemyslela.

- Zopakujem ti teda tvoje vlastné slová, - povedala Esa. - Povedala si, že všetci tebou opovrhujeme, ale ty vieš mnoho o tom, čo sa v tomto dome deje, a vidíš toho viac ako mnohí múdri ľudia.

A potom si ešte povedala, že keď stretneš Horiho, díva sa na teba, ako keby si nejestvovala, ako keby videl niečo za tebou, niečo, čo tam nie je.

- Vždy sa tak díva, - prisvedčila Henet zachmúrene. -Ako keby som bola nejaký hmyz, tak sa na mňa díva… ako na niečo bezvýznamné.

- A práve tá veta mi utkvela v pamäti, - povedala Esa zamyslene. - „Niečo vzadu, niečo, čo tam nie je.“ Henet potom dodala: „Mal by sa pozerať na mňa.‘’ A rozhovorila sa o Satipe, áno, o Satipe, aká bola Satipa bystrá a kde je teraz…

Esa sa poobzerala okolo seba.

- Nikomu z vás to nič nehovorí? Myslite na Satipu - na Satipu, ktorá už nie je medzi živými… A pamätajte, že sa treba dívať na človeka, a nie na niečo, čo tam nie je…

Chvíľu bolo mŕtve ticho, potom Henet vykríkla. Bolo to prenikavé, piskľavé zjačanie, akoby ho bola vyvolala nesmierna hrôza. Nesúvislé vykrikovala:

- Nič som neurobila… zachráňte ma, pane, nedovoľte jej… Nič som nepovedala, nič…

Z Imhotepa vybuchol potláčaný hnev:

- To je neodpustiteľné, - zreval. - Nedovolím zastrašovať a obviňovať túto úbohú ženu! Čo máš proti nej? Podľa tvojich vlastných slov, vôbec nič.

Ahmose sa k nemu pridal bez zvyčajnej plachosti.

- Otec má pravdu. Ak chceš vysloviť voči Henet jasné obvinenie, tak von s ním!

- Neobviňujem ju, - riekla Esa pomaly.

Oprela sa o palicu. Celá jej postava akoby sa scvrkla. Hovorila pomaly a s námahou. Ahmose sa rázne obrátil k Henet.

- Esa ťa neobviňuje zo zločinov, ktoré sa tu stali, ale ak tomu správne rozumiem, nazdáva sa, že niečo vieš a nechávaš si to pre seba. Preto, Henet, ak naozaj niečo vieš o Horim alebo o komkoľvek inom, je načase, aby si to povedala: Tu, pred nami všetkými. Hovor! Čo všetko vieš? Henet potriasla hlavou.

- Nič.

- Uvedom si, čo hovoríš, Henet! Také vedomosti sú nebezpečné.

- Neviem nič. Prisahám! Prisahám na Devätoro enneadských, na bohyňu Maat, na samotného Re!

Henet sa celá chvela. Jej hlas už stratil zvyčajný plačlivý tón. Bol prestrašený a úprimný.

Esa si zhlboka vzdychla. Celá sa naklonila dopredu a malátnym hlasom poprosila:

- Pomôžte mi do mojej izby!

Hori a Renisenb k nej rýchlo priskočili.

- Nie ty, Renisenb. Nech ma odprevadí Hori! Zavesila sa doňho a on ju odprevadil z miestnosti do jej izby. Všimla si jeho tvár. Bola vážna a nešťastná. Zašepkala:

- Tak čo na to povieš, Hori?

- Bolo to od teba nerozumné, Esa, veľmi nerozumné.

- Musela som to vedieť.

- Áno, ale podstúpila si strašné riziko.

- Viem. Tak ty si to myslíš tiež?

- Myslel som si to určitý čas, ale chýba dôkaz - niet ani štipky dôkazu. A ani teraz nemáš dôkaz, Esa. Všetko si len domýšľaš.

- Viem toho dosť.

- Vari až priveľa.

- Ako to myslíš? Ach, áno, prirodzene, rozumiem.

- Dávaj si pozor, Esa. Odteraz si v nebezpečenstve.

- Musíme sa pokúsiť rýchlo konať.

- To áno, ale čo môžeme robiť? Musíme mať dôkaz.

- Viem.

Viac si nemohli povedať. Esina malá slúžka pribehla k svojej pane j. Hori odovzdal Esu do opatery dievčaťa a s vážnou a zmätenou tvárou odišiel.

Dievčatko štebotalo a pobiehalo okolo Esy, ale tá si ho sotva všimla. Cítila sa stará, chorá a bolo jej zima… Ešte raz sa jej pred očami vybavil okruh tvárí, ako ju pozorovali, keď k nim hovorila.

Len jeden pohľad - chvíľkový záblesk strachu a pochopenia - alebo sa vari mýli? Je si naozaj taká istá tým, čo videla? Jej oči vidia tak málo…

Áno, bola si istá. Nebol to ani výraz tváre ako skôr náhle napätie v celom tele, úplné stuhnutie, zmeravenie. Len jedna osoba, jediná osoba pochopila pravý význam jej nesúvislých slov. Tú smrtiacu, neomylnú pravdu, ktorá sa v nich skrývala.

Kapitola XIX

DRUHÝ MESIAC LETA

pätnásty deň

1

- Tak, Renisenb, čaká ťa vážne rozhodnutie. Ako odpovieš?

Renisenb nerozhodne pozrela z otca na Ahmoseho. Hlavu mala tupú a prázdnu.

- Neviem, - vykĺzla jej z pier tichá odpoveď.

- Za normálnych okolností, - pokračoval Imhotep, - by bolo dosť času, aby sme si o tom pohovorili. Mám aj iných príbuzných a mohli by sme medzi nimi vyberať a preberať, kým by sme sa nedohodli na najvhodnejšom manželovi pre teba. Ale v takejto neistote… áno, život je tu neistý.

Hlas sa mu zadrhol. Potom pokračoval:

- Žiaľ, taká je skutočnosť, Renisenb. Všetci traja dnes hľadíme smrti do tváre. Ahmose, ty i ja. Kto z nás sa ako ďalší ocitne v smrteľnom nebezpečenstve? Preto mám povinnosť dať do poriadku moje otcovské záležitosti. Keby sa malo niečo stať Ahmosemu, ty, moja jediná dcéra, budeš potrebovať manžela, aby stál po tvojom boku, podieľal sa na tvojom dedičstve a vykonával tie povinnosti súvisiace so správou môjho majetku, ktoré nemôže vykonávať žena. Lebo kto vie, v ktorej chvíli môžem od vás odísť? Vo svojej záveti som správou majetkového podielu a poručníctvom nad Sobekovými deťmi poveril Horiho. V prípade, že by zomrel Ahmose, prevzal by Hori poručníctvo i nad jeho deťmi, pretože si to tak praješ, však, Ahmose? Ahmose prikývol:

- Hori mi bol vždy veľmi blízky. Je ako člen našej rodiny.

- Áno, tak je, - súhlasil Imhotep. - Ale faktom zostáva, že nie je naším pokrvným príbuzným, zatiaľ čo Kameni je. A preto, keď to všetko zoberiem do úvahy, je v tejto chvíli najvhodnejším manželom pre Renisenb. Tak, čo na to hovoríš, Renisenb?

- Neviem, - opakovala znovu. Pocítila strašnú malátnosť.

- Je pekný a príjemný, s tým súhlasíš, nie?

- Ach, áno.

- Ale vydať sa za neho nechceš, však? - opýtal sa jemne Ahmose.

Renisenb sa na brata vďačne pozrela. Bola rozhodnutá, že sa nedá unáhlene vohnať do niečoho, čo sama nebude chcieť.

- Naozaj ani sama neviem, čo chcem. - A náhlivo dodala: - Viem, že je to hlúpe, ale v poslednom čase si pripadám ako bez rozumu. Asi to vyplýva z toho napätia, v ktorom žijeme.

- S Kamenim po boku sa budeš cítiť bezpečne, - poznamenal Imhotep.

- Uvažoval si o Horim ako o možnom manželovi pre Renisenb? - opýtal sa otca Ahmose.

- Nuž, áno, je tu i táto možnosť…

- Žena mu zomrela, keď bol ešte celkom mladý. Renisenb ho dobre pozná a má ho rada.

Kým sa takto zhovárali, Renisenb tam sedela ako vo sne. Hovorili o jej manželstve a Ahmose sa usiloval pomôcť jej, aby si vyvolila manžela podľa svojej vôle, ale ona sa cítila ako bez života, ako Tetina drevená bábika.

Zrazu rázne a nečakane prerušila ich rozhovor, ani si neuvedomujúc, čo hovorili:

- Vydám sa za Kameniho, ak si myslíte, že je to správne. Imhotep vykríkol od radosti a náhlivo vyšiel zo siene.

Ahmose pristúpil k sestre a položil jej ruku na plece:

- Naozaj si toto manželstvo želáš, Renisenb? Budeš šťastná?

- Prečo by som nebola šťastná? Kameni je pekný, veselý a milý.

- Ja viem, - Ahmose vyzeral nespokojný a v pohľade sa mu zračili pochybnosti. - Ale tvoje šťastie je predsa dôležité, Renisenb. Nesmieš dovoliť, aby ťa otec vohnal do niečoho, čo nechceš. Poznáš ho, aký je.

- Ach, áno, máš pravdu. Keď si niečo vezme do hlavy, musíme všetci ustúpiť.

- To nie je nutné, - povedal Ahmose dôrazne. - V tomto prípade mu neustúpim, ak si sama ten sobáš nepraješ.

- Ach, Ahmose, nikdy sa otcovi nevzoprieš.

- V tomto prípade áno. Nemôže ma prinútiť, aby som s ním súhlasil, a ani nebudem.

Renisenb pozrela na neho so záujmom. Ako pevne a odhodlane vyzerala jeho zvyčajne nerozhodná tvár!

- Si ku mne dobrý, Ahmose, - povedala vďačne. - Ale ja naozaj nepodlieham nátlaku. Život, ktorý som tu prežila a ku ktorému som sa s radosťou vracala, je nenávratne preč. Kameni a ja si vybudujeme nový život a budeme spolu nažívať tak pekne, ako sa na brata a sestru patrí.

- Ak si si tým istá…

- Som si istá, - povedala Renisenb, s láskou sa na brata usmiala a vyšla z domu.

Zamierila cez nádvorie k jazeru. Tam sa Kameni hral s Teti. Tíško sa k nim priblížila a chvíľu ich pozorovala bez toho, aby si Kameni a Teti všimli jej prítomnosť. Kameni, veselý ako vždy, sa tešil z hry rovnako ako Teti. Srdce Renisenb sa preňho začalo rozohrievať. „Bude jej dobrým otcom,“ pomyslela si.

Vtom Kameni otočil hlavou, a keď ju zbadal, so smiechom vstal.

- Urobili sme si z Tetinej bábiky zádušného kňaza, -vysvetľoval. - Prináša obete a vykonáva v hrobke obrady.

- Volá sa Meriptah, - povedala Teti a tvárila sa veľmi vážne.

- Má dve deti a pisára, ako je Hori. Kameni sa zasmial.

- Teti je veľmi bystré dieťa, - povedal. - Silné a krásne dieťa.

Jeho oči skĺzli z Teti na Renisenb a z ich láskajúceho pohľadu vyčítala jeho myšlienky - myšlienky na deti, ktoré mu raz daruje.

Telom jej prebehlo ľahké vzrušenie - a predsa súčasne pocítila i bodavú ľútosť. V tomto okamihu by v jeho očiach radšej bola videla svoj vlastný obraz.

„Prečo nevidí len mňa?“ pomyslela si.

Pocit ľútosti sa však rýchlo vytratil a nežne sa na neho usmiala.

- Otec so mnou hovoril, - povedala.

- A súhlasíš?

Na chvíľu zaváhala, kým mu dala odpoveď.

- Súhlasím.

Posledné slovo padlo, všetko sa skončilo. Tým sa všetko rozhodlo. Želala si, aby sa necítila taká unavená a otupená.

- Renisenb?

- Prosím, Kameni.

- Neprešla by si sa so mnou po Níle na výletnom člne? Vždy som túžil počlnkovať sa s tebou na rieke.

Zvláštne, že vyslovil práve toto želanie. Keď ho po prvý raz zazrela, predstavila si plachetnicu, rieku a Khayovu usmievavú tvár. Ale teraz už spomienka na Khayovu tvár vybledla a namiesto neho na predku lode, s riekou v pozadí, bude sedieť Kameni a usmievať sa na ňu.

Taká je smrť. Toto človeku spôsobí. Poviete si: „Cítila som toto… cítila som tamto…“ ale sú to iba slová. V skutočnosti už necítite nič. Mŕtvi sú mŕtvi. Spomienky vyblednú…

Zostala však Teti. Zostal tu život a obnovenie života práve tak, ako keď pri každoročných záplavách voda odplaví starú pôdu a priplaví novú pre budúcu úrodu.

Tak ako povedala Kait: „Ženy v dome musia držať spolu.“ A čo je vlastne ona, ak nie jedna zo žien v dome? Čo na tom záleží, či sa volá Renisenb alebo dajako ináč…

Vtom začula Kameniho hlas, naliehavý a trochu ustarostený:

-Na čo myslíš, Renisenb? Niekedy si v myšlienkach taká vzdialená… Pôjdeš so mnou na rieku?

- Áno, Kameni, pôjdem s tebou.

- Vezmeme aj Teti.

2

„Bolo to ako sen,“ pomyslela si Renisenb. Čln a plavba s Kamenim, ona a Teti. Unikli smrti a strachu pred ňou. Bol to začiatok nového života.

Kameni rozprával a ona mu odpovedala ako vo vytržení…

„Toto je teraz môj život,“ cítila. „Už z toho niet úniku.“

„Na aký únik to vlastne myslím?“ položila si zmätenú otázku. „Kam by som chcela ujsť?“

A opäť sa jej pred očami zjavila komôrka v skale vedľa hrobky. Videla sa, ako tam sedí so skríženými nohami a podopretou bradou…

„Tam to však bolo čosi neskutočné, niečo, čo plynulo mimo mňa,‘’ uvažovala, „ale toto je skutočný život, z ktorého až do smrti niet úniku.“

Kameni priviazal čln a vystúpil na breh. Vzal Teti do náručia a dieťa ho pevne objalo okolo krku. Rúčkou zachytilo retiazku s amuletom, ktorý nosil na krku. Amulet spadol k nohám Renisenb. Zohla sa poň. Bolo to znamenie Ankh z jantáru a zlata.

-Prehol sa, to je škoda, - zvolala ľútostivo, keď ho podávala Kamenimu. - Daj pozor, aby sa nezlomil.

Ale jeho silné prsty amulet úmyselne ešte viac prehli a rozlomili na dve časti.

- Ach, čo si to urobil?

- Vezmi si polovicu, Renisenb, a ja si nechám druhú. Bude to znamenie, že sme dve polovice jedného celku.

Podával jej amulet a ona vystrela poň ruku. V tej chvíli jej čosi prebleslo hlavou a prudko sa zarazila.

- Čo je, Renisenb? -Nofret.

- Čo má byť s Nofret?

- Zlomený amulet v Nofretinej kazete na šperky! - vykríkla s náhlou istotou. - Dal si jej ho ty… Ty a Nofret… Teraz už všetko chápem… Preto bola taká nešťastná… A viem aj, kto položil kazetu na šperky do mojej izby. Viem všetko… Neluhaj mi, Kameni. Hovorím ti, že viem všetko.

Kameni neodporoval. Stál a uprene jej hľadel do očí. Ani na okamih nezaváhal. Keď sa ozval, jeho hlas znel vážne a vážna bola aj jeho tvár. Tentoraz sa na nej neobjavil ani náznak úsmevu.

- Nebudem ti luhať, Renisenb. - Chvíľu mlčal a trochu sa i mračil, ako keby si chcel usporiadať myšlienky.

- Som vlastne rád, Renisenb, že si sa to dozvedela. Hoci to nie je celkom tak, ako si myslíš.

- Dal si jej zlomený amulet… práve tak, ako si tento dával mne: na znak toho, že ste dve polovice jedného celku. To sú tvoje slová.

- Hneváš sa, Renisenb, a to ma teší, lebo tvoj hnev znamená, že ma máš rada. Ale predsa ti to musím vysvetliť. Ja som jej ten amulet nedal. Dala mi ho ona… - Odmlčal sa. - Možno mi nebudeš veriť, ale je to pravda. Prisahám ti, že je to pravda.

- Nehovorím, že ti neverím, - váhavo povedala Renisenb… - Môže to byť skutočne pravda.

Pred očami sa jej objavila Nofretina tmavá nešťastná tvár. Kameni jej ďalej horlivo, s chlapčenským zápalom vysvetľoval:

- Snaž sa ma pochopiť, Renisenb. Nofret bola veľmi pekná. Jej pozornosť mi lichotila. Ktorému mužovi by sa to nepáčilo? Ale nikdy som ju naozaj neľúbil…

Renisenb pocítila pri srdci zvláštnu, zvieravú ľútosť. Nie, Kameni skutočne Nofret neľúbil - ale Nofret ľúbila Kameniho - ľúbila ho trpko a beznádejne. Práve na tomto mieste, na brehu Nílu sa stretla onoho rána s Nofret a ponúkla jej svoje priateľstvo a náklonnosť. Veľmi dobre si pamätala, aký temný prúd nenávisti a utrpenia z nej vtedy vytryskol. Dnes bola jeho príčina úplne jasná. Úbohá Nofret - družka otravného starca, zmárajúca sa láskou k veselému, bezstarostnému, peknému mladému mužovi, ktorý o ňu málo, alebo vôbec nestál.

Kameni netrpezlivo pokračoval:

- Či nechápeš, Renisenb, že len čo som prišiel sem a uvidel som ťa, zaľúbil som sa do teba na život a na smrť a že som od tej chvíle na inú ani nepomyslel? Nofret o tom dobre vedela.

„Áno,“ pomyslela si Renisenb. „Nofret to vedela. Od tej chvíle ma nenávidela. A ja jej to teraz ani nezazlievam.“

- Nechcel som napísať ani ten list tvojmu otcovi. Nechcel som mať nič spoločné s ňou a s jej nástrahami. Bolo to však veľmi ťažké… snaž sa pochopiť ma a uvidíš, že to bolo naozaj ťažké.

~ Áno, chápem, - netrpezlivo prikývla Renisenb. - O to však nejde. Ide len o Nofret. Bola veľmi nešťastná. Myslím, že ťa naozaj nesmierne ľúbila.

- Dobre, ale ja som ju neľúbil.

- Si krutý, - povedala Renisenb.

- Nie, nie som. Som iba muž, to je všetko. Ak sa nejaká žena chce kvôli mne trápiť, to je jednoducho jej vec. Ja som nechcel Nofret, chcel som iba teba. Ach, Renisenb, preto sa predsa nemôžeš na mňa hnevať!

Nasilu sa usmiala.

- Nedovoľ, aby mŕtva Nofret robila rozbroje medzi nami živými, - pokračoval Kameni. - Ja ľúbim teba a ty mňa, na ničom inom nezáleží.

„Áno,“ pomyslela si Renisenb, „to je jediné, na čom teraz záleží.“

Pozrela na Kameniho, ktorý stál pri nej s mierne naklonenou hlavou a rozhodným výrazom vo veselej, úprimnej tvári. Vyzeral veľmi mlado.

„Má pravdu,“ uvažovala Renisenb. „Nofret je mŕtva, a my žijeme. Teraz chápem, prečo nenávidela - a je mi ľúto, že tak trpela. Ale nebola to moja vina. A nebola to ani vina Kameniho, že ľúbil mňa, a nie ju. Také veci sa stávajú.“

Teti, ktorá sa hrala na brehu rieky, pribehla k matke a potiahla ju za ruku.

- Pôjdeme domov? Mama, pôjdeme domov? Renisenb si zhlboka vydýchla.

- Áno, - povedala, - pôjdeme domov.

Kráčali k domu. Teti cupkala kúsok pred nimi. Kameni si spokojne vydýchol.

- Si nielen milá, Renisenb, ale i veľkodušná. Všetko medzi nami je ako predtým, však?

- Áno, Kameni. Všetko je ako predtým. Trochu stíšil hlas.

- Tam na rieke… bol som veľmi šťastný. Bola si tiež šťastná?

- Áno, bola som šťastná.

- Vyzerala si šťastná. Ale zároveň sa mi zdalo, akoby si sa myšlienkami túlala kdesi ďaleko. A ja chcem, aby si myslela na mňa.

- Myslela som na teba.

Vzal ju za ruku a ona ju neodtiahla. Začal ticho a nežne spievať:

Moja sestra je ako kvitnúci strom…

Cítil, ako sa jej chveje ruka a zrýchľuje dych. Konečne bol spokojný.

3

Renisenb zavolala Henet do svojej izby.

Henet pribehla, ale keď uvidela Renisenb stáť so zlomeným amuletom v ruke pri otvorenej kazete na šperky, náhle zastala. Renisenb sa na ňu zadívala prísne a nahnevane.

-To ty si položila kazetu do mojej izby, však, Henet? Chcela si, aby som našla tento amulet? Chcela si, aby som jedného dňa…

- Prišla na to, kto má druhú polovicu, - dopovedala Henet. - Vidím, že si sa už dovtípila. Vždy je dobre vedieť, na čom človek je. Nie, Renisenb?

Henet sa zlomyseľne zasmiala.

- Chcela si, aby ma to poznanie zranilo, povedala Renisenb, potláčajúc rozčúlenie. - Ty rada ľuďom ubližuješ, však, Henet? Nikdy nepovieš nič rovno do očí: Len čakáš a čakáš, kým príde tá pravá chvíľa. Ty nás všetkých nenávidíš, však? Vždy si nás nenávidela.

- Čo to hovoríš, Renisenb? Som presvedčená, že to nemyslíš vážne!

Jej hlas však neznel plačlivo, zaznieval v ňom potmehúdsky, víťazoslávny tón.

- Chcela si zasiať svár medzi mňa a Kameniho. Nuž, to sa ti nepodarilo.

- Pekne od teba, že vieš tak odpúšťať, Renisenb. Si celkom iná ako Nofret, či nie?

- Nehovor o Nofret!

- Možno tak naozaj bude lepšie. Kameni nielenže je pekný, ale má aj šťastie, však? A podľa môjho názoru bolo pre neho veľkým šťastím aj to, že Nofret zomrela v pravý čas. Mohla kvôli nemu narobiť plno nepríjemností s tvojím otcom. Asi by sa jej nebolo páčilo, že si berie teba. Nie veru, to by sa jej vôbec nebolo páčilo. Myslím, že by bola určite hľadala spôsob, ako váš sobáš prekaziť. A nepochybujem, že by ho bola našla.

Renisenb si ju premeriavala s chladným opovrhnutím.

- Mala si vždy jedovatý jazyk, Henet. Picháš ním ako škorpión. Ale mňa sa ti nepodarí urobiť nešťastnou.

- To je skvelé, nie? Musíš byť zaľúbená až po uši. Veď Kameni je krásny mladý muž a okrem toho vie, kedy má zanôtiť ľúbostnú pesničku. Ten vždy dosiahne, čo chce, to bezpochyby. Skutočne ho obdivujem. Vždy vyzerá taký prostý a bez falše.

- Čo sa mi to pokúšaš nahovoriť, Henet?

- Len ti hovorím, že Kameniho obdivujem. A som dokonale presvedčená, že je naozaj úprimný a priamy. Myslím, že nepreháňam. Všetko je to tak, ako v tých príbehoch, čo zvyknú rozprávať na bazári. Pekný mladý pisár sa ožení s dcérou svojho pána a dostane s ňou dedičstvo a potom s ňou žije šťastne a spokojne až do smrti. Obdivuhodné, aké úžasné šťastie máva vždy taký pekný mladý muž.

- Nemýlim sa, - zvolala Renisenb. - Ty nás skutočne nenávidíš!

- Ako môžeš niečo také vôbec vysloviť, Renisenb, keď vieš, že som vám všetkým slúžila ako otrok, odkedy zomrela tvoja matka?

V jej hlase však stále zaznieval skôr zlomyseľný, víťazoslávny, zaliečavý tón, než zvyčajné plačlivé bedákanie.

Renisenb pozrela na kazetu a hlavou jej náhle prebleslo ďalšie poznanie.

- A nikto iný, len ty si dala do tejto kazety aj náhrdelník so zlatými levmi. Nezapieraj, Henet! Hovorím ti, že to viem celkom určite.

Henetina potmehúdska radosť zrazu pohasla.

- Nevedela som si pomôcť, Renisenb. Bála som sa…

- Ako to myslíš, čoho si sa bála?

Henet k nej pristúpila bližšie a stíšila hlas.

- Dala mi ho ona… Nofret. Krátko pred smrťou. Dala mi viac darčekov. Nofret bola veľkodušná a štedrá. Ach, áno, bola veľmi štedrá

- Skôr by som povedala, že si ťa dobre platila.

- Nenazývaš to práve najslušnejšie, Renisenb, ale hovorím ti úplnú pravdu. Dala mi náhrdelník s levmi, ametystovú sponu a ešte zopár vecí. A potom, keď prišiel ten chlapec s tou povedačkou, že videl ženu s takým náhrdelníkom na krku… naľakala som sa, uznaj. Dostala som strach, aby si nemysleli, že som Ahmoseho víno otrávila j a. Preto som dala náhrdelník do tej kazety.

-Je to pravda, Henet? Hovoríš ty vôbec niekedy pravdu?

- Prisahám ti, že je to pravda. Bála som sa. Renisenb na ňu zvedavo pozerala.

- Celá sa trasieš, Henet. Vyzeráš, ako keby si sa bála teraz.

- Áno, bojím sa. Mám na to dôvod.

- Aký? Povedz!

Henet si oblizla úzke pery. Kradmo sa rozhliadla okolo seba. Jej blúdiace oči sa podobali očiam štvaného zvieraťa.

- Tak hovor! - súrila ju Renisenb. Henet pokrútila hlavou.

- Nemám čo, - povedala neistým hlasom.

- Ale máš. Vieš toho až dosť. Vždy si vedela priveľa. Tešilo ťa to, ale teraz je to nebezpečné, však?

Henet opäť pokrútila hlavou. Potom sa zlomyseľne zasmiala.

- Len počkaj, Renisenb. Jedného dňa budem v tomto dome ja držať bič - a budem ním plieskať. Počkaj, veď uvidíš!

Renisenb sa vzpriamila.

- Mne neublížiš, Henet. Moja matka nedovolí, aby si mi ublížila.

Henetina tvár zmenila výraz, oči jej blčali.

- Nenávidela som tvoju matku, - vykríkla. - Vždy som ju nenávidela. A teba, čo máš jej oči i jej hlas, jej krásu a jej nadutosť - teba, Renisenb, nenávidím tiež!

Renisenb sa zasmiala:

- Konečne som to z teba dostala!

Kapitola XX

DRUHÝ MESIAC LETA

pätnásty deň

1

Stará Esa s námahou dokrivkala do izby.

V hlave jej vírili zmätené myšlienky a cítila sa unavená. Uvedomila si, že staroba si prišla vybrať svoju daň. Už dávno pozorovala chradnutie svojho tela, ale necítila, že by strácal na sviežosti jej duch. Teraz musela pripustiť, že napätie a námaha, ktorú vynakladala, aby si udržala duševnú čulosť a ostražitosť, veľmi vyčerpali jej telesnú silu.

Hoci bola presvedčená, že vie, z ktorej strany hrozí nebezpečenstvo, predsa jej toto poznanie nedovoľovalo zbaviť sa duševného napätia. Naopak, musela byť ešte viac na stráži, pretože úmyselne upútala pozornosť na seba. Potrebovala dôkaz… musí získať dôkaz… Ale ako?

Uvedomila si, že v tomto prípade jej vek stojí proti nej. Bola príliš unavená, aby mohla improvizovať, aby vedela tvorivo myslieť a konať. Jediné, čoho ešte bola schopná, bola obrana; zostávať v strehu, mať sa na pozore, ustavične bdieť.

Lebo vrah - o tom si vôbec nerobila ilúzie - bol pripravený zabíjať ďalej.

Pravda, Esa vôbec nemienila stať sa jeho budúcou obeťou. S určitosťou cítila, že tentoraz vrah opäť použije jed. Nejaký násilný čin neprichádzal do úvahy, lebo nikdy nebola sama, vždy ju obklopovalo služobníctvo. Takže zostával iba jed. A tomu mohla čeliť. Renisenb jej musela sama variť a prinášať jedlo. Stojan a džbán s vínom si dala doniesť do svojej izby, a keď otrok ochutnal víno, nedotkla sa ho ešte dvadsaťštyri hodín, aby si bola istá, že sa mu nič nestalo. Prinútila Renisenb, aby jedla a pila len s ňou, hoci až doteraz sa o Renisenb neobávala. Možno sa o ňu vôbec nebolo treba obávať, ale nikto si tým nemohol byť istý.

Chvíľami sedela bez pohnutia a nútila svoj unavený mozog vymyslieť nejaký spôsob, ako dokázať pravdu. Inokedy zasa pozorovala svoju malú slúžku, ako škrobí a ukladá jej ľanové šaty alebo navlieka ozdoby na náhrdelník či náramok. Dnes večer bola mimoriadne unavená. Imhotep ju požiadal, aby k nemu prišla pohovoriť si o Renisenbinom sobáši ešte skôr, ako sa s dcérou porozpráva on sám.

Podráždený a zostarnutý Imhotep bol už len ako tieň. Z jeho správania zmizla všetka okázalosť a rozhodnosť. Teraz sa už opieral len b matkinu nezlomnú vôľu a rozhodnosť.

Esa sa s ním zhovárala veľmi opatrne. Dávala si pozor, aby nepovedala nič, čo by nemala. Uvedomovala si, že od každého neuváženého slova závisia ľudské životy.

- Áno, - usúdila nakoniec, - myšlienka na sobáš je veľmi múdra. Pochopiteľne, niet času hľadať manžela niekde ďaleko, medzi významnejšími členmi rodiny. V tomto prípade je vlastne dôležitá ženská vetva rodu, pretože manžel bude len správcom dedičstva, ktoré dostane Renisenb a jej deti.

A tak prichádzal do úvahy Hori - čestný muž, osvedčený starý priateľ rodiny, syn menšieho statkára, ktorého majetok bol pripojený k ich majetku, alebo mladý Kameni s prednosťou pokrvného príbuzenstva.

Esa všetko dôkladne uvážila, skôr ako prehovorila. Jedno chybné slovo mohlo teraz znamenať nenapraviteľné nešťastie.

Konečne vyslovila svoju mienku, ktorú podporila silou nezlomnej vôle.

- Kameni je bezpochyby najvhodnejším manželom pre Renisenb, - vyhlásila. - Ich sobáš, obmedzený na najnevyhnutnejšie obrady vzhľadom na posledné tragické udalosti, mohol by sa uskutočniť do týždňa. Samozrejme, iba v tom prípade, ak bude Renisenb chcieť. Kameni je pekný mladý muž. Môžu spoločne vychovať silné, zdravé deti, a navyše sa obaja majú radi.

„Nuž, kocky sú hodené,“ pomyslela si Esa. „Ďalšie sa bude odohrávať na hracej doske. Teraz to už nie je v mojich rukách. Urobila som, čo som považovala za vhodné. Ak je to príliš riskantné - nech.“ Esa mala rada odvážne zápolenie a hry na hracej doske práve tak ako Ipy. Život neplynie v teple a bezpečí; kto chce zvíťaziť, musí riskovať.

Keď vstúpila do svojej izby, obozretne sa porozhliadla. Zvlášť dôkladne prezrela veľký džbán s vínom. Bol zakrytý a zapečatený tak, ako ho nechala. Vždy ho zapečatila, keď odchádzala z miestnosti, a pečatidlo jej i teraz bezpečne viselo na krku.

„Veru nie, ani najmenej nebudem riskovať.“ Esa sa zlomyseľne uškrnula. Nie je také jednoduché zabiť starú ženu. Staré baby poznajú cenu života a nie sú im neznáme ani kadejaké úskoky. Zajtra… Zavolala na svoju malú slúžku:

- Kde je Hori? Nevieš?

Dievčatko odpovedalo, že Hori bude asi v skalnej komore pri hrobke. Esa spokojne prikývla.

- Skoč tam za ním! Povedz mu, aby zajtra ráno, keď bude Imhotep s Ahmosem a Kamenim na poliach preberať úrodu a keď Kait s deťmi odíde k jazeru, prišiel sem za mnou! Rozumela si? Zopakuj to!

Dievčatko správne zopakovalo príkaz a Esa ho poslala preč.

Áno, plán bol celkom dobrý. O jej schôdzke s Horim sa nikto nič nedozvie, pretože aj Henet pošle do tkáčovne niečo vybaviť. Musí Horiho na všetko upozorniť a budú si môcť o tom spolu dôverne pohovoriť.

Keď sa malá černoška vrátila s odkazom, že Hori príde, ako si želala, Esa sa upokojila.

Teraz, keď už všetko zariadila, zmocnila sa jej únava. Prikázala dievčaťu, aby prinieslo nádobu s príjemne voňajúcou masťou a aby jej natrelo údy.

Rytmus masírovania ju upokojil a masť utíšila bolesť v kostiach.

Nakoniec sa natiahla na lôžku a s hlavou na drevenom podhlavníku zaspala. V tej chvíli sa všetky jej obavy rozplynuli.

Zobudila sa po dlhšom čase so zvláštnym pocitom chladu. Ruky a nohy mala stŕpnuté a bezvládne. Bolo to, ako keby jej niečo zovrelo celé telo ako do klieští. Cítila, ako jej otupuje rozum a slabne vôľa, ako sa jej spomaľuje tep.

„To je smrť…“ pomyslela si. „Zvláštna smrť, neohlásená, bez varovných príznakov.“

„Takto,“ pomyslela si, „ zomierajú zrejme starí ľudia.“

A vtom zrazu nadobudla presvedčenie. Nebola to prirodzená smrť! Bolo to dielo nepriateľa, ktorý zaútočil z temnoty.

Jed…

Ale ako? Kedy? Všetko, čo jedla, všetko, čo pila, bolo vopred bezpečne vyskúšané… určite sa nikde nedopustila chyby.

Ako teda? Kedy?

S poslednými chabými zábleskmi bystrosti sa Esa usilovala rozlúštiť to tajomstvo. Musí to vedieť… musí… skôr ako zomrie.

Cítila tlak, stúpajúci k srdcu… smrteľný chlad… a pomaly a bolestivo sa krátiaci dych. Ako sa to nepriateľovi podarilo?

A zrazu jej letmá spomienka z minulosti dopomohla k poznaniu. Oholená jahňacia koža - kúsok páchnúceho sadla - pokus jej otca, aby dokázal, že niektoré jedy sa môžu vstrebávať kožou. Lanolín - masti vyrobené z lanolínu. Takto ju teda nepriateľ dobehol! Jej nádoba s voňavou masťou, takou prepotrebnou pre každú egyptskú ženu. Jed bol v nej…

A zajtra… Hori sa už nedozvie… nebude mu môcť povedať… Už je neskoro.

Ráno behala malá vystrašená otrokyňa po dome a vykrikovala, že jej pani v spánku zomrela.

2

Imhotep stál a hľadel na mŕtve matkino telo. Na tvári sa mu zračil hlboký smútok, ale podozrenie v ňom neskrslo.

Usudzoval, že matka bola už dosť stará na to, aby zomrela prirodzenou smrťou.

- Bola stará, - opakoval. - Áno, bola stará a bezpochyby nadišiel čas, aby sa odobrala k Osirisovi. Všetko to trápenie a smútok urýchlili jej koniec. Zdá sa však, že zomrela pokojne. Vďaka milosti boha Re, nezasiahla tu ľudská ruka ani zlý duch. Nič násilného sa nestalo… Pozrite, ako pokojne vyzerá!

Renisenb plakala a Ahmose ju utešoval. Henet chodila po dome a vzdychajúc a potriasajúc hlavou vykladala, akou stratou je pre ňu Esa a aká jej bola oddaná. Kameni zanechal spev a vyzeral veľmi skľúčený.

Prišiel i Hori a dlho hľadel na mŕtvu ženu. Dostavil sa presne v tú hodinu, na ktorú ho pozvala. Uvažoval, čo mu asi chcela oznámiť. Určite mala pre neho dôležitú správu. Teraz sa to už nikdy nedozvie.

Ale vtom mu zišlo na um, že by na to mohol prísť sám…

Kapitola XXI

DRUHÝ MESIAC LETA

šestnásty deň

1

- Hori, zabil ju niekto?

- Myslím, že áno, Renisenb. - Ako?

- To neviem.

- Ale veď bola taká opatrná! - Hlas dievčaťa znel vyplašené a stiesnene. - Stále bola v strehu. Urobila všetky opatrenia. Všetko, čo zjedla a vypila, bolo bezpečne vyskúšané.

- Viem, Renisenb. Ale aj tak si myslím, že ju niekto zabil.

-A bola z nás najmúdrejšia, najbystrejšia! Bola presvedčená, že sa jej nemôže nič stať. Hori, určite to musí byť niečo nadprirodzené! Nejaké nadprirodzené čary alebo dielo zlého ducha.

-Veríš tomu, lebo je to najľahšie a najjednoduchšie. Ľudia sú už takí. Ale Esa by tomu nikdy neverila. Keby, bola vedela, skôr ako zomrela, ako prirodzene bude vyzerať jej smrť v spánku, nepochybovala by, že je to dielcu živého človeka.

- A vedela čie?

- Áno. Príliš otvorene dala najavo svoje podozrenie. Stala sa tak pre nepriateľa veľkým nebezpečenstvom. Skutočnosť, že zomrela, dokazuje správnosť jej podozrenia.

- A povedala ti, kto to je?

- Nie, - povedal Hori. - Nepovedala. Nikdy nikoho nemenovala. Som však napriek tomu presvedčený, že jej názor sa zhodoval s mojím.

- Tak mi to musíš povedať, Hori, aby som si mohla dať pozor.

- Nie, Renisenb. Priveľmi mi záleží na tvojej bezpečnosti, a preto ti to nemôžem povedať.

- A v tom prípade som už mimo nebezpečenstva? Horiho tvár potemnela.

- Nie, Renisenb, nie si mimo nebezpečenstva. Nikto nie je. Ale si oveľa bezpečnejšia, keď nepoznáš pravdu, pretože by si sa stala istou hrozbou, ktorú treba za každú cenu odstrániť.

- A čo bude s tebou, Hori? Ty to vieš?

- Nazdávam sa, že viem, - opravil ju. - Ale nič som nepovedal a nič som nedal najavo. Esa bola nerozumná. Prehovorila, ukázala, ktorým smerom sa uberá jej podozrenie. Nemala to robiť… hneď potom som jej to povedal.

- Ale ty, Hori… Ak sa stane niečo tebe…

Zarazila sa. Uvedomila si, ako uprene jej Hori hľadí do očí. Vážnym, sústredeným, až do duše a srdca prenikajúcim pohľadom.

Vzal jej ruky do svojich a jemne ich podržal.

- Neboj sa o mňa, malá Renisenb… Všetko bude dobre. „Áno,“ pomyslela si, „všetko bude dobre, keď to hovorí

Hori.“ Aký zvláštny bol ten pocit uspokojenia, pokoja a čistého, hrejivého šťastia… Pocit taký ľúbezný a pritom taký vzdialený, ako keď sa díva do nekonečných diaľok - diaľok zbavených zhonu a hluku, ľudských nárokov a obmedzení.

Náhle počula sama seba, ako drsným hlasom hovorí:

- Mám sa vydať za Kameniho.

Hori jej pustil ruky - pokojne a prirodzene.

- Viem, Renisenb.

- Oni… môj otec si myslí, že to bude najlepšie.

V tej chvíli sa jej zazdalo, akoby sa steny nádvoria rútili: na ňu, hlasy z domu a z okolitých sýpok zneli hlasnejšie a hlučnejšie.

Myseľ jej zachvátila jediná myšlienka: „Hori odchádza…“ Zúfalo za ním zavolala:

- Hori, kam ideš?

- Von do polí, za Ahmosem. Žatva sa chýli ku koncu. -A Kameni?

- Kameni ide s nami.

- Ale ja sa tu bojím, - vykríkla Renisenb. - Áno, aj keď je deň, služobníctvo nablízku a Re pláva po oblohe, hrozne sa bojím.

Rýchle sa k nej vrátil.

- Neboj sa, Renisenb. Prisahám ti, že sa nemusíš báť. Aspoň nie dnes.

- Ale čo zajtra?

- Stačí prežiť dnešný deň. A ja ti prisahám, že dnes ti nebezpečenstvo nehrozí.

Renisenb na neho pozrela a zamračila sa.

-Ale hrozí nám nebezpečenstvo, však? Ahmosemu, otcovi i mne? Lenže ja nie som na rade ako prvá - tak to myslíš?

- Snaž sa vôbec o tom nerozmýšľať. Robím v tej veci všetko, čo môžem, hoci by sa ti mohlo zdať, že nerobím nič.

- Viem, - pozrela na neho zamyslene. - Áno, viem. Teraz je na rade Ahmose. Nepriateľ sa už dva razy pokúsil otráviť ho, a nepochodil. Určite sa pokúsi aj tretí raz. Preto chceš byť v blízkosti neho, aby si ho obránil. A potom príde na rad otec a ja. Kto je tá osoba, čo tak strašne nenávidí našu rodinu, že…

-Pst! Urobila by si lepšie, keby si o týchto veciach nehovorila. Dôveruj mi, Renisenb. Upokoj sa a nebuď taká vystrašená.

Renisenb zdvihla hlavu a s obdivom na neho pozrela.

- Verím ti, Hori. Viem, že ma nenecháš zomrieť. Veľmi milujem život a nechcela by som oň prísť.

- Neprídeš oň, Renisenb.

- Ani ty, Hori?

- Ani ja.

Usmiali sa na seba a potom Hori odišiel za Ahmosem.

2

Renisenb sa posadila na päty a pozorovala Kait.

Kait práve pomáhala deťom robiť figúrky z hliny, ktorú namáčala do jazera. Usilovne ju miesila a modelovala a povzbudzovala pritom pri práci dvoch malých, vážne sa tváriacich chlapcov. Tvár mala ako zvyčajne láskavú, prostú a bezvýraznú. Okolitá atmosféra, poznačená ustavičným strachom z násilnej smrti, sa jej zrejme vôbec nedotkla.

Hori síce prikázal Renisenb, aby o ničom nerozmýšľala, ale ani pri najlepšej vôli ho nemohla poslúchnuť. Ak Hori pozná nepriateľa, ak ho poznala Esa, potom niet dôvodu, aby ho ona nepoznala tiež. Hoci by bola bezpečnejšia, keby o tom nevedela, ako mysliaci ľudský tvor sa s tým nemohla uspokojiť. Chcela poznať pravdu.

A muselo to byť celkom ľahké… naozaj ľahké! Isté je, že otec predsa nebude zabíjať vlastné deti. Zostával jej teda -kto jej zostával? Jasne a jednoznačne dve osoby: Kait a Henet.

Obe boli ženy.

Ale ani ony nemajú dôvod zabíjať…

Henet ich však všetkých nenávidela… Áno, určite ich nenávidí. Priznala sa, že nenávidí Renisenb. Prečo by teda nemala rovnako nenávidieť aj ostatných?

Renisenb sa usilovala preniknúť do temných, utrápených zákutí Henetinho mozgu. Žila tu veľa rokov, pracovala, ubezpečovala všetkých o svojej oddanosti, luhala, sliedila a robila neplechu… Prišla sem pred mnohými rokmi ako chudobná príbuzná vznešenej a krásnej dámy. Videla, ako táto krásna žena šťastne žije so svojím manželom a deťmi, kým ju manžel opustil a jediné dieťa jej zomrelo… Áno, tu by mohol byť začiatok všetkého. Práve tak ako pri jednej rane spôsobenej hodeným oštepom, ktorú Renisenb kedysi videla. Na povrchu sa rýchle zahojila, ale vnútri sa zbierala a hnisala, ruka opuchla a tak bolela, že sa jej nedalo ani dotknúť. Nakoniec prišiel lekár a s príslušným zariekavaním vnoril malý nôž do tvrdého a opuchom znetvoreného údu. Pripadalo jej to, ako keď sa pretrhne zavodňovacia hrádza. Veľký prúd odporne zapáchajúcej tekutiny vystrekol na povrch…

Niečo podobné sa asi dialo i v Henetinej duši. Smútok a krivda sa na povrchu zacelili dosť rýchlo, ale vo vnútri zostal jed, ktorý sa zbieral, až sa nakoniec prevalil ako veľká vlna nenávisti a zloby.

Nenávidí však Henet aj Imhotepa? Asi nie. Celé roky ho len obskakovala, líškala sa mu a pochlebovala mu… Bezvýhradne jej veril. Bolo by vari možné, aby aj takáto oddanosť bola len predstieraná? A ak mu je oddaná, môže mu úmyselne spôsobovať takúto bolesť a žiaľ?

Ale predpokladajme, že aj jeho nenávidí, že ho nenávidela odjakživa. Povedzme, že ho zámerne obskakovala s úmyslom využiť jeho slabosť. Povedzme, že ho nenávidí najväčšmi. Čo mohlo byť v takom prípade lepším potešením pre jej pokrivenú, diablom posadnutú dušu, než vidieť, ako mu zomiera jedno dieťa po druhom…

- Čo je s tebou, Renisenb? - prihovorila sa jej Kait, ktorá na ňu už dlhšie hľadela. - Vyzeráš akosi čudne.

Renisenb vstala.

- Mám pocit, akoby mi šlo na dávenie, - odpovedala. Do určitej miery to bola skutočne pravda. Predstava, ktorú si sama vyvolala, vzbudila v nej silný pocit nevoľnosti. Kait však pochopila joj slová v pôvodnom zmysle.

- Asi si jedla priveľa zelených datlí, alebo to máš z tej ryby.

- Nie, nie. Z jedla to určite nie je. Je to z tých strašných udalostí, v ktorých žijeme.

- Ach, tak.

Kaitina poznámka znela tak ľahostajne, že sa na ňu Renisenb s údivom pozrela.

- Ty nemáš strach, Kait?

- Nie, nemám, - odpovedala Kait. - Ak sa niečo stane Imhotepovi, - pokračovala rozvážne, - deti zostanú pod ochranou Horiho. Hori je čestný, bude chrániť ich dedičstvo.

- To urobí Ahmose.

- Ahmose tiež zomrie.

- Kait, hovoríš to tak pokojne! Je ti to azda jedno? Naozaj by ti na tom nezáležalo, keby otec a Ahmose zomreli?

Kait chvíľu uvažovala. Potom pokrčila plecami.

- Pozri, Renisenb, sme tu len my dve ženy, buďme k sebe úprimné. Vždy som považovala Imhotepa za panovačného a nespravodlivého. Správal sa hanebne v celej tej záležitosti so svojou družkou, nechal sa od nej nahuckať, aby vydedil potomkov vlastnej krvi. Nikdy som Imhotepa nemala rada. A Ahmose - to je veľká nula. Satipa mu vo všetkom rozkazovala. Len nedávno, odkedy odišla, získal autoritu a začal rozkazovať. Určite by uprednostňoval svoje deti pred mojimi, to je celkom prirodzené. Takže, keby mal zomrieť, bolo by to pre moje deti len výhodné. Tak sa ja na to dívam. Hori nemá deti a je spravodlivý. Všetky tunajšie udalosti sú skutočne veľmi vzrušujúce, ale keď som tak naposledy o tom rozmýšľala, došla som k záveru, že sú aj na niečo dobré.

- Ako môžeš takto hovoriť, Kait! Tak pokojne, tak bezcitne. A to ešte tvoj vlastný muž, ktorého si ľúbila, umrel prvý…

Akýsi čudný, nedefinovateľný výraz sa mihol na Kaitinej tvári. Pozrela na Renisenb pohľadom, z ktorého sršala pohŕdavá irónia.

- Niekedy si ako malá Teti, Renisenb. Skutočne, človek by prisahal, že nie si staršia!

- Ty za Sobekom vôbec nesmútiš, - povedala Renisenb dôrazne. - Nie, veľmi dobre som si to všimla.

- Ale choď, Renisenb. Zachovala som všetky zvyklosti, ako som mala. Viem, ako sa má správať vdova.

- Áno, ale to bolo všetko… Znamená to teda, že si Sobeka neľúbila?

Kait pokrčila plecami:

- A prečo by som mala?

- Kait! Bol predsa tvojím manželom… máš s ním deti. Kaitin výraz znežnel. Pozrela na svojich dvoch chlapcov, zaujatých modelovaním, a potom na malú Ankh, hundrajúcu si popod nos a batoliacu sa na neistých nôžkach.

- Áno, mám s ním deti. Som mu za to vďačná. Ale aký to bol vlastne človek? Krásavec a chvastúň, ktorý stále behal za inými ženami. Žeby si bol priviedol do domu nejakú skromnú osobu, ktorá by nám bola pomáhala, to nie. Kdeže! Ešte šťastie, že ho Imhotep držal nakrátko a že mu musel predkladať presné vyúčtovanie z každého predaja, čo v hospodárstve uskutočnil. Akú lásku a úctu som mala mať k takému mužovi? A načo sú vôbec muži? Sila rodu spočíva v ženách. Sme to my, Renisenb, ktoré zanechávame deťom všetko, čo nám patrí.

Kaitin hlas sa od hnevu a pohŕdania rozozvučal ako nejaký hudobný nástroj. Jej hrubá a nepekná tvár sa úplne zmenila.

„Kait je silná,“ s hrôzou si pomyslela Renisenb. „Ak je hlúpa, je to samoľúba hlúposť. Nenávidí mužov a opovrhuje nimi. Mala som to vedieť už skôr. Raz som už zachytila záblesk tohto… tohto výhražného postoja. Áno, Kait má silu…“

Pohľad jej mimovoľne skĺzol na Kaitine ruky, ktoré miesili a modelovali hlinu. Boli to mocné, svalnaté raky, a keď ich Renisenb pozorovala pri práci, spomenula si na Ipyho a na tie mocné ruky, ktoré mu stlačili hlavu pod vodu a neúprosne mu ju tam podržali… Áno, Kaitine ruky by to dokázali…

Malá Ankh sa prekoprcla cez tŕňový ker a začala prenikavo vrieskať. Kait k nej hneď priskočila, vzala ju do náručia a tíšila ju. Celá tvár sa jej pritom rozžiarila láskou a nežnosťou. Vtom vybehla z domu Henet.

- Stalo sa niečo? Dieťa tak vrieskalo, že som si myslela…

Sklamane zmĺkla. Dychtivý, zlomyseľný, odporný výraz jej tváre, dúfajúcej opäť v nejaké nešťastie, ochabol.

Renisenb sa pozrela z jednej ženy na druhú. V jednej tvári nenávisť, v druhej láska. Uvažovala, ktorá z nich je strašnejšia…

3

- Buď opatrný, Ahmose. Daj si pozor na Kait.

- Na Kait? - začudoval sa Ahmose. - Moja milá Renisenb…

- Hovorím ti, že je nebezpečná.

- Naša krotká Kait? Bola to vždy jemná, poslušná, pokorná žena, hoci nie veľmi dôvtipná…

Renisenb ho prerušila.

- Nie je ani jemná, ani pokorná. Bojím sa jej, Ahmose. Chcem, aby si si dal na seba pozor.

- Myslíš pred Kait? - opakoval neveriaco. - Ťažko by som si vedel predstaviť Kait, ako okolo seba rozosieva smrť, Na to nemá dosť rozumu.

- Nemyslím, že by na to bolo treba veľa rozumu. Stačí, aby sa vyznala v jedoch. A vieš dobre, že niektoré rodiny takéto vedomosti prenášajú z matky na dcéry. Samy si vedia pripraviť odvary z bylín. A práve takéto vedomosti mohla Kait ľahko získať. Vieš, že si vždy sama pripravuje lieky pre deti, keď sú choré.

- Hm, máš pravdu, - povedal Ahmose zamyslene.

- Ale aj Henet je vyslovený zloduch, - pokračovala Renisenb.

- Henet určite. Ani sme si ju nikdy neobľúbili. Skutočne, keby otec nad ňou nedržal ochrannú ruku…

- Ako veľmi sa v nej mýli, - vzdychla si Renisenb.

- To je možné, - presvedčivo súhlasil Ahmose. - Ona sa mu doslova vnucuje.

Renisenb na neho prekvapene pozrela. Po prvý raz počula z jeho úst vetu, pripúšťajúcu kritiku na Imhotepa. Doteraz sa otcovi vždy vo všetkom podrobil.

Teraz si však uvedomila, že sa Ahmose postupne ujíma vedenia. Za posledný týždeň Imhotep veľmi zostarel. Nebol už schopný vydávať rozkazy, ani o niečom rozhodnúť.

Aj jeho zdravotný stav sa veľmi zhoršil. Celé hodiny len hľadel do prázdna zakalenými a neprítomnými očami. Niekedy sa zdalo, že vôbec nevníma, čo sa mu hovorí.

- Myslíš, že ona… - Renisenb sa zarazila. Rozhliadla sa okolo seba. - Myslíš, že ona je tou…

Ahmose ju chytil za ruku.

- Mlč, Renisenb! O takýchto veciach je lepšie nehovoriť, ba ani nešepkať.

- Teda aj ty si myslíš…

-Teraz už ani slovo! Máme svoj plán, - jemne, ale rozhodne riekol Ahmose.

Kapitola XXII

DRUHÝ MESIAC LETA

sedemnásty deň

1

Na druhý deň bola slávnosť nového mesiaca. Medzi Imhotepove povinnosti patrilo obetovať toho dňa v hrobke. Ahmose sa ponúkol, že vykoná tieto povinnosti za neho, ale Imhotep si nedal povedať. Odbil ho zamrmlaním, ktoré bolo len slabou paródiou na jeho niekdajšie spôsoby.

- Môžem sa ja spoľahnúť, že všetko bude, ako sa patrí, ak si na všetko nedohliadnem sám? Či som sa dakedy odťahoval od svojich povinností? Či som sa nestaral o vás všetkých a nepodporoval vás? - Náhle sa zháčil. - Všetkých? Všetkých? Ach, moji dvaja milí synovia… môj krásny Sobek a bystrý a milovaný Ipy ma opustili… Ahmose a Renisenb, môj drahý syn a dcéra, ešte ste so mnou, ale dokedy… dokedy?

- Dúfame, že ešte veľa rokov, - upokojoval ho Ahmose. Hovoril nahlas, ako keby sa prihováral hluchému.

- Eh? Čo? - A Imhotep opäť na chvíľu upadol do otupenosti.

Potom zrazu prekvapivo dodal:

- To závisí od Henet. Áno, to závisí od Henet. Ahmose a Renisenb si vymenili pohľady. Renisenb povedala jemne, ale dôrazne:

- Nerozumiem ti, otec.

Imhotep niečo zahundral, ale nerozumeli mu. Potom trochu zvýšil hlas a s tupým a prázdnym výrazom v očiach pokračoval:

- Henet mi rozumie. Vždy mi rozumela. Ona dobre vie, akú mám zodpovednosť, aké veľké… Áno, aké veľké… A vždy iba nevďak… Preto ju treba odmeniť. Myslím, že je to dobrý zvyk. Opovážlivosť musí byť potrestaná. Henet bola vždy skromná a oddaná. Musí dostať odmenu…

Vystrel sa a slávnostne povedal:

- Rozumieš, Ahmose? Henet musí dostať všetko, čo si zažiada. Jej rozkazy musíte plniť.

- Ale prečo, otec?

- Pretože som to povedal. Ak sa bude diať, čo nariadi Henet, nikto viac neumrie…

Významne pokýval hlavou a odišiel. Ahmose a Renisenb ostali začudovane a znepokojene civieť jeden na druhého.

- Čo to má znamenať, Ahmose?

- Neviem, Renisenb. Myslím, že otec už niekedy nevie, čo robí a čo hovorí…

- Možno. Ale ja si zasa myslím, Ahmose, že Henet naopak veľmi dobre vie, čo hovorí a čo robí. Len nedávno mi povedala, že čoskoro bude ona plieskať bičom v tomto dome.

Pozreli jeden na druhého. Potom jej Ahmose položil ruku na plece.

- Nepohnevaj si ju. Priveľmi otvorene dávaš najavo svoje city, Renisenb. Počula si, čo hovorí otec? Ak sa bude diať, čo nariadi Henet, nikto viac už neumrie…

2

Henet si sedela na pätách v miestnosti, ktorá slúžila ako skladište, a počítala kopy plachiet. Boli to už staré plachty, a tak si podržala jeden značkovaný roh blízko pred očami.

- Ašajet, - zahundrala. - Ašajetine plachty. Označené rokom, keď sem prišla… ona a ja spoločne… Je to už dávno. Som zvedavá, či vieš, Ašajet, na čo sa teraz tvoje plachty používajú?

Uprostred zlomyseľného smiechu sa zrazu strhla a obzrela, pretože začula za sebou nejaký šramot. Bol to Ahmose.

- Čo robíš, Henet?

- Balzamovači potrebujú veľa plachiet. Už ich spotrebovali celé hory. Len do včerajšieho dňa použili štyristo lakťov. To je strašné, čo sa ich minie pri týchto pohreboch! Musím siahnuť na tieto staré. Sú celkom dobré, a nie sú ani veľmi opotrebované. Sú to plachty tvojej matky, Ahmose… áno, plachty tvojej matky…

- Kto ti dovolil, aby si ich brala? Henet sa zasmiala:

- Imhotep ponechal všetko rozhodovanie v domácnosti na mňa. Nemusím si pýtať nijaké dovolenie. Úplne dôveruje úbohej starej Henet. Vie, že všetko zariadim, ako treba. Dlhý čas som sa v tomto dome na všetko iba prizerala. Myslím, že teraz budem mať z toho konečne nejaký osoh!

- Vyzerá to tak, Henet, - povedal Ahmose mierne. - Otec povedal, - odmlčal sa, - že všetko závisí len od teba.

- Už to povedal? No, to rada počujem. Ale ty tuším nezdieľaš jeho názor, Ahmose?

- No, nie som si tým taký istý, - hovoril Ahmose ešte stále mierne, ale pritom ju pozoroval.

- Myslím, že by si lepšie urobil, keby si súhlasil s otcom, Ahmose. Nechceme predsa, aby tu došlo k ďalším… nepríjemnostiam. Mám pravdu?

- Neviem, či ti dobre rozumiem. Chceš povedať, že nechceme, aby tu zase niekto umrel?

- Ale umrie, Ahmose, veru áno…

- Kto umrie ďalší, Henet?

- Prečo sa nazdávaš, že by som to mala vedieť?

- Lebo si myslím, že vieš veľmi veľa. Nedávno si, napríklad, vedela, že zomrie Ipy… Si veľmi bystrá, Henet, však?

Henet sa zarazila.

- Teraz to už konečne uznávaš? Nie som už tá úbohá, hlúpa Henet. Ja už čo-to viem.

- Čo vieš, Henet?

Henetin hlas sa zmenil. Bol tlmený a ostrý.

- Viem, že si konečne môžem robiť, čo sa mi zachce. A nikto mi v tom nezabráni. Imhotep sa opiera už iba o mňa, a ty sa budeš tiež. Však, Ahmose?

- A čo Renisenb?

- Renisenb tu nebude, - zasmiala sa Henet pokojným, zlomyseľným smiechom.

- Ty sa nazdávaš, že ďalšou obeťou bude Renisenb?

- Na čo ty hneď nemyslíš, Ahmose!

- Čakám tvoju odpoveď!

- Možno som tým myslela, že sa Renisenb vydá a odíde od nás.

- Čo si myslíš naozaj, Henet?

- Esa mi raz povedala, že mám nebezpečný jazyk, -uškrnula sa Henet. - Možno ho mám skutočne nebezpečný!

Prenikavo sa rozosmiala a kývala sa pritom spredu dozadu.

- No, Ahmose, čo na to povieš? Nebudem si konečne v tomto dome robiť, čo sa mi zapáči? Ahmose si ju chvíľu premeriaval a potom odvetil:

- Áno, Henet. Si natoľko bystrá, že si budeš robiť, čo len budeš chcieť.

Chcel odísť, no stretol sa s Horim, ktorý prichádzal z hlavnej siene.

- Ach, ty si tu? - zvolal Hori. - Imhotep ťa už čaká. Je najvyšší čas odísť k hrobke.

Ahmose prikývol:

- Už idem. - Potom stíšil hlas a povedal: - Hori, myslím, že sa Henet zbláznila, je načisto posadnutá diablom. Začínam veriť, že ona môže za všetko, čo sa v tomto dome deje.

Hori chvíľu mlčal a potom odpovedal pokojným, nezvýšeným hlasom:

- Je to zvláštna žena… a myslím si, že je aj mimoriadne zlá.

Ahmose ešte väčšmi stíšil hlas:

- Hori, myslím, že Renisenb hrozí nebezpečenstvo. - Od Henet?

- Áno. Práve naznačila, že Renisenb by mohla byť ďalšou, ktorá… odíde.

Vtom sa ozval Imhotepov hnevom kypiaci hlas: -Mám tu vari čakať celý deň? Čo sú to za spôsoby? Nikto ma neberie na vedomie. Nikto nevie, ako trpím. Kde je Henet? Jedine Henet mi „rozumie.

Zo skladu zaznel až sem Henetin víťazoslávny, prenikavý smiech:

- Počuješ, Ahmose? Henet! Jedine Henet!

- Áno, Henet, rozumiem, - odpovedal Ahmose pokojne. - Ty jediná máš moc. Ty, môj otec a ja - my traja spolu…

Hori odišiel za Imhotepom. Ahmose ešte povedal niekoľko slov Henet, ktorá prikyvovala a z tváre jej žiarila víťazoslávna zlomyseľnosť.

Potom sa Ahmose pripojil k Horimu a Imhotepovi, ospravedlnil sa, že mešká, a všetci traja muži sa spoločne vydali k hrobke.

3

Ten deň ubiehal Renisenb veľmi pomaly.

Nikde nemala pokoja. Chodila hore-dolu po dome, postála pred vchodom, zašla k jazeru a potom zasa nazad do domu.

Imhotep sa vrátil na poludnie. Zjedol obed, ktorý mu pripravili, a vyšiel na verandu, kde sa k nemu pripojila Renisenb.

Sadla si, rukami objala kolená a podchvíľou sa zadívala na otcovu tvár. Imhotep mal ešte vždy ten neprítomný, zmätený výzor. Hovoril veľmi málo. Raz či dva razy si zhlboka vzdychol.

Potom vstal a spýtal sa na Henet. Tá práve odišla s plátnom k balzamovačom.

Renisenb sa spýtala otca, kde zostali Ahmose s Horim.

- Hori odišiel na ľanové polia. Musí skontrolovať úrodu. Aj Ahmose šiel niekde na polia. Všetko teraz zostalo na ňom… Ach, kdeže je Sobek a Ipy… Moji chlapci… moji krásni junáci…

Renisenb sa usilovala odpútať jeho pozornosť.

- A nemohol by dozerať na robotníkov Kameni?

- Kameni? Kto je Kameni? Nemám syna, čo sa volá Kameni.

- Kameni je pisár a stane sa mojím manželom. Vyvalil na ňu oči.

- Tvojím, Renisenb? Veď ty sa máš vydať za Khaya! Vzdychla si, ale nič nepovedala. Zdalo sa jej kruté pokúšať sa vrátiť ho do skutočnosti. Po chvíli však sám vstal a zvolal:

- Pravdaže, Kameni! Šiel dať nejaké príkazy dozorcovi v pivovare. Musím ísť za ním.

Pobral sa preč a hundral si niečo pod nos, ale kráčal rázne ako kedysi, a Renisenb to trochu potešilo.

Možno to zahmlenie mozgu bolo iba dočasné.

Poobzerala sa dookola. Zdalo sa jej, akoby ticho v dome a na nádvorí veštilo dnes čosi zlé. Deti sa hrali až na druhom konci jazera a Kait s nimi nebola. Renisenb sa čudovala, kde asi môže byť.

Potom sa zrazu pri vchode do domu zjavila Henet. Opatrne sa rozhliadla a prikradla sa k Renisenb. Opäť sa jej vrátili jej staré podlízavé spôsoby.

- Čakala som, až ťa zastihnem samu, Renisenb.

- A prečo, Henet? Henet stíšila hlas.

- Mám pre teba odkaz… od Horiho.

- Čo mi odkazuje? - spýtala sa Renisenb dychtivo.

- Odkazuje ti, aby si prišla hore k hrobke.

- Teraz?

- Nie. Máš tam byť hodinu pred západom slnka. Tak znie odkaz. Ak by tam ešte nebol, prosí ťa, aby si počkala, kým príde. Vraj je to dôležité.

Henet sa odmlčala a potom dodala:

- Musela som počkať, kým budeš sama, aby to nikto iný nezačul.

Henet sa odkradla preč.

Renisenb sa uľavilo. Tešila sa na prechádzku do ticha a pokoja hrobky. Tešila sa, že prekvapí Horiho a bude si s ním môcť voľne pohovoriť. Len sa trochu čudovala, že týmto odkazom poveril Henet.

Henet bola síce zlomyseľná, ale odkazy odovzdávala vždy spoľahlivo.

,, A prečo by som sa vôbec mala Henet báť?‘’ pomyslela si Renisenb. „Som silnejšia ako ona.“

Hrdo sa vypla. Cítila sa mladá, istá a mala radosť zo života.

4

Po odovzdaní odkazu išla Henet späť do skladu s bielizňou. Spokojne sa usmievala popod nos. Zohla sa nad kopou plachiet.

- Čoskoro vás bude treba ešte viac, - prihovorila sa im veselo. - Počuješ, Ašajet? Teraz som tu paňou ja a hovorím ti, že sa do tvojich plachiet zabalí ešte ďalšie telo. A čo myslíš, čie asi bude? Hi-hi! Nemohla si do týchto vecí veľmi zasiahnuť, čo? Ani ty, ani brat tvojej matky, nomarch! Spravodlivosť? Akú spravodlivosť ty môžeš urobiť na tomto svete? Odpovedz mi!

Za kopou plátna sa čosi pohlo. Henet otočila hlavu.

Vtom na ňu dopadol veľký, široký kus plátna a zapchal jej ústa i nos. Akási neúprosná ruka jej pevne obkrútila látku okolo úst a omotávala ju ako mŕtvolu tak dlho, až sa prestala brániť…

Kapitola XXIII

DRUHÝ MESIAC LETA

sedemnásty deň

1

Renisenb sedela pri vchode do skalnej komôrky, zasnene zahľadená na Níl a hlboko pohrúžená do čudných predstáv.

Zdalo sa jej, že ubehol už veľmi dlhý čas odvtedy, čo tu sedela po prvý raz po návrate do otcovského domu. Bolo to v ten deň, keď tak radostne tvrdila, že sa nič nezmenilo, že všetko v dome je presne také isté ako vtedy, keď pred ôsmimi rokmi z neho odišla.

Spomenula si, ako jej Hori na to povedal, že ona sama nie je tou istou Renisenb, ktorá kedysi odišla z domu s Khayom, a ako mu ona odpovedala, že ňou čoskoro znova bude.

Potom Hori hovoril o zmenách, ktoré sa dejú vo vnútri, o zle a hnilobe, ktorú navonok nepoznať.

Teraz už vedela, čo mal na mysli, keď jej to hovoril. Usiloval sa pripraviť ju. A ona bola taká sebaistá, taká slepá, tak ľahko a povrchne hodnotila členov svojej rodiny iba podľa vonkajšieho zdania.

Musela prísť Nofret, aby sa jej otvorili oči…

Áno, Nofretin príchod. Tým sa to všetko začalo.

S Nofret prišla smrť.

Či už bola Nofret stelesnením zla, alebo nie, určite ho priniesla. A zlo zostávalo stále medzi nimi.

V poslednom čase sa Renisenb pohrávala s myšlienkou, že príčinou všetkého zla je Nofretin duch. Nofret, zlomyseľná a mŕtva…

Alebo Henet, zlomyseľná a živá… opovrhovaná Henet, podlízavá, prešibaná Henet… Renisenb zamrazilo, pohla sa a vstala.

Nemohla už ďalej čakať na Horiho. Slnko začalo zapadať. „Prečo neprišiel?“ myslela si začudovane.

Postála ešte chvíľu, rozhliadla sa dookola a potom začala zostupovať po chodníku dolu do údolia.

V túto večernú hodinu panovalo všade pokojné ticho. Ticho a krása, pomyslela si. Prečo sa Hori oneskoril? Keby bol prišiel, mohli aspoň túto chvíľu stráviť spolu…

Už nebude veľa takýchto chvíľ. Onedlho sa stane Kameniho ženou…

Naozaj sa chce vydať za Kameniho? Prudko striasla zo seba tú otupenosť a poddajnosť, ktorá ju tak dlho držala. Cítila sa ako spáč, ktorý sa zrazu prebudil z horúčkovitého sna. Omámená strachom a neistotou súhlasila v ňom so všetkým, čo jej navrhli.

Ale teraz bola opäť sama sebou, a ak sa má vydať za Kameniho, vydá sa preto, že to sama chce, a nie preto, že si to želá rodina. Kameni s peknou, usmievavou tvárou. Má ho predsa rada, nie? Preto sa chce za neho vydať.

V túto nočnú hodinu bola aj jej myseľ čistá a jasná. Nebol v nej zmätok. A ona bola Renisenb, kráčajúca tu hore nad svetom, vážna ä nebojácna, konečne sama sebou.

Nepovedala kedysi Horimu, že raz musí zísť sama dolu týmto chodníkom v hodine, v ktorej zomrela Nofret? Či sa bude báť, alebo nie, musí tadiaľto zísť sama.

Teraz je to tu. Je práve toľko hodín ako vtedy, keď sa so Satipou skláňali nad telom Nofret. A presne o takomto čase kráčala aj Satipa po tomto chodníku, a keď sa zrazu obzrela, zbadala hroziacu záhubu.

Práve na tomto mieste. Čo to Satipa začula, že sa náhle musela obzrieť?

Kroky?

Kroky… Renisenb teraz skutočne počula kroky… Bežali za ňou po chodníku.

Srdce sa jej rozbúšilo od strachu. Teda je to pravda! Nofret ide za ňou, prenasleduje ju…

Celá sa roztriasla od strachu, ale nespomalila, ani nezrýchlila svoje kroky. Musí premôcť strach, pretože nemá na svedomí zlý čin, ktorý by oľutovala.

Vzchopila sa, zozbierala všetku odvahu a otočila hlavu.

Srdce jej od radosti poskočilo. Za ňou šiel Ahmose. Nie duch mŕtvej, ale vlastný brat. Asi mal prácu v obetnej sieni hrobky a vyšiel von hneď po jej odchode.

Zastala a šťastne zvolala:

- Ach, Ahmose, aká som rada, že si to ty!

Rýchle sa k nej približoval. Práve chcela znova otvoriť ústa a povedať mu, ako bláznivo sa vydesila, ale slová jej zamrzli na perách.

To nebol Ahmose, ako ho poznala - mierny a láskavý brat. Oči mu horeli a jazykom si olizoval suché pery. Ruky držal zohnuté pred sebou a prsty mal skrivené ako pazúry.

Díval sa na ňu a pohľad jeho očí ju nenechával na pochybách. Bol to pohľad muža, ktorý už zabil a bol pripravený zabíjať znova. Na tvári sa mu zračila neúprosná krutosť a diabolské uspokojenie.

Ahmose… Tým neľútostným nepriateľom bol Ahmose! Za maskou miernej a láskavej tváre - toto!

Myslela si, že ju brat má rád, ale v tejto hroznej neľudskej tvári nebolo lásky.

Renisenb vykríkla - bol to však slabý, beznádejný výkrik.

Vedela, že toto znamená smrť. Nemala toľko sily, aby sa mohla postaviť Ahmosemu na odpor. Tu, kde sa zrútila Nofret, bol chodník veľmi úzky. Tu sa aj ona zrúti a zabije…

- Ahmose! - Bola to posledná zúfalá prosba. Vyslovila jeho meno so všetkou láskou, ktorú vždy cítila voči najstaršiemu bratovi. Márne. Ahmose sa zasmial krátkym, šťastným, neľudským smiechom.

Potom sa prudko vyrútil k nej a nemilosrdné ruky s prstami zahnutými ako pazúry sa mu skrivili, akoby sa už nemohli dočkať, kedy jej stisnú hrdlo…

Renisenb cúvala k okraju útesu a vystierala ruky pred seba v márnej snahe zadržať ho. Bola to hrôza - bola to smrť.

Vtom začula slabé cvengnutie, ako keď niekto brnkne na strunu.

Niečo zasvišťalo vo vzduchu. Ahmose zastal, zatackal sa a s hlasným výkrikom padol dolu tvárou k jej nohám. Hlúpo civela na operený koniec šípu. Potom sa pozrela dolu, cez okraj útesu, kde ešte stále s lukom priloženým k plecu stál - Hori…

2

- Ahmose… Ahmose…

Šokovaná Renisenb stále znova a znova opakovala jeho meno, ako keby tomu všetkému nemohla uveriť…

Sedela pred skalnou komôrkou a Hori ju ešte stále držal okolo pliec. Len ťažko sa rozpamätúvala, ako ju doviedol po chodníku naspäť sem. Stále opakovala bratovo meno hlasom plným údivu a hrôzy.

- Áno, Ahmose, - jemne povedal Hori. - Po celý čas to bol Ahmose…

- Ale ako? Prečo? A ako to mohol byť on… veď aj jeho otrávili? Len-len že nezomrel.

-Nie, vôbec mu nehrozila smrť. Dal si veľmi dobrý pozor, aby toho vína nevypil veľa. Odchlipol si iba toľko, aby ochorel, a príznaky otravy a bolesti zveličoval. Vedel, že je to šikovný spôsob, ako sám seba vylúčiť z podozrenia.

- Ale on predsa nemohol zabiť Ipyho! Ako? Veď bol taký slabý, že ledva stál na nohách.

- To tiež predstieral. Nepamätáš, ako Mersu povedal, že len čo sa jed z tela vylúči, opäť sa mu rýchlo vráti sila? Tak sa skutočne stalo.

- Ale prečo to robil, Hori? Prečo? To nemôžem pochopiť.

- Pamätáš sa, Renisenb, - vzdychol si Hori, - ako som ti raz rozprával o rozklade, ktorý začína zvnútra?

- Pamätám. Práve dnes večer som si na to spomenula.

- Raz si povedala, že všetko zlo prišlo s Nofret. Nebola to pravda. Zlo sa už nachádzalo tu, v srdciach. Príchod Nofret ho len vyniesol na svetlo. Kaitina nežná materinská láska sa zmenila na bezohľadné sebectvo v prospech detí a jej samej. Sobek prestal byť veselým, očarujúcim mužom, a stal sa z neho chvastavý slaboch. Ipy už nebol iba pôvabné rozmaznané dieťa, ale sebecký výrastok, spriadajúci svoje plány. A z Henetinej predstieranej oddanosti sa vykľula zloba plná jedu. Panovačná, večne všetkých zastrašujúca Satipa sa ukázala ako zbabelec. Samotný Imhotep hlboko klesol a stal sa z neho malicherný, nadutý tyran.

- Viem, viem. - Renisenb si zakryla oči rukami. - Nemusíš mi už nič vysvetľovať. Prišla som na to sama… Ale prečo sa to všetko stalo? Kde sa nabralo toľko zvrhlej zloby, ktorá, ako hovoríš, klíčila vo vnútri?

Hori pokrčil plecami.

-Kto to môže povedať? Možno sa to stalo preto, že všetko podlieha vývoju a každý má v sebe určité náchylnosti. Ak sa nepestujú k láske, k múdrosti a k dobru, vývoj sa uberá opačným smerom a môže sa zvrhnúť i na to najpodlejšie zlo. Alebo preto, že žili životom priveľmi uzavretým do seba. A možno tiež, že tak, ako sa šíria choroby medzi obilím, šírilo sa aj zlo medzi nimi. Jeden sa nakazil od druhého.

- Ale Ahmose… Ahmose sa zdal vždy rovnaký.

- Áno, Renisenb, a to bol práve jeden z dôvodov, prečo som ho začal podozrievať. Ostatní si totiž podľa rôznosti svojich pováh našli spôsob, ako sa vybúriť. Ahmose bol však nesmelý, ľahko ovládateľný a nikdy nemal dosť odvahy postaviť sa na odpor. Mal Imhotepa rád a veľmi sa usiloval zavďačiť sa mu. Imhotep ho považoval za usilovného, dobroprajného, ale pomalého a hlúpeho. Pohŕdal ním. Satipa ho svojou panovačnou povahou týrala. A tak sa mu bremeno utajovanej, ale hlboko a bolestivo pociťovanej zatrpknutosti stávalo čoraz ťažším a ťažším. Čím poddajnejším sa zdal navonok, tým prudšie rástol jeho vnútorný hnev.

A potom, práve keď dúfal, že konečne zožne odmenu za svoju pracovitosť a usilovnosť a stane sa otcovým rovnocenným spoločníkom, prišla Nofret. Bola to Nofret, a vari i jej krása, ktorá ako iskra pálila všetko navôkol. Urážala mužnosť všetkých troch bratov. Sobeka sa dotkla na najcitlivejšom mieste, pretože sa k nemu správala opovržlivo ako k nafúkancovi. Rozzúrila Ipyho, lebo s ním zaobchádzala ako so spurným deckom, ktoré vôbec nemožno považovať za muža, a Ahmosemu tiež ukázala, že si ho neváži. Po príchode Nofret ho Satipa svojím ostrým jazykom dráždila až do krajnosti. Jej posmešky a štipľavé poznámky, najmä keď tvrdila, že ona je súcejším mužom ako on, nakoniec úplne oslabili jeho sebaovládanie. Vtedy stretol na chodníku Nofret a vydráždený do nepríčetnosti ju zhodil dolu.

- Ale to urobila Satipa.

- Nie, nie, Renisenb. V tom ste sa všetci mýlili. Satipa len zdola videla, ako sa to stalo. Už rozumieš?

- Ale Ahmose bol predsa s tebou na poliach.

-Áno, poslednú hodinu. Ale nezabúdaj, že Nofretino telo bolo studené. Sama si jej ohmatala líca. Myslela si si, že spadla pred chvíľou - ale to bolo nemožné. Bola mŕtva už najmenej dve hodiny, ináč by si na takom horúcom slnku nemohla z jej tváre cítiť chlad. Satipa videla, ako sa to stalo. Vystrašená pobiehala okolo a nevedela, čo robiť. Potom uvidela teba a snažila sa odviesť ťa preč.

- Hori, odkedy to všetko vieš?

- Tušil som to pomerne dosť zavčasu. Priviedlo ma na to Satipino správanie. Chodila okolo nás v smrteľnom strachu pred niekým alebo niečím - a ja som dosť zavčasu dospel k presvedčeniu, že osoba, ktorej sa bojí, je Ahmose. Prestala ho sekírovať a namiesto toho ho ochotne a na slovo poslúchala. Ako vidíš, musel to byť pre ňu strašný otras. Ahmose, ktorým opovrhovala ako tým najpokornejším mužom, skutočne Nofret zabil. To obrátilo jej svet naruby. Ale väčšina panovačných žien je v skutočnosti zbabelá. Tento nový Ahmose ju desil. V strachu začala rozprávať zo spánku. Vtedy si Ahmose uvedomil, že je pre neho veľmi nebezpečná.

A teraz, Renisenb, už sama prídeš na to, ako sa v skutočnosti odohrala tragédia, ktorú si videla na vlastné oči. Satipe sa nezjavil duch, aby zapríčinil jej pád. Videla to isté, čo si dnes videla ty. Tvár muža, ktorý ju prenasledoval - tvár vlastného manžela - a v nej úmysel zhodiť ju dolu, ako zhodil tú druhú. V strachu pred ním cúvla a zrútila sa.

Keď potom jej umierajúce pery vyslovili meno Nofret, chcela ti povedať, že Ahmose zabil Nofret. Hori sa odmlčal, po chvíli však pokračoval.

- Esa prišla veci na koreň vďaka celkom bezvýznamnej poznámke, ktorú vyslovila Henet. Henet sa totiž sťažovala, že sa nedívam na ňu, ale akoby na niečo za ňou, čo tam nie je. Potom začala hovoriť o Satipe. V tej chvíli Ese napadlo, že celá vec je oveľa jednoduchšia, než sme si mysleli. Satipa sa nedívala za Ahmoseho a nevidela nič za ním. Videla iba jeho. Aby si overila túto myšlienku, nadštrkla ju v tej nesúvislej reči, ktorá pre nikoho okrem Ahmoseho nemohla nič znamenať. Ale aj pre Ahmoseho len vtedy, ak by jej podozrenie bolo správne. Jej slová ho prekvapili a na okamih na ne zareagoval. To jej stačilo, aby si overila, že jej podozrenie bolo správne. Lenže aj Ahmose si uvedomil , že ho podozrieva. A vedel, že keď raz vzniklo podozrenie, ostatné okolnosti môžu do seba veľmi ľahko zapadnúť, vrátane príbehu, ktorý rozprával pastierik - chlapec, ktorý bol Ahmosemu veľmi oddaný a urobil všetko, čo mu rozkázal jeho pán. Dokonca vypil i liek, ktorý zaručil, že sa viac neprebudí.

- Ach, Hori, ako ťažko je uveriť, že Ahmose mohol toto všetko napáchať! Nofret áno, to by som ešte chápala. Ale prečo tie ostatné vraždy?

- To je ťažko vysvetliť, Renisenb. Keď sa raz v srdci uchytí zlo, rozkvitne ako divý mak v obilí. Ahmose možno celý život túžil po násilnom čine, ale nebol schopný ho uskutočniť. A tak sám pohŕdal svojou mäkkou a poddajnou povahou. Myslím, že zabitie Nofret mu dodalo pocit sily. Overil si ju na Satipe. Žena, ktorá ho vždy okrikovala, urážala a zastrašovala, sa náhle stala poslušnou, pokornou, zastrašenou. Všetka bolestná trpkosť, ktorá bola tak dlho pochovaná na dne jeho duše, zdvihla hlavu - ako ten had vtedy na tomto chodníku. Sobek a Ipy boli jeden krajší a druhý bystrejší ako on - preto museli odísť. On, Ahmose, chcel byť jediným vládcom v dome a jediným otcovým potešením a oporou! Satipina smrť v ňom vystupňovala skutočnú rozkoš zo zabíjania. Po tejto vražde už rozum ustúpil do pozadia - odvtedy bol ako posadnutý diablom.

Ty, Renisenb, si mu nebola súperom. Ak ešte vôbec bol schopný tohto citu, mal ťa rád. Ale myšlienku, že by sa tvoj manžel mal s ním deliť o majetok, nezniesol. Myslím, že Esa súhlasila s tvojím výdajom za Kameniho z dvoch dôvodov. Po prvé počítala s tým, že ak Ahmose udrie znova, napadne skôr Kameniho ako teba, a na mňa sa v každom prípade spoliehala, že sa postarám o to, aby sa nič nestalo. Druhým dôvodom - pretože Esa bola veľmi smelá žena - bol asi úmysel vyostriť situáciu do krajnosti. Vedela, že Ahmoseho sledujem (a že on nevie, že ho podozrievam), a teda ho môžem prichytiť pri čine.

- Čo si aj urobil, - dodala Renisenb. - Ach, Hori, strašne som sa naľakala, keď som sa otočila a uvidela ho!

- Viem, Renisenb. Ale muselo k tomu dôjsť. Pokiaľ by som sa bol držal v Ahmoseho blízkosti, bola by si, pochopiteľne, mimo nebezpečenstva. Ale to nemohlo trvať večne. Vedel som, že keby mal príležitosť zhodiť ťa z chodníka na tom istom mieste ako ostatné, určite to urobí. Potvrdil by tým vysvetlenie všetkých vrážd nadprirodzeným spôsobom.

- To znamená, že odkaz, ktorý mi priniesla Henet, nebol od teba?

Hori pokrútil hlavou.

- Nie, nič som ti neodkázal.

- Prečo teda Henet… - Renisenb sa zarazila a pokrútila hlavou. - Jej úlohu v tom všetkom nechápem.

- Myslím, že Henet pozná pravdu, - povedal Hori zamyslene. - Dnes ráno Ahmosemu priveľa naznačila a dostala sa tým do veľkého nebezpečenstva. Zrejme ju použil ešte na to, aby ťa sem vylákala - čo ona s radosťou urobila, pretože ťa nenávidí, Renisenb.

- Viem.

- Som zvedavý, ako by to bolo išlo ďalej. Henet bola totiž presvedčená, že vďaka tomu, že o všetkom vie, získa moc. Neverím však, že by ju Ahmose bol nechal dlho nažive. Hádam už ani teraz…

Renisenb sa zachvela.

- Ahmose bol šialený. Bol posadnutý zlým duchom, - zvolala. - Ale predtým nebýval taký.

- Nie. A predsa… Pamätáš, Renisenb, ako som ti raz rozprával príbeh z Ahmoseho a Sobekovho detstva? Sobek vtedy niekoľko ráz udrel Ahmosemu hlavu o zem a vaša matka pribehla k nim celá bledá a roztrasená a volala: „To je nebezpečné.“ Myslím, Renisenb, že tým chcela povedať, že je nebezpečné robiť také niečo práve Ahmosemu. Rozpamätaj sa, ako na druhý deň Sobek ochorel a všetci boli presvedčení, že je to otrava zo skazeného jedla. Myslím si však, Renisenb, že tvoja matka už vtedy niečo vedela o čudnej, potláčanej zúrivostí, ktorá tlela v hrudi jej mierneho a pokorného synáčika, a bála sa, že jedného dňa môže vzbĺknuť.

Renisenb sa opäť zachvela.

- Vari už nikto nie je taký, ako vyzerá? Hori sa na ňu usmial.

- Ale áno, niekedy. Kameni a ja, Renisenb. Myslím, že my obaja sme takí, za akých nás pokladáš. Kameni a ja.

Na posledné slová položil dôraz a v tej chvíli si Renisenb uvedomila, že stojí pred rozhodujúcou voľbou vo svojom živote.

Hori pokračoval:

- Obaja ťa milujeme. Musíš to vedieť.

- A predsa, - riekla Renisenb pomaly, - predsa si súhlasil s prípravami na moju svadbu a nič si nepovedal… ani slovíčko.

- To preto, aby som ťa mohol chrániť. Esa bola tej istej mienky. Musel som zostať nezainteresovaný a v ústraní, aby som mohol mať Ahmoseho stále na očiach a neprivolal na seba jeho nevraživosť. - Po chvíli s pohnutím dodal: -Musíš si uvedomiť, Renisenb, že Ahmose mi bol dlhé roky priateľom. Mával som ho rád. Usiloval som sa ovplyvniť tvojho otca, aby mu dal postavenie a moc, po ktorej túžil. Nepodarilo sa mi to. Všetko prišlo neskoro. A hoci som bol od začiatku presvedčený, že Ahmose zabil Nofret, nechcel som si túto myšlienku pripustiť. Ba hľadal som aj ospravedlnenie pre jeho čin. Ahmose, môj nešťastný, utýraný priateľ, mi bol veľmi drahý. Potom nasledovala Sobekova smrť, potom Ipy a napokon Esa… Zlo v jeho duši úplne zvíťazilo nad dobrom. A tak musel Ahmose napokon zomrieť mojou rukou. Bola to rýchla, takmer bezbolestná smrť!

- Smrť - stále len smrť!

- Nie, Renisenb. Dnes sa ti už nepozerá do tváre smrť, ale život. S kým sa chceš oň deliť? S Kamenim, alebo so mnou?

Renisenb sa zahľadela ďaleko pred seba, dolu do údolia až k striebornej stuhe Nílu.

Jasne sa jej vybavil pred očami obraz usmievajúcej sa tváre Kameniho, ako vtedy, keď sedel oproti nej v člne.

Pekný, mocný, veselý. Opäť pocítila, ako sa jej rozbúšilo srdce a rozprúdila krv. Ľúbila Kameniho. Ľúbila ho i teraz. Kameni môže zaujať miesto, ktoré kedysi patrilo Khayovi.

„Budeme spolu šťastní“, pomyslela si. „Áno, budeme šťastní. Budeme spolu žiť a radovať sa jeden z druhého a budeme mať silné, pekné deti. Zažijeme rušné dni plné práce… i dni zábavy, keď sa budeme plaviť po rieke… Opäť príde život, aký som poznala s Khayom… Čo viac si môžem želať? Čo viac by som ešte chcela?“

A pomalý, skutočne veľmi pomaly obrátila tvár k Horimu. Vyzeralo to, akoby mu mlčky položila túto otázku.

A on, akoby porozumel, odvetil:

- Mal som ťa rád, ešte keď si bola dieťaťom. Mal som rád tvoju vážnu tvár a dôveru, s akou si sa na mňa obracala a prosila, aby som ti opravil pokazené hračky. A potom, po ôsmich rokoch, si opäť prišla, sedávala si tu a zdôverovala si sa mi so svojimi myšlienkami. A tvoje myšlienky, Renisenb, tvoja duša je iná, ako majú ostatní členovia rodiny. Nemyslí len na seba, nechce sa uzavrieť medzi tesné múry. Je ako moja, dovidí ďaleko, až tam za rieku. Vidí zmeny vo svete, nové myšlienky… vidí svet, v ktorom pre človeka, čo má odvahu a predstavivosť, nič nie je nemožné…

- Viem, Hori, viem. Cítila som to všetko s tebou. Ale nie vždy. Prídu chvíle, keď ťa nebudem môcť nasledovať a budem sama…

Odmlčala sa, márne hľadajúc slová na vyjadrenie myšlienok, s ktorými zápasila. Aký život by mala s Horim? Napriek všetkej jeho jemnosti, napriek jeho láske k nej, zostával pre ňu v určitom zmysle nevypočítateľný a nepochopiteľný. Prežívali by spolu chvíle veľkej krásy a duševného bohatstva, ale aký by bol ich všedný život?

Mimovoľne k nemu vystrela ruky.

- Ach, Hori, rozhodni za mňa. Povedz, čo mám robiť? Usmial sa na ňu. Prehovorila z nej malá Renisenb - možno naposledy. Ale nechytil ju za ruky.

- Nemôžem ti povedať, čo máš robiť so svojím životom, Renisenb, pretože je to tvoj život a len ty o ňom môžeš rozhodnúť.

Uvedomila si, že tentoraz jej nepríde na pomoc, ani sa nepokúsi zapôsobiť na jej city, ako to urobil Kameni. Keby sa jej Hori aspoň dotkol - ale nedotkol sa jej.

A tak si voľbu odrazu sama zjednodušila na dve možnosti: ľahký, a či ťažký život? Ocitla sa v silnom pokušení obrátiť sa a zísť dolu po vyšliapanom chodníčku, dolu k normálnemu šťastnému životu, ktorý už poznala, ktorý už predtým prežívala s Khayom. Bolo tam bezpečne, striedali sa tam všedné radosti a žiale a nebolo sa treba báť ničoho okrem staroby a smrti…

Smrť… V myšlienkach na život obišla znova celý kruh k smrti… Khay zomrel. Kameni možno tiež zomrie a jeho tvár, tak ako Khayova, pomaly vymizne z pamäti…

Potom pozrela na Horiho, ktorý pokojne stál vedľa nej. Je to zvláštne, pomyslela si, že nikdy presne nevedela, ako Hori vyzerá… Nikdy to nepotrebovala vedieť.

Napokon prehovorila a jej hlas znel tak ako vtedy, keď mu pred časom oznámila, že raz musí zísť dolu chodníkom pri západe slnka sama.

- Rozhodla som sa, Hori. Chcem zdieľať svoj život s tebou v dobrom i zlom až do smrti.

V tesnom objatí, líce na líci ju zrazu naplnil nový pocit blaha a radostnej plnosti života.

„Keby Hori zomrel,“ pomyslela si, „nikdy by som nemohla zabudnúť. Pre Horiho bije moje srdce navždy… To znamená, že už nikdy nepríde smrť…“

Pre čitateľov od 13 rokov

AGATHA CHRISTIE

NAKONIEC PRÍDE SMRŤ

Z anglického originálu (Death Comes as“tne End, Fontána Books, London and Glasgow 1968) preložil Bohuslav Kompiš. Ilustroval František Húbel.

Vydali Mladé letá, slovenské vydavateľstvo kníh pre mládež, n. p., Bratislava, ako svoju 6363. publikáciu, v roku 1986. Vydanie druhé. Zodpovedná redaktorka dr. Elena Račková. Výtvarný redaktor Ján Švec. Technická redaktorka Viera Fabianová. Jazyková redaktorka Dagmar Černá. AH 12,99 (text 11,10, ilustr. 1,89). VH 13,25. Náklad 74 000 výtlačkov. Vytlačili Západoslovenské tlačiarne, n. p., závod Svornosť, Bratislava.

66-040-86 14/6.4 305-82.6

Cena Kčs 15,-

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai