Záhadné zmizení lorda Listerdalea

Agatha Christie

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Dvanáct povídek - dvanáct záhad... Ať už jde o podivné okolnosti zmizení lorda Listerdalea, strašidelný sen novomanželky o jejím bývalém nápadníkovi, tajemné setkání ve vlaku, záhadnou vraždu bohaté tetičky, náhlou změnu chování jednoho nekňuby, honbu policejního inspektora na penzi za neodsouzenou vražedkyní, nezvyklé zaměstnání pro děvče bez práce, tajemství košíčku s třešněmi, záhadný telefonát autorovi detektivních románů, překvapivou nabídku k sňatku, případ ukradeného rádžova smaragdu nebo zraněné city slavné sopranistky, vždy se čtenář dočká překvapivého rozuzlení... Skutečné zločiny i banální náhody či nedorozumění - vše je zachyceno mistrným perem královny detektivních příběhů, s laskavou ironií, které neunikne žádná z vrstev anglické společnosti. Přeložila Lenka Uhlířová.

AGATHA CHRISTIE

Záhadné zmizení

lorda Listerdalea

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Lenka Uhlířová

THE LISTERDALE MYSTERY

Copyright © 1934 Agatha Christie Limited, a Chorion company

All rights reserved.

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k. s., 2005

Translation © Lenka Uhlířová, 2005

ISBN 80-242-1466-0

Záhadné zmizení lorda Listerdalea

Paní St. Vincentova sčítala sloupec čísel. Jednou nebo dvakrát si povzdechla a rukou zabloudila k bolavému čelu. Aritmetiku nikdy neměla ráda. Bohužel se zdálo, že dnes se její život sestává výhradně jen z jednoho určitého druhu počtů — neustálého sčítání malých položek nezbytných výdajů, jejichž součet ji vždycky dokázal překvapit i vyděsit zároveň.

Tohle přece musí být špatně! Znovu procházela sloupec čísel. Udělala jednu bezvýznamnou chybu v řádu pencí, ale jinak byl součet správný.

Znovu si povzdechla. Teď už ji hlava bolela opravdu ošklivě. Vtom se otevřely dveře a paní St. Vincentova vzhlédla. Do místnosti vešla její dcera Barbara. Barbara St. Vincentova byla velice pohledná dívka. Měla stejně jemné rysy jako její matka a totéž hrdé držení hlavy, ale na rozdíl od modrých očí své matky byla tmavooká a také ústa měla odlišná — nasupená červená ústa, která ovšem nepostrádala půvab.

„Ale mami!“ vykřikla. „To se pořád babráš s těmi strašnými starými účty? Hoď už to všechno jednou do kamen.“

„Přece musíme vědět, jak na tom jsme,“ odpověděla paní St. Vincentova nejistě.

Dívka pokrčila rameny.

„Je to pořád ta samá písnička,“ poznamenala suše. „Jsme švorc, na mizině. Jako obvykle nemáme ani vindru.“

Paní St. Vincentova vzdychla.

„Přála bych si —“ začala, ale pak se zarazila.

„Musím si najít nějakou práci,“ prohlásila Barbara ostře, „a to hezky rychle. Vždyť jsem přece chodila do toho kurzu těsnopisu a psaní na stroji. Stejně jako asi milion jiných děvčat všude kolem! ‚Máte nějakou praxi?‘ ‚Ne, ale —’ ‚Aha. Tak děkujeme, na shledanou, dáme vám vědět.‘ Jenomže nikdy nedají! Musím si najít nějakou jinou práci — cokoliv.“

„Ještě ne, drahoušku,“ prosila ji úpěnlivě matka. „Ještě s tím chvilku počkej.“

Barbara přešla k oknu. Hleděla z něj nepřítomnýma očima, které snad ani neregistrovaly tu řadu omšelých domů naproti.

„Někdy je mi líto,“ vypravila ze sebe pomalu, „že mě minulou zimu sestřenka Amy vzala s sebou do Egypta. Já vím, že tam byla zábava — nejspíš jediná zábava, jakou jsem kdy zažila nebo jaká mě v životě ještě čeká. A užila jsem si to — vážně jsem si to užila. Jenomže mě to zároveň dost sebralo, chci říct — vrátit se zpátky do tohohle.“

Máchla rukou kolem sebe. Paní St. Vincentova její pohyb sledovala očima. Trhla sebou. Zařízení místnosti bylo typické pro levný podnájem. Zaprášená aspidistra, křiklavě zdobený nábytek, nevkusné tapety s vybledlými skvrnami. Tu a tam se našly známky osobnosti nájemníků, které zápolily s vkusem paní domácí — jeden či dva kousky kvalitního porcelánu, mnohokrát popraskané a vyspravované, takže jejich tržní cena byla nulová, vyšívaná dečka přehozená přes opěradlo pohovky, akvarelová skica mladé dívky oblečené podle dvacet let staré módy, jejíž tvář bezpochyby stále připomínala paní St. Vincentovou.

„Nevadilo by to,“ pokračovala Barbara, „kdybychom nepoznaly nic jiného. Ale když pomyslím na Ansteys —“

Odmlčela se, neodvážila se mluvit o milovaném domově, který patřil rodině St. Vincentových celá staletí a který byl teď v rukou cizích lidí.

„Kdyby tak jen otec — nespekuloval — a kdyby si nepůjčoval —“

„Drahoušku,“ povzdechla si paní St. Vincentova, „tvůj otec nikdy neměl ani špetku obchodního ducha.“

Řekla to s tak půvabnou definitivností v hlase, že k ní Barbara přistoupila a jakoby mimoděk jí vtiskla polibek. „Má ubohá maminko. Už mlčím,“ špitla při tom.

Paní St. Vincentova se znovu chopila pera a sklonila se zas nad psacím stolem. Barbara se vrátila k oknu. Za chviličku ze sebe vypravila:

„Mami, dnes ráno jsem dostala vzkaz od — od Jima Mastersona. Chce mě navštívit.“

Paní St. Vincentova odložila pero a prudce vzhlédla.

„Tady?“ vykřikla.

„No, na večeři do Ritzu ho dost dobře pozvat nemůžeme,“ ušklíbla se Barbara.

Její matka vypadala nešťastně. S vrozeným odporem se znovu rozhlédla po místnosti.

„Máš pravdu,“ uznala Barbara. „Je to tu nechutné. Lesklá bída! Zní to celkem dobře — obílený domek na venkově, omšelé potahy pěkných vzorů, růžová poupata, a k tomu ještě čajový servis, který si sama umýváš. Takhle je to v knížkách. Jenže ve skutečnosti, se synem, který od píky začíná úřednickou kariéru, to znamená Londýn. Nepořádná domácí, umouněné děti na schodech, další nájemníci, kteří vždycky vypadají jako míšenci, k snídani věčně nedovařená treska — a tak dál.

„Kdyby tak jen —“ začala paní St. Vincentova. „Ale vážně, začínám se obávat, že už si nemůžeme dál dovolit ani tohle.“

„Ale to znamená obývací ložnici — hrůza! — pro mě a pro tebe,“ vyhrkla Barbara. „A přístěnek v podkroví pro Ruperta. A když se náhodou zastaví Jim, přijmu ho na tom příšerném dvorku pod schody, kde na nás budou ze všech stran zírat ty staré klepny, plést a chrchlat tím svým hnusným dávivým kašlem!“

Chvíli bylo ticho.

„Barbaro,“ vypravila ze sebe paní St. Vincentova nakonec. „Budeš si — vlastně — chceš si —?“

Zarazila se a maličko se začervenala.

„Nemusíš s tím dělat takové okolky, mami,“ prohlásila Barbara. „Dneska je stejně nikdo nedělá. Nejspíš ses chtěla zeptat, jestli si Jima vezmu, že? Okamžitě, jestli mě požádá o ruku, ale dost se obávám, že se to nestane.“

„Ale Barbaro, drahoušku.“

„No, jedna věc je doprovázet mě a sestřenku Amy, která se pohybuje v lepších kruzích, jak se dnes píše v románech. Opravdu jsem ho přitahovala. Jenže teď přijde sem a uvidí mě v tomhle! Víš, on je takový blázínek, tak náročný a staromódní, a já — vlastně právě proto ho mám ráda. Připomíná mi Ansteys a naši vesnici — všechno nejmíň sto let za opicemi, ale tak — tak — bože! Já nevím — tak voňavé. Jako levandule!“

Zasmála se, napůl studem za svůj zápal. Paní St. Vincentova promluvila s naléhavou prostotou:

„Přála bych si, aby sis Jima Mastersona vzala,“ řekla. „On je — je jeden z nás. A je dost bohatý, jistě, ale na tom mi zase tolik nezáleží.“

„Ale mně ano,“ prohlásila Barbara. „Bídy už mám až po krk.“

„Ale, Barbaro, není to —“

„Jenom kvůli tomu? Není. Ale vážně toho mám už dost. Bože mami, copak to nevidíš?“

Paní St. Vincentova vypadala velmi nešťastně.

„Tak bych si přála, aby tě mohl navštívit ve vhodnějším prostředí, drahoušku,“ pronesla toužebně.

„Ale no tak!“ opáčila Barbara. „Proč se tím trápit? Prostě uděláme, co se dá, a nebudeme si s tím dál lámat hlavu. Promiň, že jsem byla tak nabručená. Hlavu vzhůru, maminečko.“

Sklonila se nad matku, políbila ji zlehka na čelo a vyšla ze dveří. Paní St. Vincentova zanechala všech pokusů o účetnictví a posadila se na nepohodlnou pohovku. Myšlenky jí v hlavě kroužily jako veverky ve šlapacím kole.

„Ať si říká, kdo chce, co chce, první dojem muže leckdy opravdu odradí. Později už ne — kdyby už byli skutečně zasnoubení. To už by věděl, jaké je to úžasné zlatíčko. Jenže mládež tak snadno vstřebá ducha svého okolí. Třeba Rupert. Je teď úplně jiný, než býval. Ne že bych chtěla, aby moje děti nosily nos nahoru, to vůbec ne. Ale kdyby se Rupert zasnoubil s tou hroznou trafikantovou holkou, to by mi vážně vadilo. Vlastně by to mohlo být i moc milé děvče, jenže ona není jako my. Je to všechno tak těžké. Chudáček Barbara. Kdybych tak jen mohla něco udělat — cokoli. Jenže kde mám vzít peníze? Všechno jsme vydali, aby Rupert mohl alespoň nějak začít. Vážně si už nemůžeme dovolit ani tohle.“

Aby přišla na jiné myšlenky, sáhla paní St. Vincentova po Morning Postu a začetla se do inzerátů na titulní straně. Většina z nich měla důvěrně známý obsah. Lidé, kteří potřebovali kapitál, lidé, kteří měli kapitál a báli se sami vystavovat dlužní úpisy, lidé, kteří chtěli koupit zuby (vždycky se divila proč), lidé, kteří chtěli prodat kožichy a večerní róby a měli dost optimistické představy o jejich ceně.

Najednou se zarazila a zpozorněla. Pročítala si ta slova znovu a znovu.

„Jen pro aristokraty. Malý dům ve Westminsteru, vytříbeně zařízený, pro toho, kdo o něj bude skutečně pečovat. Nájemné pouze minimální. Žádní zprostředkovatelé.“

Úplně obyčejný inzerát. Stejných četla už spousty — no, skoro stejných. Minimální nájemné. V tom byl háček.

Ale protože stejně neměla stání a toužila uniknout ze zajetí svých myšlenek, bez váhání si nasadila klobouk a příhodným autobusem se vypravila na adresu uvedenou v inzerátu.

Ukázalo se, že je to adresa realitní kanceláře. Nebyla to žádná z těch nových rušných firem — spíš sešlá, staromódní kancelář. Paní St. Vincentova poněkud plaše vytáhla inzerát vytržený z novin a požádala o podrobnosti.

Uhlazený bělovlasý pán, který věc vyřizoval, si zamyšleně promnul bradu.

„Výtečně, ano, výtečně, madam. Tím domem z inzerátu je dům na Cheviot Place číslo 7. Chcete si ho prohlédnout?“

„Mohla bych nejprve znát výši nájemného?“ zeptala se paní St. Vincentova.

„Jistě, nájemné. Přesná částka ještě nebyla stanovena, ale mohu vás ujistit, že bude skutečně pouze minimální.“

„Představa o tom, co je skutečně minimální, se může lišit,“ opáčila paní St. Vincentova.

Starý pán si dovolil trochu se pousmát.

„Ano, to je starý trik — vskutku starý trik. Ale máte mé slovo, že tohle není ten případ. Půjde zhruba o dvě nebo tři guineje týdně, víc ne.“

Paní St. Vincentova se rozhodla, že se nechá po domě provést. Ve skutečnosti samozřejmě nebylo pravděpodobné, že by si ho mohla dovolit, ale může si ho přece alespoň prohlédnout. Musí mít nějakou zásadní vadu, když ho nabízejí za takovou cenu.

Jenomže když se na dům na Cheviot Place č. 7 pořádně podívala, srdce se jí maličko zachvělo. Byl to klenot mezi domy. Z doby královny Anny a v perfektním stavu! Dveře otevřel šedovlasý majordomus s krátkými licousy na tvářích a přemýšlivým klidem arcibiskupa. Laskavého arcibiskupa, pomyslela si paní St. Vincentova.

Prohlídku přijal s dobrosrdečným úsměvem.

„Zajisté, madam. Provedu vás. Dům je připravený k nastěhování.“

Kráčel před ní, otevíral dveře, ohlašoval jednotlivé místnosti.

„Přijímací pokoj, pracovna a tady je převlékárna, madam.“

Bylo to dokonalé —jako sen. Všechen nábytek stylový, každý kus jevil známky opotřebení, ale byl naleštěný s láskyplnou péčí. Koberce v překrásně tlumených barvách starých časů. V každé místnosti byly vázy s čerstvými květinami. Zadní okna shlížela rovnou do Green Parku a celý dům přímo vyzařoval starosvětské kouzlo.

Paní St. Vincentové vstoupily do očí slzy a jen s obtížemi jim zabránila vytrysknout. Takhle to vypadalo v Ansteys — Ansteys…

Ráda by věděla, jestli si majordomus jejího pohnutí všiml. Jestli ano, byl jako sluha až příliš dokonale vycvičený, než aby to dal najevo. Měla tyhle staré sloužící ráda, člověk se s nimi cítil v bezpečí a tak přirozeně. Byli spíš něco jako přátelé.

„Je to překrásný dům,“ řekla tiše. „Skutečně překrásný. Jsem ráda, že jsem si ho mohla prohlédnout.“

„Je pro vás osobně, madam?“

„Pro mě, mého syna a dceru. Ale obávám se —“

Odmlčela se. Tak strašně moc ten dům chtěla — tak strašně moc.

Instinktivně vycítila, že jí majordomus rozumí. Ani se na ni nepodíval, když jí škrobeně neosobním stylem sděloval: „Náhodou je mi známo, že nejdůležitějším požadavkem majitele jsou vhodní nájemníci. Nájemné pro něj není podstatné. Chce, aby si dům pronajal někdo, kdo o něj bude skutečně pečovat a dokáže ho ocenit.“

„Já bych ho ocenila,“ špitla paní St. Vincentova a měla se k odchodu. „Děkuji, že jste mě provedl,“ poděkovala zdvořile.

„Není zač, madam.“

Zatímco se paní St. Vincentova vzdalovala, zůstal korektně stát na prahu, rovný jako svíčka. Pomyslela si: „On to ví. A je mu mě líto. Je taky z té staré gardy. On by chtěl, abych si ten dům pronajala já — ne nějaký poslanec za Stranu práce nebo výrobce knoflíků! Naše třída už vymírá, ale držíme při sobě.“

Nakonec se rozhodla, že se do realitní kanceláře už nevrátí. K čemu by to bylo? Nájem by si ještě dovolit mohla, ale musela vzít v úvahu i služebnictvo. V takovémhle domě určitě bude služebnictvo.

Nazítří ráno ležel u jejího talíře dopis. Byl z realitní kanceláře. Nabízel jí pronájem domu na Cheviot Pláce č. 7 na šest měsíců za dvě guineje týdně a dál pokračoval: „Dovoluji si navrhnout, abyste vzala v úvahu fakt, že služebnictvo v domě zůstává na náklady pronajímatele. Je to skutečně jedinečná nabídka.“

Byla. A ohromila ji natolik, že přečetla dopis nahlas. Následovala záplava otázek a paní St. Vincentova musela popsat svou včerejší návštěvu.

„Ty naše tajnůstkářská maminečko!“ vykřikla Barbara. „Je ten dům skutečně tak krásný?“

Rupert si odkašlal a zahájil křížový výslech.

„Za tím vším něco je. A jestli chceš znát můj názor, podle mě tu něco smrdí. Rozhodně smrdí.“

„Tak to bude asi moje vejce,“ nakrčila Barbara nos. „Fuj! Proč by za tím mělo něco být? To jsi celý ty, Ruperte, pořád děláš záhady z věcí, na kterých nic není. To je těmi příšernými detektivkami, které pořád čteš.“

„Ten nájem je směšný,“ prohlásil Rupert. „Ve městě,“ dodal důležitě, „se člověk dostane pod pokličku všelijakým pochybným záležitostem. Říkám ti, že na tomhle něco moc smrdí.“

„Nesmysl,“ opáčila Barbara. „Dům patří zazobanému chlapíkovi, který ho má rád a chce, aby v něm, zatímco bude pryč, bydleli lidi na úrovni. Něco takového. Peníze pro něj pravděpodobně nejsou to hlavní.“

„Jaká jsi říkala, že to byla adresa?“ zeptal se Rupert své matky.

„Cheviot Pláce číslo sedm.“

„Páni!“ odstrčil prudce židli. „Tak tohle je opravdu něco. To je dům, ze kterého zmizel lord Listerdale.“

„Víš to jistě?“ zeptala se paní St. Vincentova pochybovačně.

„Naprosto. Má spoustu domů po celém Londýně, ale právě v tomhle bydlel. Jednou večer odešel s tím, že jde do klubu, a víckrát už ho nikdo neviděl. Předpokládá se, že se vypařil do východní Afriky nebo tak někam, ale nikdo neví proč. Z čehož vyplývá, že byl zavražděn v tom domě. Říkala jsi, že jsou tam stěny většinou obložené dřevem?“

„A-ano,“ opáčila paní St. Vincentova chabě, „ale —“

Rupert jí nedal čas něco říct. Nadšeně pokračoval dál.

„Dřevěné obložení! A jsme doma. Určitě tam bude nějaký tajný výklenek. Někde v něm je nacpané tělo a bylo tam od začátku. No, možná ho nejdřív nabalzamovali.“

„Ruperte, drahoušku, neplácej nesmysly,“ přerušila ho matka.

„Mluvíš jako naprostý idiot,“ prohlásila Barbara. „Nejspíš jsi bral tu svou kysličníkovou blondýnku moc často do kina.“

Rupert důstojně vstal — tak důstojně, jak jen mu jeho vyčouhlé a nemotorné mládí dovolovalo — a vydal konečné rozhodnutí.

„Mami, ten dům vezmi. Já té záhadě přijdu na kloub. Uvidíš, že ano.“

Poté je spěšně opustil, aby nepřišel pozdě do kanceláře.

Obě ženy se na sebe podívaly.

„Šlo by to, mami?“ špitla Barbara roztřeseným hlasem. „Páni, kdyby to tak šlo!“

„Služebnictvo,“ odpověděla paní St. Vincentova smutně, „bude jíst, jak víš. Tedy, samozřejmě po nich nikdo nechce, aby nejedli —jenomže v tom je určitá nevýhoda.

Člověk se snadno dokáže bez určitých věcí obejít — když ovšem jde jen o něj.“

Podívala se lítostivě na Barbaru a dívka přikývla.

„Musíme to ještě promyslet,“ uzavřela rozhovor matka.

Ale ve skutečnosti se už rozhodla. Viděla ty jiskřičky v dceřiných očích a pomyslela si: „Jim Masterson ji musí vidět ve vhodném prostředí. Tohle je příležitost — skvělá příležitost. A já ji nesmím promarnit.“

Sedla si a odpověděla realitnímu makléři, že nabídku přijímá.

„Quentine, odkud jsou ty lilie? Já si opravdu nemohu dovolit kupovat drahé květiny.“

„Ty nám poslali z King’s Cheviot, madam. Vždycky to tady bylo zvykem.“

Majordomus se zase vzdálil. Paní St. Vincentova si úlevně vydechla. Co by si bez Quentina počala? S ním bylo všechno tak snadné. „Je to příliš krásné, než aby to vydrželo,“ pomyslela si. „Už brzy se probudím, a já vím, že se to stane, a zjistím, že to všechno byl jenom sen. Jsem tady tak šťastná — už dva měsíce, a uplynuly jako mávnutím proutku.“

Život byl skutečně podivuhodně příjemný. Z majordoma Quentina se vyklubal opravdový vládce domu na Cheviot Place. „Uvidíte, že nejlepší bude nechat všechno na mně, madam,“ konstatoval na počátku uctivě.

A každý týden, když jí předkládal přehled výdajů, byl jejich součet neuvěřitelně nízký. V domě byly ještě dvě další sloužící, kuchařka a pokojská. Měly příjemné vystupování a své povinnosti zastávaly svědomitě, ale dům ve skutečnosti řídil Quentin. Čas od času se na stole objevovala zvěřina a drůbež, jež vzbuzovala u paní St. Vincentové obavy, ale Quentin ji vždycky uklidnil. Poslali to z King’s Cheviot, letního sídla lorda Listerdalea, anebo z jeho panství na yorkshireských vřesovištích. „Vždycky to tady bylo zvykem, madam.“

V skrytu duše paní St. Vincentova pochybovala, jestli by s těmi slovy nepřítomný lord Listerdale souhlasil. Spíš podezřívala Quentina, že si poněkud uzurpoval moc svého pána. Bylo jasné, že si je majordomus oblíbil a v jeho očích pro ně nebylo nic dost dobré.

Při dalším rozhovoru s realitním makléřem, ze zvědavosti podnícené Rupertovým prohlášením, se zkusmo zmínila o lordu Listerdaleovi. Bělovlasý starý pán zareagoval okamžitě: Ano, lord Listerdale se zdržuje ve východní Africe, je tam už celých osmnáct měsíců.

„Náš klient je poněkud excentrický muž,“ prohlásil s širokým úsměvem. „Odjel z Londýna dosti nekonvenčním způsobem, jak si možná vzpomínáte. Nikomu neřekl ani slovo. A noviny se toho chytily. Scotland Yard skutečně zahájil vyšetřování, ale lord Listerdale o sobě dal naštěstí z východní Afriky osobně vědět. Plnou moc nad správou veškerého svého majetku svěřil do rukou svého bratrance, plukovníka Carfaxe, a ten se také o veškeré záležitosti lorda Listerdalea stará. Ano, obávám se, že je to poněkud výstřední. Vždycky hodně cestoval po divočině — a v tom dopise doslova stojí, že se možná do Anglie nevrátí dřív než za několik roků, i když už se dostává do let.“

„Dozajista není zase tak starý,“ poznamenala paní St. Vincentova, když jí v hlavě náhle vytanula mlhavá vzpomínka na drsnou, vousatou tvář připomínající spíš alžbětinského námořníka, kterou kdysi viděla v jednom obrázkovém časopisu.

„Ve středním věku,“ odpověděl bělovlasý pán. „Podle Debrettovy encyklopedie je mu padesát tři.“

Paní St. Vincentova přetlumočila rozhovor Rupertovi s úmyslem mladého muže vyplísnit, jenomže Rupert se nedal odradit.

„Připadá mi to ještě podezřelejší než dřív,“ prohlásil. „Kdo je ten plukovník Carfax? Pravděpodobně přijde k titulu, když se lordu Listerdaleovi něco stane. Ten dopis z východní Afriky je nejspíš podvrh. Za tři roky, nebo tak nějak, nechá tenhle plukovník Carfax prohlásit lorda za mrtvého a převezme titul. A mezitím může nakládat se vším majetkem, jak se mu zlíbí. Já říkám, že to dost smrdí.“

Nicméně dům blahosklonně schválil. Ve volných chvílích měl sklony poťukávat na dřevěné obložení a provádět složitá měření, aby zjistil možné umístění tajné místnosti, ale kousek po kousku jeho zájem o záhadu s lordem Listerdalem ochaboval. I ve věci trafikantovy dcery jeho nadšení poněkud ustupovalo. Atmosféra domu působila i na něj.

Barbaře dům přinesl veliké uspokojení. Jim Masterson ji navštívil a stal se častým hostem. On a paní St. Vincentova spolu výtečně vycházeli a Jim jednou řekl Barbaře něco, co jí vyrazilo dech: „Víš, tenhle dům je pro tvou matku přesně to správné místo.“

„Pro mou matku?“

„Ano. Jako by ho pro ni postavili! Nějakým zvláštním způsobem k němu patři. Víš, na tomhle domě je něco dost zvláštního, tak trochu tajuplného a znepokojivého.“

„Nebuď jako Rupert,“ úpěnlivě ho žádala Barbara. „Ten je přesvědčený, že zlovolný plukovník Carfax lorda Listerdalea zavraždil a jeho tělo ukryl pod podlahou.

Masterson se zasmál.

„Obdivuju Rupertův detektivní zápal. Ale já jsem nemyslel nic takového. Jenže něco tu visí ve vzduchu, taková podivná, těžko popsatelná atmosféra.“

Když už byli v domě na Cheviot Place tři měsíce, Barbara jednou přiběhla k matce s rozzářenou tváří.

„Jim a já — zasnoubili jsme se — včera večer. Bože, maminečko! Připadá mi, jako bychom žili v pohádce.“

„Drahoušku! Jsem tak ráda — tak ráda.“

Matka a dcera si padly do náruče.

„Víš, Jim je do tebe zamilovaný skoro stejně jako do mě,“ rozesmála se nakonec Barbara šibalsky.

Paní St. Vincentova se velice půvabně začervenala. „Ale je,“ trvala na svém dívka. „Ty sis myslela, že tenhle dům bude to pravé místo pro mě, ale ve skutečnosti je to celou dobu místo pro tebe. Já a Rupert sem tak docela nepatříme, ty ano.“

„Neplácej nesmysly, drahoušku.“

„To není nesmysl. Je to tu trochu jako v začarovaném zámku — ty jsi zakletá princezna a Quentin je — no, laskavý čaroděj.“

Paní St. Vincentova se zasmála a ta poslední slova připustila.

Rupert přijal zprávu o sestřině zasnoubení velice klidně.

„Tušil jsem, že něco takového visí ve vzduchu,“ odtušil přemoudřele.

S matkou večeřeli dnes večer sami, Barbara si vyšla s Jimem.

Quentin před ně postavil portské a nehlučně se vzdálil. „Je to divný pavouk,“ pokývl Rupert hlavou k zavřeným dveřím. „Víš, je na něm něco zvláštního, něco —“

„Že by na něm něco smrdělo?“ skočila mu do řeči paní St. Vincentova s náznakem úsměvu.

„Jak jsi, mami, věděla, co se zrovna chystám říct?“ otázal se Rupert naprosto vážně.

„Dá se říct, že je to tvoje oblíbené slovo, drahoušku. Ty si o všem myslíš, že to smrdí. Nevzal sis náhodou do hlavy, že právě Quentin lorda Listerdalea sprovodil ze světa a pohřbil ho pod podlahou?“

„Za obložením,“ opravil ji Rupert. „Ty vždycky všechno musíš nějak překroutit, mami. Ale ne, na to jsem se už vyptal. Quentin byl tou dobou v King’s Cheviot.“

Paní St. Vincentova se na něj usmála, vstala od stolu a odebrala se do salonu. V některých směrech Rupert dospívá opravdu pomalu.

Avšak poprvé za celou dobu jí prolétl hlavou podiv nad důvody, které vedly lorda Listerdalea k tak náhlému odjezdu z Anglie. Za tím musí něco být, co by to překotné rozhodnutí vysvětlilo. Když do místnosti vešel Quentin s kávou na podnose, stále ještě na to musela myslet, a tak se z ničeho nic zeptala:

„Vy jste byl u lorda Listerdalea dlouho, že, Quentine?“

„Ano, madam. Nastoupil jsem jako jednadvacetiletý chlapec. To bylo ještě za časů starého lorda. Začínal jsem jako lokaj.“

„Tak to musíte znát lorda Listerdalea velmi dobře. Jaký to je člověk?“

Majordomus trochu naklonil tác, aby si paní St. Vincentova mohla pohodlněji nabrat cukr, a bezbarvým tónem bez emocí odvětil:

„Lord Listerdale byl velice sobecký muž, madam: na ostatní nebral ohledy.“

Odtáhl tác a odešel s ním z místnosti. Paní St. Vincentova seděla se svým šálkem kávy v ruce a zmateně vraštila čelo. Na těch slovech jí připadalo něco podivného, něco jiného než názor, který vyjadřovala. A za minutku jí to došlo.

Quentin místo „je“ použil slovo „byl“. Ale to si tedy pak musí myslet — musí věřit — zarazila se. Vždyť je stejně hrozná jako Rupert! Ovšem zároveň ji přepadl určitý neklid. Později svá první podezření situovala právě do tohoto okamžiku.

Teď, když byly Barbařiny štěstí a budoucnost zajištěny, měla paní St. Vincentova čas obírat se vlastními myšlenkami, a ty proti její vůli začaly kroužit kolem záhady s lordem Listerdalem. Co se vlastně doopravdy stalo? Ať už to bylo cokoli, Quentin o tom něco věděl. Ta jeho podivná slova — „velice sobecký muž — na ostatní nebral ohledy“. Co se za nimi skrývalo? Znělo to od něj jako od nějakého soudce — tak lhostejně a nezúčastněně.

Byl snad Quentin nějak zapletený do zmizení lorda Listerdalea? Hrál nějakou roli v tragédii, která se tehdy možná odehrála? Jak směšné se onehdy zdály Rupertovy domněnky, ale koneckonců ten jediný dopis s plnou mocí, který došel z východní Afriky, byl — no, podezřelý.

Ovšem za živý svět nedokázala uvěřit, že by Quentin spáchal nějaký skutečný zločin. Quentin, říkala si znovu a znovu, je hodný — užívala to slovo tak prostě, jak by je použilo dítě. Quentin je hodný. Ale něco ví!

Nikdy s ním už o jeho pánovi nemluvila. Podle všeho se na to téma jednoduše zapomnělo. Rupert a Barbara měli v hlavě jiné věci, a už se o tom prostě nebavili.

Jenže před koncem srpna se její mlhavé tušení proměnilo ve skutečnost. Rupert odjel na čtrnáctidenní dovolenou s kamarádem, který vlastnil motocykl s přívěsem. A zhruba deset dní po odjezdu k úžasu paní St. Vincentové vpadl do místnosti, ve které zrovna cosi psala.

„Ruperte!“ vykřikla.

„Já vím, mami. Čekala jsi mě až za tři dny. Jenomže něco se stalo. Andersonovi — mému kamarádovi, jak víš — bylo v podstatě jedno, kam pojedeme, a tak jsem navrhl, že bychom se mohli podívat do King’s Cheviot —“

„Do King’s Cheviot? Ale proč —?“

„Ty moc dobře víš proč, mami. Vždycky jsem cítil, že tady na tom všem něco smrdí. No, tak jsem se na ten starý dům podíval — je pronajatý, nic tam není. Ne že bych doopravdy čekal, že tam něco najdu — jen jsem tak čmuchal kolem, dá se říct.“

To ano, pomyslela si. Rupert v tuhle chvíli opravdu připomínal psa. Psa, který se instinktivně a plný horlivého nadšení v kruzích honí za něčím mlhavým, neurčitým.

„Když jsme pak asi po osmi, devíti mílích projížděli jednou vesnicí, tak se to stalo — chci říct, viděl jsem ho.“

„Viděl jsi koho?“

„Quentina — právě vcházel do svého domku. Tady něco smrdí, řekl jsem si, a tak jsme zastavili a já jsem se vrátil. Zaťukal jsem na dveře a on sám mi otevřel.“

„Ale já to nechápu. Quentin byl celou dobu tady —“

„Já se k tomu dostanu, mami. Kdybys tak jen poslouchala a nepřerušovala mě. Byl to Quentin, a nebyl to Quentin, jestli mi rozumíš.“

Paní St. Vincentova zjevně nerozuměla, a tak vysvětloval dál.

„Byl to určitě Quentin, ale nebyl to náš Quentin. To jsem tím chtěl říct.“

„Ruperte!“

„Poslouchej. Nejdřív jsem se nechal ošálit, atak jsem se zeptal: „Quentin?“ A ten děda povídá: „Přesně tak, pane, tak se jmenuju. Co pro vás můžu udělat?“ A pak jsem uviděl, že to není náš Quentin, i když mu je vzácně podobný, a to i hlasem a vším ostatním. Zeptal jsem se ho na pár věcí a všechno to vyšlo najevo. Ten dědula vůbec netušil, že by se dělo něco podezřelého. Opravdu byl majordomem u lorda Listerdalea, ale odešel na penzi a dostal tenhle domek zhruba v době, kdy měl lord Listerdale odjet do Afriky. Sama vidíš, kam nás to vede. Náš majordomus je podvodník — hraje si na Quentina s nějakým vlastním záměrem. Mám teorii, že tehdy večer přišel do města, předstíral, že je majordomus z King’s Cheviot, dostal se k lordu Listerdaleovi, zabil ho a jeho tělo ukryl za obložením. Je to starý dům, určitě tu někde bude tajný výklenek —“

„Bože, nezačínejme s tím zase,“ skočila mu prudce do řeči paní St. Vincentova. „Já už to nevydržím. Proč by to měl dělat — to bych chtěla vědět — proč? Kdyby něco takového udělal — čemuž pro tvou informaci nevěřím, ani co by se za nehet vešlo — jaký by k tomu všemu měl důvod?“

„Máš pravdu,“ prohlásil Rupert. „Motiv je důležitý. Už jsem to prověřoval. Lord Listerdale měl spoustu nemovitého majetku. V posledních dvou dnech jsem zjistil, že za minulých osmnáct měsíců byly všechny tyhle domy pronajaty lidem jako my za pouze minimální nájemné — a s podmínkou, že služebnictvo tam zůstane. A ve všech případech tam Quentin — tím myslím toho člověka, který si říká Quentin — osobně hrál roli majordoma. Vypadá to, jako by v jednom z domů lorda Listerdalea bylo něco schované — šperky nebo nějaké papíry — a ten gang nevěděl, ve kterém. Předpokládám, že jde o celý gang, ovšem tenhle Quentin může samozřejmě pracovat i sám. Je to —“

Paní St. Vincentova ho se značnou dávkou rozhodnosti přerušila:

„Ruperte! Buď alespoň na chviličku zticha, točí se mi z tebe hlava. Stejně plácáš jen samé nesmysly — to o gangu a ukrytých papírech.“

„Mám ještě jinou teorii,“ připustil Rupert. „Tenhle Quentin je možná někdo, komu lord Listerdale nějak ublížil. Ten skutečný majordomus mi vyprávěl dlouhý příběh o muži jménem Samuel Lowe — pracoval jako pomocný zahradník a byl vysoký a stavěný podobně jako sám Quentin. Měl na Listerdalea spadeno —“

Paní St. Vincentova sebou škubla.

„Na ostatní nebral ohledy.“ Vzpomněla si na ta slova a na ten chladný, rozvážný tón, jakým byla pronesena. Nevhodná slova, ale mohla znamenat něco jiného?

Byla tak pohroužená do vlastních myšlenek, že Ruperta sotva poslouchala. Rychle jí vysvětlil cosi, čemu příliš nerozuměla, a pak spěšně vyběhl z místnosti.

Vzápětí se probrala. Kam to Rupert šel? K čemu se to chystal? Jeho poslední slova nezachytila. Možná šel zavolat policii. V tom případě…

Prudce vstala a zazvonila na zvonek. Quentin přispěchal okamžitě jako vždy.

„Zvonila jste, madam?“

„Ano. Pojďte dál, prosím, a zavřete dveře.“

Majordomus uposlechl. Paní St. Vincentova si ho chvíli tiše prohlížela vážným pohledem.

„Je ke mně laskavý — nikdo neví, jak moc,“ pomyslela si. „Děti by to nepochopily. Tahle Rupertova divoká historka může být jeden velký nesmysl — ale na druhou stranu na ní může — ano, může — něco být. Kdo to může posoudit, když neví… nezná obě strany mince… A vsadila bych život — ano, vsadila! — že je to dobrý člověk.“

Promluvila celá uzardělá a rozechvělá.

„Quentine, pan Rupert právě přijel. Byl v King’s Cheviot — ve vesnici poblíž —“

Zarazila se. Všimla si rychlého trhnutí, které nedokázal utajit.

„On tam — někoho viděl,“ pokračovala rozvážně. „Tak — varovala jsem ho,“ pomyslela si. „Každopádně jsem ho varovala.“

Po tom prvotním rychlém zaškubnutí se Quentin zase vrátil ke svým klidným způsobům, ale oči, pozorné a laskavé, upíral na její tvář, a bylo v nich něco, co tam nikdy předtím neviděla. Poprvé to nebyly oči sluhy, ale muže.

Chvilku váhal a pak se zeptal hlasem, který se také maličko změnil: „Proč mi to říkáte, paní St. Vincentova?“

Než mohla odpovědět, dveře se rozlétly dokořán a Rupert vkráčel do místnosti. S ním šel důstojný muž středního věku s krátkými licousy a vzezřením laskavého arcibiskupa. Quentin!

„Tak tady je,“ řekl Rupert. „Skutečný Quentin. Čekal na mě dole v taxíku. A teď se, Quentine, podívejte tady na toho člověka a řekněte mi — je to Samuel Lowe?“

To byla Rupertova vítězná chvíle. Ovšem netrvala dlouho, skoro okamžitě si uvědomil, že něco není v pořádku. Pravý Quentin totiž vypadal dost zaraženě a nesvůj, zato ten druhý Quentin se nepochybně dobře bavil a usmíval se od ucha k uchu.

Poplácal svůj rozpačitý duplikát po zádech.

„To je v pořádku, Quentine. Řekl bych, že někdy se to provalit muselo. Můžeš jim říct, kdo jsem.“

Důstojný návštěvník se narovnal.

„Toto, pane,“ oznámil káravě, „je můj pán, lord Listerdale, pane.“

* * *

V příští minutě se odehrála spousta věcí. Zaprvé Rupertovi dokonale spadl hřebínek. Než si stačil uvědomit, co se děje, s pusou stále otevřenou z toho šokujícího odhalení, už byl jemně postrkován ke dveřím a přátelský hlas, známý, a přece neznámý, mu říkal do ucha:

„To je dobré, chlapče. Nic se nestalo. Ale teď si chci promluvit s tvou matkou. Moc dobrá práce, žes mě takhle vy čmuchal.“

A už byl na odpočívadle a zíral na zavřené dveře. Skutečný Quentin stál vedle něj a ze rtů mu zvolna plynulo vysvětlení. Uvnitř místnosti stanul lord Listerdale tváří v tvář paní St. Vincentové.

„Dovolte mi to vysvětlit — jestli mohu! Celý svůj život jsem byl sobecký lump — a jednoho dne mi to došlo. Tak jsem si myslel, že bych pro změnu mohl zkusit i trochu altruismu. A protože jsem podivínský blázen, začal jsem svou dráhu poněkud podivně. Tu a tam jsem na něco poslal peníze, ale cítil jsem, že potřebuju něco udělat — něco osobního. Vždycky mi bylo líto té třídy, která nemůže žebrat, která musí trpět v tichosti — zchudlé šlechty. Patří mi spousta nemovitého majetku, a tak mě napadlo, že ty domy pronajmu lidem, kteří je — inu ano, potřebují a dokážou ocenit. Mladým párům v začátcích, vdovám se syny a dcerami, kteří teprve vstupují do velkého světa. Quentin pro mě vždycky byl víc než majordomus. Je to přítel, a tak jsem si s jeho souhlasem a pomocí vypůjčil jeho osobnost. Vždycky jsem měl herecký talent. Ten nápad se mi vylíhl v hlavě jednou večer cestou do klubu, a já jsem se to hned vydal prodiskutovat s Quentinem. Když jsem zjistil, jaký se kolem mého zmizení strhl humbuk, zařídil jsem, aby ode mě přišel dopis z východní Afriky. A v něm jsem poslal veškeré instrukce svému bratranci, Maurici Carfaxovi. No, a to by bylo v kostce asi tak všechno.“

Odmlčel se poněkud nepřesvědčivě, s naléhavým pohledem upřeným na paní St. Vincentovou. Stála velice zpříma a pevně se mu zadívala do očí.

„To byl velmi laskavý plán,“ řekla. „A velice neobvyklý, všechna čest pro vás. Já jsem — skutečně moc vděčná. Ale — jistě chápete, že tu nemůžeme zůstat?“

„To jsem čekal,“ opáčil. „Vaše hrdost vám nedovolí přijmout ‚milodar‘, jak byste to nejspíš nazvala.“

„A není snad?“ zeptala se klidně.

„Ne,“ odpověděl. „Protože já žádám něco na oplátku.“

„Něco?“

„Všechno,“ zazvučel jeho hlas, a byl to hlas uvyklý poroučet.

„Když mi bylo dvacet tři,“ pokračoval, „vzal jsem si dívku, kterou jsem velmi miloval. Za rok zemřela. Od té doby jsem velice osamělý. Nesmírně jsem si přál najít jistou dámu — dámu svých snů…“

„A to mám být já?“ zeptala se tiše. „Vždyť jsem tak stará — a povadlá.“

Rozesmál se.

„Stará? Ty jsi mladší než obě tvé děti dohromady. Zato já jsem pro tebe možná starý.“

Ale v odpověď mu zazněl jen její smích. Něžné vlnky pobavení.

„Ty? Vždyť ty jsi pořád ještě chlapec. Chlapec, který miluje převleky.“

Natáhla k němu ruce a on je chytil do svých.

Slavičí hnízdo

„Měj se hezky, miláčku.“

„Ty taky, broučku.“

Alix Martinova zůstala stát opřená o venkovská vrátka a sledovala, jak se postava jejího manžela vzdaluje po silnici směrem ke vsi.

Právě zašel za zatáčku a zmizel jí z dohledu, ale Alix pořád stála v té samé pozici, nepřítomně si urovnávala kadeře hustých hnědých vlasů, které jí vítr sfoukl do obličeje, a v očích měla zasněný, nepřítomný pohled.

Alix Martinova nebyla krásná, a upřímně řečeno ani hezká, ale její tvář, tvář ženy, která už má rané mládí za sebou, natolik zjasněla a zjemněla, že by ji dřívější kolegové z kanceláře sotva poznali. Slečna Alix Kingová bývala upravená, elegantní mladá žena, výkonná, poněkud příkrého vystupování, na první pohled velmi schopná a realistka.

Alix prošla tvrdou školou. Celých patnáct let od svých osmnácti do třiatřiceti se musela uživit jen svou prací stenotypistky, a sedm let z toho ještě vydržovala svou nemohoucí matku. Byl to boj o holé přežití, a ten jí zatvrdil jemné linie dívčího obličeje.

Pravda, měla známost — dalo by se říct — se svým kolegou z kanceláře, Dickem Windyfordem. Jako to vycítí většina žen, Alix, aniž by to na sobě dala znát, uvnitř věděla, že Dick má zájem. Navenek byli jen přátelé, nic víc. Ze svého hubeného platu Dick sotva tak zaplatil školné svého mladšího bratra, na ženění však prozatím pomýšlet vůbec nemohl.

A pak se děvčeti tím nejneočekávanějším způsobem najednou dostalo vysvobození od každodenní dřiny. Zemřel jí vzdálený bratranec a odkázal Alix peníze — několik tisíc liber, dost, aby to vynášelo pár set ročně. Pro Alix to znamenalo svobodu, život, nezávislost. Teď už s Dickem nemuseli na nic čekat.

Jenomže Dick zareagoval proti všemu očekávání. Nikdy Alix lásku přímo nevyznal a teď se zdálo, že se k tomu má ještě méně než kdy dřív. Alix rychle pochopila, oč běží. Stala se majetnou ženou a Dickovi teď v téhle ožehavé situaci bránila požádat ji o ruku hrdost.

Neměla ho pro to ráda o nic míň a vlastně uvažovala, jestli by ona sama neměla udělat první krok, když tu ji podruhé zasáhla nenadálá událost.

U své přítelkyně potkala Geralda Martina. Úplně se do ní zbláznil, a týden nato už byli zasnoubení. Alix, která se vždycky považovala za „nezamilovávací typ“, byla zamilovaná až po uši.

Nevědomky tak přišla na způsob, jak probudit k akci svého dřívějšího milého. Dick Windyford k ní přiletěl koktající zuřivostí a vzteky.

„Vždyť toho člověka vůbec neznáš! Nic o něm nevíš!“

„Vím, že ho miluju.“

„Jak to můžeš vědět — za týden?“

„Všem netrvá jedenáct let zjistit, že mají rádi nějaké děvče,“ vykřikla Alix vztekle.

Zbledl.

„Mám tě rád od chvíle, co jsem tě poznal. Myslel jsem, že ty taky.“

Alix byla upřímná.

„To jsem si taky myslela,“ připustila. „Ale to bylo jen proto, že jsem nevěděla, co je doopravdy láska.“

Nato Dick vybuchl znova. Prosby, nářky, dokonce i hrozby — výhrůžky muži, který ho nahradil. Alix jen žasla, jaká sopka dřímala pod rezervovaným zevnějškem muže, o kterém si myslela, že ho tak dobře zná.

A teď, v dnešním slunném ránu, jak se tak opírala o branku své vilky, zabloudila v myšlenkách k tomu rozhovoru znovu. Byla vdaná už měsíc a byla ukázkově šťastná. Ovšem nyní, v nepřítomnosti manžela, který byl pro ni vším, se do jejího dokonalého štěstí vloudil stín úzkosti. A příčinou té úzkosti byl Dick Windyford.

Od svatby se jí už třikrát zdál tentýž sen. Prostředí se měnilo, ale hlavní události byly vždycky tytéž. Viděla, jak její manžel leží mrtvý a nad ním stojí Dick Windyford. Jasně a nepochybně věděla, že to byl právě on, kdo zasadil osudnou ránu.

A i když to bylo samo o sobě dost strašné, něco ji děsilo ještě mnohem víc — ale děsivé to bylo až po probuzení, protože v tom snu se to zdálo naprosto přirozené a nevyhnutelné. Ona, Alix Martinova, byla ráda, že je její manžel mrtvý. Vztahovala k vrahovi vděčně ruce a někdy mu děkovala. Ten sen končil vždycky stejně: ona v Dickově náruči.

Svému manželovi o tom snu nic neřekla, ale v skrytu ji to znepokojovalo víc, než si byla ochotná přiznat. Bylo to varování — varování před Dickem Windyfordem?

Ze zamyšlení Alix vytrhlo hlasité zvonění telefonu v domě. Vešla do vilky a zvedla sluchátko. Najednou zakolísala a musela se opřít rukou o zeď.

„Prosím? Kdo že to je?“

„Co to máš s hlasem, Alix? Skoro bych tě nepoznal. Tady je Dick.“

„Jejda!“ odpověděla Alix. „Páni! Kde — kde jsi?“

„U Poutníka —jmenuje se to tak, že? Nebo ani nevíš, že máte ve vsi nějakou hospodu? Jsem na dovolené — chystám se trochu rybařit. Máš něco proti tomu, abych se za vámi dvěma dnes po večeři zastavil?“

„To ne,“ opáčila Alix příkře. „Sem nemůžeš.“

Chvíli bylo ticho a pak se Dickův hlas, maličko pozměněný, ozval znovu.

„Prosím za prominutí,“ prohlásil škrobeně. „Samozřejmě vás nebudu obtěžovat —“

Alix ho spěšně přerušila. Dick si určitě myslí, že se chová dost divně. Chovala se divně. Musí mít nervy úplně nadranc.

„Chtěla jsem jenom říct, že — dnes večer už něco máme,“ vysvětlovala a snažila se, aby její hlas zněl co možná nejpřirozeněji. „Nechtěl bys — nechtěl bys přijít zítra na večeři?“

Avšak Dick zjevně postřehl v jejím tónu neupřímnost.

„Mockrát děkuju,“ opáčil stále tím škrobeným hlasem, „ale možná se budu přesouvat zase někam jinam. To závisí na tom, jestli se ukáže jeden můj kamarád, nebo ne. Měj se, Alix.“ Odmlčel se a pak spěšně, tentokrát už jiným tónem, dodal: „Přeju ti hodně štěstí, zlato.“

Alix položila sluchátko s pocitem úlevy.

„Sem nesmí přijít,“ opakovala si pro sebe. „Sem nesmí přijít. Bože, co jsem to za blázna, vefantazírovat se do takového stavu! Ale stejně jsem ráda, že nepřijde.“

Popadla ze stolu venkovský slamák a vyšla zase ven do zahrady, zastavila se jen, aby se podívala na nápis vyřezaný nad verandou: Slavičí hnízdo.

„Že je to pěkně bláznivé jméno?“ řekla jednou Geraldovi ještě před svatbou. Ten se rozesmál.

„Ty moje městská slečinko,“ prohlásil láskyplně. „Nevěřím, že jsi ještě nikdy neslyšela slavíka. Vlastně jsem rád, že ne. Slavíci přece zpívají jen milencům. Za letních večerů je tady uslyšíme spolu před vlastním domem.“

A při vzpomínce na to, jak je spolu skutečně slyšeli, se Alix na prahu svého domu šťastně začervenala.

Slavičí hnízdo našel Gerald. Před Alix přímo sršel nadšením. Našel pro ně to pravé bydlení — unikátní — klenot — životní šance. A když Alix dům uviděla, okouzlil ji zrovna tak. Pravda, šlo v podstatě o samotu — od nejbližší vesnice byli dvě míle daleko — ale vilka sama byla tak starosvětsky půvabná, a přitom plně vybavená veškerým pohodlím — koupelnami, rozvodem teplé vody, elektrickým osvětlením a telefonem —, že okamžitě podlehla jejímu kouzlu. Ale pak se objevil háček. Její zazobaný majitel si postavil hlavu a odmítl ji pronajmout. Chtěl ji pouze prodat.

Gerald Martin, i když oplýval slušným příjmem, nemohl na svůj kapitál sáhnout. Mohl vyzvednout maximálně tisíc liber. A majitel žádal tři. Ovšem Alix, která si to místo už zamilovala, přispěchala na pomoc. Její vlastní kapitál se dal snadno proměnit v hotovost, neboť byl uložen v obligacích na doručitele. Polovinu z něj tedy vloží do koupě domu. Tak se Slavičí hnízdo stalo jejich majetkem a Alix té volby ani na minutu nezalitovala. Pravda, služebnictvo si venkovskou samotu příliš necenilo — momentálně ovšem stejně žádné neměli —, ale Alix, která toužila po domáckém životě, svědomitě a s radostí vařila vybrané lahůdky a starala se o dům sama.

O zahradu, velkolepě osázenou květinami, pečoval jeden stařík z vesnice, který sem docházel dvakrát týdně.

Když Alix zahnula za roh, překvapilo ji, že dotyčného starého zahradníka uviděla pilně pracovat v květinovém záhonu. Překvapilo ji to, protože do práce docházel v pondělí a v pátek, a dnes byla středa.

„Ale Georgi, copak tady děláte?“ zeptala se cestou k němu.

Stařík se s úsměvem narovnal a dotkl se okraje svého věkovitého klobouku.

„Já sem si myslel, že se budete divit, milostpaní, ale to se má tak: Na statku v pátek bude ňáká sláva, a tak sem si řikal, že se snad pan Martin ani jeho hodná pani nebudou zlobit, dyž jednou přídu místo pátku ve středu.“

„To je úplně v pořádku,“ řekla na to Alix. „Doufám, že si tu slavnost užijete.“

„Řek bych, že jo,“ opáčil George prostě. „Nejni špatný si moct nacpat teřich, dyž víte, že to nejde z vaší kapsy. A naše panstvo pro svý nájemce dycinky nachystá k čaji pořádný pohoštění. No a taky sem si myslel, milostpaní, že bych se tu rači zastavil, než vodjedete, že byste mi jako řekla, jak mám ty záhony volemovat. Počítám, že asi nevíte, kdy se vrátíte nazpátek, viďte, milostpaní?“

„Ale já nikam nejedu.“

George na ni zůstal civět.

„Vy teda nejedete zejtra do Londýna?“

„Ne. Proč vás něco takového vůbec napadlo?“

George škubl hlavou přes rameno.

„Sem včera ve vsi potkal pána, a ten mi řek, že zejtra voba jedete do Londýna a že nevíte, kdy se vrátíte nazpátek.“

„Nesmysl,“ rozesmála se Alix. „To jste ho musel špatně pochopit.“

Ale stejně by ráda věděla, co přesně mohl od Geralda slyšet, že to staříka přivedlo k tak podivnému omylu. Jet do Londýna? Ona už se do Londýna nikdy vrátit nechtěla.

„Já Londýn nesnáším.“

„Aha,“ opáčil George. „Tak to sem se musel nějak splíst, i když mi přišlo, že to pán řek dost jasně. Sem rád, že tu zůstanete. Mně je všelijaký to harcování dost proti mysli a vo Londýně taky nemám valný mínění. Já sem nikdy nestál vo to tam jet. Je tam moc tědlenctěch automobilůch — s těma jsou dneska jenom těžkosti. Jak lidi jednou maj tedlencten automobil, ať se picnu, jestli je někde udržíte chvíli v klidu. Pan Ames, kerýmu dřív patřil tendle dům, to byl takovej milej, klidnej pán, dokavaď si jeden z těch krámů nekoupil. Neměl ho eště ani měsíc, a už nabízel tudle vilu na prodej. A to za ni utratil pěknej balík — za tu vodu ve všech ložnicích a elektrický vosvětlení a vůbec. ‚Ty peníze už nikdá zpátky nedostanete,‘ řek sem mu. A on povidá: ‚Jen počkejte, ty dva tisíce liber, co jsem do toho domu dal, dostanu do poslední penny.‘ A vopravdu dostal.“

„Dostal tři tisíce,“ poznamenala s úsměvem Alix.

„Dva tisíce,“ opakoval George. „Tehdy řikal, že chce dva tisíce.“

„Vážně to byly tři tisíce,“ opáčila Alix.

„Ženský nikdy nerozuměly počtům,“ nenechal se přesvědčit George. „Neříkejte mi, že pan Ames měl tu drzost se před vás postavit a bez uzardění si nahlas říct vo tři tisíce?“

„Neřekl to mně,“ opáčila Alix, „ale mému manželovi.“

George se znovu shrbil nad záhonem.

„Cena byla dva tisíce,“ prohlásil paličatě.

Alix se nenamáhala se s ním hádat. Přesunula se k jednomu z vedlejších záhonů a pustila se do trhání květin.

Když se potom se svou voňavou kyticí vydala k domu, všimla si, že v jednom ze záhonů mezi listy vykukuje malý tmavozelený předmět. Zastavila se, zvedla ho a poznala v něm kapesní diář svého manžela.

Otevřela ho a trochu pobaveně přejížděla očima po jednotlivých zápisech. Už na začátku manželství zjistila, že impulzivní a emocionální Gerald je neobyčejně pořádkumilovný a metodický. Byl mimořádně puntičkářský, pokud šlo o včasné podávání jídla, a na každý den měl vždycky dopředu pečlivě sestavený harmonogram.

Jak si tak prohlížela diář, s pobavením si všimla zápisu ze 14. května: „Oženit se s Alix, Sv. Petr 14.30.“

„Ten hlupáček,“ zamumlala si Alix pro sebe, když otáčela stránky. Náhle se zarazila.

„‚Středa, 18. června‘ — vždyť to je dneska.“

V příslušné kolonce stálo Geraldovým úhledným, pečlivým písmem: „21.00“ Nic víc. Co Gerald plánoval na devět hodin večer? zajímalo Alix. Usmála se pro sebe, když si uvědomila, že kdyby tohle byl jeden z těch příběhů, které tak často četla, diář by nepochybně poskytl nějaké senzační odhalení. Dozajista by v něm stálo jméno nějaké jiné ženy. Nedbale prolétla diářem zase nazpátek.

Byly tam termíny, schůzky, tajemné odkazy na obchodní záležitosti, ale jen jediné ženské jméno — její vlastní.

Ovšem když si pak zasunula sešit do kapsy a pokračovala v cestě s květinami do domu, uvědomila si jakýsi neurčitý neklid. Vracela se jí ta slova Dicka Windyforda, skoro jako by stál vedle ní a opakoval je: „Vždyť toho člověka vůbec neznáš. Nic o něm nevíš.“

Byla to pravda. Co o něm vlastně věděla? Koneckonců, Geraldovi bylo čtyřicet. Ve čtyřiceti letech už přece musel mít nějaké ženy…

Alix se nepokojně zachvěla. Takovéhle myšlenky si nesmí připouštět. Teď bylo třeba poradit si s něčím mnohem naléhavějším. Má, anebo nemá říct manželovi o svém telefonátu s Dickem Windyfordem?

Musela vzít v úvahu možnost, že na něj Gerald už ve vsi narazil. Ale v tom případě by se o tom hned po návratu určitě zmínil a vzal by vše do svých rukou. Jinak — co? Alix zřetelně pociťovala touhu o tom vůbec nemluvit.

Kdyby mu o tom řekla, Gerald by určitě chtěl pozvat Dicka Windyforda do Slavičího hnízda. Pak by musela vysvětlovat, že Dick už to navrhl sám a ona že se na něco vymluvila, aby se jeho návštěvě vyhnula. A když se jí zeptá, proč to udělala, co mu může říct? Vyprávět mu ten sen? Ale tomu by se jenom vysmál — anebo hůř, poznal by, že mu, na rozdíl od něj, přikládá určitou důležitost.

Nakonec se, poněkud zahanbeně, Alix rozhodla neříct nic. Bylo to první tajemství, které kdy před svým manželem měla, a z toho vědomí byla celá nesvá.

Když krátce před obědem zaslechla, jak se Gerald vrací z vesnice, utíkala do kuchyně a předstírala, že má spoustu práce s vařením, jen aby zakryla svůj zmatek.

Hned bylo jasné, že Gerald Dicka Windyforda ani nezahlédl. Alix bylo trapně, ale zároveň se jí ulevilo. Definitivně se rozhodla pro strategii utajení.

Na kapesní diář si Alix vzpomněla až po jednoduché večeři, když seděli ve svém dubovým nábytkem zařízeném obývacím pokoji, s okny dokořán, aby dovnitř mohl proudit večerní vzduch provoněný fialově a bíle kvetoucími keři venku.

„Tímhle jsi nejspíš zaléval květiny,“ prohlásila a hodila mu diář do klína.

„Spadlo mi to do obruby záhonu, vid?“

„Přesně. A já teď znám všechna tvoje tajemství.“

„Jsem nevinný,“ potřásl Gerald hlavou.

„A co ta schůzka dneska večer v devět hodin?“

„Aha! To —“ na chvilku vypadal trochu zaraženě, pak se usmál, jako by ho něco zvlášť pobavilo. „To je schůzka s jednou obzvlášť hezkou dívkou, Alix. Má hnědé vlasy, modré oči a je ti moc podobná.“

„To nechápu,“ opáčila Alix s hranou přísností. „Vyhýbáš se tématu.“

„To tedy nevyhýbám. Ve skutečnosti mi to má připomenout, že jsem chtěl dneska večer vyvolat nějaké negativy, a rád bych, abys mi pomohla.“

Gerald Martin byl nadšený fotograf. Měl sice trochu staromódní fotoaparát, avšak s vynikající optikou, a snímky si vyvolával sám ve sklípku, který předělal na temnou komoru.

„A to se musí stát přesně v devět hodin,“ škádlila ho Alix.

Gerald vypadal trochu rozmrzele.

„Má milá,“ prohlásil lehce nevrlým tónem, „věci se plánují vždycky na určitý čas. Teprve pak se dá nějaká práce udělat pořádně.“

Alix seděla minutku nebo dvě potichu a sledovala svého manžela, jak kouří rozvalený ve svém křesle, s černovlasou hlavou zvrácenou dozadu. Proti tmavému pozadí zřetelně vystupovaly rysy jeho hladce oholené tváře. A pak se přes ni náhle, z nějakého neznámého zdroje, převalila vlna paniky. Než se stačila zarazit, vykřikla: „Přála bych si toho o tobě vědět víc, Geralde!“

Manžel k ní obrátil užaslou tvář.

„Ale Alix, drahoušku, vždyť o mně víš už všechno. Přece jsem ti vyprávěl o svém dětství v Northumberlandu, o životě v Jižní Africe i o posledních deseti letech v Kanadě, kde jsem dosáhl úspěchu.“

„Jistě, práce!“ opáčila Alix opovržlivě.

Gerald se nahlas rozesmál.

„Už vím, na co myslíš — milostné pletky. Vy ženské jste všechny stejné. Nic než osobní život vás nezajímá.“

Alix cítila, jak jí vyschlo v hrdle. „No, přece jsi nějaké mít musel — milostné pletky. Chci říct — kdybych jenom věděla —“ zamumlala nezřetelně.

Na minutku nebo dvě zase zavládlo ticho. Gerald Martin krabatil čelo s nerozhodným výrazem ve tváři. Když promluvil, znělo to vážně, beze stopy předchozího žertování.

„Myslíš, Alix, že je to moudré — strkat nos do Modrovousovy komnaty? Ano, nepopírám, že se v mém životě objevily ženy. Stejně bys mi nevěřila, kdybych to popřel. Ale můžu ti upřímně odpřísáhnout, že ani jedna z nich pro mě nic neznamenala.“

V hlase mu zazněla taková jistota, že to naslouchající manželku uklidnilo.

„Spokojená, Alix?“ zeptal se s úsměvem. Pak se na ni trochu zvědavě podíval.

„Co tvou hlavinku přivedlo právě dnes večer na tak ošklivé myšlenky?“

Alix vstala a začala neklidně přecházet kolem.

„Ale ani nevím,“ opáčila. „Dneska jsem celý den nějak nervózní.“

„To je divné,“ zabručel Gerald tiše, jako by mluvil pro sebe. „To je moc divné.“

„Proč je to divné?“

„Ale broučku, nevyskakuj hned na mě tak. Řekl jsem jenom, že je to divné, protože obyčejně býváš klidná a miloučká.“

Alix se přinutila k úsměvu.

„Dneska se proti mně všechno spiklo. Všechno mě rozčiluje,“ přiznala. „Dokonce i starý George si vzal do hlavy takovou směšnou představu, že zítra odjíždíme do Londýna. Tvrdil, že jsi mu to řekl.“

„Kdes ho viděla?“ zeptal se Gerald příkře.

„Přišel dneska do práce místo pátku.“

„Ten zatracený starý pitomec,“ ulevil si Gerald zlostně.

Alix se na něj překvapeně zadívala. Tvář jejího manžela se cukala vzteky. Takhle rozzuřeného ho nikdy neviděla. Když spatřil její úžas, pokusil se znovu ovládnout.

„No ale je to zatracený starý pitomec,“ protestoval.

„Co jsi mu tak asi řekl, že si usmyslel něco takového?“

„Já? Já jsem mu neřekl nikdy nic. Aspoň — no jistě, už si vzpomínám. Tak hloupě jsem zažertoval o tom, že „ráno nikdo doma, všichni v Londýně“, a on mě nejspíš musel vzít vážně. Anebo mě pořádně neslyšel. Doufám, že jsi to uvedla na pravou míru?“

Nervózně čekal na její odpověď.

„Samozřejmě, ale je to ten typ člověka, který když si jednou něco vezme do hlavy — no, není tak snadné mu to z ní zase dostat.“

Pak mu řekla o tom, jak George trval na částce, za kterou se dům prodával.

Gerald se na minutku nebo dvě odmlčel a pak pomalu odvětil:

„Ames byl ochotný vzít dva tisíce v hotovosti a zbývající tisíc na splátky. V tom bude nejspíš původ toho omylu.“

„Velice pravděpodobně,“ přitakala Alix.

Pak se podívala na hodiny a rošťácky na ně namířila prst.

„Měli bychom se pustit do díla, Geralde. Oproti rozvrhu už máme pět minut zpoždění.“

Geraldu Martinovi přeběhl po tváři velice zvláštní úsměv.

„Rozmyslel jsem si to,“ opáčil tiše. „Dnes večer žádné fotografie dělat nebudu.“

Ženská mysl je prazvláštní věc. Když se Alix v onen středeční večer ukládala k spánku, měla mysl klidnou a spokojenou. Její štěstí, na okamžik ohrožené, bylo znovu zpět, stejně vítězné jako předtím.

Jenže následujícího večera zjistila, že se ho nějaké záludné síly snaží podkopat. Dick Windyford už nezavolal, nicméně Alix cítila, že v ní hlodá něco, co pokládala za jeho vliv. Znovu a znovu se jí vybavovala jeho slova: „Vždyť toho člověka vůbec neznáš. Nic o něm nevíš.“ A s nimi přicházela vzpomínka na tvář, která se jí zřetelně vtiskla do mozku — tvář jejího manžela, jak říká: „Myslíš, Alix, že je to moudré — strkat nos do Modrovousovy komnaty?“ Proč to řekl?

Cítila v tom varování — náznak hrozby. Ve výsledku to bylo totéž, jako kdyby řekl: „Radši bys neměla do mého života moc šťourat, Alix. Mohla bys utrpět ošklivý šok, když toho nenecháš.“

V pátek ráno už Alix sama sebe přesvědčila, že v Geraldově životě byla nějaká žena — Modrovousova komnata, kterou se před ní usilovně snažil utajit. Pomalu probuzená žárlivost v ní už začala nekontrolovatelně bujet.

Chtěl se tehdy večer v devět hodin setkat s nějakou ženou? Byla ta historka o fotografiích narychlo vymyšlená lež?

Před třemi dny by přísahala, že zná svého manžela skrz naskrz. Teď jí připadalo, že to je cizí člověk, o kterém neví zhola nic. Vzpomněla si na ten nesmyslný vztek na starého George, tak neslučitelný s jeho obvyklým klidným vystupováním. Možná to byla maličkost, ale svědčila o tom, že toho muže, kterého měla za manžela, doopravdy nezná.

V pátek bylo třeba přinést z vesnice několik maličkostí. Odpoledne Alix manželovi navrhla, že pro ně může zajít, zatímco Gerald zůstane na zahradě, ale k jejímu překvapení proti tomu vehementně protestoval a trval na tom, že tam zajde on a ona zůstane doma. Alix byla nucena nechat to na něm, ale jeho neústupnost ji překvapila a znepokojila. Proč se jí tak úzkostlivě snažil zabránit v cestě do vsi?

Najednou ji napadlo vysvětlení toho všeho. Nebylo přece jen možné, i když jí o tom nic neřekl, že Gerald přesto na Dicka Windyforda natrefil? Ona také v době svatby vůbec nežárlila, a přece se jí později zmocnila žárlivost. Nemohlo se to samé stát i Geraldovi? Nesnažil se jí tak úzkostlivě zabránit, aby se ještě viděla s Dickem Windyfordem? Tohle vysvětlení se tak shodovalo s fakty a natolik konejšilo Alixinu zneklidněnou mysl, že je dychtivě přijala.

A přesto než minulo odpoledne, zas neměla stání a byla celá nesvá. Bojovala s nutkáním, které ji přepadalo už od Geraldova odchodu. Nakonec uklidnila své svědomí ujištěním, že v tom pokoji je třeba důkladně uklidit, a vydala se nahoru do manželovy šatny. Aby mohla i nadále předstírat pilnou hospodyňku, vzala si s sebou prachovku.

„Kdybych jen měla jistotu,“ opakovala si v duchu. „Kdybych si jen mohla být jistá.“

Marně si říkala, že cokoli kompromitujícího už by muselo být zničeno před mnoha lety. Proti tomu hned našla argument, že muži často schovávají ten nejvíc usvědčující důkaz jen z přebujelé sentimentality.

Potom tomu Alix podlehla. S tvářemi hořícími studem za takové chování bez dechu pátrala ve svazečcích dopisů a dokumentů, vyprazdňovala zásuvky, a dokonce prohledávala i hromádky manželova oblečení. Jen na dvě místa se nedostala: do spodní zásuvky prádelníku a do malé zásuvky na pravé straně psacího stolu. Obě byly zamčené. Ovšem Alix už v tuto chvíli postrádala jakékoli zábrany. Byla přesvědčená, že v jedné z nich najde důkaz o té imaginární ženě z minulosti, kterou byla přímo posedlá.

Vzpomněla si, že Gerald nechává klíče jen tak ležet dole na příborníku. Došla si pro ně a zkoušela je jeden po druhém. Třetí klíč pasoval do zásuvky u psacího stolu. Alix ji dychtivě otevřela. Byla v ní šeková knížka a náprsní taška napěchovaná poznámkami. Vzadu v zásuvce ležel balíček dopisů převázaných kouskem stužky.

S přerývaným dechem Alix rozvázala tkanici. Pak se jí tváře zalily palčivým ruměncem a Alix upustila dopisy zpátky do zásuvky, zavřela ji a znovu zamkla. Ty dopisy totiž byly její vlastní, psané Geraldu Martinovi, než si ho vzala.

Teď se otočila k prádelníku, spíš kvůli pocitu, že nic nevynechala, než že by čekala nalezení toho, po čem tak pátrala.

K jejímu rozčarování ani jeden klíč z Geraldova svazku do dotyčné zásuvky nepasoval. Ovšem Alix se nedala jen tak porazit. Vydala se do dalších místností a vrátila se s hrstí nejrůznějších klíčů. K jejímu uspokojení klíč od šatníku v pokoji pro hosty pasoval i do prádelníku. Odemkla zásuvku a otevřela ji, ale nebylo v ní nic kromě roličky novinových výstřižků, věkem už zašlých a vyšisovaných.

Alix si úlevně vydechla. Nicméně do výstřižků stejně nakoukla, zvědavá, co může Geralda natolik zajímat, že si dal práci uchovávat to v téhle zaprášené roličce. Skoro všechno to byly americké noviny, staré tak asi sedm let, a pojednávaly o notorickém bigamistovi a podvodníkovi Charlesi Lemaitrem. Lemaitre byl rovněž podezřelý, že svoje dámské oběti sprovodil ze světa. Pod podlahou jednoho z domů, které si pronajal, byla nalezena kostra a o většině z žen, se kterými se „oženil“, už nikdy nikdo neslyšel.

Proti tomu obvinění se velmi obratně hájil, za pomoci největších právnických talentů Spojených států. Pravděpodobně nejlépe by o tom případu vypovídal verdikt „osvobozen pro nedostatek důkazů“, ale protože takový verdikt americké právo nezná, byl v hlavním řízení prohlášen za „nevinného“, ačkoli jej odsoudili k dlouholetému vězení v rámci jiných obvinění, která proti němu byla vznesena.

Alix si vzpomněla, jaké tehdy ten případ vyvolal pozdvižení a také na rozruch kolem Lemaitreova útěku o nějaké tři roky později. Už nikdy ho znovu nechytili. V anglických novinách se tehdy dlouho přetřásala osobnost toho muže a jeho moc nad ženami, spolu s popisem jeho popudlivosti u soudního dvora, vášnivých protestů a občasných náhlých fyzických zhroucení způsobených nemocným srdcem, což ovšem neinformovaní přičítali spíše hereckému umění.

Na jednom z těch výstřižků byla i jeho podobenka a Alix si ji se zájmem prohlížela — učeně vypadající džentlmen s dlouhým vousem.

Koho jí ta tvář jen připomíná? Najednou s hrůzou zjistila, že je to sám Gerald. Oči a obočí byly velmi podobné těm jeho. Možná proto si ten výstřižek schoval. Očima zabloudila k odstavci vedle obrázku. V zápisníku obviněného byla poznamenaná konkrétní data a tvrdilo se, že jde o data, kdy odstranil své oběti. Pak svědčila jedna žena a vězně identifikovala podle toho, že měl na levém zápěstí, těsně nad dlaní, mateřské znaménko.

Alix upustila papíry a zavrávorala. Na levém zápěstí, těsně nad dlaní, měl její manžel malou jizvičku…

Pokoj se s ní zatočil. Později jí připadalo divné, že si okamžitě byla tak naprosto jistá. Gerald Martin je Charles Lemaitre! Věděla to a bleskurychle si to přiznala. Hlavou jí vířily jednotlivé střípky informací jako kousky skládačky, které do sebe náhle zapadají.

Ty peníze zaplacené za dům — její peníze — jen její peníze. Její obligace, které mu svěřila do úschovy. Ukázal se dokonce i pravý význam toho snu. Hluboko uvnitř se její podvědomí Geralda Martina vždycky bálo a toužilo před ním uniknout. A byl to Dick Windyford, u nějž tahle část jejího já hledala pomoc. A proto také byla schopna přijmout pravdu tak snadno, bez pochybností nebo váhání. Měla se stát další Lemaitreovou obětí. Možná velmi brzy…

A pak si na něco vzpomněla a přidušeně vykřikla. Středa, 21.00. Sklep, ve kterém se kamenná dlažba tak snadno odkrývá! Už jednou pohřbil jednu ze svých obětí ve sklepě. Celé to bylo naplánované na středeční večer. Ale napsat si to takhle metodicky předem — šílenství! Ne, bylo to logické. Gerald si svoje povinnosti vždycky zapisoval. A vražda pro něj byla pracovní záležitost jako každá jiná.

Ale co ji tedy zachránilo? Co ji tak mohlo zachránit? Smiloval se snad nad ní na poslední chvíli? Ne. Odpověď přišla v okamžení — starý George.

Teď chápala ten manželův nekontrolovatelný vztek. Nepochybně si už připravoval půdu a každému na potkání vykládal, že nazítří odjíždějí do Londýna. A pak si George přijde nečekaně do práce, zmíní se před ní o Londýnu a ona tu historku vyvrátí. Příliš riskantní, odpravit ji týž večer, když může starý George někomu ten rozhovor převyprávět. Takhle vyváznout! Kdyby se o té banální příhodě náhodou nezmínila — Alix se otřásla.

A pak zůstala bez hnutí, jako by zkameněla. Zaslechla, jak u cesty zaskřípala branka. Její manžel se vrátil.

Alix na okamžik zůstala jako přimražená, pak se po špičkách přikradla k oknu a zpoza záclony vyhlédla ven.

Ano, byl to její manžel. Usmíval se pro sebe a pobrukoval si nějakou písničku. Při pohledu na to, co držel v ruce, se vyděšené Alix málem zastavilo srdce. Byl to zbrusu nový rýč.

Alix instinktivně pochopila. Bude to dnes večer…

Ale stále ještě měla šanci. Gerald, který si stále broukal svou melodii, zašel za dům.

Bez chvilky zaváhání seběhla ze schodů a pádila ven z domu. Jenomže právě když se objevila ve dveřích, zpoza domu přicházel její manžel.

„Ahoj,“ zavolal na ni, „kam uháníš takovým kalupem?“

Alix se usilovně snažila vypadat klidně jako obvykle. V tuhle chvíli byla její příležitost zmařena, ale když bude opatrná a nevzbudí podezření, později přijde další. Dokonce i teď možná…

„Chtěla jsem se projít na konec cesty a zpátky,“ vypravila ze sebe hlasem, který i v jejích vlastních uších zněl chabě a nejistě.

„Dobře,“ opáčil Gerald, „půjdu s tebou.“

„To ne — prosím, Geralde. Já jsem — nervózní a bolí mě hlava. Radši bych šla sama.“

Pozorně se na ni zadíval. Měla dojem, že se mu v očích na chvilku zablesklo podezření.

„Co se to s tebou děje, Alix? Jsi bledá — třeseš se.“

„Nic,“ donutila se odpovědět rázně —as úsměvem. „Jenom mě bolí hlava, to je všechno. Procházka mi udělá dobře.“

„No, není hezké, když slyším, že mě s sebou nechceš,“ prohlásil Gerald s nenuceným smíchem. „Jdu s tebou, ať se ti to líbí, nebo ne.“

Neodvažovala se mu dál odporovat. Jestli má podezření, že Alix ví…

S námahou se jí podařilo chovat se zase alespoň trochu jako obvykle. Ale stejně měla nepříjemný pocit, že ji čas od času po očku pozoruje, jako by nebyl tak úplně spokojený. Cítila, že jeho podezření ještě úplně nezmizelo.

Když se vrátili domů, trval na tom, že si Alix musí lehnout, a přinesl jí kolínskou, aby si mohla namasírovat spánky. Oddaný manžel, jako vždycky. Alix si připadala stejně bezmocná, jako kdyby měla svázané ruce a nohy.

Nenechal ji samotnou ani na minutku. Šel s ní do kuchyně a pomáhal jí donést jednoduchou studenou večeři, kterou už měla připravenou. Jídlo ji dusilo, ale snažila se jíst, a dokonce se tvářit vesele a přirozeně. Byla s tím mužem sama, pomoc na míle daleko, vydaná mu naprosto na milost. Její jediná šance byla ukolébat jeho podezření, aby ji nechal alespoň na chvilku samotnou — na tak dlouho, aby mohla dojít k telefonu a přivolat pomoc. To teď byla její jediná šance.

Pak si vzpomněla na to, jak zrušil svůj předchozí plán, a na chviličku jí zasvitla naděje. Co kdyby mu řekla, že k nim dnes večer zajde Dick Windyford?

Ta slova se jí chvěla na rtech — a pak je spěšně zavrhla. Tenhle člověk se už podruhé nenechá zastavit. Z té rozhodnosti a nadšení pod jeho klidným vystupováním se jí zvedal žaludek. Mohla by ten zločin jenom uspíšit. Zavraždil by ji hned přímo na místě a klidně by zavolal Dicku Windyfordovi s nějakou historkou, že museli náhle odjet. Ach bože! Kdyby sem tak jen Dick Windyford dnes večer přišel! Kdyby Dick…

A pak jí náhle cosi problesklo hlavou. Rychle se po očku podívala na svého manžela, jako by se bála, že jí čte myšlenky. Jak dostával plán podobu, zase se jí vracela odvaha. Začala se chovat tak dokonale přirozeně, že sama nad sebou žasla.

Uvařila kávu a přinesla ji ven na verandu, kde za pěkných večerů obvykle sedávali.

„Mimochodem,“ prohlásil Gerald najednou. „Dneska večer budeme dělat ty fotky.“

Alix cítila, jak jí projel mráz, ale nenucené odpověděla: „Nezvládnul bys to sám? Dneska jsem docela unavená.“

„Nebude to trvat dlouho.“ Usmál se pro sebe. „A můžu ti slíbit, že pak už si připadat unavená nebudeš.“

Ta slova ho zřejmě pobavila. Alix se otřásla. Byl čas vyrukovat se svým plánem. Teď, anebo nikdy.

Postavila se.

„Musím jenom zavolat řezníkovi,“ oznámila nenuceně. „Klidně seď.“

„Řezníkovi? Takhle pozdě večer?“

„Krám má samozřejmě zavřený, ty bambulo. Ale určitě je u sebe doma. Zítra je sobota a já potřebuju, aby mi brzy ráno přinesl nějaké telecí kotlety, než mi je vykoupí někdo jiný. Ten staroušek pro mě udělá cokoli.“

Rychle se protáhla do domu a zavřela za sebou dveře. Zaslechla, jak Gerald říká: „Nezavírej dveře,“ a pospíšila si s nenucenou odpovědí: „Nalétaly by sem můry. A já můry nesnáším. Bojíš se snad, že se ti spustím s řezníkem, ty trumpeto?“

Jakmile byla uvnitř, chňapla po telefonním sluchátku a vytočila číslo hostince U Poutníka. Najednou ze sebe vychrlila:

„Je tam pořád ještě pan Windyford? A můžu s ním mluvit?“

Pak se jí srdce ohavně rozbušilo. Dveře se rozlétly a do haly vkráčel její manžel.

„Zmiz odsuď, Geralde,“ zavrčela podrážděně. „Nesnáším, když někdo poslouchá, jak telefonuju.“

Vesele se zasmál a praštil sebou do křesla.

„Doopravdy telefonuješ řezníkovi?“ vyptával se.

Alix byla zoufalá. Její plán selhal. Za chvilku už Dick Windyford přijde k telefonu. Má riskovat a začít křičet o pomoc?

Ale pak, když na sluchátku, které třímala v ruce, z nervozity náhodou zmáčkla a zase pustila malé tlačítko umožňující, aby na druhém konci drátu její hlas byl, anebo nebyl slyšet, probleskl jí hlavou jiný plán.

„Bude to těžké,“ říkala si v duchu. „Znamená to udržet si chladnou hlavu, přijít na ta správná slova a ani na chviličku nezaváhat, ale já to dokážu. Musím to dokázat.“

Alix se zhluboka nadechla, potom pevně stiskla tlačítko a začala mluvit:

„Tady Alix Martinova — ze Slavičího hnízda. Prosím, přijďte (pustila tlačítko) zítra ráno a přineste s sebou šest pěkných telecích kotlet (znovu stiskla tlačítko). Je to velmi důležité (pustila tlačítko). Mockrát děkuju, pane Hexworthy, a doufám, že se nezlobíte, že volám tak pozdě, ale tyhle telecí kotlety jsou doopravdy (znovu stiskla tlačítko) otázka života a smrti (pustila ho). Výborně — zítra ráno (stiskla ho) co nejdříve.“

Položila sluchátko do vidlice a se zatajeným dechem se otočila ke svému manželovi.

„Tak takhle ty mluvíš se řezníkem?“ otázal se Gerald.

„To je ženské kouzlo,“ prohlásila Alix lehkým tónem.

Vřelo to v ní vzrušením. Z ničeho ji nepodezříval. A Dick přijde, i kdyby nerozuměl.

Prošla kolem něj do obývacího pokoje a rozsvítila. Gerald šel za ní.

„Vypadáš teď, že máš spoustu elánu,“ poznamenal a zvědavě se na ni zadíval.

„Ano,“ opáčila Alix. „Ta hlava mě už nebolí.“

Usadila se na své obvyklé místo a usmála se na svého manžela, který vklouzl do křesla naproti ní. Je zachráněna. Bylo jen osm dvacet pět. Dick dorazí dávno před devátou.

„Ta káva, cos mi uvařila, nebyla nic moc,“ postěžoval si Gerald. „Připadala mi nějaká hořká.“

„Zkoušela jsem nový druh, ale jestli ti nechutnala, už ji vařit nebudu, drahý.“

Alix se chopila nějakého šití a dala se do práce. Gerald si přečetl pár stránek ze své knížky. Pak vzhlédl k hodinám a knihu odhodil.

„Půl deváté. Je čas sejít do sklepa a dát se do práce.“

Šití vyklouzlo Alix z prstů.

„Teď ještě ne. Počkejme až do devíti.“

„Ne, holčičko — v půl deváté. Takhle jsem si to zorganizoval. Alespoň si budeš moct jít dřív lehnout.“

„Ale já bych radši počkala až do devíti.“

„Vždyť víš, že když určím nějakou hodinu, trvám na tom, aby se dodržela. Tak honem, Alix. Už nemůžu počkat ani minutu.“

Alix se na něj podívala a proti své vůli cítila, jak se přes ni převalila vlna hrůzy. Maska byla stržena. Geraldovy ruce sebou škubaly, oči mu svítily vzrušením a neustále si přejížděl jazykem přes vyschlé rty. Už se ani nenamáhal své vzrušení skrývat.

Alix si pomyslela: „Je to pravda — on už čekat nemůže — je jako šílený.“

Dlouhými kroky se přemístil nad ni, položil jí ruku na rameno a s trhnutím ji postavil na nohy.

„Tak pojď, holčičko — nebo tě tam odnesu.“

Mluvil rozmarným tónem, ale za ním byla neskrývaná zuřivost, která Alix děsila. S nejvyšším úsilím se vyprostila z jeho sevření a přikrčila se těsně u zdi. Byla bezmocná. Nemohla utéct — nemohla dělat nic — a on se blížil k ní.

„A teď, Alix —“

„Ne — ne.“

Zaječela a bezmocně napřáhla ruce, aby ho odrazila.

Geralde — přestaň — musím ti něco říct, musím se k něčemu přiznat —“

Zastavil se.

„Přiznat?“ otázal se zvědavě.

„Ano, přiznat.“ Ta slova předtím jen tak plácla, ale teď pokračovala zoufale dál a usilovně se snažila udržet jeho pozornost.

Přes obličej mu přelétl pohrdlivý výraz.

„Předpokládám, že k nějakému dřívějšímu milenci,“ ušklíbl se.

„Ne,“ odpověděla Alix. „Něco jiného. Počítám, že by se tomu dalo říct — ano, je to zločin.“

A hned si všimla, že brnkla na tu správnou strunu. Zase se jí ho podařilo zaujmout. Když to viděla, vrátil se jí klid. Opět se cítila paní situace.

„Radši by ses měl zase posadit,“ řekla tiše.

Sama přešla přes místnost ke svému starému křeslu a posadila se do něj. Dokonce se sehnula pro šití. Ovšem za klidnou tváří horečně přemýšlela a vymýšlela: protože příběh, který se jí rodil v hlavě, musel udržet jeho pozornost až do doby, než dorazí pomoc.

„Říkala jsem ti,“ dala se pomalu do řeči, „že jsem patnáct let pracovala jako stenotypistka. Nebyla to tak docela pravda. Měla jsem dvě přestávky. První nastala, když mi bylo dvaadvacet. Potkala jsem muže, postaršího muže s trochou majetku. Zamiloval se do mě a požádal mě o ruku. Přijala jsem. Vzali jsme se.“ Alix se odmlčela. „Přesvědčila jsem ho, aby uzavřel životní pojistku v můj prospěch.“

Když viděla, jak se na tváři jejího manžela najednou objevil živý zájem, s obnovenou sebejistotou pokračovala:

„Za války jsem pracovala nějaký čas v nemocniční lékárně. Tam jsem přišla do styku se všemi druhy neobvyklých léků a jedů.“

Zamyšleně se odmlčela. Teď už ho to velice zajímalo, o tom nebylo pochyb. Vražda přece vraha musí zajímat. Vsadila na tuhle kartu a vyšlo to. Bylo osm třicet pět.

„Existuje jeden jed — je to trocha bílého prášku. Už špetka způsobí smrt. Ty víš něco o jedech?“

Tu otázku položila s jistým znepokojením. Pokud ano, bude muset být opatrná.

„Ne,“ odpověděl Gerald. „Moc toho o nich nevím.“

Úlevně vydechla.

„Ale o skopolaminu jsi určitě slyšel? Je to látka, která působí téměř stejně, ale je naprosto nevystopovatelná. Každý doktor by podepsal, že šlo o srdeční selhání. Já jsem trochu toho léku ukradla a schovala si ho.“

Udělala pauzu a sbírala síly.

„Pokračuj,“ pobídl ji Gerald.

„Ne, já se bojím. To ti nemůžu říct. Až někdy jindy.“

„Teď,“ prohlásil netrpělivě. „Chci to slyšet.“

„Byli jsme svoji asi měsíc. Byla jsem na svého postaršího manžela velmi hodná, velice laskavě a oddaně jsem o něj pečovala. A on na mě všem sousedům pěl samou chválu. Všichni věděli, jak milující jsem manželka. Každý večer jsem sama připravovala kávu. A jednou večer, když jsme byli spolu sami, jsem do jeho šálku přidala špetku toho smrtícího alkaloidu —“

Alix se odmlčela a pečlivě si znovu navlékla nit. Ona, která nikdy v životě nehrála, v tu chvíli mohla soupeřit s největšími světovými herečkami. Vlastně svou roli chladnokrevné travičky prožívala.

„Proběhlo to velmi pokojně. Seděla jsem a dívala se na něj. V jednu chvíli trochu zalapal po dechu a chtěl na vzduch. Otevřela jsem okno. Pak řekl, že se nemůže pohnout ze svého křesla. Zanedlouho zemřel.“

S úsměvem se odmlčela. Bylo tři čtvrtě na devět. Určitě už brzy přijdou.

„Kolik,“ zeptal se Gerald, „ta pojistka obnášela?“

„Zhruba dva tisíce liber. Hrála jsem s nimi na burze a přišla jsem o ně. Tak jsem se zase vrátila do kanceláře. Ale nemínila jsem tam zůstat dlouho. Potkala jsem dalšího muže. Byl mladý, docela hezký a celkem bohatý. Vzali jsme se v tichosti v Sussexu. Nechtěl uzavřít životní pojistku, ale samozřejmě uzavřel poslední vůli v můj prospěch. Měl rád, když jsem mu sama vařila kávu, přesně jako můj první manžel.“

Alix se zadumaně usmála a dodala prostě: „Vařím velmi dobrou kávu.“

Pak pokračovala:

„Ve vsi, kde jsme žili, jsem měla několik přátel. Velice mě litovali, když můj manžel jednou večer po večeři zničehonic zemřel na srdeční selhání. Jen ten doktor se mi moc nelíbil. Nemyslím, že by mě podezříval, ale dozajista byl manželovou náhlou smrtí velice překvapený. Ani nevím, proč mě to zase táhlo do kanceláře. Nejspíš zvyk. Můj druhý manžel mi zanechal asi čtyři tisíce liber. Tentokrát jsem s nimi nespekulovala — investovala jsem je. A pak, však víš –“

Ale nedomluvila. Gerald Martin, s tváří zalitou krví a napůl se zalykající, na ni ukazoval třesoucím se prstem.

„Ta káva — Bože můj! Ta káva!“

Zírala na něj.

„Teď už chápu, proč byla hořká. Ty bestie! Už zase zkoušíš ty svoje triky.“

Jeho ruce sevřely opěrky u křesla. Chystal se po ní skočit.

„Tys mě otrávila.“

Alix od něj ucouvla ke krbu. Užuž celá vyděšená otevírala pusu, aby to popřela — a pak se zarazila. V další minutě by po ní skočil. Sebrala všechnu svou sílu. Pak se mu zpříma a podmanivě zahleděla do očí.

„Ano,“ přiznala. „Otrávila jsem tě. A ten jed už účinkuje. V tuhle chvíli se už nemůžeš pohnout z křesla — nemůžeš se pohnout —“

Jestli ho tam dokáže udržet — alespoň pár minut…

Bože! Co to bylo? Kxoky na silnici. Vrznutí vrátek. Pak kroky na cestě před domem. Domovní dveře se otevřely.

„Nemůžeš se pohnout,“ řekla znovu.

Pak kolem něj proklouzla a divoce vylétla z místnosti přímo Dicku Windyfordovi do náručí.

„Můj bože, Alix,“ vykřikl.

Pak se otočil ke svému doprovodu, vysokému, statnému muži v policejní uniformě.

„Jděte se podívat, co se v tom pokoji děje.“

Opatrně uložil Alix na pohovku a sehnul se nad ní.

„Holčičko moje,“ zamumlal. „Ty moje chudinko. Co ti to udělali?“

Víčka se jí zachvěla a rty jen mumlaly jeho jméno.

Dick se vzpamatoval, až když se jeho ramene dotkl policista.

„V té místnosti nic není, pane, jenom tam sedí v křesle nějaký muž. Vypadá, jako by ho něco strašlivě vyděsilo a—“

„Ano?“

„Víte, pane, je — mrtvý.“

Oba sebou škubli, když uslyšeli hlas Alix. Mluvila jakoby z nějakého snu, víčka dosud zavřená.

„A zanedlouho,“ řekla, skoro jako by odněkud citovala, „zemřel —“

Dívka ve vlaku

„Tak, a je to!“ poznamenal George Rowland žalostně, jak tak vzhlížel k impozantní začouzené fasádě budovy, kterou právě opustil.

Dalo by se říct, že velmi trefně znázorňovala moc Peněz — a Peníze, v osobě Williama Rowlanda, strýce výše zmíněného George, právě velice otevřeně vyjevily své mínění. Během pouhých deseti minut se George ze zřítelnice strýcova oka, dědice jeho majetku a mladého muže se slibnou obchodní kariérou před sebou náhle stal jedním z nekonečného zástupu nezaměstnaných.

„V těchhle šatech mi dokonce nedají ani podporu,“ přemítal chmurně Rowland, „a abych psal básničky a prodával je po domech za dvoupenci (nebo ‚co ráčíte dát, paninko‘), na to prostě nemám hlavu.“

Pravdou bylo, že George ztělesňoval skutečný triumf krejčovského umění. Byl naprosto skvěle a vytříbeně oděný. Šalamoun ani polní lilie si v tomhle s Georgem prostě nezadali. Jenže člověka oblečení samo neuživí — ledaže by v tom uměl šikovně chodit — a pan Rowland si té skutečnosti byl bolestně vědom.

„A to všechno jenom kvůli té mizerné tancovačce včera večer,“ přemítal smutně.

Ta mizerná tancovačka byl tradiční ples v Covent Garden. Pan Rowland se z něj vrátil v poněkud pozdní — či spíše brzkou — hodinu, ve skutečnosti nemohl přímo říct, že by si návrat vůbec pamatoval. Rogers, strýčkův majordomus a velice ochotný chlapík, by nepochybně v té záležitosti mohl poskytnout více detailů. Třeštící hlava, šálek silného čaje a příchod do kanceláře pět minut před dvanáctou namísto v půl desáté rychle přivodily katastrofu. Pan Rowland starší, který čtyřiadvacet let přimhuřoval oči a platil, jak se na korektního příbuzného sluší, náhle tuto taktiku opustil a ukázal se ve zcela novém světle. Georgovy nesouvislé odpovědi (ústa mladého muže se stále otevírala a zavírala jako nějaký nástroj středověké inkvizice) ho znechutily ještě víc. William Rowland byl svědomitost sama. Několika málo jadrnými slovy odeslal svého synovce světu napospas a pak se zase usadil ke zkoumání nějakých ropných polí v Peru.

George Rowland setřásl z nohou prach strýčkovy kanceláře a vyrazil do centra Londýna. Byl to praktický chlapec. Usoudil, že dobrý oběd je pro posouzení situace nezbytný. Tak si ho dal. Pak zamířil zpátky do rodinného sídla. Dveře mu otevřel Rogers a jeho vycvičená tvář nevyjadřovala žádné překvapení nad tím, že vidí George v tuto neobvyklou hodinu.

„Dobré odpoledne, Rogersi. Zabalil byste mi věci, prosím? Odjíždím.“

„Ano, pane. Jenom na krátkou návštěvu, pane?“

„Navždycky. Dnes odpoledne vyrážím do kolonií.“

„Skutečně, pane?“

„Ano. Tedy, jestli se najde vhodná loď. Víte něco o lodích, Rogersi?“

„A jakou kolonii míníte navštívit, pane?“

„Nemám konkrétní představu. Postačí kterákoli. Řekněme Austrálie. Co si o tom myslíte, Rogersi?“

Rogers si diskrétně odkašlal.

„Víte, pane, jak jsem slyšel, říká se o ní, že je tam dozajista místo pro každého, kdo opravdu chce pracovat.“

George Rowland se na něj obdivně a se zájmem zahleděl.

„Velice kulantně řečeno, Rogersi. Přesně na to jsem sám myslel. Do Austrálie nepojedu — rozhodně ne dnes. Podal byste mi A.B.C.? Vybereme něco trochu víc při ruce.“

Rogers mu donesl požadovaný svazek. George ho namátkou otevřel a rychle listoval stránkami.

„Perth — moc daleko — Putney Bridge — moc blízko. Ramsgate? Myslím, že ne. Z Reigate na mě vždycky jde zima. A vida — to se podívejme! Ono doopravdy existuje místo jménem Rowlandův Hrad. Slyšel jste o něm někdy, Rogersi?“

„Řekl bych, pane, že se tam jede z Waterloo.“

„Vy jste ale opravdu zvláštní člověk, Rogersi. Víte všechno. No dobře, Rowlandův Hrad! Rád bych věděl, co to vlastně je za místo.“

„Řekl bych, že to asi moc velké nebude, pane.“

„Tím líp, bude tam menší konkurence. Tyhle malé tiché venkovské samoty v sobě mají ještě spoustu starého feudálního ducha. Poslední z původních Rowlandů tam musí dojít okamžitého uznání. Divil bych se, kdyby si mě do týdne nezvolili za starostu.“

Zaklapl encyklopedii s hlasitým plesknutím.

„Kostky jsou vrženy. Prosím, zabalte mi jen malý kufřík, Rogersi. Také pozdravujte kuchařku, a kdyby byla tak laskavá a půjčila mi kočku. Vzpomeňte na Dicka Whittingtona. Když vyrážíte stát se starostou, nezbytně potřebujete kočku.“

„Je mi líto, ale kočka v tuto chvíli bohužel není k dispozici.“

„Jak to?“

„Má rodinu. Osm koťat, dnes ráno.“

„Ale neříkejte. Myslel jsem, že se jmenuje Peter.“

„To ano, pane. Bylo to velké překvapení pro nás pro všechny.“

„Případ ledabylého křtu a zrádného pohlaví, co? Nu dobrá, budu muset jet bez kočky. Zabalil byste mi ty věci hned, prosím?“

„Jistě, pane.“

Rogers zaváhal a pak postoupil o něco dál do místnosti.

„Promiňte, že jsem tak smělý, pane, ale kdybych byl vámi, nebral bych si příliš k srdci nic, co pan Rowland dnes ráno řekl. Včera večer byl na jedné z těch večeří na radnici a —“

„Už nemusíte nic říkat,“ přerušil ho George. „Rozumím.“

„A vzhledem k tomu, že trpí pakostnicí —“

„Já vím, já vím. Byl to pro vás namáhavý večer s námi dvěma, viďte, Rogersi? Ale já už jsem upnul své srdce k tomu, že vyniknu v Rowlandově Hradu — kolébce svého starobylého rodu — to by v proslovu znělo dobře, co myslíte? A pošlete mi tam telegram nebo dejte nenápadný inzerát do ranních novin, abych přijel, kdykoli se bude vařit telecí frikasé. A teď — na Waterloo — jak pravil Wellington v předvečer historické bitvy.“

Nádraží Waterloo neukázalo to odpoledne svou nejlepší tvář. Georgi Rowlandovi se nakonec podařilo objevit vlak, který ho měl dovézt do kýženého místa určení, ale byl to úplně obyčejný, nezajímavý vlak — vlak, do kterého se nikdo příliš nehnal. Pan Rowland si koupil lístek do kupé první třídy, do vagónu hned na začátku vlaku. Na metropoli se nahodile snášela mlha, tu se zvedala, tam zase klesala. Nástupiště bylo liduprázdné a ticho prolamovalo jenom astmatické sípění motoru.

A pak, zčistajasna, se věci začaly dít s překvapující rychlostí.

Nejdřív se objevila dívka. Rozrazila dveře, vskočila dovnitř a svým výkřikem vyrušila pana Rowlanda z něčeho, co se velmi nebezpečně blížilo klimbání: „Honem, schovejte mě — panebože, prosím, schovejte mě!“

George byl v podstatě muž činu — proč neptal se a na smrt šel a tak dál. Ve vlakovém kupé je jen jeden možný úkryt — pod sedadlem. Za sedm vteřin tam už byla dívka ubytována a její skrýš zakrýval Georgův kufr, nedbale postavený na konci. A právě včas. V okně vagónu se objevila rozzuřená tvář.

„Moje neteř! Vy ji tam máte. Chci svoji neteř.“

George, trochu udýchaný, se opíral v rohu kupé, pohroužený ve sportovní rubrice odpoledníku, vydání z půl druhé. Odložil je s tváří člověka, který se vynořuje z velké dálky.

„Co prosím, pane?“ otázal se zdvořile.

„Moje neteř — co jste s ní provedl?“

George se řídil zásadou, že nejlepší obranou je vždycky útok, a proto začal jednat.

„Co tím sakra chcete říct?“ zařval a velice solidně tak napodobil chování svého vlastního strýce.

Jeho protějšek se na chvilku odmlčel, zaražený tou náhlou zuřivostí. Byl to tlouštík a stále ještě trochu lapal po dechu, jako by musel kus cesty běžet. Vlasy měl ostříhané na ježka a pod nosem knírek hohenzollernského ražení. Mluvil s výrazně hrdelní výslovností a ztuhlé držení těla napovídalo, že je doma víc v uniformě než v čem jiném. George jako čistokrevný Brit trpěl předsudky proti cizincům — a zvláštní nechutí k cizincům vyhlížejícím německy.

„Co tím sakra chcete říct, pane?“ opakoval rozzlobeně.

„Vešla sem,“ opáčil ten druhý. „Já jsem ji viděl. Co jste s ní provedl?“

George odhodil noviny a vrazil hlavu a ramena do okna.

„Tak takhle to je, co?“ zařval. „Vydírání. Ale zkoušíte to na nesprávnou osobu, pane. Četl jsem o tom dnes ráno v Daily Mailu. Hlídka, hlídka, tady!“

Zmíněný činitel přispěchal, už zdaleka přitahovaný hádkou.

„Tady, strážníku,“ zvolal pan Rowland autoritativním tónem, který nižší třídy tak zbožňují. „Tenhle člověk mě obtěžuje. Nechám ho zavřít za vydírání, pokud to bude nutné. Předstírá, že tu mám schovanou jeho neteř. To už je skutečný gang, tihle cizinci, co zkoušejí takovéhle věci. To se musí zarazit. Odvedl byste ho, prosím? Pokud máte zájem, tady je moje vizitka.“

Strážník se podíval z jednoho na druhého. K rozhodnutí dospěl rychle: byl vyškolen k tomu, aby nesnášel cizince a choval úctu a obdiv k dobře oblečeným džentlmenům, kteří cestují první třídou.

Položil vetřelci ruku na rameno.

„Tudy,“ pravil. „Koukejte odsud zmizet.“

V kritické chvíli cizince zradila angličtina, a tak se pustil do vášnivého klení ve svém rodném jazyce.

„Tak to by stačilo,“ přerušil ho strážník. „Laskavě odstupte. Vlak právě odjíždí.“

Mávla vlaječka a zazněl hvizd. S neochotným trhnutím se vlak pohnul ze stanice.

George setrval na své pozorovatelně, dokud nebyli z dosahu nástupiště. Pak zastrčil hlavu dovnitř, zvedl kufr a vyhodil ho na polici.

„Už je to dobré. Můžete ven,“ prohlásil konejšivě.

Dívka vylezla.

„No tedy!“ zajíkla se. „Jak jen vám můžu poděkovat?“

„To nic nebylo. Ujišťuji vás, že mi bylo potěšením,“ opáčil George nonšalantně.

Konejšivě se na ni usmál. V očích se jí objevil maličko zmatený pohled. Zdálo se, že postrádá něco, na co byla zvyklá. V tu chvíli zachytila svůj obraz v úzkém okénku na protější straně a upřímně vyjekla.

Ať už to uklízeči vagónů dělají, či ne, dá se s úspěchem pochybovat, že by pod sedadly zametali každý den. Alespoň tedy vše svědčilo proti tomu, ale možná že každá částečka špíny směřovala právě tam jako ptáček do hnízda. George měl sotva čas všimnout si zevnějšku té dívky, tak náhlý byl její vpád a tak krátká chvíle, než zalezla do svého úkrytu, ale dozajista to byla elegantní a dobře oblečená mladá žena, kdo zmizel pod sedadlem.

Teď měla svůj červený klobouček zkrabacený a promáčknutý a tvář jí hyzdily dlouhé špinavé šmouhy.

„Panebože!“ vyjekla dívka.

Zašmátrala po kabelce. George, s taktem pravého džentlmena, upřeně zíral z okna a kochal se ulicemi Londýna na jih od Temže.

„Jak vám jen můžu poděkovat?“ zeptala se dívka znovu.

George to vzal jako náznak, že konverzace může znovu pokračovat, a tak odvrátil pohled od okna a znovu zdvořile odmítl díky, ovšem tentokrát podstatně vřeleji.

Ta dívka byla překrásná. Ještě nikdy v životě jsem tak líbezné děvče neviděl, říkal si George v duchu. Začal se chovat ještě o poznání královštěji.

„Myslím, že to od vás bylo prostě úžasné,“ prohlásila dívka nadšeně.

„Ale vůbec ne. Byla to ta nejjednodušší věc na světě. Velice mě těšilo, že jsem mohl být k užitku,“ zamumlal George.

„Bylo to úžasné,“ opakovala důrazně.

Je nepochybně potěšující, když vám ta nejlíbeznější dívka, jaká se vám kdy podívala do očí, říká, že jste úžasný. George si to užíval, jak jen to šlo.

Pak nastalo poněkud tíživé ticho. Dívce podle všeho došlo, že se od ní očekává nějaké vysvětlení. Trochu se začervenala.

„Trapné na tom všem je,“ začala nervózně, „že to bohužel nemůžu vysvětlit.“

Podívala se na něj s žalostnou nejistotou.

„Vy to nemůžete vysvětlit?“

„Ne.“

„Tak to je naprosto úžasné!“ prohlásil George Rowland nadšeně.

„Co prosím?“

„Řekl jsem: ‚Tak to je naprosto úžasné.‘ Přesně jako v jedné z těch knížek, co vás udrží vzhůru celou noc.

Hrdinka vždycky v první kapitole říká: ‚Nemůžu to vysvětlit.‘ Nakonec to samozřejmě vysvětlí, a nikdy nemá žádný skutečný důvod, proč by to nemohla udělat hned na začátku — až na to, že by pak pokazila povídku. Nemůžu vyjádřit, jak mě těší, že jsem se zapletl do skutečné záhady — ani jsem nevěděl, že něco takového existuje. Doufám, že to má něco společného s tajnými dokumenty nezměrné důležitosti a Balkánským expresem. Zbožňuju Balkánský expres.“

Dívka na něj zírala rozšířenýma očima plnýma podezření.

„Proč jste zmínil právě Balkánský expres?“ zeptala se příkře.

„Doufám, že jsem nebyl příliš indiskrétní,“ dodal spěšně George. „Váš strýc jím patrně cestoval.“

„Můj strýc —“ odmlčela se a pak začala znovu: „Můj strýc —“

„No to se ví,“ přisvědčil George chápavě. „Sám mám také strýce. Nikdo by neměl být zodpovědný za svého strýce. Příroda si s námi občas zahraje — alespoň tak se na to dívám já.“

Dívka se náhle rozesmála. Když promluvila, George v jejím hlase rozpoznal lehký cizí přízvuk. Zpočátku ji považoval za Angličanku.

„Jste skutečně neobvyklá a osvěžující osobnost, pane —“

„Rowland. Pro přátele George.“

„Já se jmenuju Elizabeth —“

Náhle se zarazila.

„Mám rád jméno Elizabeth,“ prohlásil George, aby zakryl její momentální zmatek. „Doufám, že vám neříkají Bessie nebo podobně příšerně?“

Dívka zavrtěla hlavou.

„No,“ pokračoval George, „když se teď navzájem známe, měli bychom se raděj dát do díla. Když se postavíte, Elizabeth, opráším vám na zádech kabát.“

Elizabeth poslušně vstala a George dostál svému slovu.

„Děkuji, pane Rowlande.“

„Georgi. Pro přátele vždycky George, to si pamatujte. Nemůžete si jen tak přijít do mého krásného prázdného kupé, skulit se pod sedadlo, přimět mě lhát svému strýci a pak odmítnout být má přítelkyně, nebo snad ano?“

„Děkuji, Georgi.“

„To je lepší.“

„Vypadám teď už jakžtakž slušně?“ zeptala se Elizabeth a snažila se přitom podívat přes levé rameno.

„Vypadáte — páni! Vypadáte — vypadáte dobře,“ krotil se George.

„Víte, stalo se to všechno moc naráz,“ vysvětlovala dívka.

„To asi muselo.“

„Viděl nás v taxíku, tak jsem tedy prostě zapadla na nádraží, ale věděla jsem, že je těsně za mnou. Mimochodem, kam vlastně tenhle vlak jede?“

„Do Rowlandova Hradu,“ prohlásil George neochvějně.

Dívka se zatvářila zmateně.

„Do Rowlandova Hradu?“

„Samozřejmě ne hned, to až po notné dávce zastavování a pomalého kodrcání, ale jsem přesvědčen, že tam budeme do půlnoci. Stará Jihozápadní je velice spolehlivá trať — jede se sice pomalu, ale jistě — a jsem si jistý, že Jižní železniční společnost se bude držet svých starých tradic.“

„Já ale nevím, jestli chci jet do Rowlandova Hradu,“ odpověděla Elizabeth pochybovačně.

„To jste mě ranila. Je to rozkošný kout.“

„A vy jste tam už někdy byl?“

„To přímo ne. Ovšem je tu spousta jiných míst, kam můžete jet, jestli se vám Rowlandův Hrad nelíbí. Například Woking, Weybridge a Wimbledon. Tenhle vlak určitě v jednom z nich zastaví.“

„Aha,“ opáčila dívka. „Ano, můžu tam vystoupit a možná se vrátit do Londýna autem. Myslím, že to bude nejlepší plán.“

Ještě než domluvila, vlak začal zpomalovat. Pan Rowland na ni hleděl prosebnýma očima.

„Jestli můžu něco udělat —“

„Ne, vážně. Už jste toho udělal dost.“

Nastalo ticho a pak ze sebe dívka náhle vyrazila:

„Já — přála bych si, abych to mohla vysvětlit. Já —“

„Proboha nedělejte to! To by všechno pokazilo. Ale podívejte, opravdu není nic, co bych mohl udělat? Převézt tajné dokumenty do Vídně — nebo něco takového? Vždycky se najdou nějaké tajné dokumenty. Jenom mi dejte šanci.“

Vlak zastavil a Elizabeth rychle vyskočila na nástupiště. Pak se otočila a skrz okno se ho zeptala.

„Myslíte to vážně? Opravdu byste pro nás — pro mě — něco udělal?“

„Pro vás bych udělal cokoli na světě, Elizabeth.“

„I když vám nemůžu říct žádný důvod?“

„K čertu s mizernými důvody!“

„I kdyby to bylo — nebezpečné?“

„Čím nebezpečnější, tím lepší.“

Na chvilku zaváhala a pak to vypadalo, že se rozhodla.

„Vykloňte se z okna. Podívejte se na nástupiště, ale jako byste se na něj vlastně ani nedíval.“ Pan Rowland se snažil tomu poněkud obtížnému doporučení vyhovět. „Vidíte toho muže, který právě nastupuje — toho s tmavou bradkou a světlým pláštěm? Jděte za ním, sledujte, co dělá a kam jde.“

„A to je všechno?“ zeptal se pan Rowland. „A co s tím mám —“

Přerušila ho.

„Další instrukce vám zašleme. Sledujte ho — a hlídejte tohle.“ Do ruky mu strčila malý zapečetěný balíček. „Chraňte to i za cenu svého života. Je to klíč ke všemu.“

Vlak pokračoval v jízdě. Pan Rowland se dál díval z okna a sledoval Elizabethinu vysokou, půvabnou postavu, jak si razí cestu přes nástupiště. V ruce svíral malý zapečetěný balíček.

Zbytek cesty byl monotónní a obešel se bez událostí. Byl to osobní vlak, takže zastavoval všude. Na každé stanici se Georgova hlava vymrštila z okna pro případ, že by jeho člověk chtěl vystoupit. Když to občas vypadalo, že čekání ve stanici bude delší, procházel se po nástupišti sem a tam a ujišťoval se, že tam ten muž stále ještě je.

Konečnou stanicí vlaku byl Portsmouth, a tam také cestující s černou bradkou vystoupil. Namířil si to do druhořadého hotýlku a rezervoval si tam pokoj. Pan Rowland si též zamluvil pokoj.

Oba pokoje byly na stejné chodbě, ob dvoje dveře vedle sebe. Tohle uspořádání Georgovi připadalo uspokojivé. V umění sledování byl naprostým nováčkem, ale toužil si vést dobře a ospravedlnit Elizabethinu důvěru v jeho osobu.

Při večeři dostal George stůl nedaleko objektu svého zájmu. Místnost byla plná a většinu strávníků pokládal George za obchodní cestující, tiché a spořádané lidi, kteří s chutí pojídali své jídlo. Zvlášť si všiml jen jediného člověka — malého mužíka se zrzavými vlasy a knírkem, jehož úbor trochu připomínal jezdecký. Zdálo se, že jeho George zajímá též, a když se večeře chýlila ke konci, pozval ho na drink a partii kulečníku. Ovšem George právě postřehl, že si muž s černou bradkou obléká svrchník a nasazuje klobouk, a tak zdvořile odmítl. Za minutku už byl na ulici a dostalo se mu možnosti proniknout hlouběji do obtížného umění sledování. Pronásledování bylo dlouhé a únavné — a nakonec to vypadalo, že k ničemu nevede. Muž se asi čtyři míle proplétal ulicemi Portsmouthu, pak se vrátil do hotelu, s Georgem stále v patách. Toho přepadla nezřetelná pochybnost. Bylo možné, že muž o jeho přítomnosti věděl? Právě stál v hale a uvažoval o této možnosti, když někdo rozrazil venkovní dveře a dovnitř vešel onen malý zrzek. I on byl zjevně venku na procházce.

George si najednou uvědomil, že k němu mluví vnadná slečna za recepcí.

„Pan Rowland, že? Přišli vás navštívit dva pánové. Dva cizí pánové. Jsou v salonku na konci chodby.“

Poněkud udivený George vyhledal zmíněnou místnost. Dva muži, kteří v ní seděli, povstali a pečlivě se uklonili.

„Pan Rowland? Nepochybuji, pane, že uhodnete, kdo jsme.“

George přejížděl pohledem z jednoho na druhého. Mluvil ten starší, šedovlasý nabubřelý džentlmen hovořící vynikající angličtinou. Ten druhý byl vysoký, poněkud uhrovitý, blonďatý, germánsky vyhlížející mladík, jemuž divoce zakaboněný výraz, který mu momentálně ulpíval na tváři, na přitažlivosti rozhodně nepřidával.

Georgovi se poněkud ulevilo, když zjistil, že ani jedním z jeho návštěvníků není onen postarší džentlmen, se kterým se setkal na nádraží Waterloo, a tak nasadil to nejuhlazenější chování.

„Prosím, posaďte se, pánové. Jsem šťasten, že jsem se s vámi mohl seznámit. Smím vám nabídnout něco k pití?“

Starší z mužů zvedl na protest ruku.

„Děkujeme, lorde Rowlande, ale nám ne. Zdržíme se jenom chviličku — jen tak dlouho, než nám odpovíte na jednu otázku.“

„Je od vás milé, že mě berete mezi aristokracii,“ opáčil George. „A je mi líto, že si nedáte nic k pití. Jak že zní ta veledůležitá otázka?“

„Lorde Rowlande, z Londýna jste odejel ve společnosti jisté dámy. Přijel jste ale sám. Kde je ta dáma?“

George se postavil.

„Obávám se, že jsem nerozuměl otázce,“ prohlásil chladně a dělal, co mohl, aby to znělo jako od nějakého románového hrdiny. „Nicméně je mi ctí popřát vám dobrý večer, pánové.“

„Však vy rozumíte. Rozumíte tomu moc dobře,“ vykřikl najednou mladší z mužů. „Co jste s Alexou udělal?“

„Uklidněte se, pane,“ mumlal ten druhý. „Prosím vás, uklidněte se.“

„Ujišťuji vás,“ ohradil se George, „že žádnou dámu toho jména neznám. To musí být nějaký omyl.“

Starší muž si ho pozorně prohlížel.

„To je jen těžko možné,“ odtušil odměřeně. „Dovolil jsem si nahlédnout do hotelové knihy. Zapsal jste se jako pan G. Rowland z Rowlandova Hradu.“

George byl nucen se začervenat.

„To je — můj malý vtípek,“ vysvětloval chabě.

„A poněkud ubohý trik. No tak, nebudeme chodit dlouho kolem horké kaše. Kde je Její Výsost?“

„Jestli myslíte Elizabeth —“

Mladík opět nenávistně vyštěkl: „Vy nestoudný spratku! Mluvit o ní takhle.“

„Jak sám velice dobře víte,“ pronesl ten druhý pomalu, „mám na mysli velkovévodkyni Anastasii Sophii Alexandru Marii Helenu Olgu Elizabeth Katonskou.“

Aha,“ odtušil pan Rowland bezradně.

Pokusil se vybavit si všechno, co kdy o Katonii věděl. Pokud si vzpomínal, bylo to nějaké malé království na Balkáně, a měl dojem, že si vybavuje cosi o revoluci, která tam proběhla. S nejvyšším úsilím se vzpamatoval.

„Zjevně myslíme tu samou osobu,“ prohlásil vesele, „jenomže já jí říkám Elizabeth.“

„Tohle mi zaplatíte,“ zavrčel mladší z mužů. „Budeme se bít.“

„Bít se?“

„V souboji.“

„V souboji se zásadně nebiji,“ odvětil pan Rowland neústupně.

„Proč ne?“ naléhal ten druhý nepříjemně.

„Bojím se, že bych přišel ke zranění.“

„Aha! Tak takhle to je. V tom případě vám alespoň zakroutím nosem.“

Mladík se na George zuřivě vrhl. Těžko říct, co přesně se v tu chvíli stalo, ale jeho tělo opsalo ve vzduchu půlkruh a s mohutným žuchnu tím dopadlo na podlahu. Mladík se omámeně sbíral na nohy. Pan Rowland se na něj mile usmíval.

„Jak jsem říkal,“ poznamenal, „vždycky jsem se bál, že přijdu ke zranění. Tak jsem považoval za dobré naučit se džiu-džitsu.“

Na chvíli nastalo ticho. Oba cizinci si přívětivě vyhlížejícího mladého muže pochybovačně prohlíželi, jako kdyby náhle přišli na to, že za jeho příjemným, nenuceným vystupováním číhají jisté nebezpečné vlastnosti. Mladší Germán byl bílý vzteky.

„Toho budete litovat,“ zasyčel.

Starší z mužů si zachoval důstojnost.

„Je to vaše poslední slovo, lorde Rowlande? Odmítáte nám sdělit místo pobytu Její Výsosti?“

„Já ho sám neznám.“

„Těžko můžete očekávat, že tomu budu věřit.“

„Obávám se, že máte poněkud nedůvěřivou povahu, pane.“

Ten druhý pouze potřásl hlavou a zamumlal: „Tohle ještě není konec. Ještě o nás uslyšíte.“ A s tím se oba odebrali k odchodu.

George si přejel rukou po čele. Události se kupily v matoucím tempu. Byl evidentně zapletený do evropského skandálu první třídy.

„Mohlo by to znamenat i další válku,“ říkal si George optimisticky, jak tak pátral kolem sebe, jestli neuvidí, co se stalo s mužem s černou bradkou.

Ke své velké úlevě ho objevil, jak sedí v koutě společenské místnosti. George se posadil do jiného kouta. Zhruba tak za tři minuty se muž s černou bradkou zvedl a odebral se nahoru na kutě. George ho následoval — viděl, jak vchází do svého pokoje a zavírá dveře. George zhluboka vydechl úlevou.

„Potřebuju se v noci vyspat,“ zamumlal. „Moc to potřebuju.“

Pak ho zasáhla strašlivá myšlenka. Co když ten muž s černou bradkou zjistil, že ho George stopuje? Co když má v noci proklouznout, zatímco George sám bude spát spánkem spravedlivých? Po několikaminutovém rozvažování přišel pan Rowland na způsob, jak si s touhle obtíží poradit. Rozpáral jednu ze svých ponožek, až získal dostatečně dlouhé vlákno neutrální barvy, pak se potichu vyplížil ze svého pokoje, útržkem poštovní známky přilepil jeden konec vlákna ke vzdálenější straně dveří sledovaného a pak vlnu vedl přes dveře až do svého pokoje. Tam na konec vlákna zavěsil malý stříbrný zvoneček — pozůstatek včerejší zábavy. Přehlédl svůj výtvor s notnou dávkou uspokojení. Pokud se muž s černou bradkou pokusí opustit pokoj, George okamžitě varuje zacinkání zvonečku.

Když se George takto vypořádal se svým úkolem, už neztrácel čas a hupnul do postele. Balíček si pečlivě uložil pod polštář. Přitom se na chvilku zahloubal. Jeho myšlenky se daly přeložit zhruba takto:

„Anastasie Sophie Marie Alexandra Olga Elizabeth. Sakryš, na jednu jsem zapomněl. Ale zajímalo by mě —“

Nemohl hned usnout, trápilo ho, že nedokázal celou situaci pochopit. O co vlastně šlo? Jaké bylo spojení mezi velkovévodkyní, zapečetěným balíčkem a mužem s černou bradkou? Před čím to velkovévodkyně prchala? Věděli ti cizinci, že má u sebe ten zapečetěný balíček? Co v něm asi tak mohlo být?“

Jak tak o tom přemítal, roztrpčený vědomím, že není řešení o nic blíž, pan Rowland usnul.

Vzbudilo ho slabé zacinkání zvonečku. Ne že by byl z těch, co se probudí a hned jsou schopni činu, trvalo mu tak minutu a půl, než pochopil, co se děje. Pak vyskočil, narazil si papuče, s nejvyšší opatrností otevřel dveře a vyklouzl na chodbu. Nezřetelný, pohybující se stín na opačném konci chodby mu napověděl, kudy se jeho člověk dal. Tak nehlučně, jak jen to šlo, se pan Rowland vydal po stopě. Právě včas, aby uviděl, jak muž s černou bradkou mizí v koupelně. To byla záhada, zvlášť proto, že jedna koupelna byla přímo naproti mužově pokoji. George se přisunul ke dveřím, které zůstaly pootevřené, a nakukoval štěrbinou dovnitř. Muž klečel vedle vany a cosi kutil se soklem umístěným přímo za ní. Zůstal tam asi pět minut, pak vstal a George prozíravě zatroubil na ústup. Z bezpečného úkrytu za dveřmi svého pokoje sledoval, jak ten druhý prošel kolem a vešel zase zpátky k sobě.

„Dobře,“ řekl si George. „Záhada koupelny se vyšetří zítra ráno.“

Vlezl si do postele a rukou vklouzl pod polštář, aby se ujistil, že tam drahocenný balíček stále je. Za minutku už v panice odhazoval ložní prádlo. Balíček byl pryč!

Nazítří ráno pojídal smutný a zkroušený George slaninu s vejci. Zklamal Elizabeth. Dovolil, aby mu sebrali drahocenný balíček, který mu svěřila do opatrování, a „Záhada koupelny“ to ani v nejmenším nemohla vyrovnat.

Po snídani se odebral zase nahoru. Na chodbě stála pokojská a tvářila se zmateně.

„Děje se něco, má milá?“ promluvil na ni George laskavě.

„Jde o tadytoho pána, pane. Chtěl, abych ho vzbudila v půl deváté, ale vůbec neodpovídá a dveře jsou zamčené.“

„Ale neříkejte,“ George na to.

Jemu samotnému ovšem v hrudi narůstal tísnivý neklid. Spěšně zamířil do svého pokoje. Ale ať už snoval jakékoli plány, šly okamžitě stranou díky tomu nejneočekávanějšímu pohledu. Na toaletním stolku ležel balíček, který mu včera v noci ukradli!

George ho zvedl a začal zkoumat. Ano, byl to nepochybně on. Jenomže pečeti byly zlomené. Po chvilkovém váhání ho rozbalil. Jestli jeho obsah už viděli jiní, nebyl důvod, aby se nemohl podívat sám. A kromě toho tu byla možnost, že byl obsah ukraden. Pod balicím papírem se objevila kartónová krabička, jakou používají zlatníci. George ji otevřel. Uvnitř, na vatovém polštářku, spočíval jednoduchý zlatý snubní prsten.

Zvedl ho a začal ho zkoumat. Uvnitř nebyl žádný nápis — nic, co by ho odlišovalo od jiných snubních prstýnků. George zaúpěl a chytil se za hlavu.

„Blázním,“ mumlal si pro sebe. „Tak je to. Začínám prostě bláznit. Tohle přece vůbec nedává smysl.“

Najednou si vzpomněl, co mu říkala pokojská, a v tu chvíli si všiml, že zvenku je pod oknem široká římsa. Ne že by takovéhle věci zkoušel běžně, ale byl natolik zachvácen zvědavostí a vztekem, že měl momentálně sklon brát obtíže na lehkou váhu. Vyhoupl se na okenní parapet. O několik vteřin později už nakukoval do okna pokoje, ve kterém se ubytoval muž s černou bradkou. Okno bylo otevřené a pokoj prázdný. O kousek dál stálo požární schodiště. Bylo zjevné, jak objekt jeho zájmu zmizel.

George vskočil oknem dovnitř. Věci nepřítomného muže byly stále ještě rozházené kolem. Možná mezi nimi bude nějaká stopa, která do Georgova zmatku vrhne trochu světla. Pátrání začal obsahem ošumělé torny.

Pak mu hledání narušil nějaký zvuk — velice neznatelný, avšak nepochybně vycházející z této místnosti. Georgovi padl zrak na velkou skříň. Vmžiku byl u ní a s trhnutím otevřel dveře. V tu chvíli z ní vyskočil nějaký muž, a už se válel na zemi v Georgově sevření. A nebyl to vůbec chabý soupeř. Všechny speciální triky nebyly Georgovi moc platné. Až po dlouhé chvíli od sebe odpadli naprostým vyčerpáním a George v ten moment poprvé uviděl, kdo jeho sok vlastně je. Byl to ten mužík se zrzavým knírkem.

„Kdo sakra jste?“ vyjel na něj George.

Místo odpovědi vytáhl ten druhý vizitku a podal mu ji. George ji přečetl nahlas.

„Detektiv inspektor Jarrold, Scotland Yard.“

„Přesně tak, pane. A udělal byste dobře, kdybyste mi vypověděl všechno, co o téhle záležitosti víte.“

„To bych asi měl, že?“ opáčil George zamyšleně. „Víte, inspektore, věřím, že máte pravdu. Mohli bychom se jenom přesunout na nějaké příjemnější místo?“

V tichém koutku baru si George vylil duši. Inspektor Jarrold účastně naslouchal.

„Jak jste už říkal, pane, velice matoucí,“ poznamenal, když George skončil. „Je toho spousta, čemu sám nemůžu přijít na kloub, ale jednu nebo dvě věci vám objasnit mohu. Hledal jsem tady Mardenberga (vašeho přítele s černou bradkou), a když jste se tu objevil vy a sledoval ho tak, jak jste to dělal, vyvolalo to ve mně podezření. Nedokázal jsem si vás zařadit. Když jste včera v noci vyšel z pokoje, vklouzl jsem tam a byl jsem to já, kdo zpod vašeho polštáře vytáhl ten balíček. Jakmile jsem ho otevřel a zjistil, že v něm není to, co jsem čekal, využil jsem první příležitosti, abych ho vrátil do vašeho pokoje.“

„Tím se všechno trochu vysvětluje,“ prohlásil George zamyšleně. „Vypadá to, že jsem ze sebe celou tu dobu dělal osla.“

„To bych neřekl, pane. Na začátečníka jste si vedl neobvykle dobře. Říkal jste, že jste dnes ráno navštívil koupelnu a vzal odtamtud to, co bylo schované za soklem?“

„Ano. Jenomže je to jenom mizerný milostný dopis,“ odtušil chmurně George. „Čert aby to spral! Neměl jsem v úmyslu strkat nos do soukromého života toho chudáka.“

„Byl byste tak laskav a ukázal mi ho, pane?“

George vytáhl z kapsy složený dopis a podal ho inspektorovi. Ten ho rozložil.

„Jak říkáte, pane, ale mám takový dojem, že kdybyste nakreslil čáru od jednoho malého i k druhému, dostal byste jiný výsledek. Nuže, pane, máte před sebou plán opevnění portsmouthského přístavu.“

„Co?“

„Ano. Už jsme toho džentlmena nějaký čas sledovali. Ale převezl nás. Na většinu špinavé práce si najal ženu.“

„Ženu?“ zeptal se George roztřeseným hlasem. „Jak se jmenovala?“

„Vystupuje pod mnoha jmény, pane. Nejvíce je známá jako Okatá Betty. Je to pozoruhodně atraktivní mladá žena.“

„Okatá — Betty,“ vypravil ze sebe George. „Děkuji vám, inspektore.“

„Promiňte, pane, ale nevypadáte moc dobře.“

„Taky mi není dobře. Je mi velice špatně. Vlastně myslím, že bych raděj měl chytit první vlak zpátky do města.“

Inspektor se podíval na hodinky.

„Obávám se, pane, že to bude osobní vlak. Měl byste radši počkat na rychlík.“

„To nevadí,“ prohlásil George chmurně. „Žádný vlak už nemůže jet pomaleji než ten, kterým jsem včera přijel sem.“

Usazený zase v kupé první třídy, pročítal George beze spěchu dnešní noviny. Najednou se napřímil a zůstal zírat na stránku před sebou.

Včera v Londýně se odehrála romantická svatba — lord Roland Gaigh, druhý syn markýze z Axminsteru, se oženil s velkovévodkyní Anastasií Katonskou. Obřad byl držen v naprosté tajnosti. Od převratu v Katonii žila velkovévodkyně se svým strýcem v Paříži. Lorda Rolanda potkala v Katonii, když vykonával funkci tajemníka na britském velvyslanectví, a od té doby se datuje jejich vztah.“

„Tedy, já jsem —“

Pan Rowland nemohl přijít na nic dostatečně silného, aby to vyjádřilo jeho pocity, a tak jen zíral do vzduchoprázdna. Vlak zastavil v nějaké staničce a do kupé vešla jakási dáma. Usadila se proti němu.

„Dobré ráno, Georgi,“ pozdravila roztomile.

„Dobré nebe!“ vykřikl George. „Elizabeth!“

Usmála se na něj. Pokud to bylo vůbec možné, byla ještě líbeznější než kdy dřív.

„Podívejte se na mě,“ vykřikl George a chytil se za hlavu. „A řekněte mi, proboha: jste velkovévodkyně Anastasia, nebo Okatá Betty?“

Zůstala na něj zírat.

„Ani jedno. Jsem Elizabeth Gaighová. Teď už vám můžu všechno říct. A taky se musím omluvit. Víte, Roland (to je můj bratr) byl vždycky do Alexy zamilovaný —“

„Tím myslíte velkovévodkyni?“

„Ano, tak jí říká rodina. No, jak už jsem řekla, Roland byl do ní vždycky zamilovaný a ona do něj. Pak přišla ta revoluce a Alexa se odstěhovala do Paříže. Právě se to chystali nějak vyřešit, když se přihnal kancléř, starý Stürm, a trval na tom, že Alexu musejí odvléct a donutit ji provdat se za prince Karla, jejího bratránka, takového ohavného poďobance —“

„Hádám, že jsem se s ním potkal,“ poznamenal George.

„Kterého ona prostě nemůže vystát. A starý princ Usrik, její strýc, jí zakázal se s Rolandem dál vídat. Tak utekla do Londýna, já jsem za ní přijela a spolu jsme pak zatelegrafovaly Rolandovi, který byl zrovna ve Skotsku. A přesně na poslední chvíli, když jsme jeli taxíkem na matriku, koho jsme museli potkat v dalším taxíku přímo tváří v tvář — starého prince Usrika. Samozřejmě nás sledoval a my už jsme pomalu nevěděli, co máme dělat, protože on by nám jednak udělal strašlivou scénu a koneckonců, je to její poručník. A pak jsem dostala ten geniální nápad, že si vyměníme role. V těchhle dnech stejně z děvčete není vidět o moc víc než špička nosu, a tak jsem si nasadila Alexin červený klobouček, zabalila se do jejího hnědého kabátu a ona si zase vzala můj šedý. Řekli jsme taxikáři, aby jel k nádraží Waterloo a já jsem tam rychle vyskočila a hnala se na nástupiště. Starý Usrik pěkně sledoval červený klobouček a ani nepomyslel na zbylé osazenstvo taxíku, které se choulilo uvnitř, ale samozřejmě kdyby uviděl můj obličej, byl by všemu konec. A tak jsem prostě zapadla do vašeho kupé a vydala se vám na milost.“

„Tohle chápu celkem dobře,“ prohlásil George. „Jde spíš o ten zbytek.“

„Já vím. A za ten se vám taky musím omluvit. Doufám jenom, že se nebudete moc zlobit. Víte, tvářil jste se tak dychtivě po skutečné záhadě — jako v knížkách — že jsem prostě nemohla odolat pokušení. Vybrala jsem si na nástupišti celkem zlověstně vypadajícího člověka a řekla vám, abyste ho sledoval. A pak jsem vám strčila ten balíček.“

„Ve kterém byl snubní prstýnek.“

„Ano. Koupily jsme ho s Alexou, protože Roland měl přijet ze Skotska až těsně před svatbou. A samozřejmě jsem věděla, že v době, kdy se dostanu zpátky do Londýna, už ho nebudou potřebovat — budou muset použít kroužek od záclon nebo tak něco.“

„Aha,“ prohlásil George. „Je to jako se vším — jednoduché, když víte, o co jde! Dovolíte, Elizabeth?“

Svlékl jí levou rukavičku a při pohledu na obnažený prsteník vydechl úlevou.

„Takhle je to dobré,“ poznamenal. „Takže nakonec ten prsten nepřijde nazmar.“

„Božínku!“ vykřikla Elizabeth, „Ale vždyť já o vás vůbec nic nevím.“

„Už víte, jaký jsem roztomilý,“ opáčil George.

„A mimochodem, tak mě napadá, jste zajisté lady Elizabeth Gaighová?“

„Ale Georgi, jste snad takový snob?“

„No, vlastně spíš jsem. Můj nejlepší sen byl ten, kde si ode mě král Jiří půjčil půlkorunu, abych ho určitě o víkendu navštívil. Ale myslel jsem hlavně na svého strýčka — toho, který mě vyhodil. Ten je příšerný snob. Když se dozví, že si vás budu brát, a získáme tak do rodiny titul, udělá ze mě určitě hned společníka!“

„Páni, Georgi, je hodně bohatý?“

„Elizabeth, jste snad tak chtivá peněz?“

„Velice. Zbožňuju utrácení. Ale myslela jsem hlavně na tatínka. Pět dcer, jedna hezčí než druhá a samá modrá krev — touží už jen po bohatém zeti.“

„Hm,“ odtušil George. „Tohle bude jedno z těch manželství ustavených v nebi a potvrzených tady na zemi. Mohli bychom žít v Rowlandově Hradu? Se ženou jako vy ze mě určitě udělají starostu. Bože, Elizabeth, miláčku, je to nejspíš proti všem společenským pravidlům, ale já tě prostě musím políbit!“

Píseň o šestipenci

Sir Edward Palliser, královský soudní rada, bydlel v Queen Anne’s Close č. 9. Queen Anne’s Close je slepá ulice. V samém srdci Westminsteru si dokázala uchovat klidnou, starosvětskou atmosféru, velice vzdálenou ruchu dvacátého století. To siru Edwardu Palliserovi skvěle vyhovovalo.

Sir Edward býval svého času nejvýznamnějším obhájcem ve věcech trestního práva a nyní, když už u soudu nepracoval, se těšil svou skutečně skvostnou sbírkou kriminologické literatury. Byl rovněž autorem svazku Vzpomínek na pozoruhodné zločince.

Toho večera seděl sir Edward před svou knihovnou, usrkával ze šálku té nejvybranější černé kávy a kroutil hlavou nad jedním Lombrosovým dílem. Tak důmyslné teorie, a tak naprosto překonané.

Téměř nehlučně se otevřely dveře a přes tlustý, huňatý koberec se k němu blížil jeho dokonale vycvičený sluha s diskrétním šepotem:

„Chtěla by se s vámi setkat nějaká mladá dáma, pane.“

„Mladá dáma?“

Sira Edwarda to překvapilo. Něco takového dosti vybočovalo z obvyklého běhu událostí. Pak ho napadlo, že by to mohla být jeho neteř Ethel — ne, v tom případě by mu to Armour řekl.

Opatrně se začal vyptávat.

„Ta dáma vám nesdělila své jméno?“

„Ne, pane, ale říkala, že si je celkem jistá, že ji budete chtít vidět.“

„Tak ji uveďte,“ opáčil sir Edward Palliser. Pociťoval příjemnou zvědavost.

Objevila se vysoká, tmavovlasá, asi třicetiletá dívka v padnoucím černém kabátě a sukni a s malou černou čapkou na hlavě. Přistoupila k siru Edwardovi s napřaženou rukou a nedočkavým výrazem na tváři. Armour se vzdálil a nehlučně za sebou zavřel dveře.

„Sire Edwarde — poznáváte mě, že? Jsem Magdalen Vaughanová.“

„Ale samozřejmě,“ stiskl vřele nabízenou ruku.

Teď už si na ni vzpomínal celkem dobře. Ta cesta domů z Ameriky na Siluriku! To líbezné dítě — protože ona tehdy byla jen o málo víc než dítě. Zamiloval se do ní, jak si vzpomínal, tím rozvážným způsobem postaršího světáka. Byla tak rozkošně mladá — tak dychtivá — tak plná obdivu a úcty k hrdinství — přímo předurčená k tomu, aby upoutala srdce muže, kterému táhne na šedesátku. Ta vzpomínka stisku jeho ruky ještě dodala na vřelosti.

„To je od vás opravdu velice milé. Posaďte se, prosím.“ Přisunul jí křeslo, nenucené konverzoval a celou dobu přitom přemýšlel, proč vlastně přišla. Když nakonec ten proud nezávazné konverzace přerušil, nastalo ticho.

Rukama sevřela opěradlo židle a pak je zase uvolnila, navlhčila si rty. Najednou spustila — bez okolků.

„Sire Edwarde — musíte mi pomoct.“

Překvapilo ho to, a tak mechanicky zamumlal:

„Ano?“

Pokračovala ještě naléhavěji:

„Říkal jste, že kdybych někdy potřebovala pomoct — že kdybyste pro mě cokoli na světě mohl udělat — že to uděláte.“

Ano, opravdu to řekl. Byla to taková větička, která se říká — zvlášť ve chvíli loučení. Vzpomínal si, jak se mu při tom zlomil hlas — jak si pozvedl její ruku ke rtům.

„Kdybych mohl cokoli udělat — pamatujte si, že to myslím vážně…“

Ano, takové věci se říkají… Ale velice, velice zřídka se po člověku chce, aby svá slova splnil! A rozhodně ne po — kolika? — devíti nebo deseti letech. Rychle ji přelétl pohledem — byla to stále velice hezká dívka, ale ztratila už to, co ho na ní tak okouzlovalo — pel svěžího, nedotčeného mládí. Možná teď měla zajímavější tvář — mladší muž by si to možná myslel — ale sir Edward byl nyní na hony vzdálen onomu návalu vroucích citů, které ho zaplavily na konci plavby přes Atlantik.

Nasadil obezřetnou tvář právníka a poněkud spěšně prohlásil: „To rozhodně, má milá mladá dámo. S radostí udělám, co bude v mých silách — i když pochybuji, že bych v současnosti mohl být někomu ještě co platný.“

Jestli si připravoval cestu k ústupu, Magdalen Vaughanová si toho nevšimla. Byla ten typ, který dokáže v jednu chvíli vnímat pouze jedinou věc, a v tomto okamžiku vnímala jen svou nouzi. Brala to tak, že sir Edward je ochoten jí pomoci.

„Ocitli jsme se ve strašlivé šlamastyce, sire Edwarde.“

„Ocitli? Jste snad vdaná?“

„Ne — myslela jsem tím sebe a svého bratra. A ano… také Williama a Emily, těch se to také týká. Ale musím to nejdřív vysvětlit. Mám — měla jsem tetu — slečnu Crabtreeovou. Možná jste o ní četl v novinách. Bylo to strašné. Je mrtvá — zavraždili ji.“

„Ach bože!“ Siru Edwardovi přes tvář přeběhla stopa zájmu. „Asi před měsícem, že?“

Dívka přikývla.

„Spíš o něco míň — před třemi týdny.“

„Ano, vzpomínám si. Udeřili ji do hlavy v jejím vlastním domě. A toho, co to udělal, ještě nechytili.“

Magdalen Vaughanová znovu přikývla.

„Toho člověka nechytili — a nevěřím, že ho kdy chytí. Víte — možná nemají koho chytit.“

„Co?“

„Ano — je to příšerné. Do novin se o tom nic nedostalo, ale tohle si policie myslí. Oni vědí, že toho večera do domu nikdo nevešel.“

„Chcete říct —?“

„Že je to jeden z nás čtyř. Musí být. Nevědí kdo — a my to taky nevíme. Nevíme to. A tak tam každý den sedíme, po očku se díváme jeden na druhého a přemýšlíme. Bože! Kdyby to tak mohl být někdo zvenčí — ale připadá nám, že to není možné…“

Sir Edward na ni zíral s rostoucím zaujetím.

„Chcete říct, že členové rodiny jsou podezřelí?“

„Ano, tak jsem to myslela. Policie to tak ale samozřejmě neřekla. Byli docela zdvořilí a chovali se hezky. Jenže prohledali dům, všechny nás vyslechli a Marthu vyslýchali pořád dokola… A protože nevědí, kdo to byl, drží se zpátky. Já jsem tak vyděšená — tak strašně vyděšená.

„Mé milé dítě, ale no tak, teď určitě přeháníte.“

„Nepřeháním. Je to jeden z nás čtyř — musí být.“

„Kdo jsou ti čtyři, o kterých mluvíte?“

Magdalen se narovnala a začala mluvit trochu klidněji.

„Jsem to já a Matthew. Teta Lily byla naše prateta — byla to sestra mé babičky. Bydleli jsme u ní od svých čtrnácti let (my jsme totiž dvojčata). Pak tady je William Crabtree. Byl to její synovec — syn jejího bratra. Bydlel tam taky, se svou ženou Emily.“

„Ona je podporovala?“

„Víceméně. On má trochu vlastních peněz, ale není zdráv a nemůže pracovat. Je to takový tichý, zasněný typ. Jsem si jistá, že by nemohl — bože! — je ode mě příšerné, že na to vůbec myslím!“

„Stále ještě ani zdaleka situaci nechápu. Možná byste mi mohla zběžně přiblížit fakta — jestli vás to příliš nerozrušuje.“

„Ale jistěže ne! — Chci vám to říct. A vidím to v hlavě pořád docela jasně — strašlivě jasně. Chápejte, posvačili jsme a všichni jsme se rozešli za svými vlastními záležitostmi. Já jsem cosi šila. Matthew psal na stroji nějaký článek — víte, zabývá se trochu novinařinou. William se obíral svými známkami. Emily dolů na čaj vůbec nesešla. Vzala si prášek proti bolení hlavy a odpočívala. Takže jsme byli všichni zabraní do svých záležitostí. A když šla Martha v půl osmé prostřít k večeři, teta Lily byla — mrtvá. Hlavu měla — ach bože, je to tak strašné! — celou rozbitou.“

„Zbraň se našla, že?“

„Ano, bylo to masivní těžítko na papír, které vždycky leželo na stolku u dveří. Policie ho zkoumala kvůli otiskům prstů, ale žádné tam nebyly. Bylo do čista utřené.“

„A vaše první podezření?“

„Samozřejmě jsme si mysleli, že to byl zloděj. Dvě nebo tři zásuvky sekretáře byly vytažené, jako by v nich zloděj něco hledal. Jistěže jsme si mysleli, že to byl zloděj. A pak dorazila policie — konstatovali, že teta Lily je mrtvá přinejmenším už hodinu, a zeptali se Marthy, kdo byl v domě, a Martha řekla, že nikdo. A všechna okna byla zavřená zevnitř a nejevila žádné známky toho, že by si s nimi někdo hrál. A pak se nás začali vyptávat…“

Odmlčela se. Hruď se jí vzedmula a vyděšenýma očima úpěnlivě hledala u sira Edwarda uklidnění.

„A kdo například mohl ze smrti vaší tety něco mít?“

„To je jednoduché. Máme z toho všichni stejně. Peníze, které po sobě zanechala, se měly rozdělit rovným dílem mezi nás čtyři.“

„A kolik její pozůstalost asi činila?“

„Právník nám řekl, že po zaplacení dědické daně to bude kolem osmdesáti tisíc liber.“

Sir Edward trochu překvapeně vykulil oči.

„To už je značná suma. Předpokládám, že jste věděla, jaký má vaše teta majetek?“

Magdalen zavrtěla hlavou.

„Ne — nás všechny to dost překvapilo. Teta Lily byla vždycky na peníze hrozně opatrná. Držela si jen jednu služebnou a vždycky toho spoustu namluvila o šetrnosti.“

Sir Edward zamyšleně přikývl. Magdalen se k němu trochu naklonila.

„Pomůžete mi — že mi pomůžete?“

Její slova dorazila k uším sira Edwarda jako nepříjemné vyrušení zrovna ve chvíli, kdy ho ten příběh začal zajímat sám o sobě.

„Má milá mladá dámo — co já můžu udělat? Jestli potřebujete radu dobrého právníka, můžu vám doporučit —“

Přerušila ho.

„Ale ne, nic takového nepotřebuju! Ráda bych, abyste mi pomohl vy osobně —jako přítel.“

„To je od vás velice milé, ale —“

„Musíte přijít do našeho domu. Musíte všechny vyzpovídat. Chci, abyste to viděl a sám si udělal úsudek.“

„Ale má milá —“

„Pamatujte, že jste to slíbil. Kdykoli — kdekoli — řekl jste, kdybych potřebovala pomoc…“

Dívala se mu do očí, prosebně, a přesto s důvěrou. Pocítil stud a zvláštní pohnutí. Tahle její strašlivá jistota, tahle naprostá víra v prázdný, deset let starý slib jako v něco posvátného a zavazujícího. Kolik mužů už řeklo totéž přesně stejnými slovy — bylo to skoro klišé — a jak málo z nich někdo žádal, aby ta slova splnili.

„Jsem si jistý, že existuje spousta lidí, kteří vám mohou poradit lépe než já,“ namítl dosti chabě.

„Pochopitelně mám spoustu přátel.“ (Pobavilo ho, s jakou naivní sebejistotou to řekla.) „Ale víte, nikdo z nich není tak chytrý. Ne tak jako vy. Vy už jste dřív lidi vyslýchal. A s vašimi zkušenostmi to přece musíte poznat.“

„Poznat co?“

„Jestli jsou nevinní, nebo ne.“

Trochu hořce se pro sebe usmál. Lichotilo mu, že celkem vzato to obvykle opravdu poznal! Ačkoli při mnoha příležitostech se jeho soukromý názor neshodoval s názorem poroty.

Magdalen si nervózně posunula čapku z čela, rozhlédla se po místnosti a řekla:

„Jaké je tady ticho. Nezatoužíte občas po troše hluku?“

Slepá ulička! Její slova, vyřčená jen tak nazdařbůh, ťala zcela neúmyslně do živého. Slepá ulička. Ano, ale vždycky je z ní nějaká cesta ven — cesta, kterou člověk přišel — cesta zpátky do světa… Něco se v něm pohnulo — něco z mladické impulzivnosti. Její prostá důvěra působila na nejlepší stránku jeho povahy — a okolnosti jejích potíží působily na něco jiného — na kriminologa uvnitř něj. Chtěl vidět ty lidi, o kterých mluvila. Chtěl si utvořit vlastní úsudek.

„Jestli jste opravdu přesvědčená, že vám mohu být k užitku… Ale mějte na paměti, že nic nezaručuju,“ řekl.

Očekával, že ji zaplaví vlna nadšení, ale přijala to velice klidně.

„Věděla jsem, že to uděláte. Vždycky jsem na vás myslela jako na skutečného přítele. Půjdete se mnou hned?“

„Ne. Myslím, že bude lepší, když vás navštívím až zítra. Dala byste mi jméno a adresu právníka slečny Crabtreeové? Chtěl bych se ho zeptat na několik věcí.“

Napsala požadované na kus papíru a podala mu ho. Pak se zvedla a poněkud stydlivě řekla:

„Já — jsem vám opravdu neskutečně vděčná. Na shledanou.“

„A vaše adresa?“

„Jsem tak hloupá. Palatine Walk č. 18 v Chelsea.“

Ve tři hodiny následujícího odpoledne dorazil sir Edward Palliser do ulice Palatine Walk č. 18 klidným, rozvážným krokem. V mezidobí už zjistil několik věcí. Ráno navštívil Scotland Yard, kde byl zástupcem komisaře jeden jeho starý přítel, a také mluvil s posledním právníkem slečny Crabtreeové. Tím získal trochu jasnější představu o okolnostech. Pokud šlo o peníze, chovala se slečna Crabtreeová tak trochu zvláštně. Nikdy nepoužívala šekovou knížku. Místo toho měla ve zvyku napsat svému právníkovi a požádat ho, aby pro ni připravil určitou sumu v pětilibrových bankovkách. Byla to skoro vždycky stejná částka. Tři sta liber čtyřikrát ročně. Osobně si pro ně přijížděla v drožce, kterou považovala za jediný bezpečný dopravní prostředek. Za jiných okolností z domu nevycházela.

Na Scotland Yardu se sir Edward dozvěděl, že otázkou financí se zabývali velmi podrobně. Slečna Crabtreeová už měla pomalu načase, aby si dojela pro další část peněz. Pravděpodobně už předchozí tři sta utratila — nebo skoro utratila. Jenže právě to nebylo snadné zjistit. Při prozkoumání výdajů na domácnost se brzy ukázalo, že čtvrtletní výdaje slečny Crabtreeové byly mnohem nižší než tři sta liber. Na druhé straně ovšem měla ve zvyku posílat pětilibrové bankovky přátelům nebo příbuzným v nouzi. Jestli tedy bylo v době její smrti v domě hodně, nebo málo peněz, bylo sporné. Nenašly se však žádné.

Když dorazil do ulice Palatine Walk, přemítal sir Edward právě o tomto faktu.

Dveře domu (byl to takový ten nepodsklepený typ) mu otevřela drobná postarší žena s ostražitým pohledem. Uvedla ho do velkého dvojpokoje po levé straně malé vstupní haly a tam k němu přistoupila Magdalen. Na tváři jí jasněji než předtím viděl stopy nervového vypětí.

„Říkala jste, že se mám vyptávat, tak jsem tady s otázkami,“ prohlásil sir Edward s úsměvem, když si podávali ruce. „Nejdřív ze všeho bych chtěl vědět, kdo viděl vaši tetu jako poslední a v kolik přesně to bylo hodin.“

„Bylo to po svačině — v pět hodin. Poslední ji viděla Martha. To odpoledne dělala vyúčtování a nesla tetě Lily drobné a účtenky.“

„Věříte Martě?“

„Naprosto. Už je u tety Lily celých — no páni! — třicet let, řekla bych. Je poctivá až do morku kostí.“

Sir Edward přikývl.

„Další otázka. Proč si vaše sestřenka, paní Crabtreeová, vzala prášek proti bolení hlavy?“

„No protože ji bolela hlava.“

„Jistě, ale měla nějaký konkrétní důvod, proč by ji měla bolet hlava?“

„Svým způsobem ano. U oběda tu byla tak trochu scéna. Emily je velice popudlivá a nervní osoba a s tetou Lily se občas hádávaly.“

„A u oběda se pohádaly?“

„Ano. Teta Lily dokázala jít pěkně na nervy kvůli maličkostem. Všechno to začalo zničehonic — a pak najednou byly na nože — Emily říkala věci, které nemohla myslet vážně — že odejde z domu a už se nikdy nevrátí — že jí tady upírají každé sousto — no prostě různé hlouposti. A teta Lily na to řekla, že čím dřív si ona a její manžel sbalí své saky paky a odejdou, tím líp. Ale nic z toho nemyslely doopravdy.“

„Protože pan a paní Crabtreeovi si nemohli dovolit sbalit se a odejít?“

„No, nejen kvůli tomu. William měl tetu Lily rád. Doopravdy.“

„Nebyl to náhodou takový den hádek?“

Magdalen se vybarvily tváře.

„Tím myslíte mě? Ten rozruch kvůli tomu, že se chci stát modelkou?“

„Vaše teta nesouhlasila?“

„Ne.“

„Proč chcete být modelkou, slečno Magdalen? Připadá vám snad takový život přitažlivý?“

„To ne, ale cokoli by bylo lepší než dál žít tady.“

„Ano, to by bylo. Ale teď budete mít slušný příjem, viďte?“

„No, ano. Teď je to docela jiné.“

Přiznala to tím nejprostším způsobem.

Usmál se, ale už to dál nerozváděl. Místo toho se zeptal: „A váš bratr? Ten se taky pohádal?“

„Matthew? To ne.“

„Takže nikdo nemůže říct, že by měl nějaký důvod přát si mít tetu z cesty.“

Bystře zachytil chvilkové zděšení, které se jí objevilo ve tváři.

„Vlastně jsem zapomněl,“ řekl jakoby nic. „Dlužil značnou částku peněz, že?“

„Ano. Chudák Matthew.“

„No ale teď už to přece bude všechno v pořádku.“

„Ano —“ vzdychla. „Je to úleva.“

A stále jí to nedochází! Rychle změnil téma.

„Je váš bratr a bratranec se ženou doma?“

„Ano. Řekla jsem jim, že přijdete. Všichni vám chtějí pomoct. Ach, sire Edwarde — tak nějak cítím, že brzy zjistíte, že je všechno v pořádku — že s tím nikdo z nás nemá nic společného — že to přese všechno byl někdo zvenčí.“

„Zázraky dělat neumím. Možná se mi podaří zjistit pravdu, ale nemůžu udělat pravdu takovou, jakou byste ji chtěla mít.“

„Opravdu? Cítím, že vy dokážete všechno — všechno.“

Odešla z místnosti. Rozrušeně si pomyslel: „Co tím myslela? Nechce snad, abych někoho kryl? A koho?“

Z rozjímání ho vytrhl příchod asi padesátiletého muže. Byl od přírody mohutné postavy, ale trochu se hrbil. Oblečení měl neupravené a vlasy učesané jen halabala. Vypadal dobromyslně, i když trochu přitrouble.

„Sir Edward Palliser? Moc mě těší. Poslala mě sem Magdalen. Je od vás velice hezké, že nám chcete pomoct, ale nemyslím, že se tady dá na něco doopravdy přijít. Chci říct, že toho člověka stejně nechytí.“

„Vy si tedy myslíte, že to byl zloděj — někdo zvenčí?“

„No, musel být. Nikdo z rodiny to být nemohl. Tihle lidi jsou dneska náramně vychytralí, šplhají jako kočky a dostanou se dovnitř a ven, jak se jim zlíbí.“

„Pane Crabtree, kde jste byl vy, když se ta tragédie stala?“

„Zabýval jsem se svými známkami — ve svém obývacím pokojíku nahoře.“

„A neslyšel jste nic?“

„Ne — jenomže já když jsem do něčeho zabraný, nikdy nic neslyším. Je to ode mě dost hloupé, ale je to tak.“

„Je ten obývací pokojík, o kterém mluvíte, nad touhle místností?“

„Ne, je vzadu.“

Dveře se znovu otevřely. Vešla drobná, plavovlasá žena. Ruce jí nervózně škubaly. Vypadala rozrušeně a mrzutě.

„Williame, proč jsi na mě nepočkal? Řekla jsem: ‚Počkej na mě.‘“

„Promiň, drahá, zapomněl jsem. Sir Edward Palliser — moje žena.“

„Těší mě, paní Crabtreeová. Nevadí vám, doufám, že jsem se sem přišel takhle vyptávat. Vím, jak si všichni jistě přejete, aby se to už vysvětlilo.“

„Přirozeně. Ovšem já vám nic říct nemůžu — že ne, Williame? Já jsem spala — v posteli — vzbudila jsem se, až když Martha začala ječet.“

Ruce se jí nepřestávaly škubat.

„Kde je váš pokoj, paní Crabtreeová?“

„Je nad touhle místností. Ale neslyšela jsem nic —jak bych taky mohla? Spala jsem.“

Nic jiného z ní dostat nemohl. Nic neví — nic neslyšela — spala. Opakovala to s tvrdošíjností vyděšené ženy. Ovšem sir Edward dobře věděl, že to klidně mohla být — a pravděpodobně byla — holá pravda.

Nakonec se omluvil — řekl, že by rád položil pár otázek i Martě. William Crabtree se nabídl, že ho zavede do kuchyně. V hale se sir Edward málem srazil s vysokým tmavovlasým mladíkem, který si to rázoval ke vchodovým dveřím.

„Pan Matthew Vaughan?“

„Ano — ale víte, já teď nemám čas. Mám schůzku.“

„Matthew!“ ozval se ze schodů hlas jeho sestry. „Matthew, vždyť jsi slíbil —“

„Já vím, sestřičko. Ale nemůžu. Musím se sejít s jedním člověkem. A stejně, k čemu je dobré mluvit o té zatracené věci pořád dokola? S policií jsme si toho užili už dost. Já už mám celého toho cirkusu tak akorát.“

Práskly dveře. Pan Matthew Vaughan odešel.

Sira Edwarda uvedli do kuchyně. Martha právě žehlila. Zarazila se, žehličku stále v ruce. Sir Edward za sebou zavřel dveře.

„Slečna Vaughanová mě poprosila o pomoc,“ řekl. „Doufám, že nebudete mít nic proti tomu, když vám položím několik otázek.“

Podívala se na něj a zavrtěla hlavou.

„Nikdo z nich to neudělal, pane. Vím, co si myslíte, ale není to tak. Jsou tak hodní, dámy i pánové, že byste takové pohledal.“

„O tom nepochybuji. Ale to, že jsou hodní, ještě není důkaz, víte?“

„Možná ne, pane. Tyhle zákony jsou podivná věc. Ale existuje důkaz — jak tomu říkáte, pane. Nikdo z nich to nemohl udělat, aniž bych se o tom dozvěděla.“

„Ale jistě —“

„Já vím, o čem mluvím, pane. Poslechněte si tohle —“

Tohle bylo vrzání někde nad jejich hlavami.

„To jsou schody, pane. Pokaždé, když jde někdo nahoru nebo dolů, ty schody strašlivě vržou. Je jedno, jak tiše se snažíte jít. Paní Crabtreeová ležela ve své posteli, pan Crabtree si probíral ty svoje nešťastné známky, slečna Magdalen si už nahoře zase něco šila na stroji, a kdyby někdo z těch tří sešel po schodech dolů, musela bych o tom vědět. Ale nikdo nesešel!“

Mluvila s takovým přesvědčením, že to na advokáta udělalo dojem. Pomyslel si: „Dobrá svědkyně. Ta by měla váhu.“

„Nemusela jste si toho všimnout.“

„Ale ano, všimla bych si toho. Všimla bych si toho, aniž bych to vnímala, jak se říká. Jako si všimnete, když se zavřou dveře a někdo jde ven.“ Sir Edward zacílil otázky jinam. „To tedy vypovídá o třech z nich, ale je tu ještě čtvrtý. Byl Matthew Vaughan také nahoře?“

„Ne, ale byl v pokojíku dole. Hned vedle. A psal na stroji. Tady je to slyšet naprosto zřetelně. Stroj se mu nezastavil ani na chviličku. Ani na chviličku, pane, to můžu odpřísáhnout. A že je to tedy pěkně otravný zvuk, to ťukání.“

Sir Edward se na chvilku odmlčel. „To vy jste ji našla, viďte?“

„Ano, pane, já. Chuděra tam ležela s krví ve vlasech. A kvůli tomu ťukání stroje pana Matthewa nikdo vůbec nic neslyšel.“

„A vy tvrdíte, jestli jsem to pochopil dobře, že nikdo nevešel do domu?“

„Jak by taky mohl, pane? Musela bych o tom vědět. Zvonek od dveří je tady. A je tu jen jeden vchod.“ Podíval se jí zpříma do tváře.

„Měla jste slečnu Crabtreeovou ráda?“

Tvář se jí rozzářila nelíčenou, zjevnou vroucností.

„Ano, pane, to jsem opravdu měla. Protože slečna Crabtreeová — no, stárnu a už mi nevadí o tom mluvit. Když jsem byla ještě děvče, pane, dostala jsem se do potíží a slečna Crabtreeová stála při mně — vzala mě zpátky k sobě do služby, když už bylo po všem. Dala bych za ni život — to bych vážně dala.“

Sir Edward poznal upřímnost, když se s ní setkal. A Martha upřímná byla.

„Takže pokud víte, nikdo dveřmi nepřišel —?“

„Nikdo nemohl přijít.“

„Řekl jsem, pokud vy víte. Ale co když slečna Crabtreeová někoho očekávala — co když tomu člověku otevřela dveře sama…“

„Bože!“ Martha se zatvářila zaraženě.

„Takže předpokládám, že je to možné?“ naléhal na ni sir Edward.

„Je to možné — ano — ale není to moc pravděpodobné. Chci říct…“

Zjevně ji to vyvedlo z rovnováhy. Nemohla to popřít, ale chtělo se jí to udělat. Proč? Protože věděla, že někde tam leží pravda. A jaká pravda? Byl vinen jeden z těch čtyř lidí v domě? Chtěla snad Martha chránit viníka? Zaskřípaly přece jen schody? Sešel někdo nepozorovaně dolů a poznala snad Martha, kdo ten někdo byl?

Ona sama byla upřímná — o tom byl sir Edward přesvědčen.

Tlačil na ni dál a nespustil z ní přitom oči.

„Ale slečna Crabtreeová to tak mohla udělat, že? Okna téhle místnosti vedou do ulice. Mohla toho dotyčného, kterého čekala, ať už to byl kdokoli, vidět z okna, vyjít do haly a pustit ho — nebo ji — dovnitř. Je dokonce možné, že chtěla, aby tu osobu nikdo neviděl.“

Martha vypadala ztrápeně. Nakonec váhavě řekla:

„Ano, možná máte pravdu, pane. Na to jsem nikdy nepomyslela. Že by čekala nějakého pána — ano, docela dobře to tak mohlo být.“

Vypadalo to, jako by si začala uvědomovat výhody téhle myšlenky.

„Vy jste byla poslední, kdo ji viděl, je to tak?“

„Ano, pane. Když jsem po svačině sklidila ze stolu, odnesla jsem jí účtenky a drobné z peněz, které mi dala.“

„Dala vám ty peníze v pětilibrových bankovkách?“

„Jednu pětilibrovou bankovku, pane,“ opáčila Martha šokované. „Výdaje nikdy nepřesáhly pět liber, na to si dávám dobrý pozor.“

„Kam si ukládala peníze?“

„To přesně nevím, pane. Řekla bych, že je nosila u sebe — v takové černé sametové kabelce. Ale samozřejmě je mohla mít uložené v jedné z těch zamčených zásuvek ve své ložnici. Strašně ráda si věci zamykala, i když každou chvíli ztrácela klíče.“

Sir Edward pokýval hlavou.

„Takže vy nevíte, kolik peněz měla — tím myslím v pětilibrových bankovkách?“

„Ne, pane, nemůžu říct, kolik to přesně dělalo.“

„A řekla vám něco, z čeho byste mohla usuzovat, že někoho čekala?“

„Ne, pane.“

„Jste si úplně jistá? Co přesně řekla?“

„No,“ zamyslela se Martha, „řekla, že řezník není nic než šizuňk a podvodník, taky řekla, že mám doma o čtvrt libry čaje víc, než je potřeba, a taky že paní Crabtreeová navykládala spoustu nesmyslů kvůli tomu, že nemá ráda margarín…, a potom se jí ještě nelíbila jedna šestipence, kterou jsem jí přinesla nazpátek — jedna z těch nových, co mají na sobě dubový lístek —, řekla, že je falešná, a dalo mi spoustu práce ji přesvědčit. A taky řekla — už vím, že obchodník s rybami poslal místo tresek bachně a že jsem mu to měla říct, a já řekla, že jsem mu to řekla — a myslím, že už je to opravdu všechno, pane.“

Marthina řeč vykreslila zesnulou siru Edwardovi tak jasně, jak by to žádný podrobný popis nedokázal.

„Vaší paní asi nebylo lehké vyhovět, viďte?“ prohodil nenucené.

„Byla trochu malicherná, ale ta chuděrka nevycházela ven moc často, a když tady byla pořád tak zavřená, musela mít přece nějakou zábavu. Byla puntičkářka, ale měla zlaté srdce — žebráka nikdy neodehnala ode dveří s prázdnou. Možná byla malicherná, ale jinak to byla opravdu šlechetná dáma.“

„Jsem rád, Martho, že po ní zůstal alespoň někdo, komu je jí líto.“

Služebná zalapala po dechu.

„Chcete říct — tedy, ale oni ji všichni měli rádi — doopravdy — v skrytu duše. Všichni si s ní čas od času vyměnili pár ostrých slovíček, ale to nic neznamenalo.“

Sir Edward zvedl hlavu. Nad nimi se ozvalo skřípání.

„To jde dolů slečna Magdalen.“

„Jak to víte?“ vypálil na ni.

Stará paní se začervenala. „Poznám její chůzi,“ zamumlala.

Sir Edward rychle vyšel z kuchyně. Martha měla pravdu — Magdalen právě došla na konec schodů. S nadějí se na něj podívala.

„Zatím jsem moc nepokročil,“ odpověděl sir Edward na její pohled a dodal: „Nevíte náhodou, jaké dopisy dostala vaše teta v den své smrti?“

„Jsou všechny pohromadě. Policie už si je samozřejmě prohlédla.“

Vedla ho do velkého přijímacího salonu, odemkla zásuvku a vyndala rozměrnou černou sametovou kabelu se staromódní stříbrnou přezkou.

„Tohle je kabelka tety Lily. Všechno je v ní přesně, jak to bylo v den její smrti. Nechala jsem to tak.“

Sir Edward jí poděkoval a dal se do vyprazdňování obsahu tašky na stůl. Měl dojem, že je to zářný příklad kabelky postarší výstřední dámy.

Bylo v ní několik různých stříbrných mincí, dva kousky kandovaného zázvoru, tři novinové výstřižky o truhle vizionářky Joanny Southcottové, jakási mizerně vytištěná báseň o nezaměstnaném, almanach s horoskopy, velká lahvička kafrového mazání, brýle a tři dopisy. Jeden psaný můříma nohama od nějaké „sestřenky Lucy“, účet za spravení hodinek a výzva od dobročinné organizace.

Sir Edward si všechno velmi pečlivě prohlédl, poté znovu uložil do kabelky a tu podal s povzdechem Magdalen.

„Děkuji, slečno Magdalen. Bojím se, že tady toho moc není.“

Vstal, všiml si, že okno poskytuje dobrý výhled na schůdky před vchodovými dveřmi, a pak vzal Magdalen za ruku.

„Už odcházíte?“

„Ano.“

„Ale je to — bude to dobré?“

„Nikdo, kdo má co do činění se zákonem, si nedovolí dělat takové ukvapené závěry,“ odvětil sir Edward vážně a měl se k odchodu.

Kráčel po ulici pohroužen v myšlenkách. Řešení hádanky leželo někde před ním — a on ho nenašel. Něco potřeboval — nějakou maličkost. Jen aby mu ukázala směr.

Na rameno mu dopadla něčí ruka. Škubl sebou. Byl to Matthew Vaughan, poněkud zadýchaný.

„Běžel jsem za vámi, sire Edwarde. Chci se vám omluvit. Za své hrozné chování před půl hodinou. Bohužel jsem nebyl v té nejlepší náladě. Je od vás hrozně laskavé, že se touhle záležitostí zatěžujete. Prosím, ptejte se mě, na co chcete. Jestli vám můžu s něčím pomoct —“

Sir Edward najednou ztuhl s pohledem upřeným ne na Matthewa, ale přes ulici. Matthew poněkud zmateně zopakoval:

„Jestli vám můžu s něčím pomoct —“

„Už jste mi pomohl, můj milý mladý muži,“ opáčil sir Edward. „Tím, že jste mě zastavil právě na tomhle místě, a připoutal tak moji pozornost k něčemu, co bych jinak možná přehlédl.“

Ukázal na malou restauraci na protější straně ulice.

„U Čtyřiadvaceti černých ptáků?“

„Přesně tak.“

„Je to dost divné jméno — ale myslím, že se tam dá celkem slušně najíst.“

„Do takových experimentů se raděj pouštět nebudu,“ odvětil sir Edward. „Ale i když jsem už z dětských střevíčků vyrostl před delší dobou než vy, příteli, zdá se, že si pamatuji dětské říkanky lépe. Jedna klasická, jestli si ji pamatuji správně, zní asi takhle: Zazpívej o šestipenci s kapsou plnou žita, dvacet čtyři černých ptáků v koláči teď lítá — a tak dále. Ten zbytek se nás už netýká.“

Otočil se na podpatku.

„Kam to jdete?“ zeptal se Matthew Vaughan.

„Zpátky do vašeho domu, příteli.“

Došli tam mlčky. Matthew Vaughan po cestě vystřeloval ke svému společníkovi zmatené pohledy. Sir Edward vešel dovnitř, namířil si to rovnou k zásuvce, vyndal z ní sametovou kabelku a otevřel ji. Podíval se na Matthewa a mladík váhavě odešel z místnosti.

Sir Edward vysypal stříbrné mince na stůl. Pokýval hlavou. Paměť mu sloužila dobře.

Napřímil se, zazvonil na zvonek a něco si přitom vsunul do dlaně.

Martha se přišla podívat, kdo to zvonil.

„Jestli si dobře vzpomínám, Martho, říkala jste mi, že jste měla se svou paní malou výměnu názorů kvůli jedné z nových šestipenci.“

„Ano, pane.“

„Jenomže, Martho, zvláštní je, že mezi těmi mincemi vysypanými v kabelce žádná nová šestipence není. Šestipence jsou tam dvě, ale obě staré.“

Zírala na něj celá popletená.

„Chápete, co to znamená? Někdo ten večer do domu přece přišel — někdo, komu tu šestipenci vaše paní dala… Řekl bych, že mu ji dala výměnou za tohle…“

Hbitým pohybem napřáhl ruku, ve které držel kostrbaté verše o nezaměstnanosti.

Jediný pohled na její tvář mu stačil.

„Hra skončila, Martho — vím, že to víte. Teď už mi můžete říct všechno.“

Klesla na židli — po tváři se jí řinuly slzy.

„Je to pravda — je to pravda — ten zvonek pořádně nezazvonil — nebyla jsem si jistá, a tak jsem si myslela, že tam radši zajdu a podívám se. Vešla jsem do dveří, právě když ji praštil. Na stole před ní ležel svazek pětilibrovek — to kvůli nim to udělal, když je viděl — a taky protože si myslel, že je sama doma, když mu sama otevřela. Nemohla jsem křičet. Byla jsem úplně ochromená a pak se otočil — a já uviděla, že je to můj chlapec…

Můj bože, on byl odjakživa lump. Dala jsem mu všechny peníze, co jsem mohla. Už byl dvakrát zavřený. Nejspíš musel přijít za mnou, a když slečna Crabtreeová viděla, že nejdu ke dveřím, šla otevřít sama, a on, jak byl překvapený, tak vytáhl jeden z těch lístků o nezaměstnanosti a paní, protože byla taková šlechetná, mu řekla, aby šel dál, že mu dá šestipenci. A celou tu dobu na stole ležela ta rolička pětilibrovek tam, kde byla, když jsem jí vracela drobné. A mého Bena posedl nějaký zlý duch a stoupl si za ni a praštil ji.“

„A pak?“ zeptal se sir Edward.

„Božínku, pane, co jsem mohla dělat? Moje vlastní krev. Jeho otec byl lump a Ben se vyvedl po něm — ale byl to přece můj vlastní syn. Vystrkala jsem ho ven a pak jsem se vrátila do kuchyně a v obvyklou dobu jsem šla prostírat k večeři. Myslíte, že to ode mě bylo hodně ohavné, pane? Snažila jsem se vám nelhat, když jste se mě vyptával.“

Sir Edward vstal.

„Vy chuděro,“ řekl pohnutým hlasem, „je mi vás velice líto, ale jak víte, zákonu stejně musíme nechat volný průběh.“

„On už utekl ze země, pane. A já nevím, kde je.“

„Pak má možná šanci, že unikne šibenici, ale nesázejte na to. Poslala byste za mnou slečnu Magdalen?“

„Ach, sire Edwarde. Bylo to tak úžasné — jste tak báječný,“ prohlásila Magdalen, když ukončil svou krátkou řeč. „Všechny jste nás zachránil. Jak vám jen můžu poděkovat?“

Sir Edward se na ni usmál a jemně ji poplácal po ruce. Byl skutečně skvělý. Malá Magdalen kdysi byla na Siluriku velice líbezná. Ten květ sedmnácti let — kouzelné! Ale samozřejmě teď už o něj úplně přišla.

„Až příště budete potřebovat přítele —“ řekl jí.

„Půjdu rovnou za vámi.“

„Ne, to ne,“ zvolal poplašeně sir Edward. „Přesně to nechci. Běžte za někým mladším.“

Obratně se vymanil z vděčné domácnosti, přivolal taxi a s úlevným povzdechem do něj zapadl.

Dokonce i o tom kouzelném pelu sedmnáctiletého mládí už začínal pochybovat.

Rozhodně se nedal srovnávat se skutečně dobře vybavenou kriminologickou knihovnou.

Taxi zabočilo do Queen Anne’s Close.

Jeho slepé uličky.

Mužnost Edwarda Robinsona

„Jediným pohybem mocných paží ji Bill zdvihl do vzduchu a přitiskl si ji k hrudi. S hlubokým povzdechem dala všanc rty polibku, o jakém se jí nikdy ani nesnilo —“

Pan Edward Robinson s povzdechem odložil výtisk románu Když vládne láska a zadíval se z okénka podzemky. Právě projížděli přes Stamford Brook. Edward Robinson přemýšlel o Billovi. Bill byl skutečně stoprocentní muž, milovaný všemi autorkami románů. Edward mu záviděl jeho svaly, drsnou krásu i nezkrotné vášně. Znovu zvedl knihu a přečetl si popis pyšné markýzy Bianky (té, která dávala všanc své rty). Byla tak oslnivá, tak omamně krásná, že muži před ní padali jako mouchy, samou láskou slabí a bezmocní.

„No jistě,“ říkal si Edward v duchu, „to všechno jsou samé žvásty. Samé žvásty. Ale stejně by mě zajímalo —“

V očích měl tesklivý pohled. Existovalo někde na světě něco takového jako romantika a dobrodružství? Existovaly ženy, jejichž krása omamuje? A existovalo něco takového jako láska, která člověka pohltí jako plamen?

„Tohle je skutečný život, tohle ano,“ řekl Edward, „a já prostě musím jít dál stejně jako ostatní chlapi.“

Celkem vzato, připustil, se musel považovat za velice šťastného mladého muže. Měl skvělé místo — v kanceláři jednoho prosperujícího koncernu. Měl pevné zdraví, nikoho, koho by musel živit, a byl zasnoubený s Maud.

Jenomže právě pouhé pomyšlení na Maud mu do tváře vehnalo stín. Ačkoli by to nikdy nepřiznal, jeho snoubenka v něm vzbuzovala obavy. Miloval ji — to ano — stále ještě si vzpomínal na to vzrušení, se kterým obdivoval její bílou šíji vykukující z levné blůzky za čtyři šilinky a jedenáct pencí, když ji uviděl poprvé. Seděl za ní v kině a kamarád, se kterým tam byl, je představil. Maud byla nepochybně extratřída. Byla hezká, chytrá, velice ženská a vždycky měla ve všem pravdu. Každý říkal, že je to ten typ děvčete, ze kterého bude prostě skvělá manželka.

Edwarda napadlo, jestli by z markýzy Bianky byla také skvělá manželka. Tak trochu o tom pochyboval. Nedokázal si představit smyslnou Bianku s jejími rudými rty a rozvlněnými tvary, jak například takovému mužnému Billovi krotce přišívá knoflíky. Ne Bianka, to byla sama Romantika, a tohle byl skutečný život. On a Maud budou spolu velice šťastní. Ona je tak rozumná…

Jenomže přece jen, přál si, aby nebyla tak — no, rázná. Aby neměla sklony na něj „vyjíždět“.

Samozřejmě že to způsobovala její prozíravost a zdravý rozum. Maud byla velice rozumná a Edward byl zpravidla rozumný též, ale někdy — Například chtěl mít svatbu o těchhle Vánocích. Maud poukázala na to, jak prozíravé bude, když ještě chvíli počkají — tak rok nebo dva. Jeho plat nebyl moc vysoký. Chtěl jí dát drahý prsten —Maud zachvátila hrůza a donutila ho, aby ho vrátil a vyměnil za nějaký levnější. Měla samé skvělé vlastnosti, ale Edward si někdy přál, aby těch ctností měla trochu méně a trochu víc chyb. Protože to byly její ctnosti, co ho dohnalo k zoufalým činům.

Tak například —

Tvář mu zalil provinilý ruměnec. Měl jí to říct — a to hned. Kvůli svému tajnému provinění se už začínal chovat podivně. Zítra byl první den třídenního volna — začínaly vánoční svátky. Maud navrhla, že by se u ní mohl zastavit a strávit den s její rodinou, a Edwardovi se z toho podařilo vyvléknout tak hloupě a neohrabaně, že to u ní nemohlo nevzbudit podezření — vyprávěl jí dlouhou, úplně vymyšlenou historku o jednom svém kamarádovi na venkově, kterému slíbil, že ten den stráví s ním.

Jenže žádný kamarád na venkově neexistoval. Bylo tu jen jeho tajné provinění.

Před třemi měsíci se Edward Robinson, spolu s několika sty tisíci dalších mladých mužů, zúčastnil soutěže v jednom týdeníku. Dvanáct dívčích jmen se mělo seřadit podle popularity. Edward dostal vynikající nápad. To, čemu by on sám dal přednost, bude dozajista špatně — toho si už dřív všiml v několika podobných soutěžích. Napsal si seznam všech dvanácti jmen v pořadí podle svého vlastního vkusu a pak je napsal znovu, ale bral vždycky střídavě jedno jméno ze začátku sloupce a jedno od konce.

Když byly zveřejněny výsledky, Edward měl správně osm jmen z dvanácti a vyhrál první cenu, která činila 500 liber. Na tento výsledek, který se dal snadno přičíst štěstí, Edward tvrdošíjně pohlížel jako na přímý výsledek svého „systému“. Byl na sebe nezřízeně pyšný.

Další věcí ovšem bylo, co s pěti sty librami udělat? Moc dobře věděl, co by řekla Maud. Investovat je. Bude to jejich malá finanční rezerva pro budoucnost. A věděl, že Maud by samozřejmě měla v zásadě pravdu. Jenomže vyhrát peníze v soutěži je pocit úplně odlišný od všeho ostatního na světě.

Kdyby mu ty peníze někdo odkázal, Edward by je zbožně investoval do konvertibilních úvěrů nebo do vkladových certifikátů a bral by to jako samozřejmost. Jenomže peníze, kterých někdo dosáhne jen pouhými několika tahy pera a šťastnou, neuvěřitelnou náhodou, spadají do stejné kategorie jako šestipence, kterou dostane dítě — „jen pro tebe — utrať si ji, jak sám chceš“.

A v jednom luxusním obchodě, kolem kterého každý den chodil do kanceláře, dřímal nádherný sen — malé, dvousedadlové auto s dlouhou, nablýskanou přední kapotou, na níž byla zřetelně zobrazena cena — 465 liber.

„Kdybych byl bohatý,“ říkával mu Edward den co den, „kdybych byl bohatý, koupil bych si tě.“

A teď byl — když už ne bohatý, přinejmenším vlastnil slušnou sumičku — dost na to, aby si svůj sen splnil. To auto, ta ukázka nablýskaného, svůdného půvabu, bylo jeho — stačilo jen zaplatit.

Vážně chtěl Maud o těch penězích povědět. Jakmile by jí to řekl, ochránil by se před pokušením. Tváří v tvář Maudinu nesouhlasu a zděšení by nikdy nesebral odvahu na svém bláznovství trvat. Jenomže náhoda tomu chtěla, že o celé záležitosti rozhodla sama Maud. Vzal ji do kina — na nejlepší sedadla v celém sále. A Maud mu vytkla, mile, ale důrazně, trestuhodnou pošetilost jeho chování — že vyhazuje takové peníze — tři a půl šilinku oproti dvěma šilinkům a čtyřem pencím, když je přitom ze zadnějších sedadel vidět stejně dobře.

Edward přijal její výtku s rozmrzelým mlčením. Maud spokojeně vycítila, že udělala dojem. Tohle výstřední chování se Edwardovi musí zarazit. Milovala ho, ale přišla na to, že je slaboch — a jejím úkolem bylo vyskytovat se vždycky po ruce, aby ho nasměrovala tím správným směrem. Sledovala jeho červíčkovské chování s uspokojením.

Edward opravdu červíka připomínal. Jako všichni červíčkové ohnul záda. Nechal se jejími slovy zlomit, ale přesně v té chvíli se rozhodl, že si to auto koupí.

„K čertu s tím,“ řekl si v duchu Edward. „Aspoň jednou v životě udělám to, co chci já. Maud se může jít vycpat!“

A hned druhý den ráno vešel do toho proskleného paláce plného ušlechtilých obyvatel v celé své slávě nablýskaného laku a třpytivého kovu a s bezstarostností, která ho samotného překvapila, si auto koupil. Jako by koupě auta byla tou nejsnazší věcí na světě!

Teď už mu patřilo čtyři dny. Navenek se choval klidně, ale uvnitř byl bez sebe nadšením. A Mauď zatím nevyzradil ani slovíčko. Všechny čtyři dny místo oběda chodil na lekce řízení svého miláčka. A byl to bystrý žák.

Zítra, na Štědrý den, se ho chystal vyvézt ven z města. Lhal Maud a zalže jí znovu, když to bude třeba. Své nové lásce propadl tělem i duší. Znamenala pro něj Romantiku, Dobrodružství a všechno to, po čem toužil a nikdy neměl. Zítra se on a jeho koťátko vydají spolu na cestu. Budou si to svištět ostrým chladným vzduchem a ruch a shon Londýna nechají daleko za sebou — ven do průzračných širých dálav…

V tu chvíli byl Edward, i když si to neuvědomoval, velmi blízko tomu, stát se básníkem.

Zítra —

Podíval se na knihu ve svých rukou — Když vládne láska. Zasmál se a strčil si ji do kapsy. To auto, rudé rty markýzy Bianky a Billova úžasná zdatnost se zdálo všechno smíchané dohromady. Zítra —

Počasí, obvykle tak politováníhodně macešské vůči těm, kdo na ně spoléhají, bylo Edwardovi přátelsky nakloněno. Věnovalo mu den jeho snů, den třpytivého mrazu, bleděmodrého nebe se sluncem žlutým jako petrklíč.

A tak Edward, ve vysoce dobrodružné náladě a s chutí ke všem špatnostem, vyjel z Londýna. Na Hyde Park Corner ho sice stihly drobné potíže a na Putney Bridge jistá smutná příhoda, která si vyžádala mnohé skřípění pneumatik, kvílení brzd a pořádnou spršku nadávek na Edwardovu hlavu ze strany řidičů ostatních vozidel, ale na nováčka si nevedl zase tak špatně a zakrátko se mu podařilo vyjet na jednu z těch pěkných širokých silnic, které jsou potěchou všech motoristů. Zrovna na této silnici nebyl toho dne příliš velký provoz. Edward jel dál a dál, opilý svou vládou nad tím nablýskaným pokladem, uháněl mrazivým bílým světem v božsky povznesené náladě.

Byl to bláznivý den. V jedné starosvětské hospůdce se zastavil na oběd a později v jiné zas na svačinu. Pak to zdráhavě otočil domů — zase zpátky do Londýna, k Maud, k nevyhnutelnému vysvětlování, vzájemnému obviňování…

S povzdechem tu myšlenku ze sebe setřásl. Nechme zítřek zítřkem, pořád je ještě dnes. A co může být úchvatnějšího? Řítit se temnotou s reflektory vpředu vyhledávajícími cestu. Vždyť to je nejlepší ze všeho!

Usoudil, že už nemá čas zastavit se někde na večeři. Tohle řízení ve tmě byla choulostivá věc. Zpátky do Londýna mu to bude trvat déle, než si původně myslel. Když projel Hindheadem a vyjel na okraj doliny zvané Devil’s Punch Bowl, bylo právě osm. Svítil měsíc a sníh, který napadl před dvěma dny, stále ještě neroztál.

Zastavil a jen tak se díval. Co záleží na tom, jestli se nevrátí do Londýna před půlnocí? Co záleží na tom, jestli se nevrátí nikdy? Najednou se od toho nechtěl odtrhnout.

Vystoupil z auta a popošel na kraj silnice. Kousek od něj se svůdně vinula stezka. Edward jejímu vábení podlehl. Další půlhodinku se pak nadšeně potuloval zasněženým světem. Ani ve svých představách nikdy nezažil nic, co by se tomuhle podobalo. A bylo to jeho, jeho vlastní, darovalo mu to jeho nablýskané koťátko, které na něj věrně čekalo nahoře na silnici.

Vyšplhal zas nahoru, nastoupil do auta a rozjel se, stále ještě trochu omámený objevem té ryzí krásy, která tu a tam přichází i k těm nejprozaičtějším lidem.

Pak se s povzdechem usebral a vnořil ruku do postranní kapsy svého vozu, kam si před časem uložil ještě jednu šálu.

Jenomže šála už tam nebyla. Kapsa byla prázdná. Ne, nebyla úplně prázdná — bylo v ní něco ostrého a tvrdého — něco jako kamínky.

Edward zanořil ruku hlouběji. Za chviličku už zíral jako smyslů zbavený. Ta věc, kterou držel v ruce, která se mu komíhala v prstech a v měsíčním světle z ní vystřelovaly stovky plamínků, byl diamantový náhrdelník.

Edward na něj nepřestával civět. Ale nebylo o tom pochyb. Diamantový náhrdelník v hodnotě několika tisíc liber (ty kameny byly totiž dost velké) byl jen tak zastrčený v postranní kapse auta.

Jenže kdo ho tam dal? Když vyjížděl z města, tak tam zaručeně ještě nebyl. Někdo musel jet kolem, když se potuloval ve sněhu, a schválně ho tam strčil. Jenomže proč? Proč si vybral zrovna jeho auto? Spletl se snad majitel toho náhrdelníku? Nebo byl — a docela dobře mohl být — ten náhrdelník kradený?

A pak, jak mu hlavou vířily všechny ty myšlenky, Edward najednou ztuhl a krev mu vystydla v žilách. Tohle nebylo jeho auto.

Ano, bylo mu velice podobné. Mělo ten samý báječný odstín červené — rudé jako rty markýzy Bianky —a tutéž dlouhou, nablýskanou přední kapotu, ale podle tisíce drobností přišel Edward na to, že to není jeho auto. Jeho zářivá novota měla tu a tam nějaký ten škrábanec, neslo sice nenápadné, ale neklamné známky opotřebení a občas i nějakou tu trhlinku. V tom případě…

Edward bez dalších okolků začal spěšně otáčet vůz. Tenhle manévr ovšem nebyl jeho silnou stránkou. Se zařazenou zpátečkou ustavičně ztrácel hlavu a točil volantem na opačnou stranu. Také se mu často a se zhoubnými následky zaplétala noha mezi brzdu a plyn. Avšak nakonec se mu podařilo otočit a auto už vzápětí vrnělo zase do kopce.

Edward si vzpomněl, že kus od něj stál ještě jeden vůz. V tu chvíli si ho nijak zvlášť nevšímal. Ze své vycházky se vrátil jinou pěšinou než tou, kterou do údolí slezl. Tahle druhá stezka ho vyvedla na silnici přímo za — jak si v tu chvíli myslel — jeho autem. Ve skutečnosti to muselo být to druhé.

Asi za deset minut se ocitl znovu na místě, kde předtím stál. Jenže na kraji silnice teď už vůbec žádné auto nebylo. Ať už to auto patřilo komukoli, musel odjet pryč v tom Edwardově — jejich podobnost nejspíš zmátla i jeho.

Edward vyndal diamantový náhrdelník z kapsy a rozpačitě si ho nechal klouzat mezi prsty.

Co má teď dělat? Pokračovat k nejbližší policejní stanici? Vysvětlit okolnosti, předat náhrdelník a nahlásit číslo svého vozu?

Mimochodem, jaké vlastně mělo jeho auto číslo? Edward zoufale lovil v paměti, ale za živého boha si nemohl vzpomenout. Poklesl na duchu. Udělá ze sebe na policii naprostého pitomce. Byla v něm osmička, to jediné si vybavoval. Samozřejmě na tom ve skutečnosti nezáleželo — alespoň… Znepokojeně se podíval na diamanty. Co když si budou myslet — ale ne, to je přece hloupost — no ale stejně by mohli — že to auto a ty diamanty ukradl? Protože, když se nad tím koneckonců jeden zamyslí, strčil by někdo při smyslech cenný diamantový náhrdelník jen tak do otevřené kapsy u auta?

Edward vystoupil a zezadu ten vůz obešel. Měl značku s číslem XR 10061. Když pomineme fakt, že rozhodně nešlo o číslo jeho vozu, neříkalo mu to nic. Pak se dal do systematického prohledávání všech kapes auta. V té, ve které předtím našel diamanty, cosi objevil — malý útržek papíru, na kterém bylo cosi napsáno tužkou. Ve světle reflektorů to mohl Edward docela snadno přečíst.

„Čekám tě v Greane, na křižovatce se Salter’s Lane, v deset.“

Na jméno Greane si vzpomínal. Někdy během dne ho zahlédl na jedné ze směrových tabulí. Ve chvilce se rozhodl. Pojede do té vesnice, do Greane, najde Salter’s Lane, sejde se s osobou, která ten vzkaz napsala a vysvětlí okolnosti. To bude mnohem lepší než ze sebe udělat pitomce na místní policejní stanici.

Vyjel skoro šťastný. Nakonec, tohle bylo dobrodružství. Něco takového se přece nestává každý den. Ten diamantový náhrdelník z toho udělal vzrušující záhadu.

Měl drobné potíže s nalezením Greane a ještě větší potíže, než našel Salter’s Lane, ale po zaklepání na dvě stavení se mu to nakonec povedlo.

Stejně ale bylo už pár minut po určené hodině, když opatrně projížděl po úzké silničce a bedlivě sledoval její levou stranu, z níž měla Salter’s Lane odbočovat.

Našel ji celkem náhle hned za zatáčkou, a ještě než stačil úplně zastavit, vyběhla ze tmy nějaká postava.

„No konečně!“ vykřikl dívčí hlas. „Kde jsi byl takovou dobu, Geralde?“

Dívka se přitom postavila přímo do záře reflektorů a Edward zalapal po dechu. Byla to ta nejkrásnější bytost, jakou kdy viděl.

Byla dost mladá, s vlasy černými jako noc a úžasnými rudými rty. Těžký plášť, který měla na sobě, se náhle rozevřel a Edward uviděl, že je oblečená do dlouhých večerních šatů — pouzdrových v barvách ohně, které opisovaly její nádherné tělo. Kolem krku měla šňůru dokonalých perel.

Dívka sebou najednou trhla.

„Ale vždyť tohle není Gerald!“ vykřikla.

„Není,“ opáčil spěšně Edward. „Musím to vysvětlit.“ Vyndal z kapsy diamantový náhrdelník a podal jí ho. „Jmenuju se Edward —“

Dál se nedostal, protože dívka tleskla do dlaní a přerušila jej:

„No jistě, Edward! Jsem tak ráda. Jenže ten idiot Jimmy mi do telefonu řekl, že posílá s autem Geralda. Je vážně prima, že jsi přijel ty. Hrozně moc jsem se s tebou chtěla sejít. Nezapomeň, že jsem tě naposledy viděla, když mi bylo šest. Vidím, že jsi ten náhrdelník dostal v pořádku. Schovej ho zase do kapsy. Mohl by se tady objevit místní strážník a uvidět ho. Brrr, na čekání venku je příšerná zima! Pusť mě dovnitř.“

Jakoby ve snu Edward otevřel dveře a dívka se pružně vyhoupla vedle něj. Její kožich se mu otřel o tvář a na nos zaútočila těžko postižitelná vůně, něco jako fialky po dešti.

Neměl žádný plán, dokonce ani žádný určitý nápad. Ve chvilce dal ale mimovolně přednost dobrodružství.

Říkala mu Edwarde — co na tom, že to byl špatný Edward? Stejně ho brzy prokoukne. Mezitím s ní bude hrát její hru. Sešlápl spojku a hladce vyrazili.

Za chvilku se dívka rozesmála. Její smích byl stejně úžasný jako celý zbytek její bytosti.

„Nejde si nevšimnout, že toho o autech moc nevíš. Mám dojem, že tam venku je nemají, nemám pravdu?“

„To bych rád věděl, kde je to ‚tam venku‘,“ pomyslel si Edward. Nahlas řekl: „Moc jich tam není.“

„Tak mě radši nech řídit,“ opáčila dívka. „Proplést se tady těmi uličkami k hlavní silnici dá pěkně zabrat.“

Ochotně jí přepustil své místo. Zakrátko už si to svištěli nocí takovým tempem a tak nebezpečně, že se Edward v skrytu duše zděsil.

„Já ráda jezdím rychle. A ty? Víš — ty nejsi ani trochu jako Gerald. Nikdo by neřekl, že jste bratři. A taky nejsi ani trochu takový, jak jsem si tě představovala.“

„Řekl bych,“ opáčil Edward, „že jsem úplně, ale naprosto obyčejný. Je to ono?“

„Obyčejný ne — spíš jiný. Nejsem z tebe moc moudrá. Jak se má chudák Jimmy? Nejspíš bude pěkně otrávený, co?“

„No, Jimmy se má fajn,“ řekl na to Edward.

„To se lehce řekne — ale je to prašivá smůla, že si podvrtnul kotník. Vyprávěl ti, jak se to všechno stalo?“

„Ani slovo. Tápu úplně ve tmě. Byl bych rád, kdybys mě zasvětila.“

„No, všechno to šlo jako na drátkách. Jimmy vešel hlavním vchodem převlečený do dívčích šatů. Dala jsem mu tak minutku nebo dvě a pak jsem vyšplhala k oknu. Služka Agnes Larellové tam zrovna chystala pro Agnes šaty a šperky a všechno ostatní. Pak se zdola ozvalo ohromné zaječení a odpálila se ta rachejtle a všichni křičeli hoří. Služka vyletěla z místnosti, já jsem skočila dovnitř, shrábla náhrdelník a bleskově jsem zmizela ven, pak dolů a pryč odtamtud zadem přes Punch Bowl. Cestou jsem strčila ten náhrdelník a vzkaz, kde mě máš vyzvednout, do kapsy u auta. A pak jsem se v hotelu přidala k Louise, samozřejmě jsem si nejdřív zula boty do sněhu. Mám dokonalé alibi. Vůbec netušila, že jsem byla venku.“

„A co Jimmy?“

„No, o tom toho budeš vědět víc ty než já.“

„On mi vůbec nic neřekl,“ prohlásil nenucené Edward.

„No, v tom všeobecném ruchu se mu zamotala noha do sukně a povedlo se mu podvrtnout si kotník. Museli ho odnést do auta a šofér Larellových ho odvezl domů. Jen si představ, kdyby ten šofér náhodou sáhl do té kapsy!“

Edward se smál s ní, ale mozek mu pracoval na plné obrátky. Teď už svému postavení víceméně rozuměl. Jméno Larella si matně vybavoval — bylo to jméno, které znamenalo bohatství. Tahle dívka a neznámý muž jménem Jimmy spolu zosnovali loupež náhrdelníku, a povedlo se jim to. Vzhledem k podvrtnutému kotníku a přítomnosti šoféra Larellových se Jimmy nemohl do kapsy u auta podívat dřív, než téhle dívce zatelefonoval — a nejspíš to ani neměl v úmyslu udělat. Ale bylo skoro jisté, že ten druhý neznámý, Gerald, to při nejbližší příležitosti udělá. A najde tam Edwardovu šálu!

„Zatím to jde dobře,“ řekla dívka.

Kolem nich se mihla tramvaj — byli na předměstí Londýna. S rychlostí blesku se proplétali provozem. Edward měl srdce až v krku. Tahle dívka byla skvělá řidička, ale tak riskovala!

Za čtvrt hodiny už vystupovali na zmrzlém náměstí před impozantní budovou.

„Tady si můžeme odložit,“ prohlásila dívka, „než vyrazíme do Ritsonu.“

„Do Ritsonu?“ zeptal se Edward. Jméno toho známého nočního klubu vyslovil skoro nábožně.

„Jistě, Gerald ti to neřekl?“

„Neřekl,“ prohlásil Edward chmurně. „A co moje oblečení?“

Zkrabatila čelo.

„To ti opravdu neřekl vůbec nic! No, nějak tě už vyšňoříme. Musíme to dotáhnout do konce.“

Dveře jim otevřel důstojný majordomus a ustoupil stranou, aby mohli vejít.

„Telefonoval pan Gerald Champneys, milosti. Velice toužil s vámi mluvit, ale nenechal žádný vzkaz.“

„To se vsadím, že s ní toužil mluvit,“ říkal si v duchu Edward. „Každopádně teď znám alespoň celé své jméno. Edward Champneys. Jenže kdo je ona? Říkají jí milosti, tak proč by chtěla krást náhrdelník? Kvůli dluhům z bridže?“

V příbězích, které občas četl, dohnaly překrásnou urozenou hrdinku k zoufalství vždycky dluhy z bridže.

Edward byl důstojným majordomem odveden pryč a předán uhlazenému komorníkovi. Za čtvrt hodiny už se připojil ke své hostitelce v hale ve vytříbeném večerním obleku ušitém v Savile Row. Padl mu do puntíku.

Nebesa! To je ale noc!

Vyrazili autem k proslavenému Ritsonu. Jako ostatně všichni, i Edward četl skandální sloupky o Ritsonu. Každý, kdo něco znamenal, se dřív nebo později objevil v Ritsonu. Edward se jenom děsil toho, že se tam může objevit i někdo, kdo zná skutečného Edwarda Champneyse. Utěšoval se však myšlenkou, že ten skutečný Edward byl evidentně donedávna několik let někde mimo Anglii.

Seděli u malého stolku u stěny a usrkávali koktejly. Koktejly! Pro Edwarda představovaly ztělesnění vzrušujícího života. Dívka, zahalená do nádherného vyšívaného šálu, usrkávala jakoby nic. Najednou si nechala spadnout šál z ramen a vstala. „Zatancujeme si?“

Jedna z věcí, kterou Edward ovládal skutečně dokonale, byl tanec. Když s Maud spolu v Paláci tance vyšli na parket, ti méně zdatní se zastavovali a obdivně na ně zírali.

„Málem jsem zapomněla,“ řekla najednou dívka. „Ten náhrdelník.“

Natáhla ruku. Totálně zmatený Edward jej vytáhl z kapsy a podal jí ho. K jeho úžasu si ho chladnokrevně připnula kolem krku. Pak se na něj omamně usmála.

„A teď,“ špitla něžně, „si zatancujeme.“

Tančili. A v celém Ritsonu nebylo nic dokonalejšího.

A pak, když se po dlouhé době vraceli ke stolu, k Edwardově společnici přistoupil postarší džentlmen rádoby světáckého vzezření.

„Vida! Lady Noreen, roztančená jako vždy! Ano, ano. Je tu dnes kapitán James Folliot?“

„Jimmy sebou praštil — a podvrtnul si kotník.“

„Ale neříkejte! A jak se to stalo?“

„Zatím bez podrobností.“

Zasmála se a pokračovala v chůzi.

Edward šel za ní a v hlavě mu to vřelo. Teď už měl jasno. Lady Noreen Eliotová, ta slavná lady Noreen osobně, dívka, o které se v Anglii mluvilo snad ze všech nejvíc. Oslavovaná pro svou krásu, pro svou odvahu — hlava skupinky známé jako Neřestníci. Nedávno bylo oznámeno její zasnoubení s kapitánem Jamesem Folliotem z královské stráže, nositelem Viktoriina kříže.

Ovšem co ten náhrdelník? Tomu pořád ještě nerozuměl. Nezbylo než riskovat, že se prozradí, ale vědět to prostě musel.

Ukázal na něj, když se znovu usazovali.

„A proč tohle, Noreen?“ zeptal se. „Můžeš mi říct, proč?“

Zasněně se usmála s pohledem upřeným do dálky. Byla stále v zajetí kouzla tance.

„Asi to pro tebe bude těžké pochopit. Stejné věci člověka časem unaví — pořád to samé. Honby za pokladem byly nějakou dobu bezva, ale člověk si zvykne na všechno. ‚Loupeže‘ byly můj nápad. Vstupní poplatek padesát liber a pak se losuje. Tohle je třetí. Já a Jimmy jsme si vylosovali Agnes Larellovou. Znáš pravidla? Loupež se musí provést do tří dnů a kořist musí být nošena alespoň hodinu na veřejném místě, nebo tvoje sázka propadá a k tomu ještě pokuta sto liber. Je zatracená smůla, že si Jimmy podvrtnul ten kotník, ale bank shrábneme tak jako tak.“

„Aha,“ nadechl se zhluboka Edward. „Aha.“

Noreen náhle vstala a ovinula se zase šálem.

„Odvez mě někam autem. Třeba do doků. Někam, kde je to strašlivé a vzrušující. Počkej chvilku —“ Zvedla ruku a odepnula si diamanty z krku. „Radši by sis to měl zase vzít. Nerada bych, aby mě kvůli tomu někdo zamordoval.“

Společně vyšli z Ritsonu. Auto stálo v úzké, tmavé boční uličce. Když k němu zahnuli za roh, u obrubníku zastavilo další auto a z něj vyskočil nějaký mladík.

„Díky bohu, Noreen, že jsem tě konečně chytil,“ vykřikl. „Stala se pěkná lapálie. Ten pitomec Jimmy odjel ve špatném autě. Bůh ví, kde je v tuhle chvíli ten náhrdelník. Jsme v pěkné bryndě.“

Lady Noreen na něj jen zírala.

„Co tím myslíš? Ty diamanty máme my — nebo spíš Edward je má.“

„Edward?“

„Jistě.“ Drobným gestem pokynula k postavě po svém boku.

„To spíš já jsem v pěkné bryndě,“ pomyslel si Edward. „Deset ku jedné, že tohle je bratříček Gerald.“

Mladík na něj zůstal civět.

„Co tím myslíš?“ pronesl pomalu. „Edward je přece ve Skotsku.“

„Páni!“ vykřikla dívka. Zírala na Edwarda. „Páni!“

Zrudla a pak zase zbledla.

„Takže ty,“ řekla potichu, „jsi opravdový zloděj?“

Edwardovi trvalo jenom chvilku, než porozuměl situaci. V dívčiných očích se objevil respekt — nebo to mohl být obdiv? Měl to vysvětlit? Nic tak obyčejného! Dohraje to až do konce.

Obřadně se uklonil.

„Lady Noreen, musím vám poděkovat,“ řekl tím nejvybranějším způsobem, „za úchvatný večer.“

Jeden rychlý pohled na auto, jehož světla svítila zrovna na to druhé. Šarlatové auto s nablýskanou kapotou. Jeho auto!

„A teď vám popřeju dobrou noc.“

Jedním rychlým skokem byl uvnitř a s nohou na spojce. Auto vyrazilo kupředu. Gerald stál jako opařený, ale dívka byla rychlejší. Jak vůz projížděl kolem, skočila k němu a vyhoupla se na stupátko.

Auto se zakymácelo, zatočilo naslepo za roh a tam se zastavilo. Noreen, stále zadýchaná z toho skoku, položila Edwardovi ruku na paži.

„Musíte mi to dát — to přece musíte. Musím to vrátit Agnes Larellové. Buďte kamarád — vždyť jsme spolu strávili pěkný večer — tančili jsme — byli jsme — kumpáni. Dal byste mi to? Kvůli mně?“

Žena, která vás omámí svou krásou. Tak tedy takové ženy existují…

A navíc se Edward toho náhrdelníku náramně toužil zbavit. Tuhle příležitost ke královskému gestu mu seslalo samo nebe.

Vytáhl náhrdelník z kapsy a upustil ho do její napřažené dlaně.

„Byli jsme — kumpáni,“ odtušil.

„Och!“ Oči se jí zakalily — a rozsvítily se.

Pak k němu překvapivě sklonila hlavu. Chvilku ji držel, její rty na svých…

Pak seskočila. Šarlatové auto velkým skokem vypálilo kupředu.

Romantika!

Dobrodružství!

Ve dvanáct hodin na První svátek vánoční vešel Edward Robinson do titěrného salonu jednoho domku v Clap—hamu s tradičním pozdravem ‚Veselé Vánoce‘.

Maud, která právě upravovala větvičku cesmíny, ho přivítala chladně.

„Měl ses s tím svým kamarádem na venkově hezky?“ dotazovala se.

„Koukni,“ řekl na to Edward, „zalhal jsem ti. Vyhrál jsem v soutěži 500 liber a koupil jsem si auto. Neřekl jsem ti to, protože jsem věděl, že budeš kvůli tomu vyvádět. To za prvé. Koupil jsem auto a nehodlám o tom dál diskutovat. A za druhé: nehodlám otálet celé roky. Mám celkem dobré vyhlídky a chci se s tebou oženit příští měsíc. Jasné?“

„Aha.“ vydechla Maud chabě.

Byl tohle — mohl to vůbec být — Edward, kdo tady tak pánovitě řeční?

„Vezmeš si mě?“ zeptal se Edward. „Ano, nebo ne?“

Fascinovaně na něj zírala. V očích měla respekt a obdiv a ten pohled Edwarda omamoval. Ona trpělivá mateřskost, která ho tolik rozčilovala, byla ta tam.

Takhle se na něj včera v noci dívala lady Noreen. Jenomže lady Noreen ustoupila někam daleko, přímo do světa Romantiky, po bok markýzy Bianky. Tohle byla Skutečnost. Tohle byla jeho dívka.

„Ano, nebo ne?“ opakoval a postoupil o krok blíž.

„A — a-ano,“ vykoktala Maud. „Ale, božínku, Edwarde, co se to s tebou stalo? Jsi dneska úplně jiný.“

„Ano,“ odtušil Edward. „Čtyřiadvacet hodin jsem byl opravdový muž — a namoutě duši se to vyplácí.“

Popadl ji do náručí skoro tak, jak by to nejspíš udělal ten superman Bill.

„Miluješ mě, Maud? Řekni, miluješ mě?“

„Bože Edwarde,“ vydechla Maud. „Já jsem do tebe blázen…“

Nehoda

„…A říkám ti — je to ta samá ženská — o tom není pochyb!“

Kapitán Haydock se podíval do dychtivé, urputné tváře svého přítele a povzdechl si. Přál si, aby si Evans nebyl tak jistý a aby tak nejásal. Během svého profesního života stráveného na moři se starý námořní kapitán naučil nechávat věci, které se ho netýkaly, tak, jak jsou. To jeho přítel Evans, bývalý detektiv inspektor u kriminálky, měl jinou životní filozofii. V mládí se řídil heslem „Když se něco dozvíš, jednej —“, a v průběhu času si ho ještě rozšířil o vyhledávání vlastních informací. Inspektor Evans býval velice bystrým a bdělým policistou a své povýšení do současné hodnosti si rozhodně zasloužil. Dokonce i teď, když byl ve výslužbě a žil usedle ve svém vysněném domečku na venkově, jeho profesionální instinkt neusínal.

„Já obličeje moc často nezapomínám,“ opakoval samolibě. „Paní Anthonyová — ano, je to určitě paní Anthonyová. Když jsi řekl paní Merrowdenová — hned jsem ji poznal.“

Kapitán Haydock se nepokojně zavrtěl. Merrowdenovi byli kromě Evanse jeho nejbližší sousedé a ztotožnění paní Merrowdenové s někdejší hlavní postavou té slavné kauzy ho znervóznilo.

„Už je to přece tak dlouho,“ namítl poněkud chabě.

„Devět let,“ opáčil Evans, přesný jako vždy. „Devět let a tři měsíce. Pamatuješ si na ten případ?“

„Jenom matně.“

„Ukázalo se, že Anthony užíval arzén,“ vysvětlil Evans, „tak ji zprostili viny.“

„No a byl nějaký důvod to neudělat?“

„Vůbec žádný. Vzhledem k důkazům to byl jediný verdikt, který mohl padnout. Naprosto správný.“

„Pak je tedy všechno v pořádku,“ odvětil Haydock. „A nechápu, proč si s tím máme lámat hlavu.“

„Kdo si tu láme hlavu?“

„Myslel jsem, že ty.“

„Ale vůbec ne.“

„Už je po všem, ta záležitost je uzavřená,“ shrnul kapitán. „Jestli měla kdysi v životě paní Merrowdenová tu smůlu, že ji soudili za vraždu a pak zprostili viny —“

„Když někoho zprostí viny, obvykle se to nepovažuje za smůlu,“ poznamenal Evans.

„Vždyť víš, co myslím,“ opáčil kapitán Haydock podrážděně. „Jestli ta ubohá paní musela prodělat takový traumatizující zážitek, nám do toho nic není a neměli bychom to zase vytahovat na světlo, nebo snad ano?“

Evans neodpověděl.

„No tak, Evansi. Ta dáma byla nevinná — vždyť jsi to právě řekl.“

„Já jsem neřekl, že byla nevinná. Řekl jsem, že ji zprostili viny.“

„To je to samé.“

„Ne vždycky.“

Kapitán Haydock, který si právě začal o opěrku křesla vyklepávat dýmku, se zarazil a napřímil se s velice ostražitým výrazem ve tváři.

„A hleďme,“ prohlásil. „Tak odtud vítr fouká, co? Ty si myslíš, že nebyla nevinná.“

„To bych neřekl. Já jen — prostě nevím. Anthony měl ve zvyku užívat arzén. Jeho žena mu ho obstarávala. Jednou si ho omylem vzal o hodně víc. Byla to chyba jeho, nebo jeho ženy? To nikdo nemohl říct, a tak soud kvůli pochybnostem velice správně rozhodl v její prospěch. To všechno je v pořádku a já na tom nevidím žádnou chybu. Ale stejně — rád bych to věděl.“

Kapitán Haydock přesunul pozornost zase ke své dýmce.

„No,“ pronesl nevzrušeně, „nám do toho nic není.“

„To si nejsem tak jistý…“

„Ale určitě —“

„Poslouchej mě chvilku. Tenhle Merrowdene — dnes večer ve své laboratoři, když se tam tak babral s těmi svými testy — vzpomínáš si —“

„Ano. Zmínil se o Marshově testu na arzén. Řekl, že ty o tom budeš vědět všechno — že je to z tvého ranku — a zasmál se. Ale neřekl by to, kdyby si jenom na chviličku myslel —“

Evans ho přerušil.

„Chceš říct, že by to neřekl, kdyby to věděl. Jak dlouho že jsou svoji — říkal jsi šest let? Vsadím se, o co chceš, že nemá ani tušení, že jeho žena byla kdysi tou nechvalně známou paní Anthonyovou.“

„A ode mě se to určitě ani nedozví,“ prohlásil kapitán Haydock odměřeně.

Evans si toho nevšímal a pokračoval dál:

„Přerušil jsi mě. Po Marshově testu Merrowdene tu látku zahřál ve zkumavce, kovovou sedlinu rozpustil ve vodě a pak vysrážel přidáním dusičnanu stříbrného. To byl test na chlorečnany. Nenáročný elegantní testík. Ale já jsem si náhodou v knize, která ležela otevřená na stole, přečetl tohle: ‚H2SO4 rozkládá chlorečnany za vzniku Cl4O2 Při zahřátí prudce výbušný, směs je tedy nutno uchovávat v chladu a používat pouze velmi malá množství.‘“

Haydock zíral na svého přítele.

„No a co s tím?“

„Jen tohle. V mém povolání taky máme svoje testy — testy na vraždu. Můžeme slučovat fakta — zvažujeme je, analyzujeme sedlinu, když jsme vzali v potaz předsudky a obecnou nepřesnost svědectví. Ale existuje ještě jeden test na vraždu — je dosti přesný, ale tak trochu — nebezpečný! Vrah se málokdy spokojí s jedním zločinem. Když má dost času a nikdo ho nepodezřívá, dopustí se dalšího. Chytíš chlapa — zavraždil svou ženu, nebo ne? — třeba nemá v tom případu zas tak špatné vyhlídky. Prověř tedy jeho minulost — když zjistíš, že měl několik žen a že všechny zemřely takříkajíc za podivných okolností — pak to víš! Nemluvím teď o zákonu, chápeš. Mluvím o morální jistotě. Jakmile to víš, můžeš se pustit do hledání důkazů.“

„No a?“

„Už se k tomu dostávám. Když je nějaká minulost, kterou můžeš prověřit, je to dobré. Ale co když chytíš vraha při jeho nebo jejím prvním zločinu? Pak se tenhle test přiřadí k těm, ze kterých se nic nedozvíš. A řekněme, že vězně zprostí viny — a ten začne pod jiným jménem nový život. Bude, nebo nebude vrah svůj zločin opakovat?“

„To je příšerná myšlenka!“

„Pořád ještě tvrdíš, že nám do toho nic není?“

„To tedy ano. Nemáš žádný důvod si myslet, že by paní Merrowdenová byla cokoli jiného než naprosto nevinná žena.“

Bývalý inspektor seděl chvíli potichu. Pak pomalu pronesl:

„Říkal jsem ti, že jsme prověřovali její minulost a nic jsme nenašli. Ale není to tak docela pravda. Měla nevlastního otce. Jako osmnáctileté děvče se zamilovala do jednoho mladíka — a její otčím uplatnil svou autoritu, aby je udržel od sebe. Ona a její otčím šli na dlouhou procházku podél dost nebezpečné části útesu. Stala se nehoda — otčím zašel moc blízko ke kraji — ten povolil, on přepadl a zabil se.“

„Přece si nemyslíš —“

„Byla to nehoda. Nehoda! I Anthonyho předávkování arzénem byla nehoda. Nikdy by ji neobvinili, kdyby nevyšlo najevo, že tu byl ještě jiný muž — a ten od ní mimochodem upláchl. Vypadal, jako by o její nevině nebyl moc přesvědčený, i když porota byla. Říkám ti, Haydocku, že do čeho se tahle ženská zaplete, tam se obávám další — nehody!“

Starý kapitán pokrčil rameny.

„Ta záležitost je už devět let stará. Proč by se měla stát nějaká ta ‚nehoda‘, jak tomu říkáš, zrovna teď?“

„Neřekl jsem teď. Řekl jsem někdy. Když se najde potřebný motiv.“

Kapitán Haydock pokrčil rameny.

„No, nevím, jak tomu chceš zabránit.“

„Ani já ne,“ opáčil Evans sklesle.

„Já bych to tedy nechal být,“ prohlásil kapitán Haydock. „Ze strkání nosu do cizích věcí ještě nikdy nic dobrého nevzešlo.“

Jenže tahle rada bývalému inspektorovi po chuti nebyla. Byl to muž trpělivý, ale odhodlaný. Rozloučil se s přítelem a pomalou chůzí zamířil do vesnice. V hlavě si přemílal možnosti nějaké úspěšné akce.

Když zabočil na poštu, aby si koupil známky, přímo vrazil do osoby, o kterou měl obavy — do George Merrowdena. Bývalý profesor chemie byl drobný mužík se zasněným pohledem, mírného a laskavého vystupování a obvykle duchem naprosto nepřítomný. Poznal Evanse, přátelsky ho pozdravil a pak se sehnul pro dopisy, které následkem nárazu upustil na zem. Evans se shýbl též, a protože byl mrštnější než jeho protějšek, chopil se dopisů dřív a s omluvou je jejich majiteli podal.

Přitom se na ně stačil ještě podívat a adresa na tom nejvrchnějším probudila všechna jeho podezření nanovo. Stálo na něm jméno známé pojišťovací společnosti.

Rozhodl se okamžitě. Bezelstný George Merrowdene si ani nestačil uvědomit, jak se stalo, že kráčeli s bývalým inspektorem vesnicí pospolu, a ještě méně by dokázal říct, jak to, že se konverzace stočila zrovna na životní pojištění.

K tomu, oč mu šlo, se Evans dostal bez potíží. Merrowdene mu sám od sebe ochotně prozradil, že právě uzavřel životní pojistku ve prospěch své ženy, a ptal se Evanse, co si o dotyčné pojišťovně myslí.

„Tak trochu nerozumně jsem investoval,“ vysvětloval, „a výsledkem je, že se mi zmenšil příjem. Kdyby se teď se mnou něco stalo, moje žena by na tom byla dost špatně. Tahle pojistka to všechno napraví.“

„A ona proti tomu nic nenamítala?“ vyzvídal Evans jakoby nic. „Však víte, některé dámy to nemají rády. Mají pocit, že to přináší smůlu — a tak podobně.“

„To Margaret je velice praktická,“ opáčil s úsměvem Merrowdene. „Pověrčivá není ani trochu. Vlastně myslím, že to původně byl její nápad. Nelíbilo se jí, že si dělám takové starosti.“

Evans získal informaci, kterou chtěl. Krátce poté svého společníka opustil, rty sevřené do přísné linky. Zesnulý pan Anthony uzavřel životní pojistku ve prospěch své ženy několik týdnů před smrtí.

Inspektor byl zvyklý spoléhat na svůj instinkt, a tak, pokud šlo o něj, si byl naprosto jistý. Ovšem jak se zachovat, to bylo něco jiného. Nechtěl nechat zavřít zločince přistiženého při činu, ale zabránit tomu, aby ke zločinu došlo, a to byl úplně jiný a o dost těžší oříšek.

Celý den nevyšel ze zamyšlení. To odpoledne se v místním selském dvoře konala výroční slavnost a Evans na ni šel. Dopřál si tombolu, hádal, kolik váží prasátko a házel na kokosové ořechy, to všechno se stejným výrazem nepřítomného soustředění na tváři. Dokonce si i za celou půlkorunu nechal od vědmy Zary hádat z křišťálové koule. Maličko se přitom usmíval, když si vzpomněl, jak ještě za časů své aktivní služby proti takovým věštcům bojoval.

Jejímu monotónnímu zpěvavému hlasu nevěnoval moc pozornosti — dokud ho neupoutal konec jedné věty.

„…A velice brzy — skutečně velmi brzy — se zapletete do záležitosti života a smrti… Života a smrti jedné osoby.“

„Cože — a co to má být?“ zeptal se příkře.

„Rozhodnutí — musíte se rozhodnout. Musíte být velmi opatrný — velmi, velmi opatrný… Jestli uděláte chybu — jen tu nejmenší chybu —“

„Ano?“

Vědma se zachvěla. Inspektor Evans věděl, že to celé je hloupost, ale stejně to na něj udělalo dojem.

„Varuji vás — nesmíte udělat chybu. Jestli ano, následky vidím jasně — smrt…“

Podivné, zatraceně podivné. Smrt. Že na to tedy kápla!

„Jestli udělám chybu, následkem bude smrt, je to tak?“

„Ano.“

„V tom případě,“ prohlásil Evans, vstal a podal jí půlkorunu, „nesmím udělat chybu, že?“

Mluvil nenucené, ale ze stanu už vycházel s bradou odhodlaně vysunutou. Říká se to snadno, ale vědět, co dělat, to už tak snadné není. Nesmí mu nic uklouznout. Závisí na tom život, zranitelný lidský život.

A neměl nikoho, kdo by mu s tím pomohl. O kus dál zahlédl postavu svého přítele Haydocka. Od něj žádnou pomoc čekat nemohl. Haydock se řídil heslem: „Nestrkej nos, kam nemáš,“ a to tady moc platné nebylo.

Haydock mluvil s nějakou ženou. Opustila kapitána a vydala se směrem k Evansovi. Inspektor ji poznal. Byla to paní Merrowdenová. Z náhlého popudu jí schválně zkřížil cestu.

Paní Merrowdenová byla dost pohledná žena. Měla široké, klidné čelo, překrásné hnědé oči a mírný výraz ve tváři. Vzezření italské madony ještě umocňoval její účes: vlasy, rozdělené uprostřed hlavy pěšinkou, si svinovala přes uši. Měla hluboký, jakoby ospalý hlas.

Usmála se na Evanse vlídným, spokojeným úsměvem.

„Myslel jsem si, že jste to vy, paní Anthonyová — tedy paní Merrowdenová,“ prohlásil úlisně.

Přeřekl se záměrně a nenápadně ji při tom pozoroval. Viděl, jak se jí rozšířily oči, slyšel prudké nadechnutí. Ale očima neuhnula. Hleděla na něj pevně a hrdě.

„Hledala jsem svého manžela,“ řekla tiše. „Neviděl jste ho tady někde?“

„Naposledy jsem ho viděl někde támhle.“

Vydali se naznačeným směrem bok po boku za tichého, příjemného tlachání. Inspektor cítil, jak v něm roste obdiv. To je ale žena! To sebeovládání. Ten úžasný klid. Skutečně pozoruhodná — a velice nebezpečná. Tím si byl jistý — velmi nebezpečná.

Stále ještě se cítil dosti nesvůj, avšak se svým prvním krokem byl spokojený. Dal jí najevo, že ji někdo poznal. To ji donutí dávat si pozor. Neodváží se podniknout něco unáhleného. Pak tady byla ještě otázka, co s Merrowdenem. Kdyby ho tak mohl varovat…

Když drobného mužíka našli, zrovna nepřítomně hloubal nad porcelánovou panenkou, kterou vyhrál v tombole. Jeho žena navrhla, aby se vrátili domů, a on nadšeně souhlasil. Pak se paní Merrowdenová otočila k inspektorovi:

„Nechcete se k nám přidat a vypít si s námi v klidu šálek čaje, pane Evansi?“

Nezaslechl snad v jejím hlase náznak výzvy? Domníval se, že ano.

„Děkuji, paní Merrowdenová. To bych opravdu moc rád.“

A tak šli a bavili se o příjemných, obyčejných věcech. Slunce svítilo, povíval lehký větřík a všechno kolem bylo příjemné a obyčejné.

Když dorazili do kouzelného, starosvětského venkovského domku, paní Merrowdenová vysvětlila, že jejich služka je ještě na slavnosti. Zašla si do svého pokoje sundat klobouk, pak se vrátila, aby prostřela k čaji a dala vařit vodu v konvici na malý stříbrný ohříváček. Z police u krbu sundala tři mističky a podšálky.

„Máme skutečně speciální čínský čaj,“ vysvětlovala, „a vždycky ho pijeme po čínském způsobu — ne ze šálků, ale z mističek.“

Najednou se odmlčela, chvíli zírala do jedné z misek a pak ji s rozladěným výkřikem vyměnila za jinou.

„Georgi — ty jsi opravdu hrozný. Ty už sis zase vzal tyhle misky.“

„Promiň, drahá,“ opáčil profesor omluvně. „Když ony mají takovou šikovnou velikost. Ty, co jsem si objednal, ještě nepřišly.“

„Jednou nás všechny otrávíš,“ odvětila jeho žena napůl se smíchem. „Mary je najde v laboratoři, přinese je sem zpátky a nikdy se nenamáhá je vymýt, když je zrovna neshledá viditelně špinavé. A ty jsi minule měl v jedné z nich kyanid draselný. Vážně, Georgi, je to strašlivě nebezpečné.“

Merrowdene se zatvářil trochu popuzeně. „Mary nemá co odnášet věci z laboratoře. Nemá tam vůbec na nic sahat.“

„Ale my tam přece často necháváme šálky, když dopijeme čaj. Jak to má asi vědět? Měj přece rozum, drahý.“ Profesor se odebral do své laboratoře a cosi si pro sebe mumlal. Paní Merrowdenová s úsměvem zalila čaj horkou vodou a sfoukla plamínek na stříbrném ohříváčku. Evans byl zmatený. Ale přece jen k němu probliklo malé světélko. Paní Merrowdenová před ním z nějakého důvodu odkrývala karty. Měla snad tohle být ta „nehoda“? Říkala tohle všechno schválně, aby si předem připravila alibi? Aby až se jednou ta „nehoda“ stane, byl nucen svědčit v její prospěch. Jestli ano, bylo to od ní dost hloupé, protože dřív, než —

Najednou se prudce nadechl. Paní Merrowdenová nalila čaj do oněch tří mističek. Jednu postavila před něj, jednu před sebe a jednu položila na stolek u krbu vedle křesla, kde obvykle sedával její manžel. Když pokládala na stolek tu poslední, zvlnily se jí rty v takovém podivném úsměvu. A právě ten úsměv to způsobil.

Teď už to věděl!

Pozoruhodná žena — nebezpečná žena. Bez čekání — bez příprav. Dnes odpoledne — právě dnes odpoledne — a přímo před jeho očima. Ta odvaha mu vyrazila dech.

Bylo to chytré — proklatě chytré. Nemohl by jí dokázat vůbec nic. Počítala s tím, že to nečekal — prostě proto, že to bylo „tak brzy“. Žena, která myslela i jednala s rychlostí blesku.

Zhluboka se nadechl a nahnul se k ní.

„Paní Merrowdenová, mívám někdy dost podivínské vrtochy. Byla byste tak laskavá a mohla mi v jednom vyhovět?“

Podívala se na něj tázavě, ale bez podezření.

Vstal, vzal misku, která ležela před ní, přešel ke stolku u krbu a vyměnil ji za tu, která ležela tam. Tu potom přinesl zpátky a postavil ji před ni.

„Rád bych, kdybyste vypila tohle.“

Podívala se mu do očí. Měla v nich klidný, neproniknutelný výraz. Z tváře jí pomalu vymizela barva.

Natáhla ruku a pozvedla misku. Evans zatajil dech. Možná se přece jen celou tu dobu mýlil.

Zvedla ji ke rtům — v poslední chvíli se zachvěla, sehnula se a rychle obsah misky vylila do květináče s kapradinou. Pak se zase posadila a vyzývavě se na něj podívala.

Dlouze vydechl úlevou a také se posadil.

„Nuže?“ řekla.

Hlas se jí změnil. Zněl teď trochu posměšně — vyzývavě.

Odpověděl jí věcně a tiše:

„Paní Merrowďenová, vy jste velice inteligentní žena. Myslím, že mi rozumíte. Už se to nesmí — opakovat. Víte, co myslím?“

„Vím, co myslíte.“

Hlas měla klidný, bez emocí. Spokojeně pokýval hlavou. Byla to inteligentní žena a nechtěla, aby ji pověsili.

„Tak na dlouhý život váš i vašeho manžela,“ pronesl významně a pozvedl ke rtům svůj čaj.

Pak se jeho obličej náhle změnil. Příšerně se zkřivil… snažil se vstát — vykřiknout… Tělo mu ztuhlo a tvář zrudla. Zhroutil se zpátky do křesla — a údy se mu začaly křečovitě zmítat.

Paní Merrowdenová se k němu naklonila a dívala se na něj. Přes rty jí přelétl lehký úsměv. Promluvila na něj — velice jemně a něžně.

„Udělal jste chybu, pane Evansi. Myslel jste si, že chci zabít George… To bylo hloupé — velice hloupé.“

Ještě chvíli tam seděla a dívala se na mrtvého, třetího člověka, z jehož strany hrozilo, že jí zkříží plány a oddělí ji od milovaného muže.

Úsměv se jí o něco roztáhl. Připomínala teď madonu víc než kdy jindy. Pak zvýšila hlas a zakřičela:

„Georgi, Georgi!… Ježíši, pojď sem! Asi se stala strašlivá nehoda… Chudák pan Evans…“

Jane hledá práci

Jane Clevelandová zašelestila stránkami Daily Leaderu a vzdychla. A byl to vzdech, který vycházel z těch nejvnitrnějších hlubin její bytosti. S odporem se podívala na stolek s mramorovou deskou, na němž leželo sázené vejce na topince a konvička čaje. Ne že by neměla hlad, to bylo od pravdy skutečně daleko. Jane měla příšerný hlad. Momentálně jí připadalo, že by snědla tak jeden a půl libry dobře propečených bifteků s hranolky a možná ještě červenými fazolemi. To celé by spláchla něčím mnohem vybranějším než čajem.

Jenomže mladé dámy, jejichž konto se nachází ve velice žalostném stavu, si nemůžou moc vybírat. Jane měla štěstí, že si mohla objednat alespoň to volské oko a čaj. A zdálo se dost nepravděpodobné, že si to bude moct dovolit ještě zítra. Ledaže by —

Znovu se vrátila k inzertním sloupkům v Daily Leaderu. Jednoduše řečeno, Jane byla bez práce a situace už začínala být dost kritická. Dokonce i ta načančaná ženština, která vládla nad oním odraným penzionem, se na naši mladou dámu dívala poněkud podezřívavě.

„Ale stejně,“ říkala si Jane v duchu a rozhořčeně vystrčila bradu, jak mívala ve zvyku, „stejně jsem inteligentní, hezká a vzdělaná. Co víc by si kdo mohl přát?“

Podle Daily Leaderu to vypadalo, že žádané jsou nadmíru zkušené stenotypistky, obchodní manažerky ochotné investovat vlastní kapitál, dámy, které by se podílely na zisku z drůbežích farem (zde se rovněž vyžadoval určitý kapitál) a bezpočet kuchařek, služek a posluhovaček u stolu — zvlášť ty posluhovačky.

„Nevadilo by mi obsluhovat u stolu,“ říkala si Jane v duchu. „Jenomže zase, bez zkušeností mě nikdo nevezme. Snad bych mohla někam jít jako děvče pro všechno — jenomže děvčatům pro všechno se neplatí nic, co by stálo za řeč.“

Znovu si povzdechla, opřela si noviny na stole před sebou a vrhla se na sázené vejce s dravostí plnokrevného mládí. Když spořádala poslední sousto, otočila stránku a během popíjení čaje se pustila do zkoumání osobní rubriky a listárny. Listárna byla vždycky poslední naděje. Stačily by jí aspoň dva tisíce liber, a všechno by bylo náramně jednoduché. Našla tam minimálně sedm jedinečných příležitostí — a všechny vynášely přinejmenším tři stovky ročně. Jane poněkud zkřivila rty.

„Kdybych měla dva tisíce liber,“ zamumlala, „jen tak lehce bych se od nich oddělit nedala.“

Rychle přelétla pohledem sloupek až do konce a pak zase zpátky s bravurou mající původ v dlouhodobé praxi. Byla tam žena, která nabízela přímo neuvěřitelné částky za odložené šatstvo. „Šatník dámě prohlédneme přímo v jejím příbytku.“ Byl tam džentlmen, který skupoval COKOLI — ale převážně ZUBY. Byly tam urozené dámy, které odjížděly do ciziny a zbavovaly se směšného počtu kožichů. Byl tam duchovní v nouzi, těžce pracující vdova nebo invalidní důstojník, ti všichni potřebovali částku pohybující se od padesáti liber do dvou tisíc. A pak se Jane najednou zarazila. Odložila šálek čaje a přečetla si ten inzerát ještě jednou.

„Samozřejmě v tom bude nějaký háček,“ zamumlala. „V něčem takovém je vždycky háček. Budu muset být opatrná. Ale stejně —“

Inzerát, který Jane Clevelandovou tak zaujal, zněl: Pokud se mladá dáma ve věku od dvaceti pěti do třiceti let, tmavomodrých očí, velmi světlých vlasů, černých řas a obočí, rovného nosu, štíhlé postavy o výšce pět stop a sedm palců, dobrá imitátorka, která se domluví francouzsky, zastaví na Endersleigh Street č. 7 mezi pátou a šestou hodinou odpolední, dozví se něco, co jí bude k užitku.

„Naivní Gvendolína, aneb proč dívky sejdou z cesty,“ zabručela Jane. „Rozhodně musím být opatrná. Ovšem na něco takového je tam vážně trochu moc podrobností. Jenom by mě zajímalo… No, proberme si ten seznam postupně.“

A tak se do toho pustila.

„Od pětadvaceti do třiceti — mně je dvacet šest. Tmavomodré oči — to souhlasí. Velmi světlé vlasy, černé řasy a obočí — všechno sedí. Rovný nos? A-ano — docela rovný, dá se říct. Není to skoba ani pršák. A štíhlou postavu mám — dokonce i na dnešní poměry. Mám sice jenom pět stop a šest palců — ale můžu si vzít vysoké podpatky. A jsem dobrá imitátorka — nic světoborného, ale umím napodobit hlasy různých lidí, a francouzsky mluvím jako anděl nebo rodilá Francouzka. Vlastně jsem přesně to, co chtějí. Až se tam objevím, měli by skákat do vzduchu nadšením. Jane Clevelandová, běž si pro vítězství.“

Jane rázně vytrhla inzerát a strčila si ho do kabelky. Pak s novou energičností v hlase požádala o účet.

Za deset minut pět už Jane zkoumala okolí Endersleigh Street. Samotná Endersleigh Street byla ulička sevřená mezi dvěma většími ulicemi poblíž náměstí Oxford Circus. Fádní, ale úctyhodné.

Dům č. 7 se nijak nelišil od okolních budov. Stejně jako ony se skládal ze spousty kanceláří. Jenže když se Jane podívala blíž, poprvé jí svitlo, že asi nebude jediná štíhlá, modrooká, světlovlasá dívka s rovným nosem ve věku mezi pětadvaceti a třiceti. Londýn byl evidentně takových dívek plný a alespoň čtyřicet nebo padesát z nich se teď houfovalo před Endersleigh Street č. 7.

„Konkurence,“ utrousila Jane. „Radši bych se měla rychle postavit do fronty.“

A to také udělala, zrovna když se zpoza rohu vynořila další tři děvčata. A za nimi šla další. Jane se bavila hodnocením svých nejbližších sousedek. Ve všech případech se jí podařilo najít nějakou chybu — světlé řasy namísto tmavých, oči víc šedé než modré, světlé vlasy, které za svou barvu vděčily spíš kysličníku než matce přírodě, byla tu zajímavá sbírka nosů a postavy, které by jenom naprostý lidumil popsal jako štíhlé. Jane se zvedla nálada.

„Řekla bych, že mám stejně velkou šanci jako každá jiná,“ zamumlala si pro sebe. „Zajímalo by mě, o co vlastně vůbec jde. Nejspíš hledají pěkné sboristky.“

Fronta se pohybovala pomalu, ale jistě kupředu. Zakrátko zevnitř domu začala proudit další řada dívek. Některé pohazovaly hlavou a jiné se ušklíbaly.

„Odmítnuté,“ ucedila Jane se škodolibou radostí. „Dobré nebe, snad nebudou mít plno dřív, než se dostanu dovnitř.“

A fronta dívek se stále pohybovala kupředu. Byly tu úzkostlivé pohledy do zrcátek a panické záchvaty pudrování nosu. Houfně se tu vytahovaly i rtěnky.

„Škoda, že nemám trochu elegantnější klobouček,“ říkala si v duchu smutně Jane.

Nakonec přišla na řadu. Uvnitř domu byly po jedné straně prosklené dveře s cedulkou „Cuthbertson a spol.“. A právě těmihle prosklenými dveřmi procházely uchazečky jedna po druhé. Jane přišla na řadu. Zhluboka se nadechla a vešla.

Uvnitř byla předkancelář, zjevně určená pro úřednictvo. Na konci měla další prosklené dveře. Jane dostala pokyn, aby do nich vešla, a tak se také stalo. Ocitla se v menší místnosti. Stál v ní velký psací stůl a za stolem seděl muž ve středních letech s pronikavýma očima a tak trochu cizokrajně vyhlížejícím knírkem. Přejel Jane pohledem a ukázal na dveře po levé straně.

„Počkejte tam, prosím,“ odtušil rázně.

Jane poslechla. V místnosti, do které vešla, už někdo byl. Pět dívek tam sedělo rovně jako svíčky a upřeně pozorovaly jedna druhou. Bylo zřejmé, že Jane se dostala mezi vhodné uchazečky a stoupla jí nálada. Nicméně byla nucena přiznat, že ostatních pět dívek vyhovovalo požadavkům inzerátu úplně stejně jako ona.

Čas ubíhal. Kanceláří zjevně procházel proud dívek. Většina z nich byla odeslána dveřmi vedoucími na chodbu, ale čas od času se sestava vybraných rozrostla o další přírůstek. V půl sedmé už tam bylo shromážděno čtrnáct dívek.

Jane zaslechla z kanceláře šum hlasů a pak se ve dveřích objevil ten cizokrajně vypadající džentlmen, kterému díky vojenskému rázu jeho knírku v duchu začala říkat „Plukovník“.

„Dámy, teď za mnou laskavě přicházejte jedna po druhé,“ oznámil. „V pořadí, ve kterém jste dorazily, prosím.“

Jane byla, jak jinak, šestá v pořadí. Uplynulo dvacet minut, než ji pozvali dovnitř. „Plukovník“ stál s rukama za zády. Podrobil ji bleskovému výslechu, přezkoušel její znalost francouzštiny a přeměřil její výšku.

„Je možné, mademoiselle,“ řekl jí francouzsky, „že byste mohla vyhovovat. Nejsem si jist, ale je to možné.“

„A o jaké místo se jedná, jestli se smím zeptat?“ zkusila Jane přejít rovnou k věci.

Muž jenom pokrčil rameny.

„To vám zatím nemohu říct. Jestli vás vyberou, pak se to všechno dozvíte.“

„To zní dost tajemně,“ namítla Jane. „Myslím, že nemůžu něco přijmout, když o tom nic nevím. Smím se zeptat, jestli to má co dělat s divadlem?“

„S divadlem? No, vlastně ani ne.“

„Aha,“ Jane na to poněkud zaraženě.

Pozorně se na ni podíval.

„Jste dost chytrá, že? A co takhle diskrétní?“

„Chytrá i diskrétní jsem náramně,“ odvětila Jane klidně. „A jak je to s platem?“

„Plat bude činit dva tisíce liber — za čtrnáct dní práce.“

„Aha,“ ozvala se Jane chabě.

Byla štědrostí zmíněné sumy tak ohromená, že se z toho nemohla hned tak vzpamatovat.

Plukovník se znovu ujal slova.

„Vybral jsem ještě jednu mladou dámu. Vy i ona vyhovujete zhruba stejně. Možná přibudou další, které jsem zatím ještě neviděl. Teď vám dám instrukce, co máte dělat dál. Znáte hotel Harridge?“

Jane zalapala po dechu. Kdo by v Anglii neznal hotel Harridge? Ten známý hotýlek neokázale zasunutý v jedné z bočních uliček v Mayfair, který běžně navštěvovali prominenti a členové královských rodin. Zrovna dnes ráno četla o příjezdu velkovévodkyně Pauline Ostrovové. Přijela sem otevřít dobročinný bazar na podporu ruských uprchlíků, a jak jinak, ubytovala se právě v hotelu Harridge.

„Ano,“ odpověděla Jane na Plukovníkovu otázku.

„Výborně. Jděte tam. Ptejte se po hraběti Streptičovi. Pošlete mu svou vizitku — máte vizitku?“

Jane jednu vytáhla. Plukovník si ji od ní vzal a do růžku na ni napsal maličké P. Pak jí podal kartičku zpátky.

„Tohle zajistí, že vás hrabě přijme. Pochopí z toho, že vás posílám já. Konečné rozhodnutí leží na něm — a na dalších. Pokud se rozhodne, že vyhovujete, všechno vám vysvětlí a vy jeho nabídku můžete buď přijmout, nebo odmítnout. Stačí vám to?“

„Dokonale,“ odvětila Jane.

„Zatím,“ mumlala si pro sebe, když vycházela na ulici, „v tom nevidím žádný háček. Ale stejně tam nějaký musí být. Peníze se přece jen tak zadarmo nedávají. Musí jít o nějaký zločin! Nic jiného už nezbývá.“

Zvedla se jí nálada. V určité míře Jane proti zločinu nic nenamítala. V poslední době byly noviny plné nejrůznějších kousků všelijakých lupiček a Jane už vážně uvažovala, že se stane jednou z nich, jestli všechno ostatní selže.

Lehce rozechvělá vešla exkluzivní branou hotelu Harridge. Víc než kdy dřív si přála mít na hlavě nový klobouk.

Vystoupala ale statečně k recepci, vytáhla vizitku a sebejistě se zeptala po hraběti Streptičovi. Měla dojem, že se na ni recepční tak trochu zvláštně podíval. Nicméně vizitku si vzal a předal ji drobnému poslíčkovi s nějakými polohlasnými pokyny, které ovšem Jane nezaslechla. Zakrátko se poslíček vrátil a vyzval Jane, aby šla s ním. Vyjeli nahoru výtahem a pak se vydali chodbou k nějakým ohromným dvoukřídlým dveřím. Poslíček na ně zaťukal. Za chvilku se už Jane ocitla v prostorné místnosti tváří v tvář hubenému muži se světlou bradkou. V malátné bílé ruce držel její vizitku.

„Slečna Jane Clevelandová,“ přečetl pomalu. „Já jsem hrabě Streptič.“

Rty se mu náhle pootevřely a odkryly dvě řady rovných bílých zubů. Pravděpodobně to mělo představovat úsměv, ale dojem veselí se jaksi nedostavil.

„Pokud rozumím správně, ucházíte se o místo zveřejněné v našem inzerátu,“ pokračoval hrabě. „Poslal vás sem starý dobrý plukovník Kranin.“

„Tak to byl plukovník,“ pomyslela si Jane, potěšená svou bystrostí, ale navenek pouze lehce uklonila hlavu.

„Omluvíte mě, když vám položím několik otázek?“

Nečekal na odpověď a rovnou ji podrobil výslechu, který se velice podobal tomu u plukovníka Kranina. Zdálo se, že její odpovědi ho uspokojily. Jednou nebo dvakrát pokýval hlavou.

„Teď bych vás, mademoiselle, požádal, abyste se pomalu prošla ke dveřím a zpátky.“

„Možná ze mě chtějí mít manekýnku,“ pomyslela si Jane při plnění jeho žádosti. „Jenomže manekýnám se neplatí dva tisíce liber. Stejně si ale myslím, že bude lepší se teď ještě chvilku neptat.“

Hrabě Streptič vraštil čelo. Svými bílými prsty poťukával na stůl. Pak náhle vstal, otevřel dveře do vedlejší místnosti a s někým tam uvnitř mluvil.

Vrátil se na svou židli. Dveřmi vešla malá dáma středního věku a zavřela je za sebou. Byla obtloustlá a zvlášť ošklivá, ale nicméně působila jako důležitá osoba.

„Nuže, Anno Michajlovno,“ řekl hrabě, „co si o ní myslíte?“

Dáma si prohlédla Jane od hlavy k patě, skoro jako by to byla vosková figurína. Ani nepředstírala žádný pokus o pozdrav.

„Mohlo by to jít,“ prohlásila po dlouhé chvíli, „skutečná podobnost v pravém slova smyslu není příliš velká, ale postava a vybarvení jsou velice dobré, lepší než u těch ostatních. Co si o tom myslíte, Fedore Alexandroviči?“

„Souhlasím s vámi, Anno Michajlovno.“

„Mluví francouzsky?“

„Výtečně.“

Jane si čím dál víc připadala jako idiot. Nevypadalo to, že by si někdo z těchhle cizích lidí vzpomněl, že je lidská bytost.

„Ale bude diskrétní?“ zeptala se dáma, zatímco se usilovně mračila na Jane.

„Toto je kněžna Poporenská,“ řekl hrabě Streptič Jane francouzsky. „Ptá se, jestli umíte být diskrétní?“

Jane adresovala svou odpověď kněžně.

„Dokud mi někdo nevysvětlí, o jaké místo jde, těžko můžu něco slibovat.“

„Je to přesně tak, jak ta maličká říká,“ poznamenala lady. „Myslím, že je inteligentní, Fedore Alexandroviči — inteligentnější než ty ostatní. Řekněte mi, maličká, máte také dost odvahy?“

„To nevím,“ opáčila zmateně Jane. „O zranění nijak zvlášť nestojím, ale dokážu se s ním vypořádat.“

„Tedy to je přesně to, o co mi jde. Takže nebezpečí vám nevadí, je to tak?“

„Páni!“ vyhrkla Jane. „Nebezpečí! To je dobré, nebezpečí mám ráda.“

„A jste chudá? Nechtěla byste si vydělat spoustu peněz?“

„Vyzkoušejte mě,“ odpověděla Jane skoro nadšeně.

Hrabě Streptič a kněžna Poporenská si vyměnili pohledy. Pak oba současně kývli.

„Mohu vysvětlit, oč běží, Anno Michajlovno?“ zeptal se ten první.

Kněžna zavrtěla hlavou.

„Její Výsost si to přeje udělat osobně.“

„To ale není nutné — a není to moudré.“

„Nicméně takové jsou její rozkazy. Mám k ní to děvče přivést hned, jak s ní budete hotov.“

Streptič pokrčil rameny. Zjevně ho to nepotěšilo. Ale stejně tak zjevně neměl v úmyslu nařízení neuposlechnout. Otočil se k Jane.

„Kněžna Poporenská vás představí Její Výsosti velkovévodkyni Paulině. Není se čeho bát.“

Jane se nebála ani v nejmenším. Pomyšlení, že bude představena skutečné, živé velkovévodkyni, ji nadchlo. Jane rozhodně nebyla socialistka. Na chvíli si dokonce přestala dělat starosti o svůj klobouk.

Kněžna Poporenská šla před ní. Kolébala se s takovým držením těla, které jí i přes nepříznivé okolnosti propůjčovalo jistou dávku důstojnosti. Prošli přes sousední místnost, která sloužila víceméně jako předpokoj, a kněžna zaklepala na dveře v protější stěně. Zevnitř se ozval nějaký hlas, kněžna otevřela dveře a vklouzla dovnitř, s Jane v těsném závěsu.

„Madame, dovolte, abych vám představila slečnu Jane Clevelandovou,“ prohlásila kněžna obřadně.

Mladá žena, která seděla v obrovském ušáku na opačné straně místnosti, křepče vyskočila a přiběhla k nim.

Asi minutu nebo dvě upřeně zírala na Jane a pak se vesele rozesmála.

„Ale to je úžasné, Anno,“ opáčila. „Nikdy jsem si nepředstavovala, že by se nám to mohlo tak podařit. Pojďte, podíváme se, jak vypadáme vedle sebe.“

Vzala Jane za paži a táhla ji přes místnost k velkému zrcadlu na zdi, které sahalo až k zemi. Tam se zastavila.

„Vidíte?“ vykřikla nadšeně. „Dokonalá podoba!“

Už při prvním pohledu na velkovévodkyni Paulině začínala Jane chápat. Velkovévodkyně byla mladá žena možná o rok nebo dva starší než Jane. Měla světlé vlasy stejného odstínu a stejně štíhlou postavu. Možná byla o kousíček vyšší. Teď, když stály bok po boku, byla ta podoba velice zřetelná. Detail po detailu, vybarvení bylo skoro totožné.

Velkovévodkyně zatleskala. Zdálo se, že je to obzvlášť veselá mladá žena.

„Nemůže být už nic lepšího,“ prohlásila. „Musíte za mě poblahopřát Fedoru Alexandroviči, Anno. Vedl si skutečně skvěle.“

„Madame,“ pronesla kněžna tlumeným hlasem, „tahle mladá dáma zatím neví, co se od ní žádá.“

„Pravda,“ opáčila velkovévodkyně už o něco klidněji. „Zapomněla jsem. Nuže, já ji zasvětím. Nechte nás tu o samotě, Anno Michajlovno.“

„Ale madame —“

„Nechte nás, už jsem řekla.“

A rozhořčeně dupla nožkou. Anna Michajlovna značně váhavě opustila místnost. Velkovévodkyně se posadila a pokynula Jane, aby udělala totéž.

„Tyhle staré ženské jsou tak únavné,“ poznamenala Paulině. „Ale člověk se bez nich neobejde. Anna Michajlovna je z nich ještě tak nejlepší. A teď, slečno — ach ano, slečna Jane Clevelandová. To jméno se mi líbí. I vy se mi líbíte. Jste sympatická. Jestli je někdo sympatický, to já poznám na první pohled.“

„To musíte být velmi bystrá, milostpaní,“ promluvila vůbec poprvé Jane.

„Jsem bystrá,“ opáčila Paulině klidně. „A teď vám vysvětlím, o co běží. Ne že by toho bylo moc k vysvětlování. Jistě znáte historii rodu Ostrovových. Bezmála celá moje rodina je mrtvá, zmasakrovaná komunisty. Já jsem ze své linie pravděpodobně poslední. Jsem žena, nemůžu usednout na trůn, takže by si člověk myslel, že mě nechají na pokoji. Jenomže nenechají. Kam přijedu, tam se mě pokoušejí zavraždit. Není to absurdní? Tahle vodkou nasáklá zvířata nikdy neznala míru.“

„Aha,“ řekla Jane, protože měla dojem, že se od ní něco žádá.

„Z větší části žiju v ústraní — kde se dá bezpečnost zajistit —, ale čas od času se musím účastnit nějakých veřejných akcí. Například během svého pobytu zde musím navštívit několik poloveřejných recepcí. A stejně tak v Paříži, na zpáteční cestě. Jak možná víte, mám panství v Maďarsku. Tamní hony jsou skutečně velkolepé.“

„Opravdu?“

„Úžasné. Já hony zbožňuju. A také — tohle bych vám neměla říkat, ale řeknu, když máte tak sympatickou tvář — dělají se tam určité plány — pěkně potichoučku, jak jistě chápete. Každopádně je velice důležité, aby mě během příštích čtrnácti dnů nikdo nezavraždil.“

„Ale policie jistě —“ začala Jane.

„Policie? Ale ano, věřím, že jsou velmi dobří. A my také — i my máme své špehy. Je možné, že by mě před nějakým tím pokusem stačili varovat. Ale na druhou stranu, možná taky ne.“

Pokrčila rameny.

„Začínám to chápat,“ odtušila Jane pomalu. „Chcete, abych vás zastupovala?“

„Jenom při určitých příležitostech,“ opáčila velkovévodkyně netrpělivě. „Musíte být někde po ruce, chápete? Během příštích čtrnácti dní vás budu potřebovat nejspíš tak dvakrát, třikrát, možná čtyřikrát. Vždycky to bude při příležitosti nějaké veřejné akce. V důvěrném styku mě přirozeně zastoupit nemůžete.“

„Jistěže ne,“ přisvědčila Jane.

„Určitě si povedete dobře. To bylo od Fedora Alexandroviče chytré, že ho napadlo podat inzerát, viďte?“

„A co když,“ zeptala se Jane, „co když mě zavraždí?“

Velkovévodkyně pokrčila rameny.

„To riziko tu je, jistě, ale podle našich tajných informací mě chtějí unést, a ne hned zabít. Ale budu k vám naprosto upřímná — vždycky je tu možnost, že po vás hodí bombu.“

„Aha,“ opáčila Jane.

Snažila se napodobit Paulinino bezstarostné chování. Velice se toužila dostat k otázce peněz, ovšem nevěděla, jak to téma nejlíp nadhodit. Paulině ji ale ušetřila trápení.

„Samozřejmě, že vám dobře zaplatíme,“ prohodila lhostejně. „Nemůžu si teď vzpomenout, kolik přesně Fedor Alexandrovič navrhoval. Bavili jsme se o částce ve francích nebo v korunách.“

„Plukovník Kranin,“ odpověděla Jane, „říkal něco o dvou tisících liber.“

„To je ono,“ rozjasnila se Paulině. „Už si vzpomínám. Doufám, že je to dost? Nebo byste radši chtěla tři tisíce?“

„No,“ opáčila Jane, „jestli vám je to jedno, radši bych tři tisíce.“

„Vidím, že máte obchodního ducha,“ řekla na to velkovévodkyně mile. „Taky bych si ho přála mít. Jenomže já nemám vůbec žádný smysl pro peníze. Co chci, to prostě musím mít, a to je celé.“

Jane to připadalo jako jednoduchý, ale obdivuhodný postoj.

„A samozřejmě, jak sama říkáte, je tu to nebezpečí,“ pokračovala Pauline zamyšleně. „Ačkoliv vy mi nepřipadáte, že by vám nebezpečí nějak vadilo. Mně taky nevadí. Nemyslíte si, doufám, že chci, abyste mě zastupovala, protože jsem zbabělá? Víte, pro Ostrovovy je nejdůležitější, abych se vdala a měla alespoň dva syny. Co se stane se mnou potom, na tom už nezáleží.“

„Chápu,“ řekla na to Jane.

„A přijímáte?“

„Ano,“ prohlásila Jane rázně, „přijímám.“ Pauline několikrát hlasitě tleskla. Okamžitě se zjevila kněžna Poporenská.

„Už jsem jí všechno vysvětlila, Anno,“ oznámila velkovévodkyně. „Udělá, co po ní chceme, a dostane za to tři tisíce liber. Řekněte Fedorovi, aby to vzal na vědomí. Je mi opravdu velice podobná, viďte? I když myslím, že je o něco hezčí.“

Kněžna se vykolébala z místnosti a vrátila se s hrabětem Streptičem.

„Už jsme si všechno domluvily, Fedore Alexandroviči,“ oznámila mu velkovévodkyně. Hrabě Streptič se uklonil.

„Rád bych věděl, jestli dokáže hrát její roli?“ otázal se a pochybovačně si přitom Jane prohlížel.

„Předvedu vám to,“ prohlásila náhle dívka. „Dovolíte, milostpaní?“ obrátila se na velkovévodkyni. Ta nadšeně přikývla. Jane se postavila.

„Ale to je úžasné, Anno,“ začala. „Nikdy jsem si nepředstavovala, že by se nám to mohlo tak podařit. Pojďte, podíváme se, jak vypadáme vedle sebe.“

A stejně jako předtím Pauline dovedla druhou dívku k zrcadlu.

„Vidíte? Dokonalá podoba!“

Slova, chování i gestikulace, všechno to byla dokonalá nápodoba Paulinina uvítání. Kněžna pokývala hlavou a souhlasně zahučela: „Tohle je dobré. Většinu lidí to přesvědčí.“

„Jste velmi bystrá,“ uznale ji pochválila Pauline. „To já bych nedokázala nikoho napodobit, ani kdybych si tím měla zachránit život.“

Jane jí věřila. Už jí došlo, že Pauline je otevřená mladá žena, která toho mnoho nepředstírá.

„Anna s vámi domluví podrobnosti,“ prohlásila velkovévodkyně. „Vezměte ji do ložnice, Anno, a vyzkoušejte jí nějaké moje oblečení.“

Zdvořile pokynula hlavou na rozloučenou a kněžna Poporenská už Jane odváděla pryč.

„Tohle bude mít velkovévodkyně na sobě při otevření bazaru,“ vysvětlila kněžna s odvážnou černobílou kreací v ruce. „Bude se konat za tři dny. Možná bude nutné, abyste ji tam zastoupila. Teď to ještě nevíme, zatím jsme neobdrželi informace.“

Na Annin příkaz si svlékla své obnošené svršky a zkusila si onu róbu. Padla jí dokonale. Stařena uznale pokývala hlavou.

„Je to skoro perfektní — jen jsou vám trošičku dlouhé, protože jste tak o palec menší než Její Výsost.“

„To se dá snadno do pořádku,“ opáčila Jane rychle. „Všimla jsem si, že velkovévodkyně nosí boty na nízkém podpatku. Když si vezmu stejné boty, ale na vysokém podpatku, pěkně se tím všechno upraví.“

Anna Michajlovna jí ukázala střevíce, jaké velkovévodkyně obvykle k oněm šatům nosí. Z ještěrčí kůže s páskem přes nárt. Jane si je zapamatovala a dohodly se, že si opatří stejné, ale s odlišným podpatkem.

„Bylo by dobré,“ poznamenala Anna Michajlovna, „kdybyste měla šaty výrazné barvy a ze zvláštního materiálu, které nebudou ani trochu podobné těm Její Výsosti. Kdybyste se pak po nějakém momentálním varování musely vyměnit, zmenší se tím pravděpodobnost, že si té záměny někdo všimne.“

Jane se na chvilku zamyslela.

„A co takhle ohnivě rudý safián? A možná bych mohla mít cvikr s obyčejnými skly. Ten vzhled velice změní.“

Oba návrhy byly s uznáním přijaty a přešlo se k dalším podrobnostem.

Jane odešla z hotelu s peněženkou plnou bankovek v celkové hodnotě sto liber a s příkazem, aby si opatřila nezbytné vybavení a najala si pokoj v hotelu Blitz jako slečna Montresorová z New Yorku.

Dva dny poté ji tam navštívil hrabě Streptič.

„To je ale proměna,“ poznamenal při úkloně.

Jane mu oplatila taktéž škádlivou úklonou. Své nové šaty a přepychový život si náramně užívala.

„Všechno tohle je moc hezké,“ povzdechla si. „Ale vaše návštěva nejspíš znamená, že se musím dát do práce a své peníze si zasloužit.“

„Tak to je. Dostali jsme zprávu. Jak se zdá, je možné, že se na cestě domů z bazaru Její Výsost někdo pokusí unést. Bazar se bude konat, jak jistě víte, v Orionu, což je asi deset mil od Londýna. Její Výsost bude nucena navštívit bazar osobně, protože hraběnka z Anchesteru, která ho pořádá, ji osobně zná. Ale vymyslel jsem plán.“

Pak jí ho v hlavních rysech nastínil. Jane pozorně poslouchala.

Na několik věcí se ho zeptala a nakonec prohlásila, že úloze, kterou má sehrát, dokonale rozumí.

Nazítří slunce vyšlo do svěžího, jasného rána — byl to dokonalý den pro jeden z významných podniků londýnské sezóny, pro bazar v Orionu, pořádaný hraběnkou z Anchesteru na pomoc uprchlíkům z přízně Ostrovových v téhle zemi.

S ohledem na nejisté anglické podnebí se bazar sám konal v rozlehlých sálech Orionu, který byl ve vlastnictví hrabat z Anchesteru už pět set let. Pořádaly se zde nejrůznější sbírky a okouzlující myšlenkou byl dar stovky dam z vyšších kruhů, které věnovaly po jedné perle z vlastních náhrdelníků — každá perla měla být druhý den prodána v aukci. Na pozemcích se ještě konal bezpočet vedlejších akcí a atrakcí.

Jane, v roli slečny Montresorové, tam dorazila brzy. Měla na sobě šaty z ohnivě rudého safiánu a malý červený klobouček ve tvaru zvonu. Obula si boty z ještěrčí kůže s vysokým podpatkem.

Příjezd velkovévodkyně Pauline byl velkou událostí. Dovedli ji na pódium, a jak se sluší a patří, malé dítě ji podarovalo kyticí růží. Pauline proslovila krátkou, ale okouzlující řeč a prohlásila bazar za otevřený. Hrabě Streptič a kněžna Poporenská jí byli k ruce.

Na sobě měla šaty, které už Jane viděla, bílé, s odvážným černým vzorem, zvonový klobouček se záplavou bílých per, která visela přes okraj, a krajkovým závojíčkem, napůl spuštěným přes tvář. Jane se pro sebe usmála.

Velkovévodkyně procházela bazarem, navštívila každý stánek, koupila si několik věcí a byla neustále samá zdvořilost. Pak se začala připravovat na odjezd.

Jane zachytila narážku, na kterou čekala. Požádala o rozhovor s kněžnou Poporenskou a přála si být představena velkovévodkyni.

„Ale jistě!“ zvolala Paulině jasným hlasem. „Slečna Montresorová, na to jméno si vzpomínám. Tuším, že je to americká novinářka. Už toho pro naši věc hodně udělala. Ráda jí poskytnu pro její list krátký rozhovor. Dá se tady najít místo, kde nás nebude nikdo rušit?“

Velkovévodkyně okamžitě dostala k dispozici malý předpokoj a hrabě Streptič byl vyslán pro slečnu Montresorovou. Jakmile ji přivedl a vzdálil se, zatímco kněžna Poporenská zůstala při ruce, nastoupila blesková výměna ošacení.

Za tři minuty se dveře otevřely a objevila se velkovévodkyně s kyticí růží pozdviženou k obličeji.

Vlídně se uklonila, francouzsky řekla hraběnce z Anchesteru několik slov na rozloučenou, vyšla a nastoupila do připraveného vozu. Kněžna Poporenská se usadila vedle ní a auto se rozjelo.

„No,“ řekla Jane. „A je to. Zajímalo by mě, jak si vede slečna Montresorová.“

„Nikdo si jí ani nevšimne. Může nenápadně proklouznout do auta.“

„To je pravda,“ opáčila Jane. „Ale zahrála jsem to hezky, že?“

„Hrála jste svou roli výtečně.“

„Proč s námi není hrabě?“

„Byl nucen zůstat. Někdo musí dohlédnout na bezpečnost Její Výsosti.“

„Doufám, že se nikdo nechystá házet bomby,“ prohlásila Jane s obavami. „Hej! Odbočili jsme z hlavní třídy.

Proč?“

Auto nabralo rychlost a vystřelilo do bočních uliček.

Jane vyskočila a vystrčila na protest řidiči z okna svůj klobouček. Řidič se jen zasmál a ještě přidal plyn. Jane zase zapadla zpátky do sedadla.

„Vaši špehové měli pravdu,“ prohlásila se smíchem. „Zdá se, že nastaly potíže. Předpokládám, že čím déle to budu hrát, tím bezpečnější to pro velkovévodkyni bude. V každém případě jí musíme poskytnout čas, aby se mohla bezpečně vrátit do Londýna.“

S vyhlídkou na nebezpečí se Jane zvedla nálada. Možnost bombového útoku ji zrovna netěšila, ale tenhle typ dobrodružství byl výzvou jejímu sportovnímu duchu.

Najednou se zaskřípěním brzd auto zastavilo skoro na místě. Na stupátko vyskočil muž s revolverem v ruce.

„Dejte ruce nahoru,“ zavrčel.

Kněžně Poporenské vylétly ruce vzhůru, ovšem Jane si jej pouze pohrdavě přeměřila pohledem a ruce jí zůstaly ležet v klíně.

„Zeptejte se ho, co má tahle neomalenost znamenat,“ řekla své společnici francouzsky.

Jenomže než ta měla čas ze sebe vypravit slovíčko, muž se do toho vložil. Vychrlil záplavu slov v nějakém cizím jazyce.

Vzhledem k tomu, že nerozuměla ani slovo, Jane pouze pokrčila rameny a neříkala nic. Šofér vystoupil a připojil se k tomu druhému muži.

„Byla by milostivá dáma tak laskavá a vystoupila?“ zeptal se jí s úšklebkem.

Jane si pozvedla růže znovu k obličeji a vylezla z auta. Kněžna Poporenská za ní.

„Ráčila by milostivá laskavě tudy?“

Jane si nevšímala mužova drzého, výsměšného chování a dobrovolně vykročila k nízké, nesourodé budově stojící asi tak sto yardů od místa, kde zastavilo auto. Ulice byla slepá, končila branou a příjezdovou cestou k téhle viditelně opuštěné budově.

Muž, který se stále ještě oháněl pistolí, přistoupil těsně za obě ženy. Jak stoupali po schodech, protáhl se kolem nich a rozrazil dveře po levé straně. Za nimi byla prázdná místnost se zjevně dodatečně doneseným stolkem a dvěma židlemi.

Jane vešla a posadila se. Anna Michajlovna ji následovala. Muž zabouchl dveře a otočil klíčem.

Jane přešla k oknu a vyhlédla ven.

„Samozřejmě bych mohla vyskočit,“ poznamenala, „ale daleko bych se nedostala. Ne, teď bude nejlepší zůstat na místě a vytěžit z toho, co se dá. Jestlipak nám taky přinesou něco k jídlu?“

Asi za půl hodinky se jí na tuto otázku dostalo odpovědi.

Přinesli mísu kouřící polévky a postavili ji před ni na stůl. K tomu dva krajíčky okoralého chleba.

„Pro šlechtu zjevně žádný luxus,“ poznamenala Jane vesele, když se dveře znovu zavřely a v zámku cvakl klíč. „Dáte si první, nebo mám já?“

Kněžna Poporenská s hrůzou odmítla už jen pouhé pomyšlení na jídlo.

„Jak bych mohla jíst? Kdo ví, v jakém nebezpečí teď může být má paní?“

„Té nic není,“ opáčila Jane. „To o sebe si teď dělám starosti. Je jasné, že tihle lidé nebudou mít vůbec radost, až zjistí, že se zmocnili špatné osoby. Vlastně mohou být velice rozladění. Budu hrát tu namyšlenou velkovévodkyni tak dlouho, jak jen to půjde, a vezmu do zaječích, jakmile se naskytne nějaká příležitost.

Kněžna Poporenská neodpověděla.

Jane měla hlad, a tak spořádala polévku všechnu. Chutnala zvláštně, ale byla horká a lahodná. Pak ji začala zmáhat ospalost. Kněžna Poporenská tiše poplakávala, jak se zdálo. Jane se na nepohodlné židli usadila tím nejméně nepohodlným způsobem a nechala si hlavu klesnout na prsa.

Usnula.

Probudila se s trhnutím. Měla pocit, že spala velmi, velmi dlouho. Hlava jí připadala těžká a nepříjemně ji pobolívala.

A pak náhle uviděla něco, co ji rázem probudilo docela.

Měla na sobě róbu z ohnivě červeného safiánu.

Posadila se zpříma a rozhlédla se kolem sebe. Ano, byla stále ve stejné místnosti v tom prázdném domě. Všechno bylo přesně tak, jako když usínala, s výjimkou dvou skutečností. Zaprvé kněžna Poporenská na druhé židli už neseděla. Tím druhým faktem byla její nevysvětlitelná výměna kostýmu.

„Nemohlo se mi to jen zdát,“ řekla Jane. „Protože kdyby se mi to jenom zdálo, nebyla bych tady.“

Pohlédla k oknu a všimla si dalšího důležitého faktu. Když usínala, slunce svítilo do okna. Teď dům vrhal ostrý stín na sluncem zalitou příjezdovou cestu.

„Dům je obrácený k západu,“ přemítala. „Když jsem usínala, bylo odpoledne. Takže musí být druhý den ráno. To znamená, že v té polévce určitě byly nějaké drogy. Což znamená — panebože, já nevím. Všechno se to zdá úplně šílené.“

Vstala a přešla ke dveřím. Byly odemčené. Prozkoumala dům. Byl tichý a prázdný.

Jane si položila ruku na bolavé čelo a snažila se přemýšlet. A pak zahlédla u vchodových dveří ležet potrhané noviny. Do očí ji udeřily nápadné titulky.

„Americká lupička v Anglii,“ četla Jane. „Dívka v červených šatech. Skandální přepadení na bazaru v Orionu.“

Jane se vypotácela do slunečního svitu. Sedla si na schody, četla a oči se jí rozšiřovaly a rozšiřovaly. Fakta byla stručná a jasná.

Hned po odjezdu velkovévodkyně Pauline tři muži a dívka v červených šatech vytáhli revolvery a úspěšně přepadli shromážděný dav. Sebrali stovku perel a unikli v rychlém závodním autě. Až dosud nebyli dopadeni.

V rubrice „Došlo po uzávěrce“ (šlo o večerník, který vychází pozdě v noci) bylo několik slov zhruba v tom smyslu, že „lupička v červeném“ bydlela v Blitzu jako slečna Montresorová z New Yorku.

„Převezli mě.“ ucedila Jane. „Totálně mě převezli. Věděla jsem, že v tom bude nějaký háček.“

A pak sebou trhla. Vzduch prořízl podivný zvuk. Mužský hlas, který v pravidelných intervalech opakoval stále totéž.

„Do háje,“ znělo to. „Do háje.“ A zase znovu. „Do háje!“

Jane ten zvuk uchvátil. Tak přesně vyjadřoval její vlastní pocity. Seběhla ze schodů. Stranou, v jejich stínu, ležel mladý muž. Usilovně se snažil zvednout hlavu ze země. Jane napadlo, že jeho obličej je ta nejmilejší tvář, jakou kdy viděla. Byl plný pih a měl poněkud zmatený výraz.

„Do háje, moje hlava,“ prohlásil mladík. „Do háje. Já—“

Zarazil se a zůstal civět na Jane.

„To není možné, to se mi jenom zdá,“ vypravil ze sebe chabě.

„To jsem si říkala taky,“ opáčila Jane. „Ale nezdá. Co to máte s hlavou?“

„Někdo mě po ní praštil. Naštěstí ji mám pěkně tvrdou.“

Vyhrabal se do sedu a zkřivil tvář.

„Řekl bych, že mi za chvíli začne fungovat mozek. Jak vidím, jsem pořád na tom samém místě.“

„A jak jste se sem dostal?“ zeptala se Jane zvědavě.

„To je na dlouhé vyprávění. Mimochodem, nejste náhodou velkovévodkyně Jaksevlastnějmenuje, že ne?“

„To nejsem. Jsem obyčejná Jane Clevelandová.“

„Vy vůbec nejste obyčejná,“ opáčil mladík a zahleděl se na ni s upřímným obdivem.

Jane se začervenala.

„Nemám vám přinést trochu vody nebo tak něco?“ zeptala se nejistě.

„Myslím, že to bývá zvykem,“ přisvědčil mladík, „ale stejně bych si dal radši whisky, jestli nějakou najdete.“

Jane ale žádnou whisky najít nedokázala. Mladík spolkl pořádný doušek vody a oznámil, že je mu líp.

„Mám se s vámi podělit o své zážitky, nebo mi povíte svoje?“ zeptal se.

„Vy první.“

„Z mé strany toho moc není. Náhodou jsem si všiml, že velkovévodkyně vešla do místnosti ve střevících na nízkém podpatku a ven vyšla s podpatky vysokými. Napadlo mě, že je to tak trochu divné. Nemám rád divné věci.

Sledoval jsem auto na své motorce a viděl jsem, jak vás vedou do domu. Asi za deset minut se přiřítil velký závodní automobil. Vystoupila z něj dívka v červeném a tři muži. A určitě měla na nohou boty s nízkými podpatky. Vešli do domu. Zanedlouho vyšla ta s nízkými podpatky oblečená v černé a bílé a odjela v prvním autě s nějakou starou rašplí a mužem se světlou bradkou. Ostatní odjeli v závodním autě. Myslel jsem si, že už jsou všichni pryč, a právě jsem se snažil dostat dovnitř tímhle oknem a zachránit vás, když vtom mě někdo zezadu praštil do hlavy. To je všechno. A teď je řada na vás.“

Jane se podělila zase o své zážitky.

„A mám neuvěřitelné štěstí, že jste jel za mnou,“ řekla nakonec. „Chápete, do jaké příšerné šlamastyky bych se jinak dostala? Velkovévodkyně by měla dokonalé alibi. Odjela z bazaru předtím, než loupež začala, a přijela ve svém autě do Londýna. Uvěřil by někdy někdo mému podivnému, nepravděpodobnému vyprávění?“

„Nikdy v životě,“ prohlásil mladík přesvědčeně.

Oba byli tak pohroužení do vzájemného vypravování, že úplně zapomněli na své okolí. Teď vzhlédli a trochu sebou trhli, když uviděli, jak se o dům opírá muž se smutným obličejem. Kývl na ně.

„Velice zajímavé,“ poznamenal.

„Kdo jste?“ zeptala se Jane.

Ve smutné tváři se muži maličko zablýskly oči.

„Detektiv inspektor Farrell,“ oznámil vlídně. „Obojí vyprávění, vaše i to téhle mladé dámy, jsem si vyposlechl s velkým zájmem. Tomu jejímu možná budeme mít trochu potíže uvěřit, ale jenom v jednom nebo dvou bodech.“

„Například?“

„No, víte, dnes ráno jsme se doslechli, že skutečná velkovévodkyně utekla se šoférem do Paříže.“

Jane zalapala po dechu.

„A pak jsme věděli, že do země přijela ta americká lupička, a očekávali jsme nějaký ten kousek. Velice brzy je dopadneme, to vám můžu slíbit. Omluvíte mě na minutku?“

Vyběhl po schodech do domu.

„Páni!“ prohlásila Jane. Vyslovila ten výraz s náramným důrazem.

„Myslím, že od vás bylo ohromně bystré, jak jste si všiml těch bot,“ vyrazila ze sebe náhle.

„Ale vůbec ne,“ opáčil mladík. „Vyrostl jsem v obchodě s obuví. Můj otec je něco jako obuvnický král. Chce, abych se zapojil do obchodu — oženil se a usadil. Prostě takové ty záležitosti. Nejde o nikoho konkrétního — jen o podstatu věci. Jenomže já jsem chtěl být umělec.“ Povzdechl si.

„To je mi moc líto,“ prohodila Jane přátelsky.

„Už to zkouším šest let. Není si co nalhávat. Jsem mizerný malíř. Mám dost rozumu, abych s tím seknul a jako marnotratný syn se vrátil domů. Čeká tam na mě teplé místečko.“

„Práce je skvělá věc,“ přitakala Jane tesklivě. „Nemohl byste mě někde vzít jako takovou tu slečnu na zkoušení bot, co myslíte?“

„Můžu vám nabídnout něco lepšího — jestli to přijmete.“

„Páni, a co?“

„To je teď jedno. Později vám to řeknu. Víte, až do včerejška jsem nikdy neviděl dívku, u které bych cítil, že si ji můžu vzít.“

„Do včerejška?“

„Na tom bazaru. A tam jsem ji uviděl — tu pravou a jedinou!“

Velice upřeně se zadíval na Jane.

„Ty stračky jsou ale překrásné, že?“ vyhrkla Jane spěšně s velmi zrůžovělými tvářemi.

„To jsou vlčí boby,“ opáčil mladý muž.

„To nevadí,“ řekla na to Jane.

„Ani trošku,“ přisvědčil. A přisunul se o trochu blíž.

Plodná neděle

„No, tak tomuhle vážně říkám nádhera,“ prohlásila slečna Dorothy Prattová už počtvrté. „Kdyby mě tak ta stará ochechule teď mohla vidět. I s tím svým Jamesem!“

Tou poněkud jedovatě zmiňovanou „starou ochechulí“ byla vysoce vážená zaměstnavatelka slečny Prattové, paní Mackenzie Jonesová, dáma s velice vyhraněnými názory na křestní jména vhodná pro služky, jež zavrhovala Dorothy ve prospěch nenáviděného druhého jména slečny Prattové znějícího Jane.

Společník slečny Prattové neodpověděl hned — a z toho nejlepšího důvodu. Když jste si právě koupili austinka ze čtvrté ruky za celých dvacet liber a vyjíždíte s ním teprve podruhé, vaše plná pozornost se nutně musí soustředit na nelehký úkol používat obě ruce a nohy k řešení momentálních naléhavých situací.

„Hm — á!“ opáčil pan Edward Palgrove a zažehnal krizi za příšerného skřípění, po kterém by každému pravověrnému motoristovi přeběhl mráz po zádech.

„No, hovorný tedy moc nejsi,“ postěžovala si Dorothy.

Pan Palgrove se zachránil před nutností odpovědět, neboť v tu chvíli byl nemilosrdně a beze zbytku proklet řidičem jednoho autobusu.

„No tedy, taková nestydatost,“ pronesla slečna Prattová a pohodila hlavou.

„Já bych mu jenom přál, aby mu fungovaly brzdy tak jako mně,“ postěžoval si její mládenec hořce.

„Je s nimi snad něco v nepořádku?“

„Můžeš na ně šlapat až do aleluja,“ odvětil pan Palgrove, „ale nic se nestane.“

„Víš, Tede, za dvacet liber přece nemůžeš čekat zázraky. Konec konců jsme tu, v opravdovém autě a jedeme v neděli odpoledne na výlet stejně jako každý jiný.“

Další skřípění a rachot.

„Á!“ pravil Edward s vítězným ruměncem ve tváři. „Tohle bylo lepší.“

„Řídíš vážně úžasně,“ prohlásila Dorothy obdivně.

Povzbuzen uznáním dámy, odvážil se přelétnout Hammersmith Broadway a dostalo se mu ostrého napomenutí ze strany jednoho policisty.

„Já tedy vážně nevím, kam ta policie spěje,“ prohlásila Dorothy, když se řítili na Hammersmith Bridge. „Člověk by řekl, že by mohli být trochu zdvořilejší, vzhledem k tomu, jakou mají v poslední době pověst.“

„Stejně jsem po téhle silnici nechtěl jet,“ konstatoval Edward smutně. „Chtěl jsem sjet na Great West Road a tam to zapíchnout.“

„A dost možná se nechat zabásnout,“ opáčila Dorothy. „To se onehdá stalo mému pánovi. Pět liber a soudní výlohy.“

„Policie koneckonců zase není tak zkostnatělá,“ prohlásil Edward velkodušně. „Do bohatých se pouští celkem dobře. Bez pardonu. Úplně šílím, když si pomyslím na ty nadutce, co můžou přijít do obchodu a bez mrknutí oka si na místě koupit rolls-royce. V tom přece není žádná spravedlnost. Jsem stejně dobrý jako oni.“

„A nebo ty šperky,“ vzdychla Dorothy. „Ty obchody na Bond Street. Perly a diamanty a nevímco ještě! Představ si mě se šňůrou perel od Woolwortha.“

Chmurně se nad tím zadumala. Edward měl zase chvíli možnost věnovat se plně řízení. Richmondem zvládli projet bez nehody. Ta výměna názorů s policistou Edwardem značně otřásla. Nyní se vydal cestou nejmenšího odporu a slepě jel za jakýmkoli autem před sebou tam, kde se nabízela nějaká možnost průjezdu.

Tím způsobem se zanedlouho dostal na zastrčenou venkovskou silničku, kvůli které by spousta zkušených motoristů zaprodala duši, jen aby ji našla.

„Myslím, že takhle sjet z hlavní byl docela dobrý nápad,“ poznamenal Edward, a připsal tak veškeré zásluhy sobě.

„Je to tu rozkošné,“ opáčila slečna Prattová. „A hlásím, že támhle nějaký chlapík prodává ovoce.“

A skutečně, v příhodné zatáčce stál proutěný stolek pokrytý košíčky s ovocem a cedule s nápisem JEZTE VÍC OVOCE.

„Po kolika jsou?“ zeptal se Edward s obavami, když zuřivým taháním za ruční brzdu dosáhl vytouženého cíle.

„Nádherné jahůdky,“ odvětil na to chlapík.

Bylo to odpudivé individuum s chtivým pohledem.

„Přesně to pravé pro dámu. Zralé ovoce, právě natrhané. Mám tu i třešně. Pravé anglické. Přála by si dáma košíček třešní?“

„Vypadají pěkně,“ řekla Dorothy.

„Jsou fantastické, to tedy ano,“ prohlásil chlapík chraplavě. „A tenhle košíček dámě přinese štěstí.“ Nakonec se uráčil Edwardovi odpovědět: „Dva šilinky, pane, a to je náramná láce. Kdybyste věděl, co je uvnitř, taky byste to říkal.“

„Vypadají vážně hrozně pěkně,“ řekla Dorothy.

Edward si povzdechl a vyplatil dva šilinky. Mozek mu zaměstnávaly výpočty. Benzín, později čaj — o tomhle nedělním motoristickém výjezdu se slovo láce rozhodně použít nedalo. To bylo na braní děvčat na výlet to nejhorší! Vždycky chtěla všechno, co viděla.

„Děkuji, pane,“ řeklo to odpudivé individuum. „V tomhle košíčku třešní jste dostal víc, než co vás to stálo.“ Edward divoce dupl na plyn a austinek vyrazil od prodavače třešní po způsobu rozzuřeného německého ovčáka.

„Promiň,“ omlouval se Edward, „zapomněl jsem, že tam byla zařazená rychlost.“

„Musíš být opatrný, drahý,“ řekla na to Dorothy. „Vždyť jsi ho mohl zranit.“

Edward neodpověděl. Po další půlmíli dojeli k ideálnímu zákoutí poblíž nějaké říčky. Austin zanechali na kraji silnice, Edward a Dorothy se k sobě zamilovaně přitulili na říčním břehu a jali se zobat třešně. U nohou měli rozložené nedělní noviny.

„Tak co píšou nového?“ zeptal se Edward nakonec, když se natáhl na záda a klobouk si sklopil tak, aby mu stínil oči.

Dorothy přelétla pohledem titulky.

„Manželka k politování. Pozoruhodný příběh. V minulém týdnu utonulo dvacet osm lidí. Překvapivá loupež šperků. Pohřešuje se rubínový náhrdelník za padesát tisíc liber. Páni, Tede! Padesát tisíc liber. Jen si to představ!“ Četla dál. „Náhrdelník se skládá z jedenadvaceti kamenů zasazených do platiny a byl odeslán doporučené z jedné pošty v Paříži. Když balíček dorazil, zjistilo se, že obsahuje pouze několik oblázků. Šperky tam nebyly.“

„Šlohli to na poště,“ prohlásil Edward. „Francouzské pošty jsou určitě děsné.“

„Takový náhrdelník bych ráda viděla,“ opáčila Dorothy. „Celý zářící jako krev — jako holubičí krev, tak tu barvu popisují. Říkám si, jaké by to bylo, mít něco takového na krku.“

„No, to se ty nejspíš nikdy nedozvíš, děvenko,“ zavtipkoval Edward nejapně.

Dorothy pohodila hlavou. „To bych tedy ráda věděla, proč. Je až neuvěřitelné, kam to děvče ve světě může dotáhnout. Mohla bych se dát třeba k divadlu.“

„Slušná děvčata to nedotáhnou nikam,“ odrazoval ji Edward.

Dorothy už otevřela pusu k odpovědi, ale pak se zarazila a zamumlala: „Podej mi ty třešně.“

„Snědla jsem jich už víc než ty,“ poznamenala. „Rozdělím ten zbytek a — ale podívejme, copak to je na dně košíčku?“

Než dořekla, vytáhla to ven — dlouhý, blýskavý řetízek z krvavě rudých kamenů.

Oba na něj zůstali v úžasu zírat.

„Říkala jsi, že to bylo v tom košíčku?“ zeptal se Edward nakonec.

Dorothy přikývla.

„Úplně na dně — pod ovocem.“

Znovu se podívali jeden na druhého.

„Jak se to tam asi dostalo, co myslíš?“

„Neumím si to představit. Je to divné, Tede, zrovna když jsem přečetla tu pasáž v novinách — o těch rubínech.“

Edward se rozesmál.

„Přece si nepředstavuješ, že teď držíš v ruce padesát tisíc liber, nebo snad ano?“

„Jen jsem řekla, že je to divné. Rubíny zasazené v platině. Platina je přece taková matně stříbrná — jako tohle. Nejiskří ty kameny snad a nemají nádhernou barvu? Zajímalo by mě, kolik jich tady je.“ Dala se do počítání. „Tede, říkám ti, že jich je tady přesně jedenadvacet.“

„Ne!“

„Ale ano. Je jich stejně, jako se psalo v novinách. Páni, Tede, nemyslíš, že —“

„No, možné by to bylo.“ Ovšem neřekl to příliš jistě. „Je jeden způsob, jak to zjistit — když jimi škrábneme o sklo.“

„To se dělá s diamanty. Ale víš, Tede, ten chlapík vážně vypadal divně — ten chlap s tím ovocem — byl dost odporný. A ještě si z toho dělal legraci — řekl přece, že jsme v tom košíčku dostali víc, než co nás to stálo.“

„To ano, Dorothy, jenomže mysli, proč by nám měl chtít dávat přes padesát tisíc liber?“

Slečna Prattová sklíčeně potřásla hlavou.

„Vypadá to, že to nedává žádný smysl,“ připustila. „Ledaže by mu byla v patách policie.“

„Policie?“ pobledl trochu Edward.

„Ano. Píšou to o kus dál v těch novinách — ‚policie už je na stopě‘.“

Edwardovi přejel mráz po zádech.

„To se mi nelíbí, Dorothy. Co když teď už policie jde po nás?“

Dorothy na něj zůstala zírat s otevřenou pusou.

„Ale my jsme nic neudělali, Tede. My jsme to našli v tom košíčku.“

„A to bude znít jako pěkně pitomá historka, až to budeme vyprávět! Není to vůbec pravděpodobné.“

„To moc není,“ připustila Dorothy. „Páni, Tede, ty si vážně myslíš, že je to TA věc? Vždyť to zní jako pohádka!“

„Nezdá se mi, že by to znělo jako pohádka,“ opáčil Edward. „Mně to zní spíš jako jeden z takových těch příběhů, ve kterých jde nespravedlivě obviněný hrdina na čtrnáct let do Dartmooru.“

Ale Dorothy už neposlouchala. Připnula si náhrdelník kolem krku a teď hodnotila výsledek v zrcátku, které vytáhla z kabelky.

„Takový by klidně mohla nosit i vévodkyně,“ mumlala jako u vytržení.

„Já tomu nevěřím,“ vykřikl Edward divoce. „Je to napodobenina. Musí to být napodobenina.“

„Jistě, drahý,“ opáčila Dorothy, stále si ještě prohlížející svůj obraz v zrcátku. „Nejspíš ano.“

„Jinak by tady bylo trochu moc — náhod najednou.“

„Holubičí krev.“

„To je absurdní, povídám. Absurdní. Hej, Dorothy, Posloucháš vůbec, co ti tady říkám?“

Dorothy odložila zrcátko. Otočila se k němu, s jednou rukou na rubínech, které jí visely na krku.

„Jak vypadám?“ zeptala se.

Edward na ni zůstal civět a na své rozhořčení úplně zapomněl. Ještě nikdy Dorothy takhle neviděl. Bylo na ní něco vítězného, nějaký druh královské nádhery, která pro něj byla úplně nová. Víra, že má na krku pravý šperk za padesát tisíc liber, udělala z Dorothy Prattové úplně novou ženu. Vypadala tak nestoudně bohorovně, něco jako Kleopatra, Semiramis a Zenobia, všechny smíchané dohromady.

„Vypadáš — vypadáš — fantasticky,“ opáčil Edward pokorně.

Dorothy se rozesmála a její smích byl také úplně nový.

„Podívej,“ řekl Edward, „musíme něco udělat. Musíme ty kameny odnést na policii nebo tak něco.“

„Nesmysl,“ odtušila Dorothy. „Sám jsi před chvílí říkal, že by ti nevěřili. Nejspíš by tě zavřeli za to, že jsi je ukradl.“

„Ale — co jiného můžeme dělat?“

„Nechat si je,“ opáčila nová Dorothy Prattová.

Edward na ni zůstal zírat.

„Nechat si je? Ty ses zbláznila.“

„Přece jsme je našli, nebo ne? Proč bychom si měli myslet, že mají nějakou cenu? Necháme si je a já je budu nosit.“

„A policie pak zavře tebe.“

Dorothy se na chvilku zamyslela.

„Dobře,“ řekla nakonec. „Prodáme je. A ty si koupíš rolls-royce, nebo hned dva, a já si koupím diamantovou čelenku a nějaké prsteny.“

Edward na ni nepřestával zírat. Dorothy se začala tvářit netrpělivě.

„Dostal jsi teď šanci — a je na tobě, jak ji využiješ. My jsme tu věc neukradli — to bych neschvalovala. Dostalo se to k nám a je to pravděpodobně jediná šance v životě, jak si pořídit všechno, co jsme kdy chtěli. Nebo snad nemáš vůbec žádnou kuráž, Edwarde Palgrove?“

Edward konečně dokázal promluvit.

„Tak prodat je, říkáš? To nebude zase taková legrace. Každý klenotník bude chtít vědět, jak jsem k té krvácející věci přišel.“

„Nesmíš to brát ke klenotníkovi. Copak jsi nikdy nečetl detektivky, Tede? Musíš to prodat někde ‚pod rukou‘, jak jinak.“

„A jak mám asi vědět, pod kterou rukou to mám prodat? Mě vychovali slušně.“

„Muži mají vědět všechno,“ opáčila Dorothy. „Proto jsou taky na světě.“

Podíval se na ni. Byla vyrovnaná a neústupná.

„Nemůžu uvěřit, že jsi to ty,“ namítl chabě.

„Myslela jsem, že máš trochu víc kuráže.“

Nastalo ticho. Pak Dorothy vstala.

„No,“ prohlásila nenucené. „Nejlíp uděláme, když pojedeme domů.“

„S tímhle kolem krku?“

Dorothy si sundala náhrdelník, zbožně se na něj podívala a strčila si ho do kabelky.

„Tak hele,“ ohradil se Edward, „koukej to dát mně.“

„Nedám.“

„Ale ano, dáš. Mě vychovali k poctivosti, děvenko.“

„No tak můžeš dál zůstat poctivý. Nemusíš s tím mít nic společného.“

„Jen to sem dej,“ prohlásil Edward nenucené. „Já to udělám. Najdu nějakého překupníka. Jak říkáš, je to jediná šance, jakou kdy možná budeme mít. Dostali jsme se k tomu poctivě — koupili jsme to za dva šilinky. Není to o nic horší, než co dělá leckterý džentlmen celý život denně ve starožitnictví, a ještě je na to hrdý.“

„To je ono!“ opáčila Dorothy. „Bože, Edwarde, ty jsi báječný!“

Podala mu náhrdelník a Edward si ho strčil do kapsy.

Cítil se celý rozpálený, povznesený a jako zatraceně velký chlapák! V téhle náladě nastartoval svého austina. Oba byli příliš rozrušení, než aby si vzpomněli na čaj. Do Londýna dojeli mlčky. Na jedné křižovatce zastoupil autu cestu policista a Edwardovi v tu chvíli vynechalo srdce. Jako zázrakem dorazili domů bez nehody.

Edwardova poslední slova k Dorothy byla prodchnuta dobrodružným duchem.

„Uděláme to. Padesát tisíc liber! To za to stojí!“ Tu noc se mu zdálo o vězeňských uniformách a o Dartmooru. Vstal brzy, celý ztrhaný a nevyspalý. Měl by se pustit do hledání nějakého překupníka — a neměl nejmenší představu, jak do toho!

Práci v kanceláři jen tak odbýval a ještě před obědem si tím přivodil dvě ostré výtky.

Jak člověk najde překupníka? Měl dojem, že ta správná čtvrť bude Whitechapel — nebo snad Stepney?

Při návratu do kanceláře ho čekal telefonát. Ve sluchátku se ozval Dorothin hlas — tragický a uplakaný.

„Jsi to ty, Tede? Volám ti, ale ona může každou chvíli přijít a já budu muset skončit. Tede, ještě jsi nic neudělal, že ne?“

Edward odpověděl záporně.

„No, víš, Tede, ani nesmíš. Já jsem celou noc oka nezamhouřila. Bylo to strašné. Přemýšlet o tom, co říká Bible — že nesmíš krást. Já jsem se včera snad musela zbláznit — to tedy vážně ano. Neuděláš nic, že ne, Tede, drahoušku?“

Byl to snad pocit úlevy, co to teď pana Palgrova zaplavilo? Možná ano — ale nic takového rozhodně nemínil přiznat.

„Když jsem řekl, že tu věc dotáhnu do konce, tak to taky udělám,“ řekl hlasem, který mohl docela dobře patřit supermanovi s ocelovým pohledem.

„Ale Tede, drahoušku, to přece nesmíš. Panebože, ona už je tady. Podívej, Tede, ona jde dnes večer někam na večeři, tak můžu vyklouznout a sejít se s tebou. Nedělej nic, dokud se neuvidíme. V osm. Počkej na mě za rohem.“ Hlas se jí proměnil v andělský šepot „Ano, milostpaní, myslím, že to byl omyl. Chtěli Bloomsbury 0234.“

Když Edward v šest hodin odcházel z kanceláře, padl mu do očí obrovský titulek:

LOUPEŽ ŠPERKŮ. NEJNOVĚJŠÍ UDÁLOSTI

Spěšně vytáhl penny. Bezpečně ukrytý v metru, když se mu šikovně podařilo zabrat místo k sezení, začal dychtivě pročítat potištěný arch papíru. To, co hledal, našel celkem snadno.

Uklouzlo mu překvapené zahvízdání.

„No — to jsem —“

A pak mu padl do očí sousední článeček. Přečetl si ho a noviny mu bez povšimnutí vypadly z ruky na podlahu.

Přesně v osm čekal na domluveném místě. Zadýchaná Dorothy k němu přispěchala pobledlá, ale hezká.

„Že jsi ještě nic neudělal, Tede?“

„Neudělal jsem nic.“ Vytáhl řetízek s rubíny z kapsy. „Můžeš si to nasadit.“

„Ale, Tede —“

„Policie už ty rubíny v pořádku dostala — i toho chlapíka, co je ukradl. A teď si přečti tohle!“

Pod nos jí strčil novinový článek. Dorothy četla:

NOVÝ REKLAMNÍ TRIK

S novým, chytrým reklamním tahem přišla národní společnost Fivepenny Fair, která má v úmyslu konkurovat známým Woolworthům. Včera se prodávaly a každou neděli se budou prodávat košíčky s ovocem. Z každých padesáti košíčků bude jeden obsahovat imitaci náhrdelníku s různě barevnými kameny. Tyto náhrdelníky jsou skutečně nádherné a za vydané peníze rozhodně stojí. Už včera vzbudily velké vzrušení a veselí a JEZTE VÍC OVOCE dosáhne příští neděli velké popularity. Gratulujeme Fivepenny Fair k tomuto nápadu a přejeme jim hodně štěstí v jejich kampani Kupujte britské zboží.

„No —“ řekla Dorothy. A po chvíli ticha: „Páni!“

„Ano,“ konstatoval Edward. „Já jsem cítil to samé.“ Muž, který procházel kolem nich, mu do ruky vtiskl leták.

„Vezmi si, bratře,“ prohlásil.

„Počestná žena je nad všechny rubíny světa.“

„Tak tady to máme!“ zvolal Edward. „Doufám, že tě to povzbudí.“

„Já nevím,“ opáčila pochybovačně Dorothy. „Nedá se přesně říct, že bych chtěla vypadat jako spořádaná ženuška.“

„Taky nevypadáš,“ řekl na to Edward. „Proto mi taky ten člověk ten papír dal. S těmihle rubíny na krku nevypadáš ani trošičku jako spořádaná ženuška.“

Dorothy se rozesmála.

„Ty jsi vážně drahoušek, Tede,“ prohlásila. „Víš co, pojďme do kina.“

Dobrodružství pana Eastwooda

Pan Eastwood se zahleděl na strop. Pak se podíval na podlahu. Z podlahy jeho pohled pomalu doputoval ke stěně napravo. A pak, veden náhle přísnou snahou, se zase soustředěně zadíval na psací stroj před sebou.

Panensky bílý list papíru byl zohyzděn titulem vyvedeným velkými písmeny.

Zněl „ZÁHADA DRUHÉ OKURKY“. Roztomilý titul. Anthony Eastwood cítil, že každého, kdo si ho přečte, ten titul hned zaujme a vzbudí v něm zvědavost. „Záhada druhé okurky,“ řeknou si. „O čem tohle může být? Okurka? Druhá okurka? To si rozhodně musím přečíst.“ A budou uchváceni a okouzleni tou dokonalou lehkostí, se kterou náš mistr detektivních příběhů kolem téhle prostinké zeleniny spředl zápletku.

To všechno bylo moc hezké. Anthony Eastwood stejně jako každý jiný věděl, jaký takový příběh musí být —potíž byla v tom, že s ním tak nějak nemohl pokročit dál. Dva základní kameny pro příběh byly titul a zápletka — zbytek už byla spíš jen mravenčí práce. Někdy titul vedl k zápletce sám od sebe, a pak šlo všechno jako po másle — jenomže v tomhle případě titul stále jen dekoroval záhlaví papíru a po zápletce pořád ani stopa.

Anthony Eastwood zase znovu zapátral po inspiraci na stropě, na podlaze i na tapetách, a stále ještě se žádná nezjevila.

„Pojmenuju hrdinku Soňa,“ řekl si Anthony, jak se tak vybízel k pokračování. „Soňa nebo možná Dolores — bude mít porcelánově bílou pleť — tu bledost, co není způsobena chatrným zdravím — a oči jako bezedná jezírka. Hrdina se bude jmenovat George, nebo možná John — něco krátkého a typicky britského. A pak zahradník — myslím, že budou mít zahradníka, tu otravnou okurku do toho přece musíme nějak dostat — a ten zahradník by mohl být Skot a mohl by být legračně skeptický ohledně časných mrazíků.“

Tahle metoda někdy fungovala, ale dnes ráno se nezdálo, že by tomu tak bylo. I když si Anthony dokázal Soňu a George a komického zahradníka celkem jasně představit, nevykazovali žádnou ochotu začít ožívat a sami jednat.

„Samozřejmě bych z toho mohl udělat banán,“ pomyslel si Anthony zoufale. „Nebo hlávkový salát, anebo papriku — nu, co takhle paprika? Skutečný emblém pro Uhry — ukradená receptura na uherský salám — zlověstný maďarský gróf.“

Na chvilku se zdálo, že se už ukazuje paprsek světla, ale pak zase pohasl. Maďarský gróf by nefungoval a Anthony si náhle vzpomněl, že okurky a časné mrazíky nejdou dohromady, což, jak se zdálo, pohřbívalo potenciální legrační poznámky skotského zahradníka.

„Zatraceně!“ zaklel pan Eastwood.

Vstal a popadl Daily Mail. Přece jen tu byla možnost, že někdo zhynul takovou smrtí, která by tápajícímu autorovi přivolala inspiraci. Ovšem dnes ráno byly v novinách pouze politické články a zprávy ze zahraničí. Pan Eastwood deník znechuceně odložil.

Poté sáhl na stolek pro nějaký román, zavřel oči a zabodl prst do jedné ze stránek. Slovo, které mu takto Osud ukázal, znělo „ovce“. S překvapivou brilancí se panu Eastwoodovi v hlavě okamžitě sám od sebe začal odvíjet příběh. Líbezná dívka — její milý padne ve válce, ona se pomátne na rozumu, pase ovce ve skotských horách — mystické setkání s jejím mrtvým milým, závěrečný obraz s ovcemi v měsíčním světle jak na obraze z Akademie, s mrtvou dívkou ležící ve sněhu a dvěma řetízky stop…

Byl to krásný příběh. Anthony se vynořil ze svých představ s povzdechem a smutně potřásl hlavou. Věděl až moc dobře, že příslušný vydavatel o tenhle druh příběhů nestojí — jakkoli krásné by mohly být. Jediný druh příběhů, o které stál, které vyžadoval (a za které mimochodem i velmi dobře platil, když je dostal), byly o tajemných snědých ženách bodnutých do srdce, nespravedlivě podezřívaných mladých hrdinech s náhlým rozpletením záhady a usvědčením té nejnepravděpodobnější osoby pomocí naprosto nedostatečných vodítek — tedy vlastně „ZÁHADA DRUHÉ OKURKY“.

„I když,“ uvažoval Anthony, „deset ku jedné, že ten titul změní a dá tomu nějaký příšerný název, něco jako ‚Děsivá vražda‘, aniž by se mě na to i jenom zeptal! Ach jo, do háje s tím telefonem.“

Vztekle k němu došel a zvedl sluchátko. V poslední hodině k němu musel už dvakrát — jednou to byl omyl a jednou ho lákala na večeři jedna koketní dámička z lepších kruhů, kterou bytostně nesnášel, ale která byla natolik houževnatá, že se nedala odbýt.

„Haló,“ zavrčel do sluchátka.

Ozval se z něj ženský hlas, jemný, mazlivý hlas s lehkým cizím přízvukem.

„Jsi to ty, můj drahý?“ řekl hlas něžně.

„No — tedy — to nevím,“ opáčil pan Eastwood obezřetně. „Kdo volá?“

„To jsem já, Carmen. Poslouchej mě, miláčku. Pronásledují mě — jsem v nebezpečí — musíš hned přijít. Je to otázka života a smrti.“

„Prosím za prominutí,“ řekl na to pan Eastwood zdvořile. „Obávám se, že máte špatné —“

Skočila mu do řeči, než mohl dokončit větu.

„Madre de Dios! Už jdou. Jestli zjistí, co dělám, zabijou mě. Nesmíš mě zklamat. Hned sem přijď. Jestli nepřijdeš, je to pro mě jistá smrt. Vždyť víš, Kirk Street 320. Heslo je okurka… Pst…“

Na druhém konci zaslechl slabé cvaknutí, jak zavěsila sluchátko.

„No to mě tedy podrž,“ zabručel pan Eastwood velice užasle. Přešel ke své piksle s tabákem a přepečlivě si nacpal dýmku.

„Nejspíš to byl nějaký zvláštní účinek mého podvědomí,“ přemítal. „Ona přece nemohla říct okurka. Celé to je náramně podivné. Tak řekla okurka, nebo neřekla?“ Nerozhodně přecházel sem a tam. „Kirk Street 320. Zajímalo by mě, o co vlastně jde? Bude čekat, že za ní přijde ten druhý. Přál bych si, abych to mohl vysvětlit. Kirk Street 320. Heslo je okurka — to je přece absurdní, to není možné — je to halucinace přepjatého mozku.“

Záštiplně se podíval na psací stroj. „To bych rád věděl, k čemu jsi vlastně dobrý? Koukám se na tebe už celé dopoledne, a že mi to tedy bylo hodně co platné. Autor by měl čerpat své zápletky ze života — ze skutečného života, slyšíš? A já jdu jednu načerpat právě teď.“

Narazil si na hlavu klobouk, láskyplně se zahleděl na svou drahocennou sbírku starých smaltů a vyšel z bytu. Kirk Street, jak většina Londýňanů dobře ví, je dlouhá, nepravidelně se vinoucí třída, zasvěcená především obchůdkům se starožitnostmi, ve kterých dostanete všechny možné druhy padělků za velice luxusní ceny. Jsou na ní i krámky se starou mosazí, sklem, vetešnictví a bazary s obnošeným šatstvem.

Číslo 320 bylo zasvěceno obchodu se starým sklem. Přímo přetékal skleněným zbožím všeho druhu. Při postupu středovou uličkou obklopenou vinnými sklenkami a s křišťálovými lustry, které se mu houpaly a mihotaly nad hlavou, se Anthony musel pohybovat skutečně s nejvyšší opatrností. V zadní části obchodu seděla velice stará dáma. Oplývala nadějným knírkem, který by jí leckterý studentík mohl závidět, a dosti sveřepými způsoby.

Podívala se na Anthonyho a hrůzu nahánějícím hlasem řekla: „Tak co?“

Anthony byl mladý muž, který se poněkud snadno nechal vyvést z míry. Okamžitě se otázal na cenu nějakých skleniček na bílé víno.

„Pětačtyřicet šilinků za šest kusů.“

„Hm,“ odtušil Anthony. „Jsou docela hezké, co myslíte? A kolik stojí tyhle?“

„Tyhle jsou vážně nádherné, to je starý Waterford. Pár můžete mít za osmnáct guinejí.“

Pan Eastwood cítil, že si tady zadělává na potíže. Za další minutku si hypnotizovaný nelítostným zrakem téhle stařeny už něco koupí. A přece se nemohl přimět k tomu, aby z obchodu odešel.

„A co tohle?“ zeptal se a ukázal na jeden z křišťálových lustrů.

„Třicet pět guinejí.“

„Aha,“ opáčil pan Eastwood lítostivě. „To je asi víc, než si můžu dovolit.“

„A co vlastně potřebujete?“ otázala se stařena. „Něco na svatební dar?“

„Přesně tak,“ skočil po tom vysvětlení Anthony. „Jenomže jim je dost těžké trefit se do vkusu.“

„Aha,“ opáčila stařena a s rozhodným výrazem ve tváři vstala. „Hezký kousek starožitného skla uvítá každý. Mám taďy dvě staré karafy — a tady je pěkný malý likérový servis, přesně pro nevěstu –“

Dalších deset minut prožíval Anthony pravá muka. Stařena ho měla naprosto pod kontrolou. Před jeho zraky defilovaly všechny myslitelné vzorky sklářského umění. Začínal si zoufat.

„Nádhera, to je nádhera,“ vykřikoval z povinnosti, když pokládal obří číši, kterou byl donucen si prohlédnout. Pak spěšně vyhrkl: „Momentík. Máte tady telefon?“

„Ne, to nemáme. Ale na poště přímo naproti nám je hovorna. Tak co říkáte, ta číše — a nebo tyhle nádherné staré poháry?“

Vzhledem ke svému mužskému pohlaví nebyl Anthony zrovna zběhlý v delikátním umění odejít z obchodu, aniž by si něco koupil.

„Spíš bych si vzal ten likérový servis,“ opáčil chmurně. Vypadal jako ta nejméně objemná věc. Děsila ho představa, že skončí s lustrem.

S hořkostí v srdci zaplatil za svůj nákup. A pak, zatímco mu ho stařena balila do papíru, se k němu najednou vrátila odvaha. Nakonec, co horšího se může stát, než že ho ta ženská bude považovat za podivína. A komu na tom sakra záleží, co si ta osoba myslí?

„Okurka,“ prohlásil zřetelně a rezolutně.

Babizna okamžitě přerušila balení.

„Prosím? Co jste říkal?“

„Nic,“ lhal nestoudně Anthony.

„Aha. Myslela jsem, že jste řekl okurka.“

„To jsem řekl,“ opáčil vyzývavě Anthony.

„No,“ stařena na to, „a proč jste to proboha neřekl dřív? Mrháte mým časem. Támhletěmi dveřmi a nahoru. Už na vás čeká.“

Jako ve snu Anthony prošel označenými dveřmi a vystoupal po několika nechutně špinavých schodech. Nad nimi byly pootevřené dveře, skrz které bylo vidět do maličkého obývacího pokoje.

Na židli, s očima upřenýma na dveře a výrazem plným dychtivého očekávání ve tváři, seděla dívka.

A jaká dívka! Měla skutečně tu porcelánově bílou pleť, o jaké Anthony tak často psal. A její oči! Ty oči! Nebyla to Angličanka, to viděl na první pohled. Oplývala cizokrajnou, exotickou krásou, která vynikala i v nákladné prostotě jejích šatů.

Anthony se poněkud rozpačitě zastavil na prahu. Zdálo se, že přišel čas vysvětlování. Jenomže dívka s radostným výkřikem vyskočila ze židle a vrhla se mu do náručí.

„Ty jsi přišel,“ vykřikla. „Ty jsi přišel. Díky Panence Marii i všem svatým.“

Anthony, který si nikdy nenechal ujít žádnou příležitost, ji vášnivě napodobil. Nakonec se od něj odtáhla a podívala se mu do tváře s okouzlující stydlivostí.

„Já jsem tě nikdy neměla poznat,“ prohlásila. „Opravdu neměla.“

„Ne?“ otázal se Anthony sotva slyšitelně.

„Ne. Dokonce i oči máš jiné — a jsi desetkrát hezčí, než jsem si kdy představovala, že budeš.“

„Vážně?“

V duchu si Anthony říkal: „Zachovej klid, chlapče, zachovej klid. Situace se vyvíjí moc hezky, ale neztrácej hlavu.“

„Smím tě ještě políbit? Smím?“

„Jistěže ano,“ opáčil Anthony horlivě. „Kolikrát jen budeš chtít.“

Pak nastala velice příjemná přestávka.

„Rád bych věděl, kdo tedy sakra jsem?“ dumal Anthony. „A pevně doufám, že se tu ten pravý chlapík teď neukáže. Ona je tak sladká.“

Najednou se od něj dívka odtáhla a přes tvář jí přeběhl záchvěv hrůzy.

„Nesledovali tě sem?“

„Bože, to ne.“

„Víš, ale oni jsou strašně mazaní. Ty je neznáš tak dobře jako já. A Boris, to je démon.“

„Už brzy tě Borise zbavím.“

„Ty jsi tak odvážný — jenže právě proto: oni jsou lůza — jeden jako druhý. Poslyš, já to mám! Kdyby to věděli, zabili by mě kvůli tomu. Bála jsem se — nevěděla jsem, co mám dělat, a pak jsem si vzpomněla na tebe… Pst, co to bylo?“

V obchodě pod nimi se něco ozvalo. Posunky mu naznačila, aby zůstal, kde je, a pak po špičkách vyšla ke schodům. Vrátila se celá pobledlá a s vytřeštěnýma očima.

„Madre de Dios! To je policie. Jdou sem nahoru. Máš nůž? Nebo revolver? Co z toho?“

„Má zlatá holčičko, přece vážně nečekáš, že zabiju policistu?“

„Ale ty jsi blázen — blázen! Vždyť oni tě odvedou a zabijou. Pověsí tě!“

„Co že mě?“ zeptal se pan Eastwood a cítil, jak mu po páteři nahoru a dolů běhá cosi velice nepříjemného.

Na schodech se ozvaly kroky.

„Už jdou,“ zašeptala dívka. „Všechno zapři. Je to naše jediná naděje.“

„To mi půjde snadno,“ přiznal pan Eastwood sotto voce.

V další minutě už do místnosti vešli dva muži. Měli na sobě normální oblečení, ale jejich úřední chování prozrazovalo dlouhý výcvik. Mluvil ten menší, malý, tmavovlasý mužík s klidnýma šedýma očima.

„Zatýkám vás, Conrade Fleckmane,“ řekl, „pro vraždu Anny Rosenburgové. Cokoli řeknete, může být použito proti vám. Tady máte zatykač a uděláte dobře, když půjdete pěkně s námi a nebudete dělat potíže.“

Dívce unikl ze rtů přidušený výkřik. Anthony k nim vykročil s klidným úsměvem na tváři.

„Mýlíte se, strážníku,“ řekl mile. „Jmenuju se Anthony Eastwood.“

Vypadalo to, že jeho prohlášení neudělalo na oba detektivy ani ten nejmenší dojem.

„To vyřešíme později,“ řekl jeden z nich — ten, který předtím nemluvil. „Prozatím půjdete s námi.“

„Conrade,“ zakvílela dívka. „Conrade, nedovol, aby tě odvedli.“

Anthony se podíval na detektivy.

„Jsem si jist, že mi dovolíte, abych se rozloučil s touto mladou dámou.“

S mnohem větší slušností, než čekal, se oba muži přesunuli ke dveřím. Anthony odvedl dívku do rohu k oknu a polohlasem k ní rychle promluvil.

„Poslouchej, to, co jsem řekl, je pravda. Já nejsem Conrad Fleckman. Když jsi mi dnes ráno zavolala, museli tě přepojit na špatné číslo. Jmenuju se Anthony Eastwood. Přišel jsem na tvou žádost, protože — no, prostě jsem přišel.“

Nevěřícně na něj zírala. „Ty nejsi Conrad Fleckman?“

„Ne.“

„No tedy!“ vykřikla dost rozčileně. „A já tě políbila!“

„To je v pořádku,“ ujišťoval ji pan Eastwood. „Staří křesťané takové věci dělávali často. Příjemný zvyk. A teď mě poslouchej. Já si s těmihle lidmi poradím. Zanedlouho jim můžu dokázat, kdo jsem. Do té doby se o tebe starat nebudou a ty můžeš mezitím varovat toho svého drahého Conrada. A potom —“

„Ano?“

„No — jen tohle. Moje telefonní číslo je Northwestern 1743 — a dej si pozor, ať tě tentokrát přepojí správně.“

Kouzelně se na něj podívala, napůl v slzách, napůl s úsměvem.

„Na to nezapomenu — opravdu, nezapomenu.“

„Pak je všechno v pořádku. Sbohem. Vlastně —“

„Ano?“

„Když už jsme mluvili o těch starých křesťanech — ještě jednou by to nevadilo, co myslíš?“

Ruce mu obtočila kolem krku. Rty se jen dotkla jeho. „Líbíš se mi — vážně. Vzpomeneš si na to, ať už se stane cokoli, viď, že ano?“

Anthony se neochotně vyprostil a přistoupil ke svým věznitelům.

„Teď už můžu jít s vámi. Věřím, že nechcete zadržet i tuto mladou dámu?“

„Ne, pane, s tím nebude žádný problém,“ odvětil zdvořile malý brunet.

„Slušní hoši, tenhle Scotland Yard,“ pomyslel si Anthony, jak za nimi sestupoval po úzkém schodišti.

Po stařeně v krámu nebylo ani stopy, ale Anthony zaslechl těžké oddychování zpoza dveří vzadu a uhodl, že babice stojí za nimi a obezřetně sleduje dění.

Jakmile byli venku na zašlé Kirk Street, Anthony se zhluboka nadechl a menšímu z obou mužů řekl: „Tak, inspektore — jste inspektor, předpokládám?“

„Ano, pane. Detektiv inspektor Verrall. Tohle je detektiv seržant Carter.“

„Nuže, inspektore Verralle, přišel čas rozumně si promluvit. Já nejsem Conrad Jaksevlastnějmenuje. Jmenuju se Anthony Eastwood, jak už jsem vám říkal, a jsem povoláním spisovatel. Pokud mě doprovodíte do mého bytu, myslím, že vám budu moci svou totožnost uspokojivě prokázat.“

Zdálo se, že něco z té Anthonyho věcné řeči udělalo na detektivy dojem. Přes Verrallovu tvář poprvé přeběhl pochybovačný výraz.

Cartera bylo zjevně těžší přesvědčit. „Možná,“ ušklíbl se. „Ovšem jak si jistě vzpomínáte, ta mladá dáma vás docela určitě oslovovala ‚Conrade‘.“

„Jistě, ale jde o něco jiného. Klidně před vámi dvěma přiznávám, že — hm — z osobních důvodů jsem se před tou dámou vydával za osobu jménem Conrad. V důvěrné záležitosti, chápete?“

„Slušná historka, co?“ odtušil Carter. „Ne, pane, vy půjdete s námi. Mávni na toho taxíka, Joe.“

Zastavili projíždějící taxi a všichni tři muži do něj nastoupili. Anthony udělal poslední pokus. Oslovil Verralla, který se podle všeho dal snáz přesvědčit.

„Můj drahý inspektore, hleďte, co vám udělá jít se mnou do mého bytu a přesvědčit se, jestli mluvím pravdu? Můžete si podržet toho taxíka, jestli chcete — to je přece dobrá nabídka! Každopádně to pro vás nebude rozdíl ani pěti minut.“

Verrall se na něj pátravě zadíval. „Udělám to,“ prohlásil najednou. „Zdá se to divné, ale já věřím, že mluvíte pravdu. Nechceme ze sebe na stanici udělat pitomce tím, že zavřeme špatnou osobu. Jakou máte adresu?“

„Brandenburg Mansions čtyřicet osm.“ Verrall se vyklonil a zakřičel adresu na taxikáře. Všichni tři seděli potichu, dokud nedojeli na místo určení. Tam Carter vyskočil ven a Verrall pokynul Anthonymu, aby šel za ním.

„Není nutno dělat žádné nepříjemnosti,“ vysvětloval při vystupování. „Půjdeme dovnitř v přátelském duchu, jako by si pan Eastwood domů vedl dva kamarády.“

Anthony byl za ten návrh velice vděčný a jeho názor na kriminální oddělení policie se každou minutu lepšil. Na chodbě měli takové štěstí, že potkali vrátného, Rogerse. Anthony se zastavil.

„Vida! Dobrý večer, Rogersi,“ prohodil neformálně. „Dobrý večer, pane Eastwoode,“ odpověděl vrátný uctivě.

Byl Anthonymu nakloněn, protože ten byl příkladem štědrosti, kterou jeho sousedé ne vždy následovali.

Anthony se zastavil pod schodištěm s nohou na prvním schodu.

„Mimochodem, Rogersi,“ pokračoval nenucené. „Jak dlouho už tady bydlím? Zrovna jsem se o tom tak trochu dohadoval tady se svými přáteli.“

„Počkejte, pane, teď už to musejí být pomalu čtyři roky.“

„Přesně to jsem si myslel.“

Anthony vrhl na oba detektivy vítězný pohled. Carter něco zabručel, ale Verrall se usmíval od ucha k uchu.

„Dobré, ale to ještě nestačí, pane,“ poznamenal. „Můžeme jít nahoru?“

Anthony otevřel dveře bytu svým patentním klíčem. S vděčností si vzpomněl, že Seamark, jeho sluha, tu není. Čím méně svědků bude tahle katastrofa mít, tím líp.

Psací stroj zůstal přesně tak, jak jej opustil. Carter přešel ke stolu a přečetl si na papíře titul.

„ZÁHADA DRUHÉ OKURKY,“ oznámil ponuře.

„To je jeden z mých příběhů,“ vysvětloval Anthony nenucené.

„Další bod pro vás, pane,“ řekl Verrall, pokýval hlavou a šelmovsky zamrkal. „Mimochodem, o čem to je? Jaká byla vlastně ta záhada druhé okurky?“

„Tak teď jste mě dostal,“ opáčil Anthony. „Právě ta druhá okurka může za všechny tyhle potíže.“

Carter se na něj pozorně zadíval. Náhle potřásl hlavou a zaťukal si významně na čelo.

„Chudák mládenec, cvokatí,“ zamumlal tiše, ale tak, aby ho bylo slyšet.

„A teď, pánové,“ prohlásil pan Eastwood čile, „k věci. Tady jsou dopisy s mojí adresou, moje bankovní výpisy, komunikace s nakladateli. Co víc ještě chcete?“

Verrall prozkoumal dokumenty, které mu Anthony podal.

„Kdybych měl mluvit za svou osobu,“ řekl uctivě, „nic víc bych nepotřeboval. Celkem jste mě přesvědčil. Ale nemůžu vzít odpovědnost za vaše propuštění jen na sebe. Víte, i když se zdá jisté, že tu už několik let sídlíte jako pan Eastwood, stále ještě je možné, že Conrad Fleckman a Anthony Eastwood jsou jedna a tatáž osoba. Ještě musím důkladně prohledat byt, sejmout vám otisky prstů a zatelefonovat na velitelství.“

„To vypadá na nabitý program,“ poznamenal Anthony. „Mohu vás ujistit, že jste vítáni u jakéhokoli mého strašlivého tajemství, které tady najdete.“

Inspektor se zašklebil. Na detektiva byl skutečně mimořádně lidský.

„Šel byste teď s Carterem tam do toho zadního pokojíku, zatímco se budu činit?“

„Dobrá,“ opáčil Anthony neochotně. „Předpokládám, že by se to nedalo zařídit jinak, nebo ano?“

„Co tím myslíte?“

„Že bychom se do pokojíku odebrali vy a já a dvě sklenky whisky se sodou, zatímco tady náš přítel seržant bude provádět to důkladné pátrání.“

„Pokud vám to tak bude lépe vyhovovat, pane…“

„Bude mi to tak lépe vyhovovat.“

Opustili Cartera obratně a věcně zkoumajícího obsah psacího stolu. Když vycházeli z místnosti, slyšeli, jak zvedá sluchátko a volá do Scotland Yardu.

„Není to tak hrozné,“ prohlásil Anthony, když se usadil s whisky a sodou při ruce a pohostinně se věnoval potřebám inspektora Verralla. „Mám se napít první, abych ukázal, že ta whisky není otrávená?“

Inspektor se usmál.

„Tohle všechno je velice neobvyklé,“ poznamenal. „Ale v našem povolání už víme své. Hned na samém začátku jsem si uvědomil, že jsme udělali chybu. Jenomže člověk musí samozřejmě dodržet všechny obvyklé postupy. Úřednímu šimlovi se prostě nedá uniknout, že, pane?“

„Nejspíš ne,“ opáčil Anthony s lítostí v hlase. „Ovšem váš seržant nevypadá moc přátelsky, co říkáte?“

„No jistě, detektiv seržant Carter. Ale je to prima chlap. Jenom si nedá jen tak snadno něco nabulíkovat, jak sám zjistíte.“

„Toho už jsem si všiml,“ poznamenal Anthony.

„Mimochodem, inspektore,“ dodal, „vadilo by vám říct mi něco o mé osobě?“

„V jakém smyslu, pane?“

„Ale, ale, to jste si nevšiml, jak mě sžírá zvědavost? Kdo byla ta Anna Rosenburgová a proč jsem ji vlastně zabil?“

„Všechno si to přečtete zítra v novinách, pane.“

„Dnes ještě zítřek v dosahu našich rukou není,“ odcitoval Anthony. „Vážně si myslím, že byste mohl ukojit mou naprosto oprávněnou zvědavost, inspektore. Odložte svou úřední mlčenlivost a řekněte mi všechno.“

„Je to dost neobvyklé, pane.“

„Můj drahý inspektore, když jsme se tak rychle spřátelili?“

„No dobrá. Anna Rosenburgová byla německá Židovka, která žila v Hampsteadu. Aniž by se něčím nějak viditelně živila, každý rok byla bohatší a bohatší.“

„To já jsem přesný opak,“ poznamenal k tomu Anthony. „Viditelně se něčím živím a každým rokem jsem chudší a chudší. Možná bych na tom byl líp, kdybych bydlel v Hampsteadu. Vždycky jsem slýchal, že Hampstead je velice osvěžující.“

„Jednu dobu,“ pokračoval Verrall, „obchodovala s obnošeným šatstvem —“

„To všechno vysvětluje,“ skočil mu do řeči Anthony. „Vzpomínám si, jak jsem po válce prodával svou uniformu — ne tu khaki, tu druhou. Celý byt byl plný efektně rozprostřených červených kalhot a zlatých prýmků. Přijel tam rolls-royce s nějakým tlusťochem v kostkovaném obleku a jeho poskokem včetně pytle. Za tu spoustu věcí mi nabídl libru deset. Nakonec jsem ještě přihodil lovecký kabát a nějaké brýle od Zeisse, abych to vytáhl na dvě libry. Na daný signál poskok otevřel pytel, naházel ty věci dovnitř, ten tlusťoch vytáhl desetilibrovou bankovku a chtěl po mně nazpátek.“

„Asi před deseti lety,“ pokračoval inspektor, „bylo v Londýně několik politických uprchlíků — a mezi nimi i jistý don Fernando Ferrarez se svou mladou ženou a dítětem. Byli velmi chudí a žena byla nemocná. Jejich podnájem navštívila Anna Rosenburgová a ptala se, jestli nemají něco na prodej. Don Fernando nebyl doma a jeho manželka se rozhodla rozloučit s překrásným, nádherně vyšívaným španělským šálem, který byl jedním z posledních dárků od jejího manžela ještě před útěkem ze Španělska. Když se don Fernando vrátil a slyšel o prodeji šálu, příšerně se rozzuřil a marně se snažil získat ho zpátky. Když se mu nakonec podařilo nalézt dotyčnou obchodnici s použitým šatstvem, ta tvrdila, že šál už prodala nějaké ženě, jejíž jméno nezná. Don Fernando byl zoufalý. O dva měsíce později ho na ulici pobodali a na následky zranění zemřel. Od té doby se zdálo, že Anna Rosenburgová až podezřele překypuje penězi. Během následujících deseti let byl její dům minimálně osmkrát vyloupen. Čtyři z těch pokusů byly neúspěšné a nic se neztratilo, při zbylých čtyřech byl vždycky součástí lupu nějaký vyšívaný šál.“

Inspektor se odmlčel, ale pak vyhověl Anthonyho pobízejícím posunkům a pokračoval ve vyprávění.

„Před týdnem přijela do naší země z jednoho francouzského kláštera Carmen Ferrarezová, mladá dcera dona Fernanda. Jako první věc vyhledala v Hampsteadu Annu Rosenburgovou. Máme zprávy, že mezi ní a stařenou proběhla bouřlivá scéna, a když odcházela, jeden ze sluhů vyslechl její poslední slova.

‚Vy ho pořád máte,‘ křičela na ni. ‚Všechny ty roky jste díky němu bohatla — ale slavnostně vám tady přísahám, že vám nakonec přinese smůlu. Nemáte na něj žádné morální právo a přijde den, kdy si budete přát, abyste Šál tisíce květů nikdy neviděla.‘

Tři dny poté Carmen Ferrarezová záhadně zmizela ze svého hotelu. V jejím pokoji bylo nalezeno jméno s adresou — jméno Conrad Fleckman a také vzkaz od nějakého muže, který o sobě prohlašoval, že je obchodník se starožitnostmi, a tázal se, jestli je připravená rozloučit se s jistým vyšívaným šálem, který podle něj má v držení. Adresa udaná na tom vzkazu byla falešná.

Je zřejmé, že klíčem k celé záhadě je ten šál. Včera ráno navštívil Conrad Fleckman Annu Rosenburgovou. Byla s ním zavřená něco přes hodinu a po jeho odchodu se byla nucena odebrat na lůžko, tak bledá a roztřesená tím rozhovorem byla. Ale vydala rozkaz, že kdyby za ní znovu přišel, vždycky ho přijme. Ten večer pak vstala a kolem deváté se vypravila ven. Už se nevrátila. Byla nalezena v domě obývaném Conradem Fleckmanem s bodnou ranou v srdci. Na podlaze vedle ní ležel — co byste řekl?“

„Ten šál?“ vydechl Anthony. „Šál tisíce květů?“

„Něco mnohem ohavnějšího. Něco, co vysvětlovalo celou tu záhadu kolem šálu a odhalovalo jeho skrytou hodnotu… Omluvte mě, mám dojem, že to bude šéf—“ Skutečně zazvonil zvonek. Anthony krotil svou netrpělivost, jak jen dovedl, a čekal, až se inspektor vrátí. Ohledně svého postavení si teď nedělal velké starosti —jakmile mu sejmou otisky prstů, zjistí svůj omyl. A pak, možná, zavolá Carmen… Šál tisíce květů! Jaký podivný příběh — přesně takový, jaký se hodil k té černovlásce výjimečné krásy. Carmen Ferrarezová…

Vytrhl se ze svého zasnění. Ten inspektůrek je tam už nějak dlouho. Vstal a otevřel dveře dokořán. Byt byl podivně ztichlý. Bylo snad možné, že by už odešli? Určitě by mu alespoň něco řekli.

Vešel do vedlejší místnosti. Byla prázdná — stejně jako obývací pokoj. Podivně prázdná! Zdála se tak nějak holá a neupravená. Proboha! Jeho smalty — jeho stříbro!

Divoce pobíhal bytem. Všude stejná pohádka. Byt byl úplně vybrakovaný. Zmizela každá trochu hodnotná věcička, a že Anthony měl slušnou sběratelskou zálibu v maličkostech.

Se zaúpěním dovrávoral Anthony ke křeslu a usadil se s hlavou v dlaních. Vyrušil ho až zvonek u vchodových dveří. Otevřel a stanul tváří v tvář Rogersovi.

„Promiňte, pane,“ řekl Rogers, „ale ti pánové si mysleli, že byste mohl něco potřebovat.“

„Pánové?“

„Ti vaši dva přátelé, pane. Pomohl jsem jim s balením, jak jsem nejlíp uměl. Naštěstí jsem pro ně měl ve sklepě dva slušné kufry.“ Sklopil oči k podlaze. „Zametl jsem tu slámu, jak jen to šlo, pane.“

„Vy jste ty věci balil tady?“ zaúpěl Anthony.

„Ano, pane. Copak jste si to tak nepřál, pane? Ten vysoký pán mi řekl, abych to tak udělal, pane, a když jsem viděl, že jste zabraný do hovoru s tím druhým pánem tam vzadu v pokojíku, nechtěl jsem vás rušit.“

„Já jsem s ním nemluvil,“ opáčil Anthony. „To on mluvil na mě — ať ho vezme ďas.“

Rogers zakašlal.

„Je mi opravdu moc líto, že k tomu muselo dojít, pane,“ zamumlal.

„Dojít k čemu?“

„Že jste se musel rozloučit se svými malými poklady, pane.“

„Co? Ale jistě. Ha ha!“ nucené se zasmál. „Předpokládám, že už asi odjeli. Myslím ti — ti moji kamarádi?“

„Ale ano, pane, už před nějakou dobou. Naložil jsem kufry do taxíku a pak ten vysoký pán šel zase znovu nahoru a pak oba seběhli po schodech a hned odjeli… Promiňte, pane, ale stalo se snad něco?“

Rogers se ptal plným právem. To duté zasténání, které ze sebe Anthony vypravil, by vzbudilo podezření v každém.

„Stalo se úplně všechno, díky, Rogersi. Ale celkem jasně vidím, že vás z toho nemůžu vinit. A teď mě nechte, musím si odbýt důvěrnou chvilku se svým telefonem.“

Pět minut poté už Anthony naléval své vyprávění do uší inspektora Drivera, který seděl proti němu s poznámkovým blokem v ruce. Byl to dost nesympatický člověk, ten inspektor Driver, a ani zdaleka (napadlo Anthonyho) se nepodobal opravdovému inspektorovi! Vlastně budil výrazný dojem, jako by ho hrál. Další pozoruhodný příklad nadřazenosti umění nad přírodou.

Anthony se dostal na konec vyprávění. Inspektor zavřel svůj poznámkový blok.

„Nuže?“ zeptal se Anthony úzkostně.

„Jasné jako facka,“ prohlásil inspektor. „Je to Pattersonův gang. V poslední době už provedli pěknou řádku mazaných kousků. Velký blondýn, malý brunet a dívka.“

„Dívka?“

„Ano, černovlasá a náramná fešanda. Obvykle dělá vnadidlo.“

„Je — je to Španělka?“

„Mohla to o sobě tvrdit. Ale narodila se v Hampsteadu.“

„Já jsem říkal, že je to osvěžující místo,“ zamumlal Anthony.

„Ano, je to celkem jasné,“ prohlásil inspektor a měl se k odchodu. „Spojila se s vámi telefonicky a navykládala vám nějakou historku — předpokládala, že za ní určitě dorazíte. Pak zašla ke staré matce Gibsonové, která nikdy neodmítne spropitné, když dovolí svůj pokoj použít těm, kterým se obtížně schází na veřejnosti — milencům, chápete, nic ilegálního. Vy jim krásně skočíte na lep, oni vás dostanou zpátky sem, a zatímco vám jeden z nich vykládá nějakou báchorku, ten druhý mezitím uteče s lupem. Jsou to určitě Pattersonovi — je to jejich styl.“

„A moje věci?“ otázal se Anthony úzkostně. „Uděláme, co bude v našich silách, pane. Ovšem Pattersonovi jsou neobyčejně mazaní.“

„Vypadá to, že jsou,“ poznamenal Anthony hořce. Inspektor odešel, a sotva se tak stalo, u dveří se ozval zvonek. Anthony otevřel. Stál tam malý chlapec a v ruce držel balíček.

„Balíček pro vás, pane.“

Anthony si ho poněkud překvapeně vzal. Rozhodně žádný balíček nečekal. Vrátil se s ním do obývacího pokoje a přeřízl provázek.

Byla to ta likérová souprava!

„Sakra!“ zaklel Anthony.

Pak si všiml, že na dně jedné ze skleniček je drobná umělá růžička. Jeho mysl zalétla zpátky do horního pokojíku v Kirk Street.

„Líbíš se mi — vážně. Vzpomeneš si na to, ať už se stane cokoli, viď, že ano?“

Přesně tohle mu řekla. Ať už se stane cokoli… Myslela snad —

Anthony se musel příkře napomenout.

„Takhle to nepůjde,“ vyplísnil se.

Oči mu padly na psací stroj a Anthony se k němu posadil s rozhodným výrazem ve tváři.

ZÁHADA DRUHÉ OKURKY

Na obličeji se mu zase usadil zasněný výraz. Šál tisíce květů. Co se to našlo na podlaze vedle mrtvého těla? Jaká ohyzdná věc, která vysvětlila celou záhadu?

Žádná, samozřejmě, protože to byla jenom vymyšlená historka, která měla udržet jeho pozornost, a vypravěč použil starý trik z Pohádek tisíce a jedné noci, když ji přerušil v tom nejzajímavějším bodě. Ale nemohla tam být nějaká ohyzdná věc, která celou záhadu vysvětlila? Nemohla by tam přece jen být? Když se nad tím člověk pořádně zamyslí?

Anthony vytrhl ze svého psacího stroje původní list papíru a nahradil ho novým. Vyťukal titul:

ZÁHADA ŠPANĚLSKÉHO ŠÁLU

Chvíli si ho tiše prohlížel.

A pak začal rychle ťukat do kláves…

Zlatý míč

George Dundas stál uprostřed londýnské City v hlubokém zadumání.

Všude kolem něj se valili dříči i úspěšní finančníci jako vše obklopující proud. Ovšem George, skvostně oblečený, v kalhotách s dokonale nažehlenými puky, si jich vůbec nevšímal. Usilovně přemýšlel, co dál.

Něco se stalo! Mezi Georgem a jeho bohatým strýcem (Ephraimem Leadbetterem ze společnosti Leadbetter a Gilling) proběhlo to, čemu se eufemicky říká „výměna názorů“. Abychom byli úplně přesní, ty názory byly téměř výhradně na straně pana Leadbettera. Plynuly mu ze rtů v neutuchajícím proudu trpkého rozhořčení a fakt, že se neustále opakovaly, ho podle všeho ani v nejmenším netrápil. Jednou něco trefně pojmenovat a pak to nechat být nebyla zásada, podle které by se pan Leadbetter řídil.

Téma bylo prosté — trestuhodná pošetilost a zkaženost mladého muže, který je teprve na počátku kariéry, a přitom si klidně vezme volno uprostřed týdne, aniž by i jen požádal o dovolení. Pan Leadbetter, který už řekl všechno, co měl na srdci, a některé věci i dvakrát, udělal pauzu, aby se mohl nadechnout, a zeptal se George, co tím myslel.

George opáčil prostě, že měl dojem, že potřebuje volno. Vlastně dovolenou.

Pan Leadbetter na to chtěl vědět, k čemu jsou tedy sobotní odpoledne a neděle? A to vůbec nemluví o svatodušních svátcích, které byly celkem nedávno, a státním svátku, který je čeká v srpnu.

George opáčil, že sobotní odpoledne, neděle nebo státní svátky ho nezajímají, že měl na mysli skutečný den, kdy se ještě dá najít nějaké místo, kam se už nenahmula půlka Londýna.

Pan Leadbetter odvětil, že udělal pro syna své zesnulé sestry, co bylo v jeho silách — nikdo nemůže říct, že mu nedal příležitost. Ale bylo zjevné, že to nebylo k ničemu. A do budoucna už bude mít George pět skutečných dní a sobotu a neděli nádavkem, kdy si bude moct dělat, co bude chtít.

„Zlatý míč příležitosti už proletěl kolem tebe, chlapče,“ prohlásil pan Leadbetter v posledním záchvěvu poetičnosti, „a tobě se ho nepovedlo chytit.“

George opáčil, že přesně to podle svého mínění přece udělal, a pan Leadbetter vyměnil poezii za rozhořčení a pravil, aby mu zmizel z očí.

Odtud Georgovo zadumání. Nechá se strýc obměkčit, nebo nenechá? Má pro George tajnou slabost, nebo je to spíš studená nechuť?

Přesně v tu chvíli mu nějaký hlas — ten nejnepravděpodobnější hlas — řekl: „Ahoj.“

Přijel k němu jasně červený osobní vůz s nesmírně dlouhou kapotou a zastavil vedle něj. Za volantem seděla naše krásná a oblíbená příslušnice společenské smetánky, Mary Montresorová. (Ten popis pochází z ilustrovaných časopisů, které otiskují její portrét přinejmenším čtyřikrát do měsíce.) Zářivě se na George usmívala.

„Nikdy jsem neviděla člověka, který by tak připomínal ostrov,“ prohlásila Mary Montresorová. „Nechceš si radši nastoupit?“

„To bych opravdu nade všechno rád,“ opáčil George bez váhání a sedl si vedle ní.

Postupovali vpřed pomalu, protože provoz jim nic jiného nedovoloval.

„Město už mě otravuje,“ konstatovala Mary Montresorová. „Přijela jsem se podívat, jaké to tu je. Pojedu radši zpátky do Londýna.“

Aniž by se opovážil opravit její místopis, odtušil George, že je to úžasný nápad. Jeli chvílemi pomalu, chvílemi v divokých záchvatech rychlosti, kdykoli Mary Montresorová uviděla příležitost k předjíždění. Georgovi se zdálo, že její pohled na situaci je v tomto ohledu poněkud optimistický, ale uvažoval, že člověk může umřít jenom jednou. Každopádně usoudil, že nejlepší bude nepokoušet se o konverzaci. Dával přednost tomu, aby se jeho krásná řidička věnovala výlučně ovládání vozidla.

Konverzaci tedy zahájila ona a vybrala si k tomu moment, kdy zrovna divoce zatáčeli kolem Hyde Park Corner.

„Co bys říkal tomu, oženit se se mnou?“ zeptala se ho jako by nic.

George vyjekl, ale to mohlo být způsobeno ohromným autobusem, ze kterého podle všeho koukala jistá zkáza. Byl hrdý na to, s jakou rychlostí odpověděl.

„To bych moc rád,“ opáčil nonšalantně.

„Hm,“ pravila Mary Montresorová neurčitě. „Tak možná bys jednou mohl.“

Bez nehody se dostali na rovinku a v tu chvíli si George povšiml nových velkých poutačů na stanici metra Hyde Park Corner. Mezi dvěma, hlásajícími ZÁVAŽNÁ POLITICKÁ SITUACE a PLUKOVNÍK NA LAVICI OBŽALOVANÝCH, na jednom stálo LVICE SALONŮ SI BUDE BRÁT VÉVODU a na dalším VÉVODA Z EDGEHILLU A SLEČNA MONTRESOROVÁ.

„A co to s vévodou z Edgehillu?“ dotázal se přísně George.

„Já a Bingo? Jsme zasnoubení.“

„Ale to tedy — to, co jsi před chvilkou říkala —“

„Aha, tohle,“ opáčila Mary Montresorová. „Víš, ještě jsem se vlastně nerozhodla, koho si opravdu vezmu.“

„Tak proč ses s ním tedy zasnoubila?“

„Jenom jsem chtěla vědět, jestli to dokážu. Podle všeho si všichni mysleli, že to bude bůhvíjak těžké, a nebylo ani trošičku!“

„Tak to je tedy k — no — Bingovi dost drsné,“ poznamenal George a snažil se přemoct trapný pocit z toho, že skutečnému vévodovi říká přezdívkou.

„Ale vůbec ne,“ opáčila Mary Montresorová. „Bingovi to jenom prospěje, jestli mu vůbec něco může prospět — o čemž pochybuju.“

George učinil další objev — a znovu mu k tomu napomohl příhodný poutač.

„Podívejme, vždyť dneska se v Ascotu jede pohár. Já bych myslel, že tam prostě nemůžeš chybět.“ Mary Montresorová si povzdechla. „Potřebovala jsem volno,“ zabědovala.

„No vida, to já taky,“ opáčil potěšené George. „A výsledkem je, že mě můj strýček vykopl a můžu se jít leda tak pást.“

„V tom případě se vezmeme,“ prohlásila Mary. „Mých dvacet tisíc ročně se bude celkem hodit, co říkáš?“

„Rozhodně si díky nim budeme moct zařídit trochu toho domácího pohodlí,“ odpověděl George.

„Když už mluvíme o domově,“ pokračovala Mary, „pojeďme na venkov. Najdeme si tam dům, kde by se nám hezky bydlelo.“

Vypadalo to jako jednoduchý a kouzelný plán. Překonali Putney Bridge, dojeli k výpadovce na Kingston a Mary se spokojeným povzdechem sešlápla plyn. Na venkov dorazili velice rychle. Asi po hodině a půl Mary náhle vykřikla, a dramaticky vymrštila ruku s napřaženým ukazovákem. Na vrcholku kopce před nimi se krčil dům oplývající „starosvětským kouzlem“, jak tomu říkají obchodníci s nemovitostmi (i když zřídkakdy popravdě). Představte si, že popis většiny venkovských domů se v jednom případě skutečně vyplní, a máte obrázek zmíněného domu. Mary zastavila před bílou bránou.

„Necháme auto tady a půjdeme si ho nahoru prohlédnout. To je náš dům!“

„Rozhodně, to je náš dům,“ souhlasil George. „Ale právě teď to vypadá, že v něm bydlí někdo jiný.“

Mary se mávnutím ruky tím někým jiným odmítla zabývat. Společně stoupali nahoru po klikatící se příjezdové cestě. Z bezprostřední blízkosti vypadal dům ještě žádoucněji.

„Pojď, koukneme se těmi okny dovnitř,“ prohlásila.

George váhal.

„Myslíš, že těm lidem to —?“

„Těmi se nemíním zabývat. Je to náš dům — oni v něm jenom nějakým omylem bydlí. A kromě toho, je nádherně a oni určitě budou někde venku. A kdyby nás někdo načapal, řeknu — řeknu — že jsem si myslela, že je to dům paní — paní Pardonstengerové a že je mi opravdu moc líto, že jsem se spletla.“

„No, to zní celkem důvěryhodně,“ přemítal George nahlas.

Nahlédli do oken. Dům byl nádherně zařízený. Právě došli k pracovně, když na štěrku za nimi zachrastily něčí kroky. Když se otočili, stáli tváří v tvář tomu nejbezúhonnějšímu majordomovi.

„Propána!“ vypadlo z Mary. Pak nasadila svůj nejkouzelnější úsměv a zeptala se: „Je paní Pardonstengerová doma? Zrovna jsem se dívala, jestli ji neuvidím v pracovně.“

„Paní Pardonstengerová je doma, madam,“ odvětil majordomus. „Tudy, prosím.“

Udělali jedinou možnou věc. Šli za ním. George počítal, jaká může být pravděpodobnost, že se tohle stane. Se jménem jako Pardonstenger došel k závěru, že zhruba jedna ku dvěma tisícům. Jeho společnice zašeptala: „Nech to na mně. S tím si poradím.“

George to na ní nechal s náramným potěšením. Usoudil, že situace volá po ženském důvtipu.

Byli uvedeni do salonu. Sotva majordomus odešel z místnosti, dveře se téměř okamžitě znovu otevřely a do pokoje netrpělivě vešla kyprá růžovoučká dáma s odbarvenými vlasy.

Mary Montresorová vykročila směrem k ní a pak se zarazila s dobře předstíraným překvapením.

„Propána!“ vykřikla. „Tohle přece není Amy! To je tedy vážně divné!“

„To je opravdu divné,“ prohlásil nasupený hlas. Za paní Pardonstengerovou vešel nějaký muž, učiněný obr s buldočí tváří a zlověstně zamračeným čelem. George si pomyslel, že tak odporného surovce ještě nikdy neviděl. Muž zavřel dveře a opřel se o ně zády.

„Velice divné,“ opakoval posměšně. „Ale mám dojem, že jsme tu vaši malou hru prokoukli!“ Najednou vytáhl obrovitý revolver. „Ruce vzhůru. Ruce vzhůru, povídám. Prošacuj je, Bello.“

Při čtení detektivek George mnohokrát napadlo, co to vlastně obnáší být někým prošacován. Teď už to věděl. Bella (alias paní P.) se spokojila s tím, že ani on, ani Mary na sobě neukrývají žádnou vražednou zbraň.

„Mysleli jste si, bůhvíjak nejste chytří, co?“ ušklíbl se muž. „Takhle si sem přijít a hrát si na neviňátka. Ale tentokrát jste udělali chybu — moc ošklivou chybu. Silně pochybuju, jestli vás vaše rodiny a kamarádi ještě někdy uvidí. Ale! O co se to snažíš?“ vystartoval, když se George pohnul. „Nic na mě nezkoušejte, jinak vás zastřelím, než stačíte mrknout.“

„Buď opatrný, Georgi,“ zachvěla se Mary.

„To budu,“ opáčil George procítěně. „Velice opatrný.“

„A teď pochodem vchod,“ prohlásil muž. „Otevři dveře, Bello. A vy dva, držte ruce nad hlavou. Dáma první — tak je to správně. Já jdu za vámi. Přes chodbu. Po schodech nahoru…“

Poslechli. Co jiného mohli dělat? Mary vystoupala po schodech s rukama vysoko nad hlavou. George za ní. A za nimi ten obrovský lotr s revolverem v ruce.

Mary došla na vrchol schodiště a zahnula za roh. V tu chvíli George bez nejmenšího varování zuřivě vykopl dozadu. Zasáhl muže plnou silou doprostřed těla a ten se svalil ze schodů. Vzápětí se George otočil, skočil na něj a zaklekl mu na hrudi. Pravou rukou sebral revolver, který jeho soupeři vypadl při pádu z ruky.

Bella zaječela a zmizela za zeleným závěsem. Mary přiběhla po schodech dolů, ve tváři bílá jako papír.

„Georgi, snad jsi ho nezabil?“

Muž ležel absolutně nehybně. George se nad ním sehnul.

„Myslím, že jsem ho nezabil,“ řekl lítostivě. „Ale celkem určitě je K.O.“

„Díky bohu,“ dýchala překotně Mary.

„Pěkně čistě,“ poznamenal George s ještě přijatelným sebeobdivem. „Od starého jankovitého mezka se toho člověk může hodně naučit. Co, co je?“

Mary ho tahala za ruku.

„Pojď pryč,“ vykřikovala horečnatě. „Pojď pryč, honem.“

„Kdybychom tak měli něco, čím bychom mohli toho chlápka svázat,“ zalitoval George v zajetí svých vlastních plánů. „Ty bys asi nemohla najít někde kousek provazu nebo šňůry, co?“

„Ne, to bych nemohla,“ opáčila Mary. „A pojď pryč, prosím — prosím — já se tak strašně bojím.“

„Nemusíš se bát,“ prohlásil George plný mužné pýchy. „Jsem tady s tebou já.“

„Miláčku, Georgi, prosím — kvůli mně. Já se do tohohle nechci zaplést. Prosím, pojďme.“

Ta slova „kvůli mně“ vydechla tak nádherně, že to otřáslo Georgovým odhodláním. Nechal se odvést ven z domu a spěšně zamířili po příjezdové cestě k čekajícímu autu. Mary špitla: „Řiď ty. Já se na to necítím.“ George převzal vládu nad volantem.

„Ale my to musíme dotáhnout do konce,“ zaprotestoval. „Jen pámbů ví, k jaké lumpárně se ten odpudivě vyhlížející chlápek chystal. Nebudu do toho zatahovat policii, když nechceš — ale zkusím to sám. Určitě se jim zvládnu dostat na stopu.“

„Ne, Georgi, já nechci, abys to dělal.“

„Máme tady takovéhle prvotřídní dobrodružství, a ty chceš, abych z toho vycouval? Ani za živý svět.“

„Netušila jsem, že jsi tak krvežíznivý,“ vzlykla Mary.

„Já nejsem krvežíznivý. Já jsem si s tím nezačal. Taková drzost, sakra — ohrožovat nás nějakým přerostlým revolverem jako ten chlápek. Mimochodem — proč proboha ten revolver nespustil, když jsem ho skopl ze schodů?“

Zabrzdil a vylovil revolver z postranní kapsy auta, kam ho před chvílí schoval. Prozkoumal ho a pak hvízdnul.

„No, to jsem teda blázen! Ta věc není nabitá. Kdybych to věděl —“ Odmlčel se, pohroužený v myšlenkách. „Mary, tohle všechno je dost podivné.“

„Já vím. Proto tě taky prosím, abys to nechal být.“

„Ani náhodou,“ prohlásil George rezolutně.

Z Mary vyšel srdcervoucí vzdech.

„Hm,“ opáčila. „Asi bych ti to měla říct. A nejhorší je, že vůbec netuším, jak to vezmeš.“

„Co tím myslíš — říct mi to?“

„Víš, vlastně se to má tak.“ Na chvilku se odmlčela. „Mám pocit, že by v dnešní době děvčata měla táhnout za jeden provaz — a trvat na tom, že musejí něco vědět o mužích, se kterými se scházejí.“

„No a?“ zeptal se George, který vůbec nic nechápal.

„A nejdůležitější je pro děvče to, jak se muž chová v krizových situacích — jestli je duchapřítomný — pohotový — má odvahu. Něco takového může člověk zjistit jen těžko — dokud už není pozdě. Krizová situace může nastat třeba až po letech manželství. Všechno, co se dneska o mužském člověk dozví, je, jak tancuje a jak umí sehnat za deštivé noci taxi.“

„Což jsou obojí velice užitečné schopnosti,“ poznamenal George.

„Jistě, ale děvče potřebuje cítit, že muž je skutečně muž.“

„Ty široširé pláně, kde muži jsou muži,“ odcitoval George duchem nepřítomně.

„Přesně tak. Jenomže my v Anglii žádné široširé pláně nemáme, a tak se ta situace musí navodit uměle. No a to jsem taky udělala.“

„Tím chceš říct —“

„Chci. Má se to tak, že ten dům je vlastně opravdu můj. A přijeli jsme tam záměrně — ne náhodou. A ten člověk — ten, kterého jsi skoro zabil —“

„Ano?“

„To je Rube Wallace — ten filmový herec. Víš, je to profesionální boxer a ten nejmilejší a nejhodnější ze všech lidí. Já jsem ho najala. Bella je jeho manželka. Proto jsem se taky tak strašně bála, že jsi ho zabil. Ten revolver samozřejmě nebyl nabitý — je to jen rekvizita. Bože, Georgi, zlobíš se na mě moc?“

„Jsem první osoba, na které jsi tenhle — hm — test vyzkoušela?“

„Ale ne. Bylo jich — počkej moment — devět a půl.“

„A kdo byl ta půlka?“ vyptával se George zvědavě.

„Bingo,“ odvětila Mary chladně. „A napadlo někoho z nich vykopnout jako mezek?“

„Ne, to nenapadlo. Několik jich zkoušelo chvíli řvát a někdo se zas vzdal hned, ale všichni se nechali odvést nahoru, svázat a dát si roubík. Pak se mi samozřejmě povedlo nějak se vyprostit z pout —jako v knížkách —, rozvázala jsem je a utekli jsme — když jsme zjistili, že dům je prázdný.“

„A nikoho z nich nenapadl ten trik s kopancem nebo něco podobného?“

„Ne.“

„V tom případě,“ prohlásil George milostivě, „ti odpouštím.“

„Děkuju, Georgi,“ opáčila Mary pokorně.

„Ve skutečnosti,“ pokračoval George, „před námi stojí jediná otázka: kam teď půjdeme? Nevím jistě, jestli máme jít do Lambeth Palace nebo Doctor’s Commons nebo kam.“

„O čem to proboha mluvíš?“

„O povolení. Myslím, že je na to potřeba zvláštní povolení. Ty jsi dost bláhová, když se s jedním mužským zasnoubíš a druhého pak vzápětí požádáš o ruku.“

„Já jsem tě nežádala o ruku!“

„Ale žádala. Na Hyde Park Corner. Já sám bych si tedy takové místo na nabídku k sňatku nevybral, ale v těchhle věcech má každý své zvláštní libůstky.“

„Já jsem nic takového neudělala. Jenom jsem se tě z legrace zeptala, jak by se ti líbilo oženit se se mnou. Nemyslela jsem to vážně.“

„Kdybych se zeptal na radu nějakého právníka, nepochybně by řekl, že to představovalo skutečnou nabídku k sňatku. A mimoto sama víš, že si mě chceš vzít.“

„Nechci.“

„Ani po devíti a půl zklamáních? Jen si představ, jaký pocit bezpečí ti to dá, když půjdeš životem s mužem, který tě dokáže dostat z každého nebezpečí.“

Zdálo se, že Mary po vyslechnutí těch argumentů trochu ochabuje. Ale prohlásila rezolutně: „Nevezmu si nikoho, dokud ke mně nepřijde po kolenou.“

George se na ni podíval. Byla k pomilování. Jenomže George měl kromě toho kopance ještě další charakteristické rysy starého mezka. Opáčil stejně rezolutně:

„Plazit se k jakékoli ženě po kolenou je ponižující. To dělat nebudu.“

„To je škoda,“ řekla Mary s kouzelnou tesklivostí.

Dojeli zpátky do Londýna. George se tvářil přísně a nemluvil, Mary měla obličej zakrytý střechou kloboučku. Když projížděli přes Hyde Park Corner, něžně zašeptala:

„Nemohl bys ke mně přece jen přijít po kolenou?“

„Ne,“ opáčil George rezolutně.

Připadal si jako superman. A ona ho pro ten postoj obdivovala, jenže bohužel ji podezříval, že má sama také poněkud sklony k mezkovitosti. Náhle zastavil.

„Omluv mě,“ prohodil.

Vyskočil z auta, vrátil se k vozíku s ovocem, kolem kterého právě projeli, a zpátky byl tak rychle, že policista, který si to k nim namířil, aby se jich zeptal, co tím vlastně myslí, ani nestačil dorazit.

George se zase rozjel a nonšalantně hodil Mary do klína jablko.

„Jez víc ovoce,“ prohlásil. „I symbolicky.“

„Symbolicky?“

„Jistě. Původně dala Eva Adamovi jablko. A dnes ho Adam dává Evě. Chápeš?“

„Chápu,“ opáčila Mary tak trochu pochybovačně.

„Kam tě mám odvézt?“ zeptal se George formálně.

„Domů, prosím.“

Dojel na Grosvenor Square. Tvář měl naprosto bez výrazu. Vyskočil ven a obešel vůz, aby jí pomohl vystoupit. Naposledy zaškemrala.

„Georgi, drahoušku — nešlo by to přece jenom? Jen abys mi udělal radost?“

„Nikdy,“ opáčil George.

A v tu chvíli se to stalo. Uklouzl, snažil se znovu nabýt rovnováhy, ale nepovedlo se mu to. A už před ní klečel v bahně. Mary vypískla radostí a zatleskala.

„Georgi, miláčku! Teď si tě vezmu. Můžeš jít rovnou do Lambeth Palace a zařídit to s arcibiskupem canterburským.“

„Ale já jsem nechtěl,“ ohradil se George rozhořčeně. „To jen kvůli té po — hm — slupce od banánu.“ A vyčítavě pozvedl viníka.

„To nevadí,“ řekla na to Mary. „Stalo se to. Až se budeme hádat a ty mi vmeteš do obličeje, že jsem tě o ruku požádala já, budu ti to moct vrátit. Řeknu, že jsi se přede mnou musel plazit po kolenou, než jsem si tě vzala. A to všechno díky té požehnané slupce od banánu! Chtěl jsi přece říct požehnaná slupka od banánu?“

„Něco na ten způsob,“ opáčil George.

V půl šesté navečer informovali pana Leadbettera, že za ním přišel jeho synovec a rád by se s ním setkal.

„Nejspíš přišel s prosíkem,“ říkal si pan Leadbetter v duchu. „Možná jsem byl na toho chlapce trochu tvrdý, ale bylo to pro jeho vlastní dobro.“

A vydal pokyn, aby George pustili dál.

George vešel bezstarostně dovnitř.

„Chtěl bych si s tebou chvilku promluvit, strýčku,“ řekl. „Dnes ráno jsi mi velice křivdil. Rád bych věděl, jestli bys ty v mém věku dokázal vyjít na ulici, zavržený svým příbuzenstvem, a v době mezi čtvrt na dvanáct a půl šestou dosáhl příjmu dvaceti tisíc ročně. A přesně to se mně povedlo!“

„Ty ses zbláznil, chlapče.“

„Nejsem blázen, jenom vynalézavý! Budu si brát mladou, bohatou, krásnou dívku z lepší společnosti. A navíc takovou, která kvůli mně dala kvinde vévodovi.“

„Vzít si nějaké děvče pro peníze? To bych si o tobě nikdy nemyslel.“

„A nemýlil by ses. Nikdy bych se neopovážil ji požádat o ruku, kdyby ona — naštěstí — nepožádala mě. Později to sice vzala zpátky, ale přiměl jsem ji změnit názor. A víš, strýčku, jak se to celé povedlo? Díky moudrému investování dvou pencí a chycení zlatého míče příležitosti.“

„A proč ta dvoupence?“ zeptal se pan Leadbetter se zájmem finančníka.

„Za jeden banán — koupený na ulici. Ne každého by ten banán napadl. Kde se vydávají povolení k sňatku? V Doctor’s Commons nebo v Lambeth Paláce?“

Rádžův smaragd

James Bond se s náramným úsilím zase soustředil na žlutou knížečku, kterou držel v rukou. Na vnější straně nesla kniha prostý, ale atraktivní nápis: „Chcete zvýšit svůj plat na 300 liber ročně?“ Stála jeden šilink. James právě dočetl dvě stránky svěžích odstavečků, nabádajících ho, aby se díval svému šéfovi do tváře, pěstoval si dynamickou osobnost a vyzařoval atmosféru výkonnosti. Teď se dostal k rafinovanějším záležitostem: „Je čas mluvit i čas mlčet,“ informovala ho žlutá knížka. „Skutečný muž nevybreptá pokaždé všechno, co ví.“ James zavřel knížečku a zvedl hlavu s pohledem upřeným do modrých dálav oceánu. Přepadlo ho strašlivé podezření, že on není skutečný muž. Skutečný muž by byl pánem situace, ne její obětí. To ráno si James už pošedesáté znovu odrecitoval utrpěná příkoří.

Tohle byla jeho dovolená. Jeho dovolená? Ha, ha! Sarkastický smích. Kdo ho přesvědčil jet do tohohle módního přímořského letoviska jménem Kimpton-on-Sea? Grace. Kdo ho ponoukal utratit víc, než si mohl dovolit? Grace. A on s tím plánem ještě horlivě souhlasil. Dostala ho sem, a s jakým výsledkem? Zatímco on bydlel v nějakém obskurním hotýlku zhruba míli a půl od pláže, Grace, která měla být v podobném hotýlku (ne v tom samém — společenské normy byly v Jamesových kruzích velmi nekompromisní), ho ohavně opustila a neusadila se nikde jinde než v hotelu Esplanade přímo na pláži.

Prý tam má přátele. Přátele! James se znovu sarkasticky zasmál. Probíral se vzpomínkami na minulé tři roky, kdy si beze spěchu Grace namlouval. Když si jí poprvé všiml, byla blahem bez sebe. To bylo předtím, než se pozvedla k výšinám slávy v kloboučnictví u pánů Bartlem na High Street. V těch raných dobách to byl James, kdo se naparoval, a teď, běda!, kolo se obrátilo. Grace si „přišla na slušné peníze“, jak zněl odborný termín, a začala kvůli tomu nosit nos nahoru. Ano, to bylo ono, nosila ho skoro až k nebesům. Jamesovi se vybavil zmatený útržek z nějaké básnické knížky, něco jako „půstem, na kolenou děkujte nebi za dobrého muže“. Jenže na Grace se nic takového pozorovat nedalo. Dobře nakrmená snídaní z hotelu Esplanade lásku dobrého muže naprosto ignorovala. Zato ovšem přijímala pozornosti otravného idiota jménem Claud Sopworth, člověka, který podle Jamesova přesvědčení postrádal naprosto jakékoli morální kvality.

James zabořil podpatek do země a temně se zamračil na obzor. Kimpton-on-Sea. Co ho to jen popadlo, jet na takové místo? Bylo to v první řadě letovisko pro bohaté a slavné, pozůstávalo ze dvou velkých hotelů a několika mil malebných domků, které patřily módním herečkám, movitým Židům a těm příslušníkům anglické aristokracie, kteří se dostatečně bohatě oženili. Nájem za tu nejmenší chatičku s vybavením přišel na pět guinejí týdně. Kam až se mohlo vyšplhat nájemné za ty velké, na to už představivost nestačila. Jeden z takových paláců stál přímo za místem, kde seděl James. Patřil známému sportovci, lordu Edwardu Campionovi, a v současnosti byl plně obsazen význačnými hosty včetně pohádkově bohatého rádži z Maraputny. James se o něm dnes ráno v místním týdeníku dočetl snad všechno: o rozloze jeho indických držav, o jeho palácích, úžasné sbírce drahých kamenů, a zvlášť o jednom slavném smaragdu, o kterém noviny nadšeně prohlašovaly, že je velký jako holubí vejce. James měl jakožto městský chlapec o velikosti holubího vejce poněkud mlhavou představu, ale rozhodně to na něj udělalo dojem.

„Kdybych měl takovýhle smaragd,“ říkal si James a znovu se zamračil někam na obzor, „to bych Grace ještě ukázal.“

Ta myšlenka byla sice neurčitá, ale když ji vyjádřil, bylo mu hned líp. Vtom na něj zezadu začaly pokřikovat rozesmáté hlasy, a když se James otočil, stála před ním Grace. S ní byla Clara Sopworthová, Alice Sopworthová, Dorothy Sopworthová a — běda! Claud Sopworth. Dívky byly zavěšené do sebe a chichotaly se.

„A podívejme, už bych tě skoro ani nepoznala,“ zavolala na něj Grace čtverácky.

„Hm,“ opáčil James.

Cítil, že mohl najít nějakou výřečnější odpověď. Těžko můžete budit dojem dynamické osobnosti užitím pouhého „hm“. Se zavilým odporem se podíval na Clauda Sopwortha. Claud Sopworth byl vyšňořený skoro jako hrdina z nějaké hudební komedie. James v tu chvíli vášnivě zatoužil, aby na tu neposkvrněnou bělost Claudových flanelových kalhot obtiskl mokré, pískem obalené tlapky nějaký rozdováděný plážový pes. On sám měl na sobě praktické tmavošedé flanelové kalhoty, které už zažily lepší časy.

„Není ten vzduch úúúžasný?“ otázala se Clara a uznale ho nasála do nozder. „Úplně vás postaví na nohy, viďte?“

Zachichotala se.

„To je ozón,“ prohlásila Alice Sopworthová. „Tonik neúčinkuje líp.“ A také se zachichotala.

James si pomyslel:

„Jak rád bych jim ty pitomé hlavičky otloukl o sebe. Jaký má proboha smysl neustále se smát? Vždyť neříkají nic vtipného.“

Neposkvrněný Claud loudavě zahučel:

„Vykoupeme se, nebo to dá moc práce?“

Myšlenka na koupání byla s vřískotem přijata. James se k nim přidal. Dokonce se mu povedlo, s určitou dávkou vychytralosti, stáhnout Grace trochu za ostatní.

„Poslyš,“ stěžoval si, „už tě skoro vůbec nevidím.“

„No, teď jsme přece všichni spolu,“ opáčila Grace, „a můžeš s námi jít do hotelu na oběd, alespoň —“

Pochybovačně se podívala na Jamesovy nohy.

„Děje se něco?“ otázal se James vztekle. „Nejspíš pro tebe nejsem dost šik, co?“

„Já myslím, drahý, že by ses mohl trochu víc snažit,“ odvětila Grace. „Všichni jsou tady tak strašně elegantní. Podívej se na Clauda Sopwortha!“

„Já jsem se na něj podíval,“ odsekl James. „Ještě nikdy jsem neviděl chlapa, co by vypadal jako větší blbec.“

Grace se zastavila.

„Nemusíš hned kritizovat mé přátele, Jamesi, to je nevychované. Je oblečený stejně, jako se oblékají všichni ostatní džentlmeni v hotelu.“

„Fuj!“ opáčil James. „Víš, co jsem jednou četl v ‚Okénku ze společnosti‘? Bylo tam, že vévoda z — vévoda z, no, nemůžu si vzpomenout, prostě každopádně jeden vévoda je nejhůř oblékaný muž v Anglii, tak je to!“

„Může být,“ Grace na to, „jenomže na druhou stranu, on je vévoda.“

„No a?“ otázal se James. „Proč bych nakonec já jednou nemohl být vévoda? No, možná ne vévoda, ale aspoň aristokrat.“

Popleskal žlutou knížku ve své kapse a odrecitoval jí dlouhý seznam šlechticů z celého království, kteří byli mnohem nižšího původu než James Bond. Grace se toliko zachichotala.

„Nežvaň, Jamesi,“ prohlásila, „představuješ si snad, že jsi hrabě z Kimptonu?“

James se na ni zahleděl se směsí zuřivosti a zoufalství. Atmosféra letoviska rozhodně stoupla Grace do hlavy.

Pláž v Kimptonu je dlouhý, rovný písečný pás a zhruba míli a půl se po něm táhne rovnoměrná řada chatek a kabinek na převlékání. Společnost se právě zastavila před šesticí chatiček, do jedné působivě označených cedulkami „Jen pro hosty hotelu Esplanade“.

„A jsme tu,“ konstatovala Grace vesele, „ale obávám se, že ty sem s námi nemůžeš, Jamesi, budeš si muset zajít tamhle do veřejného stanu. Uvidíme se v moři. Tak zatím nashle!“

„Nashle!“ opáčil vztekle James a odkráčel naznačeným směrem.

Čelem k oceánu se okázale tyčily dva polorozpadlé stany. Střežil je věkovitý námořník s roličkou modrého papíru v ruce. Přijal od Jamese bernou minci, odtrhl mu z roličky modrý lístek, hodil ho na ručník a škubnutím palce ukázal dozadu přes rameno.

„Až na vás přijde řada,“ řekl chraptivě. A tehdy si James uvědomil konkurenci. I jiní kromě něj byli obdařeni nápadem, že vstoupí do moře. Nejenže byly oba stany obsazené, ale před každým z nich stál odhodlaně vyhlížející dav lidí, kteří nevraživě hleděli jeden na druhého. James se připojil k nejmenší skupince a čekal. Šňůry stanu se rozvázaly, na scéně se objevila krásná mladá žena jen spoře oděná a začala si usazovat koupací čepici. Budila dojem člověka, který může s klidným srdcem promrhat celé dopoledne. Odkráčela ke kraji moře a zasněně se usadila na písek.

„Tohle není dobré,“ řekl si James a neprodleně se připojil ke druhé skupině.

Když už čekal pět minut, začaly se z druhého stanu ozývat zvuky nějaké činnosti. Po chvilce tahání a napínání se chlopně stanu rozdělily vedví a objevily se čtyři děti spolu s matkou a otcem. Vzhledem k tomu, jak byl stan malý, to v sobě mělo něco z kouzelnického čísla. V okamžení skočily vpřed dvě ženy a každá popadla jednu chlopeň stanu.

„Dovolte,“ řekla první mladá žena trochu zadýchaně.

„Vy dovolte,“ řekla druhá mladá žena s nasupeným pohledem.

„Měla byste vědět, že jsem tu byla dobrých deset minut před vámi,“ vychrlila na ni ta první.

„Já jsem tady už minimálně čtvrt hodiny, jak vám jistě každý potvrdí,“ řekla vzdorovitě druhá mladá žena.

„Ale no tak, no tak,“ přisunul se blíž onen obstarožní námořník.

Obě mladé ženy na něj pronikavě spustily. Když skončily, námořník škubl palcem ke druhé mladé ženě a stručně prohlásil:

„Je váš.“

Pak se vzdálil, hluchý ke všem protestům. Nevěděl, která z nich tam byla první, a ani ho to nezajímalo, ale jeho rozhodnutí bylo, jak se uvádí při časopiseckých soutěžích, konečné. Zoufalý James ho chytil za rameno.

„Poslyšte! Hej!“

„Ano, pane?“

„Jak dlouho ještě bude trvat, než se dostanu do stanu?“

Věkovitý námořník přelétl nevzrušeným pohledem čekající zástup.

„Tak hodinu, možná hodinu a půl, těžko říct.“

V tu chvíli James zahlédl Grace a Sopworthova děvčata, jak zlehka sbíhají po písku k moři.

„Sakra!“ zaklel James v duchu. „Sakra!“

Zacloumal letitým námořníkem ještě jednou.

„A nemůžu dostat stan někde jinde? Co třeba jednu z těchhle chatiček tady kolem? Všechny vypadají prázdné.“

„Ty chatky,“ opáčil prastarý námořník důstojně, „jsou SOUKROMÉ.“

Po tomto pokárání pokračoval v chůzi. S trpkým pocitem, že byl napálen, se James oddělil od čekajících skupinek a už si to divoce rázoval po pláži. To byl tedy vrchol! To už skutečně přesahovalo naprosto všechny meze! Zuřivě se kabonil na úhledné převlékací kabinky, které míjel. V tu chvíli se z nezávislého liberála stal vášnivým socialistou. Proč by bohatí měli mít převlékací kabinky a mohli se vykoupat, kdykoli se jim zamane, aniž by se museli tísnit v čekajícím davu? „Tenhle náš systém,“ poznamenal James obecně, „je úplně chybný.“

Od moře zaznívaly koketní výkřiky a cákání. To byl hlas Grace! A přes její pištění se ozývalo stupidní „ha, ha, ha“ Clauda Sopwortha.

„Sakra!“ procedil James přes skřípající zuby, což nikdy předtím nezkoušel, jen o tom četl v románech.

Zastavil se a za zběsilého víření hůlkou se nekompromisně otočil k moři zády. Místo toho se s koncentrovanou záští zahleděl na chatičky jménem Orlí hnízdo, Buena Vista a Mon Desir. Zvykem obyvatel Kimptonu bylo označovat své plážové chatičky různými výplody fantazie. Orlí hnízdo na Jamese udělalo dojem pouze v tom smyslu, že je to pěkná pitomost, a Buena Vista byla nad jeho jazykové vybavení. Zato jeho znalost francouzštiny dostačovala, aby si uvědomil, jak je třetí název případný. „Mong Desire,“ ucedil James. „Vořechova touha. Hm, tak tu si tedy dovedu náramně dobře představit.“

A v tu chvíli si všiml, že zatímco dveře zbylých dvou chatiček byly neprodyšně uzamčené, Mon Desir je měla lehce pootevřené. James se zamyšleně rozhlédl po pláži. Tohle konkrétní místo bylo obsazeno převážně matkami rozsáhlých rodin, plně zaměstnanými dohlížením na své potomstvo. Bylo teprve deset hodin. Na to, aby se místní aristokracie šla vykoupat, bylo ještě moc brzy.

„Nejspíš se teď v postelích krmí křepelkami na houbách, které jim na podnosu přinesli napudrovaní lokajové. Pche! Nikdo z nich nevyjde ven před dvanáctou,“ uvažoval James.

Znovu se podíval k moři. S poslušností správného leitmotivu se kolem rozléhaly ječivé výkřiky Grace, následované oním „ha, ha, ha“ Clauda Sopwortha.

„Jdu na to,“ procedil James mezi zuby.

Rozrazil dveře Mon Desir a vešel dovnitř. Na chviličku se vyděsil, když zahlédl všelijaké svršky, které visely na věšáku, ale rychle se zas uklidnil. Chatka byla rozdělená na dvě části. Napravo visel na háčku žlutý dívčí svetr, obnošený slamák a pár plážových bot, na levé straně tu staré šedé flanelové kalhoty, pulovr a rybářský klobouk vyhlašovaly, že pohlaví se zde oddělují. James se spěšně přesunul do pánské části chatky a bleskově se svlékl. Za tři minuty už byl v moři, důležitě funěl a plaval mimořádně krátkými tempy profesionálně vyhlížejícího plavce — s hlavou pod vodou a pažemi bičujícími moře.

„Vida, tak tady jsi!“ zavolala na něj Grace. „Už jsem se bála, že se tam nedostaneš celou věčnost, kvůli tomu davu, co čeká venku.“

„Vážně?“ opáčil James.

S láskyplnou vděčností si vzpomněl na žlutou knížku. „Pravý muž umí ve vhodnou chvíli držet jazyk za zuby.“ Na chvíli se mu celkem spravila nálada. Claudovi Sopworthovi, který učil Grace plavat kraulem, dokázal mile, ale rezolutně říct:

„Ne, ne, starouši, děláš to úplně špatně. Já jí to ukážu.“ A z jeho tónu čišela taková sebedůvěra, že se Claud, vyvedený z konceptu, skutečně vytratil. Smůla byla, že Jamesovo vítězství netrvalo dlouho. Teplota našich anglických vod nevzbuzuje v koupajících se touhu setrvávat v nich nějak zvlášť dlouho. Grace a Sopworthovým děvčatům už drkotaly zuby a promodrávaly brady. Rozběhly se po pláži a James se vydal svou osamělou cestou zpátky k Mon Desir. Jak se tak energicky drbal ručníkem a přetahoval si přes hlavu košili, měl sám ze sebe radost. Cítil, že se projevil jako dynamická osobnost.

A pak náhle znehybněl, strnul hrůzou. Zvenku zazněly dívčí hlasy, a byly to hlasy docela jiné, než jaké měly Grace a její přítelkyně. Ve chvilce si uvědomil pravdu — dorazili právoplatní majitelé Mon Desir. Možná že kdyby už byl James úplně oblečený, důstojně by vyčkal jejich příchodu a pokusil se o vysvětlení. Takhle zpanikařil. Okna Mon Desir byla cudně zakryta tmavozelenými závěsy. James se vrhnul ke dveřím a zoufale sevřel knoflík. Marně se jím zvenčí čísi ruce snažily otočit.

„Tak je přece jenom zamčeno,“ řekl dívčí hlas. „Vždyť Peg myslím říkala, že je odemčeno.“

„Ne, to říkal Woogle.“

„Woogle už to přehání,“ prohlásila jiná dívka. „Taková ohavná špinavost. Teď musíme zpátky pro klíč.“

James slyšel, jak se jejich kroky vzdalují. Dlouze, zhluboka se nadechl. Za dvě minutky už se ledabyle procházel po pláži a tvářil se tak nevinně, že to skoro až bilo do očí. Grace a Sopworthova děvčata se k němu na pláži připojily asi po čtvrt hodině. Zbytek dopoledne příjemně strávili házením kamínků, psaním do písku a vzájemným škádlením. Pak se Claud podíval na hodinky.

„Čas k obědu,“ prohodil. „Měli bychom se radši vydat zpátky.“

„Já mám příšerný hlad,“ řekla Alice Sopworthova.

Všechny ostatní dívky prohlásily, že mají také příšerný hlad.

„Jdeš s námi, Jamesi?“ zeptala se Grace.

James byl nepochybně přespříliš nedůtklivý. Rozhodl se, že ho její tón uráží.

„Jestli ti není moje oblečení dost dobré, tak ne,“ opáčil trpce. „Asi bych radši neměl chodit, když ti na tom tak záleží.“

To byl podnět pro Grace, aby začala tiše protestovat, ale přímořský vzduch na ni měl zjevně neblahý vliv.

„Dobře, jak chceš. Tak se uvidíme odpoledne.“

A zanechala ohromeného Jamese svému osudu.

„No tedy!“ ucedil, jak se tak díval za odcházející skupinkou. „Tedy, ze všech —“

Mrzutě se vydal k městu. V Kimptonu byly dvě restaurace, obě dusné, hlučné a přeplněné. Znovu se opakovala situace s plážovými chatičkami: James musel počkat, než na něj přijde řada. Musel dokonce čekat ještě déle, protože když na něj řada už přišla a objevilo se volné místo, bez skrupulí ho předběhla nějaká právě dorazivší matróna. Nakonec ho usadili k malému stolku, kde mu u levého ucha tři holky se střapatým mikádem na hlavách odhodlaně fušovaly do italské opery. Ještě že James neměl hudební sluch. Věcně studoval jídelní lístek, ruce vražené hluboko do kapes.

„Ať si dám, co chci, stejně to už určitě došlo. Jsem holt už takový typ člověka,“ říkal si v duchu.

Jak se tak jeho pravá ruka prodírala do hlubin kapsy, nahmatala neznámý předmět. Vypadalo to jako oblázek. Velký, kulatý oblázek.

„Proč jsem si proboha strčil do kapsy kámen?“ dumal James.

Sevřel kolem něj prsty. V tu chvíli se k němu přesunula servírka.

„Smaženého platýze a hranolky, prosím,“ řekl James.

„Smažený platýz už došel,“ špitla servírka s očima zasněně upřenýma na strop.

„Tak bych si dal hovězí na kari,“ požádal James.

„Hovězí na kari už došlo.“

„A je na tomhle nechutném jídelníčku něco, co ještě nedošlo?“ zeptal se James.

Servírka se na něj dotčeně podívala a zabodla světle šedý ukazováček vedle skopového krku v zelenině. James se smířil s nevyhnutelným a objednal si skopový krk. S myšlenkami pořád ještě kypícími odporem ke způsobům v podnicích veřejného stravování vytáhl ruku z kapsy, kámen stále v ní. Rozevřel prsty a nepřítomně se podíval na předmět ve své dlani. Pak se mu všechny podružnosti vykouřily z šokované hlavy a James zůstal zírat s vyvalenýma očima. Ta věc nebyla oblázek, byl to — o tom se dalo těžko pochybovat — smaragd, obrovský zelený smaragd. James na něj zíral ochromený hrůzou. Ne, to nemůže být smaragd, to musí být barevné sklo. Smaragd takové velikosti přece nemůže existovat, ledaže by — Jamesovi před očima tancovala tištěná slova: „Rádža z Maraputny — slavný smaragd velikosti holubího vejce“. Byl to — mohl to být — ten smaragd, na co se teď díval? Servírka se vrátila se skopovým krkem. James křečovitě sevřel prsty. Po páteři mu nahoru a dolů přejížděly studené a horké vlny třesavky. Měl pocit, že je lapen ve strašlivém dilematu. Jestli tohle byl ten smaragd — ale opravdu byl? Mohl být? Rozevřel prsty a nervózně se na něj koukl. James nebyl žádný odborník na drahé kamení, ale hloubka a zářivost drahokamu ho přesvědčily, že je pravý. Položil oba lokty na stůl a naklonil se nad něj. Nevidoucíma očima zíral na skopové v zelenině, které zvolna tuhlo na misce před ním. Tohle si musel promyslet. Jestli to byl rádžův smaragd, co s ním bude dělat? Hlavou mu problesklo slovo „policie“. Když najdete něco cenného, vezmete to na policejní stanici. K této zásadě byl James vychován.

Ano, ale — jak se proboha ten smaragd dostal do kapsy jeho kalhot? Tuhle otázku by mu bezpochyby policie položila. Byla to choulostivá otázka, a navíc to byla otázka, na kterou momentálně neměl odpověď. Jak se ten smaragd dostal do kapsy u jeho kalhot? Zoufale se podíval na svoje nohy, a vtom jím projelo zlé tušení. Podíval se důkladněji. Jedny staré šedé flanelové kalhoty jsou velice podobné jiným starým šedým flanelovým kalhotám, ale přece jen měl James nutkavý pocit, že tyhle kalhoty vůbec nejsou jeho. Opřel se zády o opěradlo, dočista tím objevem omráčený. Teď už chápal, co se stalo. Při spěšném opouštění plážové chatky si oblékl špatné kalhoty. Vzpomínal si, že ty své si pověsil na háček vedle těch starých, co už tam visely. Ano, až potud se to všechno vysvětlovalo — oblékl si špatné kalhoty. Ale stejně, co tam proboha dělal smaragd v hodnotě stovek tisíců liber? Čím víc o tom přemýšlel, tím podivnější se to zdálo. Samozřejmě by mohl vysvětlit policii —

Bylo to trapné, o tom nebylo pochyb, bylo to rozhodně trapné. Nedal se přitom nezmínit fakt, že úmyslně vnikl do něčí plážové chatky. Samozřejmě to nebyl žádný opravdový zločin, ale zrovna dobrý začátek to také nebyl.

„Můžu vám přinést ještě něco, pane?“

Byla to zase servírka. Uraženě se podívala na nedotčený skopový krk. James si spěšně něco z něj kydnul na talíř a požádal o účet. Když ho dostal, zaplatil a vyšel ven. Jak tak stál nerozhodně na ulici, na protější straně mu padl do oka nějaký plakát. V sousedním městečku Harchesteru vycházel večerník a James se právě díval na poutač s jeho obsahem. Oznamoval prostou, senzační zprávu: „RÁDŽŮV SMARAGD UKRADEN.“

„Bože můj,“ zamumlal James a opřel se o sloup. Když se trochu sebral, vylovil penny a koupil si jeden výtisk. Netrvalo mu dlouho najít, co hledal. Senzace se tu neudávaly zrovna nejčastěji. První stranu zdobily velké titulky. „Senzační loupež u lorda Edwarda Campiona. Slavný historický smaragd ukraden. Strašlivá ztráta rádži z Maraputny.“ Faktů bylo málo a byly prosté. Předchozí večer lord Edward Campion pořádal večírek pro několik přátel. Rádža chtěl ukázat kámen jedné z přítomných dam, odešel pro něj a zjistil, že kámen chybí. Byla přivolána policie. Zatím se nepřišlo na žádnou stopu. Jamesovi vypadly noviny z rukou. Pořád ještě mu nebylo jasné, jak to, že si smaragd jen tak ležel v kapse starých flanelových kalhot v plážové chatce, ale každou minutou mu docházelo, že policie bude mít jeho vlastní historku dozajista za podezřelou. Co má proboha dělat? Tady to měl. Stál na hlavní ulici Kimptonu-on-Sea s lupem hodným královského výkupného jen tak uloženým v kapse, zatímco po tom samém lupu usilovně pátrají všechny policejní síly v okrsku. Měl před sebou dvě možné cesty. Cesta číslo jedna: jít rovnou na policii a odvyprávět svůj příběh — ale nutno přiznat, že z téhle cesty měl James panickou hrůzu. Cesta číslo dvě: tak či tak se smaragdu zbavit. Napadlo ho zabalit smaragd do úhledného malého balíčku a poslat ho zpátky rádžovi. Pak zavrtěl hlavou. Na něco takového přečetl trochu moc detektivek. Věděl, jak se různí superslídilové dovedou přičinit s lupou a jinými vymoženostmi. Každý detektiv hodný toho jména by se pustil do práce na Jamesově balíčku a do půl hodiny nebo tak podobně by už odhalil odesilatelovo povolání, věk, zvyky a vzezření. A potom by byla pouze záležitost hodin, než by ho vystopovali.

Pak ale něco vnuklo Jamesovi úžasně jednoduchý plán. Byl čas oběda, takže pláž bude poměrně opuštěná. Vrátí se k Mon Desir, pověsí kalhoty tam, kde je našel, a vezme si zase ty svoje. Energicky vyrazil k pláži.

Avšak přece jen ho trochu hryzalo svědomí. Smaragd se musel vrátit rádžovi. Pojal myšlenku, že by si mohl možná trochu zahrát na detektiva — totiž jakmile zase získá své vlastní kalhoty a vrátí ty druhé. Na základě této myšlenky si to namířil k letitému námořníkovi, kterého správně ohodnotil jako vyčerpávající zdroj informací o Kimptonu.

„Promiňte,“ obrátil se na něj James zdvořile, „ale mám za to, že jeden můj přítel, pan Charles Lampton, má na téhle pláži chatičku. Myslím, že se jmenuje Mon Desir.“

Věkovitý námořník seděl na židli, jako by spolkl pravítko, a s dýmkou v puse hleděl do moře. Posunul si trochu fajfku a odpověděl, aniž by odtrhl zrak od obzoru:

„Mon Desir patří jeho lordstvu, lordu Edwardu Campionovi, to tady ví každý. O panu Charlesi Lamptonovi jsem nikdy neslyšel, musí tu být nový.“

„Děkuji vám,“ opáčil James a vzdálil se.

Ta informace ho šokovala. Rádža sám si dozajista nemohl strčit kámen do kapsy a pak na to zapomenout. James potřásl hlavou. Ta teorie ho moc neuspokojovala, ale někdo z osazenstva domu musel být zloděj. Jamesovi ta situace připomněla jeho oblíbené romány.

Jeho vlastní cíl se tím nicméně nezměnil. Všechno šlo celkem snadno. Pláž byla, jak doufal, prakticky opuštěná. Navíc mu přálo štěstí a dveře Mon Desir zůstaly pootevřené. Vklouznout dovnitř bylo záležitostí okamžiku. Edward právě sundal z háčku své vlastní kalhoty, když tu se za ním ozval nějaký hlas. Bleskově se otočil.

„A mám tě, chlape!“ řekl ten hlas.

James zůstal zírat s otevřenou pusou. Ve dveřích Mon Desir stál neznámý člověk: zhruba čtyřicetiletý, dobře oblečený muž s bystrou, jestřábí tváří.

„Tak jsem tě chytil!“ zopakoval neznámý.

„Kdo — kdo jste?“ koktal James.

„Detektiv inspektor Merrilees ze Scotland Yardu,“ opáčil ten druhý rázně. „A nedám ti pokoj, dokud mi ten smaragd neodevzdáš.“

„Sma-smaragd?“

James se snažil získat čas.

„To jsem snad řekl, nebo ne?“ odtušil inspektor Merrilees.

Vyslovoval rázně a věcně. James se pokusil trochu sebrat.

„Já nevím, o čem to mluvíte,“ prohlásil co možná nejdůstojněji.

„Ale ano, chlapče, myslím, že víš.“

„Všechno to je omyl,“ řekl na to James. „Můžu to docela snadno vysvětlit —“ odmlčel se.

Jeho protějšek se zatvářil unaveně.

„To říkají všichni,“ ucedil suše chlapík ze Scotland Yardu. „Předpokládám, že jsi ho našel, když ses procházel po pláži, co? Nebo nějaké takové vysvětlení.“

Skutečně se tomu podobalo, té skutečnosti si James byl vědom, ale stále ještě se snažil získat čas.

„Jak mám vědět, že jste to, co tvrdíte?“ otázal se chabě.

Merrilees na moment odhrnul klopu svého kabátu a ukázal odznak. James na něj zíral s očima vykulenýma navrch hlavy.

„A teď,“ řekl jeho protějšek skoro žoviálně, „vidíš, koho máš před sebou! Ty jsi nováček — to poznám. Tvoje první práce, nemám pravdu?“

James přikývl.

„To jsem si myslel. Tak co, chlapče, odevzdáš mi ten smaragd, nebo tě mám prohledat?“

James zase našel hlas.

„Já — já ho nemám u sebe,“ prohlásil.

Zoufale přemýšlel.

„Nechal jsi ho tam, kde teď bydlíš?“ vyzvídal Merrilees.

James přikývl.

„No dobře,“ řekl detektiv, „půjdeme tam spolu.“

Chytil Jamese kolem ramen.

„Nedám ti příležitost, abys mi upláchl,“ poznamenal vlídně. „Půjdeme k tobě a ty mi tam předáš ten smaragd.“

James promluvil chvějícím se hlasem.

„A když vám ho dám, pustíte mě?“ zeptal se roztřeseně.

Merrilees vypadal rozpačitě.

„No, víme jenom, jak byl ten kámen ukraden,“ vysvětloval, „a o té dámě, která do toho byla zapletená, a pokud jde o to — rádža prostě chce, aby se to ututlalo, jak jinak. Však víš, jací tihle rození panovníci jsou, ne?“

James, který o rozených panovnících až na jeden notoricky známý případ nevěděl ani zbla, pokýval hlavou s výrazem hlubokého porozumění.

„Bude to samozřejmě velice nezvyklé,“ pokračoval detektiv, „ale mohl bys uniknout trestu.“

James znovu přikývl. Vykročili podél Esplanady a poté zabočili do městečka. James naznačoval směr, ale jeho společník ho přitom neustále pevně svíral kolem ramen.

James náhle zaváhal a málem promluvil. Merrilees se na něj pozorně podíval a pak se rozesmál. Právě totiž procházeli kolem policejní stanice a on si všiml, jak po ní James úzkostně pokukuje.

„Nejdřív ti dám příležitost,“ prohlásil vesele. A v tu chvíli se začaly dít věci. James zčistajasna hlasitě zařval, popadl toho druhého za paži a z plna hrdla začal ječet:

„Pomoc! Zloděj! Pomoc, zloděj!“ Ve chviličce je obklopil dav. Merrilees se snažil vykroutit ruku z Jamesova sevření.

„Chci obvinit tohohle člověka,“ vykřikoval James. „Je to kapsář, okradl mě.“

„O čem to mluvíš, ty pitomče?“ vykřikl jeho společník.

Situace se chopil strážník. Pan Merrilees a James byli odvedeni na policejní stanici. James zopakoval svou stížnost.

„Tenhle člověk mě právě okradl,“ prohlašoval rozčileně. „Tady v pravé kapse má moji náprsní tašku!“

„Je to blázen,“ zabručel nařčený. „Můžete se podívat sám, inspektore, a uvidíte, jestli říká pravdu.“

Na inspektorův pokyn vsunul strážník uctivě ruku Merrileesovi do kapsy. S užaslým vyjeknutím něco vytáhl ven a podržel to v dlani.

„Bože můj!“ vydechl inspektor, natolik překvapený, že se ani nesnažil zachovávat profesionální dekorum. „To musí být ten rádžův smaragd.“

Merrilees vypadal překvapeněji než všichni ostatní. „To je neslýchané,“ vyprskl, „neslýchané. Ten člověk mi to musel dát do kapsy sám, když jsme se spolu procházeli. Nastražil to na mě.“

Merrileesova energická osobnost inspektora poněkud zviklala. Jeho podezření se přehouplo k Jamesovi. Něco zašeptal strážníkovi a ten někam odešel.

„Tak pánové,“ odtušil inspektor, „teď bych vás oba požádal o výpověď. Pěkně popořadě.“

„Jistě,“ opáčil James. „Procházel jsem se po pláži, potkal jsem tam tohoto pána a on předstíral, že se známe. Nemohl jsem si vzpomenout, že bych ho kdy předtím viděl, ale ze zdvořilosti jsem mu to nechtěl říkat. Procházeli jsme se tedy spolu. Pojal jsem vůči němu podezření, a zrovna když jsme se dostali k policejní stanici, zjistil jsem, že má ruku v mé kapse. Přidržel jsem ho a začal volat o pomoc.“

Inspektor se pohledem přesunul k Merrileesovi.

„A teď vy, pane.“

Merrilees vypadal trochu na rozpacích.

„Ta historka je skoro pravdivá,“ začal pomalu, „ale ne docela. Já jsem nepředstíral, že znám jeho, to on dělal, že se zná se mnou. Nepochybně se snažil zbavit toho smaragdu a během hovoru mi ho strčil do kapsy.“

Inspektor přestal psát.

„No tedy!“ prohlásil neutrálně. „Ale za chviličku už tu bude džentlmen, který nám pomůže dostat se tomuhle případu na kloub.“

Merrilees se zamračil.

„Já tu ale opravdu nemohu čekat,“ zamumlal při pohledu na hodinky, „mám schůzku. Inspektore, vy přece nebudete tak směšný? Přece si vážně nemyslíte, že bych ukradl smaragd a pak se s ním procházel jen tak v kapse?“

„Není to moc pravděpodobné, pane, s tím souhlasím,“ opáčil inspektor. „Ale budete muset počkat. Je to otázka jen pěti nebo deseti minut, než si všechno ujasníme. Vida! Jeho Lordstvo je tu.“

Do místnosti vešel vysoký, asi čtyřicetiletý muž. Měl na sobě chatrné kalhoty a starý svetr.

„Tak, inspektore, co se to tu děje?“ zeptal se. „Říkáte, že se vám podařilo získat ten smaragd? No to je úžasné, dobrá práce. A kdo jsou ti lidé, které tady máte?“

Očima si přeměřil Jamese a pak mu pohled utkvěl na Merrileesovi. Zdálo se, že energická osobnost posledně jmenovaného se nějak scvrkává a sesychá.

„Proboha — Jones!“ vykřikl lord Edward Campion.

„Poznáváte toho muže, lorde Edwarde?“ zeptal se inspektor věcně.

„To rozhodně ano,“ opáčil lord Edward suše. „Je to můj komorník, přijal jsem ho před měsícem. Ten chlapík, co ho poslali z Londýna, po něm šel hned, ale mezi jeho věcmi se po smaragdu nenašla ani stopa.“

„Nosil to v kapse u kabátu,“ oznámil mu inspektor. „Tenhle džentlmen nás k němu přivedl.“ Ukázal na Jamese.

V další minutě už Jamesovi vřele gratulovali a potřásali rukou.

„Můj drahý chlapče,“ řekl lord Edward Campion. „Tak vy jste ho celou tu dobu podezříval, říkáte?“

„Ano,“ opáčil James. „Musel jsem si vymyslet tu historku, že mi vybral kapsu, abych ho dostal na policejní stanici.“

„Tedy, to je úžasné,“ řekl na to lord Edward. „Naprosto úžasné. Musíte jít se mnou a poobědvat s námi, tedy jestli jste ještě neobědval. Vím, že je pozdě, budou už pomalu dvě.“

„Ne,“ odvětil James, „ještě jsem neobědval — ale —“

„Už ani slovo, nechci nic slyšet,“ lord Edward na to. „To víte, rádža vám bude chtít poděkovat za vrácení svého smaragdu. Tedy, ne že bych zatím ten příběh příliš chápal.“

Teď už stáli na schodech před policejní stanicí.

„Vlastně myslím,“ opáčil James, „že bych vám měl říct, co se doopravdy stalo.“

A řekl. Jeho Lordstvo to velice pobavilo.

„To je ta nejlepší historka, jakou jsem kdy v životě slyšel,“ prohlásil. „Teď už to všechno chápu. Jones musel vyběhnout k té plážové chatičce hned, jak tu věc štípl, protože věděl, že policie bude důkladně prohledávat dům. Tyhle staré kalhoty občas nosím já, když jdu na ryby. Nebylo pravděpodobné, že na ně někdo sáhne, a on by si mohl pro ten kámen přijít, až se to bude hodit. Ale stejně pořád ještě nechápu, jak jste dokázal prohlédnout tu jeho hru na detektiva!“

„Pravý muž,“ pomyslel si James, „ví, kdy je čas mluvit, a kdy zas mlčet.“

Odmítavě se usmál a prsty přitom jemně přejel přes vnitřek klopy svého kabátu. Nahmatal tam malý stříbrný odznak málo známého klubu — Cyklistické jednoty Mertonova parku. Úžasná shoda okolností, že by ten Jones mohl být také členem — ale bylo to tak!

„Nazdar Jamesi!“

Otočil se. Grace a Sopworthova děvčata na něj pokřikovaly z protější strany ulice. Obrátil se k lordu Edwardovi.

„Omluvíte mě na chviličku?“

Přešel přes ulici za nimi.

„Jdeme do kina,“ řekla Grace. „Mysleli jsme, že bys možná šel rád taky.“

„Je mi líto,“ opáčil James. „Já teď jdu na oběd s lordem Edwardem Campionem. Ano, to je ten člověk v těch starých pohodlných šatech. Chce mě seznámit s rádžou z Maraputny.“

Zdvořile nadzvedl klobouk a připojil se zas k lordu Edwardovi.

Labutí píseň

.

I.

Bylo jedenáct hodin jednoho květnového londýnského dopoledne. Pan Cowan se díval z okna, za sebou měl poněkud okázalou nádheru salonu apartmá v hotelu Ritz. Zmíněné apartmá bylo rezervováno pro madame Paulu Nazorkovovou, známou operní hvězdu, jež právě přicestovala do Londýna. Pan Cowan, který byl jejím hlavním manažerem, čekal na rozhovor s onou dámou. Když se dveře náhle otevřely, otočil hlavu, ale byla to jen slečna Readová, sekretářka madame Nazorkovové, bledá, výkonná dívka.

„Aha, to jste vy, má milá,“ řekl pan Cowan. „Madame se asi ještě neprobudila, co?“

Slečna Readová zavrtěla hlavou.

„Řekla mi, abych se tu zastavil v deset,“ poznamenal pan Cowan. „Už tu čekám hodinu.“

Nedal na sobě znát ani rozmrzelost, ani překvapení. Pan Cowan si vlastně už na vrtochy umělecké nátury zvykl. Byl vysoký, hladce oholený, s trochu až moc obalenou kostrou a v oděvu, který byl poněkud přehnaně dokonalý. Měl lesklé, uhlově černé vlasy a zuby mu svítily agresivní bělobou. Když mluvil, míval ve zvyku poněkud deformovat sykavky. Nedalo se sice říct, že by přímo šišlal, ale měl k tomu nebezpečně blízko. Člověk si nemusel moc namáhat představivost, aby mu došlo, že jeho otec se pravděpodobně jmenoval Cohen. V tu chvíli se otevřely dveře na druhé straně místnosti a vyběhla jimi mladá, upravená Francouzka.

„Madame vstává?“ vyzvídal Cowan s nadějí v hlase. „Řekni nám, co je nového, Elise.“

Elise okamžitě zdvihla obě ruce k nebesům.

„Madame je dnes ráno jak deset čertů, nic jí není po chuti! Ty nádherné žluté růže, které jí včera večer poslal monsieur, tak o těch říká, že jsou dobré pro New York, ale že je imbecile posílat jí je v Londýně. V Londýně, řekla, jsou jediné možné rudé růže, a hned nato otevřela dveře a hodila je na chodbu, kde spadly na nějakého monsieura, très comme il faut, myslím, že to byl nějaký pán od vojska, a ten je teď právem rozčílený, ten pán!“

Cowan nadzvedl obočí, ale jinak na sobě nedal znát žádné vzrušení. Pak vytáhl z kapsy zápisníček a tužkou si do něj poznamenal slova „rudé růže“.

Elise odkvačila druhými dveřmi a Cowan se zase otočil k oknu. Věra Readová se usadila u psacího stolu, začala otevírat dopisy a třídit je. Uplynulo mlčenlivých deset minut, pak se rozlétly dveře od ložnice a do místnosti vplula Paula Nazorkovová. Po jejím příchodu se místnost okamžitě zdála menší, Věra Readová vypadala ještě bledší a Cowan se stal pouhou figurou v pozadí.

„Cha! Děti moje,“ pronesla primadona, „zase jdu pozdě?“

Byla to vysoká žena a na zpěvačku nebyla ani příliš tlustá. Paže a nohy měla stále ještě štíhlé a šíji krásně tvarovanou. Vlasy, stočené nad krkem do velkého, volného drdolu, měla zářivě tmavorudé. A jestli přinejmenším za něco ze své barvy vděčily henně, výsledek nepůsobil o nic méně impozantně. Nebyla už mladá, zcela jistě překročila čtyřicítku, ale rysy jejího obličeje byly stále ještě půvabné, i když jí už kolem blýskajících se tmavých očí pleť povolovala a pokrývala se vráskami. Vyznačovala se dětským smíchem, kachním žaludkem, prchlivostí démona a byla všeobecně uznávána za nejlepší operní soprán současnosti. Obrátila se přímo na Cowana.

„Udělal jste, co jsem po vás chtěla? Dal jste pryč to hnusné anglické piano a hodil ho do Temže?“

„Sehnal jsem vám jiné,“ opáčil Cowan a pokynul k rohu, kde stálo.

Nazorkovová k němu přikvačila a zvedla víko.

„Erard,“ poznamenala, „to už je lepší. Tak se na to podíváme.“

Nádherný sopránový hlas se rozezněl v arpeggiu, potom dvakrát projel nahoru a dolů stupnici, lehce vystoupal k vysokému c, podržel ho, víc a víc nabýval na síle a poté se zase ztišoval, dokud úplně neodumřel v nicotě.

„Ach!“ prohlásila Paula Nazorkovová s naivním uspokojením. „Já mám tak nádherný hlas! Dokonce i v Londýně mám nádherný hlas.“

„Je to tak,“ gratuloval jí srdečně Cowan. „A můžete se vsadit, že Londýn vám úplně propadne, stejně jako New York.“

„Myslíte?“ zeptala se zpěvačka.

Na rtech jí hrál jemný úsměv a bylo zřejmé, že ta otázka byla pouze řečnická.

„To je jisté.“

Paula Nazorkovová zavřela víko piana a přešla ke stolu tou samou pomalou, rozvlněnou chůzí, která tolik působila na scéně.

„Dobře, dobře,“ řekla, „tak se dáme do práce. Už jste tu všechno zařídil, příteli?“

Cowan vyndal nějaké papíry ze složky, kterou předtím položil na židli.

„Nic moc se nezměnilo,“ poznamenal. „Budete pětkrát zpívat v Covent Garden, třikrát Tosku a dvakrát Aidu.“

„Aida! Fuj,“ odtušila primadona, „to bude nevýslovná nuda. Zato Tosca, to je něco jiného.“

„To jistě,“ opáčil Cowan. „Tosca, to je vaše postava.“

Paula Nazorkovová se napřímila.

„Já jsem ta nejlepší Tosca na světě,“ oznámila prostě.

„Je to tak,“ přisvědčil Cowan. „Nikdo se s vámi nemůže měřit.“

„Předpokládám, že Scarpiu bude zpívat Roscari, je to tak?“

Cowan přikývl.

„A Emile Lippi.“

„Co?“ zavřískla Nazorkovová. „Lippi, ten příšerný malý kvákající žabák, kvak — kvak — kvak. S tím zpívat nebudu, pokoušu ho, vyškrábu mu oči.“

„Ale no tak,“ mírnil ji Cowan.

„Vždyť on nezpívá, říkám vám, štěká jako nějaký vořech.“

„No dobrá, uvidíme, uvidíme,“ opáčil Cowan.

Měl dost filipa, než aby se kdy hádal s temperamentními zpěvačkami.

„A Cavaradossiho? dotazovala se Nazorkovová.

„Ten americký tenor, Hensdale.“

Zpěvačka pokývala hlavou.

„Je to milý chlapec a zpívá pěkně.“

„A mám dojem, že jednou ho bude zpívat Barrère.“

„To je umělec,“ uznala madame velkoryse. „Ale nechat toho kvákajícího žabáka Lippiho zpívat Scarpiu! Pche — s tím zpívat nebudu.“

„Nechte to na mně,“ konejšil ji Cowan.

Odkašlal si a vytáhl novou sadu papírů.

„Zařizuju speciální koncert v Albert Hall.“

Nazorkovová se ušklíbla.

„Já vím, já vím,“ opáčil Cowan, „ale dělají to všichni.“

„Já budu dobrá,“ prohlásila Nazorkovová, „a naplním ji až po strop a vydělám spoustu peněz. Ecco!“

Cowan znovu vyměnil papíry.

„A teď tu mám úplně jinou nabídku,“ oznámil. „Od lady Rustonburyové. Chce, abyste k ní přijela a zazpívala u ní doma.“

„Rustonburyová? Rustonbury?“ Primadona svraštila obočí, jako by se usilovně snažila na něco si vzpomenout.

„Už jsem to jméno někde četla, docela nedávno. Je to městečko — nebo spíš vesnice, že ano?“

„Správně. Malá, hezká víska v Hertfordshiru. A pokud jde o sídlo lorda Rustonburyho, zámek Rustonbury, je to skutečně skvělé staré feudální sídlo, s duchy a rodinnými portréty, tajnými schodišti a fantastickým soukromým divadlem. Přímo se válejí v penězích a neustále pořádají nějaká soukromá představení. Lady navrhuje, abychom dávali nějakou kompletní operu, nejraději Butterfly.“

„Butterfly?“

Cowan přikývl.

„A jsou připravení dobře zaplatit. Na náš vrub samozřejmě půjde Covent Garden, ale i potom se vám ta námaha bohatě vyplatí. A s nejvyšší pravděpodobností tam bude někdo z královské rodiny. Byla by to fantastická reklama.“

Madame zvedla svou stále ještě krásnou bradu.

„A já potřebuju reklamu?“ otázala se hrdě.

„Dobrého se člověk nepřejí,“ opáčil Cowan bez rozpaků.

„Rustonbury,“ mumlala zpěvačka. „Kde jsem to jenom viděla?“

Najednou vyskočila, přeběhla ke stolu uprostřed místnosti a začala listovat v ilustrovaných časopisech, které na něm ležely. Pak se jí ruka náhle zastavila, vznášela se nad jednou ze stránek, než nechala časopis sklouznout na podlahu a madame se pomalu vrátila do svého křesla. Zdálo se, že ji postihla jedna z jejích bleskových změn nálady — chovala se najednou jako někdo úplně jiný. Byla teď velice tichá, skoro vážná.

„Zařiďte všechno pro Rustonburyovy, chtěla bych tam zpívat, ale mám jednu podmínku — ta opera musí být Tosca.“

Cowan vypadal pochybovačně.

„To bude asi trochu náročné — na soukromé představení, se vší tou výpravou a tak podobně, vždyť víte.“

„Tosca, nebo nic.“

Cowan se na ni velice pozorně podíval. Zdálo se, že to, co uviděl, ho přesvědčilo. Krátce pokývnul hlavou a vstal.

„Uvidím, co se mi povede zařídit,“ řekl tiše.

Nazorkovová také vstala. Vypadalo to, že na své poměry touží víc než kdy jindy své rozhodnutí vysvětlit.

„Je to moje nejlepší role, Cowane. Umím tu postavu zazpívat tak, jak ji ještě žádná nezpívala.“

„Je to hezká role,“ opáčil Cowan. „Jeritzová si z ní udělala vloni velký hit.“

„Jeritzová!“ vykřikla zpěvačka a do tváří se jí vlila červeň. A v následující chvíli mu v plné šíři vysvětlila, co si o Jeritzové myslí.

Cowan, který byl zvyklý poslouchat názory zpěvaček na jiné zpěvačky, ji přestal vnímat, dokud nebyla tiráda u konce, ale pak tvrdohlavě prohlásil:

„Ale stejně, ona zazpívá ‚Vissi D’Arte‘ vleže na břiše.“

„A co by ne?“ zeptala se Nazorkovová. „Co by jí v tom mělo bránit? Já to zazpívám vleže na zádech, a ještě přitom budu mávat nohama ve vzduchu.“

Cowan s naprostou vážností potřásl hlavou.

„Nevěřím, že by to někdo dokázal,“ oznámil jí. „Ale stejně, takové věci táhnou, vždyť víte.“

„Nikdo nedokáže zazpívat ‚Vissi D’Arte‘ tak jako já,“ prohlásila sebejistě. „Já to zpívám klášterním hlasem — tak, jak mě před mnoha a mnoha lety učily zpívat hodné jeptišky. Zpívám to hlasem chlapce z chrámového sboru nebo anděla, bez pocitů, bez vášně.“

„Já vím,“ opáčil Cowan srdečně. „Já jsem vás slyšel, jste úžasná.“

„To je umění,“ prohlásila primadona, „zaplatit cenu, trpět, vytrvat a na konci nejen všechno vědět, ale mít ještě sílu vrátit se zpátky, na samý začátek a znovu získat ztracenou krásu dětského srdce.“

Cowan na ni zvědavě pohlédl. Dívala se někam za něj s podivným, nepřítomným výrazem v očích a něco na tom jejím pohledu mu nahánělo husí kůži. Sotva pootevřenými rty tiše, jen tak pro sebe zašeptala několik slov. Cowan je stěží zaslechl.

„Konečně,“ šeptala. „Konečně — po všech těch letech.“

II.

Lady Rustonburyová byla ctižádostivá a zároveň umělecky založená žena, a obě tyto vlastnosti dokázala dokonale využít. Štěstěna jí přála v tom, že její manžel nejevil zájem ani o čest, ani o umění, a proto se své ženě nijak nesnažil překážet. Hrabě z Rustonbury byl rozložitý, ramenatý muž, kterého zajímali jen koně a nic jiného. Svou ženu obdivoval, byl na ni pyšný a těšilo ho, že se lady díky jeho ohromnému bohatství nemusí při uvádění všech svých plánů v život nikterak omezovat. Soukromé divadlo vybudoval ani ne před sto lety jeho dědeček. A divadlo, to byla hlavní hračka lady Rustonburyové — už v něm dávala jedno Ibsenovo drama a jednu hru z nové, radikální školy, samý rozvod a drogy, k tomu ještě jednu básnickou fantazii s kubistickými kulisami. Nadcházející provedení Toscy vzbudilo všeobecný zájem. Lady Rustonburyová kvůli němu uspořádala večírek pro vybranou společnost, a kdo z Londýna něco znamenal, sedl do auta a přijel na něj.

Madame Nazorkovová dorazila se svou společností těsně před obědem. Cavaradossiho měl zpívat ten nový americký tenor Hensdale a Roscari, slavný italský baryton, měl představovat Scarpiu. Režijní náklady na představení byly obrovské, ale nikomu to nevadilo. Paula Nazorkovová byla ve své nejlepší náladě, okouzlující, zdvořilá, na povrch vyplula ta nejrozkošnější, světem protřelá část její osobnosti. Cowan byl příjemně překvapen a modlil se za to, aby tenhle stav věcí vydržel.

Po obědě se společnost odebrala do divadla prohlédnout si kulisy a rozličné vybavení. Orchestr řídil jeden z nejznámějších anglických dirigentů, pan Samuel Ridge. Zdálo se, že všechno jde jako na drátkách, a co bylo zvláštní, a právě to dělalo panu Cowanovi starosti. Obvykle se musel pohybovat v ovzduší plném potíží a tenhle nezvyklý klid ho znervózňoval.

„Všechno to jde nějak moc hladce,“ mumlal si pan Cowan pro sebe. „Madame je jako kočička, která se nalízala smetany, je to až moc dobré, než aby to vydrželo, něco se určitě semele.“

Možná to byl výsledek jeho dlouholetého spojení se světem opery, ale pan Cowan si už vypěstoval šestý smysl, a tak měly jeho předpovědi dozajista svůj důvod. Bylo těsně před sedmou hodinou večerní, když k němu přiběhla francouzská služka Elise, strašlivě rozrušená.

„Ježíši, pane Cowane, pojďte honem, prosím vás, pojďte honem se mnou.“

„Co se děje?“ ptal se Cowan plný úzkosti. „Madame se kvůli něčemu naježila, a teď dělá randál, co? Je to tak?“

„Ne, ne, nejde o madame, ale o signora Roscariho, je nemocný, umírá!“

„Umírá? Ale jděte.“

Cowan spěchal za ní do ložnice postiženého Itala. Mužík ležel v posteli, nebo spíš se po celé posteli zmítal v sérii křečí, které by byly až komické, kdyby to nebylo tak vážné. Paula Nazorkovová se skláněla nad ním. Velitelsky Cowana pozdravila:

„Vida, tady jste. Náš ubohý Roscari strašlivě trpí. Bezpochyby něco špatného snědl.“

„Já umírám,“ zasténal mužík. „Ta bolest — je to příšerné. Au!“

Zase se začal svíjet, obě ruce si přitiskl na břicho a skulil se na posteli do klubíčka.

„Musíme poslat pro doktora,“ řekl Cowan. Paula ho zarazila ještě ve dveřích. „Doktor už je na cestě, jistě udělá všechno, co se pro toho chudáčka trpícího dá dělat, to už je zařízené, ale i tak Roscari dozajista nebude schopen dnes večer zpívat.“

„Já už nikdy nebudu zpívat, já umírám,“ zasténal Ital. „Ale ne, neumíráte,“ opáčila Paula, „je to jenom pokažený žaludek, ale stejně nebude možné, abyste dnes večer zpíval.“

„Otrávili mě.“

„Jistě, je to nepochybně otrava z jídla,“ odtušila Paula. „Zůstaň s ním, Elise, dokud nepřijde doktor.“

Zpěvačka odtáhla Cowana s sebou z místnosti.

„Co budeme dělat?“ zeptala se.

Cowan bezmocně potřásl hlavou. Hodina už byla natolik pokročilá, že nebylo možné zajistit místo Roscariho někoho z Londýna. Po chodbě k nim přispěchala lady Rustonburyová, která se právě dozvěděla o nemoci jednoho z hostů. Její hlavní starostí byl, stejně jako u Pauly Nazorkovové, úspěch Tosky.

„Kdyby tak jenom byl někdo poblíž,“ zasténala primadona.

„No jistě!“ vykřikla náhle lady Rustonburyová. „Samozřejmě! Bréon.“

„Bréon?“

„Ano, Edouard Bréon, však víte, ten slavný francouzský baryton. Bydlí tady nedaleko, tenhle týden byl obrázek jeho domu v časopise Country Homes. To je ten pravý.“

„To je odpověď přímo z nebes,“ zvolala Nazorkovová. „Bréon jako Scarpia, dobře si na něj vzpomínám, byla to jedna z jeho největších rolí. Ale už je na penzi, nebo ne?“

„Já ho přivedu,“ opáčila lady Rustonburyová. „Nechte to na mně.“

A protože to byla žena činu, rovnou si nechala přistavit svou hispano-suizu. O deset minut později už do venkovského útočiště monsieura Edouarda Bréona vpadla zapáleně přesvědčující hraběnka. Jak se jednou lady Rustonburyová pro něco rozhodla, byla velice odhodlaná a monsieur Bréon nepochybně zjistil, že mu nezbývá nic jiného než se podvolit. I když sám byl velice nízkého původu, vyšplhal se ve své profesi až na vrchol a s různými vévody a princi se stýkal jako rovný s rovnými, kterážto skutečnost ho nikdy nepřestala blažit. Ovšem teď, když odešel na penzi do svého starosvětského anglického sídla, už tak spokojený nebyl. Chyběl mu obdiv a potlesk a v anglickém hrabství ho nepoznávali tak pohotově, jak by podle jeho názoru měli, takže byl žádostí lady Rustonburyové velice polichocen a okouzlen.

„Udělám, co jen bude v mých skrovných silách,“ odvětil s úsměvem. „Jak jistě víte, už jsem opravdu dlouho nezpíval na veřejnosti. Dokonce ani nepřijímám žádné žáky, jenom jednoho nebo dva jako velkou laskavost. Ale teď — když je signor Roscari tak nešťastně indisponován —“

„Byla to strašlivá rána,“ poznamenala lady Rustonburyová.

„Ne že by to byl kdovíjaký zpěvák,“ odtušil Bréon.

A dosti obšírně jí vysvětlil, proč. Vypadalo to, že od doby, co Edouard Bréon odešel na penzi, se neobjevil žádný baryton skutečně na úrovni.

„Tosku zpívá madame Nazorkovová,“ informovala ho lady Rustonburyová, „tu pravděpodobně znáte, že?“

„Nikdy jsem se s ní nesetkal,“ opáčil Bréon. „Slyšel jsem ji zpívat v New Yorku. Je to veliká umělkyně — má smysl pro drama.“

Lady Rustonburyové se ulevilo — s těmihle zpěváky jeden nikdy neví — ty jejich bizarní žárlivosti a antipatie.

Za dvacet minut už znovu vcházela do zámecké haly a vítězně mávala rukou.

„Přivezla jsem ho,“ volala se smíchem. „Milý monsieur Bréon je opravdu velice laskav a já mu to nikdy nezapomenu.“

Všichni se shlukli kolem Francouze a jejich vděčnost a uznání mu zněly jako rajské zvonky. Edouard Bréon, i když už mu táhlo na šedesátku, byl stále ještě pohledný muž, vysoký a tmavovlasý, s přitažlivou osobností.

„Počkejte,“ řekla lady Rustonburyová, „kde je madame —? Vida! Tady je.“

Paula Nazorkovová se na všeobecném vítání Francouze vůbec nepodílela. Zůstala tiše sedět ve vysokém dubovém křesle ve stínu krbu. Oheň v něm samozřejmě nehořel, neboť večer byl teplý, a zpěvačka se pomalu ovívala obrovským vějířem z palmového listí. Držela se tak stranou a o samotě, že se lady Rustonburyová obávala, jestli se náhodou neurazila.

„Monsieure Bréone,“ dovedla ho ke zpěvačce, „říkal jste, že jste se s madame Nazorkovovou nikdy nesetkal.“

S posledním, skoro hrozivým mávnutím palmového listu Paula Nazorkovová vějíř odložila a natáhla k Francouzovi ruku. Přijal ji a hluboko se nad ni sklonil. Z primadoniných rtů unikl slabý vzdech.

„Madame,“ řekl Bréon, „nikdy jsme spolu nezpívali. To je daň za můj věk! Ale osud byl ke mně milostiv a přispěchal mi na pomoc.“

Paula se tiše zasmála.

„Jste příliš laskav, monsieure Bréone. Když jsem byla ještě pouhou mladou a neznámou zpěvačkou, ležela jsem vám u nohou. Váš Rigoletto — jaké umění, jaká dokonalost! Nikdo se s vámi nemůže měřit.“

„Běda!“ opáčil Bréon s předstíraným povzdechem. „Mé dny jsou sečteny. Scarpia, Rigoletto, Radames, Sharpless, kolikrát jsem je nezpíval, a teď — už nikdy víc!“

„Ale ano — dnes večer.“

„Pravda, madame — zapomněl jsem. Dnes večer.“

„Už jste zpíval s mnoha Toskami,“ prohlásila Nazorkovová domýšlivě, „ale nikdy ne se mnou!“

Francouz se uklonil.

„A bude mi ctí,“ odvětil tiše. „Je to velká úloha, madame.“

„A vyžaduje nejen zpěvačku, ale i herečku,“ vložila se do toho lady Rustonburyová.

„To je pravda,“ přisvědčil Bréon. „Vzpomínám si, že když jsem byl ještě mladý a pobýval jsem v Itálii, zašel jsem si do malého, zastrčeného divadla v Miláně. Moje sedadlo mě stálo jen pár lir, ale slyšel jsem tam ten večer stejně dobrý zpěv, jako jsem slýchával v Metropolitní opeře v New Yorku. Mladičká dívka tam zpívala Tosku, a zpívala ji jako anděl. Nikdy nezapomenu na její hlas ve ‚Vissi D’Arte‘, na tu jeho čistotu a nevinnost. Ale herecká přesvědčivost, ta jí chyběla.“

Nazorkovová pokývala hlavou.

„Ta přišla později,“ řekla tiše.

„Pravda. Ta mladičká dívka — Bianca Capelli se jmenovala — zajímal jsem se o její kariéru. Přese mě dostala příležitost k velkým angažmá, ale byla nerozumná — velmi nerozumná, bohužel.“

Pokrčil rameny.

„A jak byla nerozumná?“

To promluvila čtyřiadvacetiletá dcera lady Rustonburyové, Blanche Ameryová. Útlá dívka s velkýma modrýma očima.

Francouz se k ní hned zdvořile obrátil.

„Běda! Mademoiselle, zapletla se s jedním lumpem, ničemou, členem Camorry. Dostal se do potíží s policií a byl odsouzen k smrti. Ona přišla za mnou a žadonila, abych pro jejího milence něco udělal.“

Blanche Ameryová z něj nespouštěla oči.

„A udělal jste?“ zeptala se bez dechu.

„Já, mademoiselle, co jsem mohl dělat? Byl jsem v té zemi cizinec.“

„Možná jste ale měl vliv,“ nadhodila Nazorkovová svým tichým, chvějivým hlasem.

„I kdybych měl, pochybuju, jestli jsem ho měl uplatnit. Ten člověk si to nezasloužil. Ale pro to děvče jsem udělal, co jsem mohl.“

Pousmál se a mladou Angličanku náhle napadlo, že na jeho úsměvu je něco podivně protivného. V tu chvíli vycítila, že jeho slova ani zdaleka neodpovídají tomu, co si myslí.

„Udělal jste, co jste mohl,“ prohodila Nazorkovová. „To bylo od vás hezké a ona vám byla určitě vděčná, že?“

Francouz pokrčil rameny.

„Toho muže popravili,“ řekl, „a dívka vstoupila do kláštera. Nu, voilà! Svět přišel o zpěvačku.“

Nazorkovová se potichu zasmála.

„To my Rusové jsme mnohem přelétavější,“ prohodila nenuceně.

Když zpěvačka promluvila, Blanche Ameryová se náhodou právě dívala na Cowana a všimla si, jak na madame překvapeně pohlédl a pootevřel rty, ale když zachytil Paulin varovný pohled, zase je poslušně pevně stiskl.

Ve dveřích se objevil majordomus.

„Večeře,“ oznámila lady Rustonburyová a vstala. „Vy chudáčkové, je mi vás líto, musí to být strašné, muset zůstat před zpíváním pokaždé o hladu. Ale potom bude ještě moc dobrá druhá večeře.“

„Budeme se na ni těšit,“ opáčila Paula Nazorkovová. Tiše se zasmála,

III.

V divadle právě dospělo ke konci první dějství Tosky. Obecenstvo se vrtělo a bavilo se mezi sebou. Členové královské rodiny, okouzlující a zdvořilí, seděli ve třech sametem potažených křeslech v první řadě. Všichni si mezi sebou šeptali a šuškali a panoval všeobecný dojem, že v prvním jednání Nazorkovová své skvělé pověsti zatím příliš nedostála. Většina z diváků nepochopila, že právě v tom se projevuje zpěvaččino umění: v prvním jednání si šetří hlas i síly. Udělala z La Tosky lehkovážnou, frivolní postavu, která si pohrává s láskou — žárlivou a vzrušující koketu. Bréon, přestože už měl jeho slavný hlas nejlepší léta za sebou, stále ještě dokázal z cynického Scarpii vytvořit velkolepou figuru. Nepojal jej ani v nejmenším jako nějakého vyžilého prostopášníka — udělal ze Scarpii přitažlivou, skoro laskavou postavu s pouhou špetkou lehké zlovolnosti ukrytou pod vnější slupkou. V poslední pasáži, s varhany a srocením lidu, kde Scarpia stojí pohroužen v myšlenkách a škodolibě se raduje ze svého plánu, jak získat Tosku, se Bréon projevil jako skutečný umělec. A teď se opona zvedla ke druhému dějství, ke scéně ve Scarpiově bytě.

Když tentokrát vešla Tosca, okamžitě bylo zjevné, jaká je Nazorkovová umělkyně. Byla z ní žena zachvácená smrtelnou úzkostí, která hraje svou roli s jistotou skvělé herečky. Jak Scarpiu lehkovážně zdraví, jak mu s úsměvem odpovídá, ta její nenucenost! V téhle scéně Paula Nazorkovová hrála očima, pohybovala se s klidem až smrtelným, s lhostejnou, usmívající se tváří. Jen oči, které vystřelovaly pohledy směrem ke Scarpiovi, prozrazovaly její skutečné pocity. A tak příběh pokračoval přes scénu s mučením, zhroucení Tosčina klidu, její naprostou opuštěnost, když padá Scarpiovi k nohám a úpěnlivě, ale marně ho prosí o milost. Starý lord Leconmere, znalec hudby, udělal uznalé gesto a zahraniční velvyslanec, který seděl vedle něj, zašeptal:

„Nazorkovová se dnes večer překonává. Žádná jiná z oboru se nedokáže tak rozohnit jako ona.“

Leconmere přikývl.

A už Scarpia sděluje svou cenu a Tosca před ním zděšeně prchá k oknu. Pak zdálky zaznějí bubny a Tosca se vyčerpaně vrhne na sofa. Scarpia stojí nad ní a vypočítává, jak jeho lidé vztyčují šibenici — a pak ticho a znovu vzdálené zadunění bubnů. Nazorkovová leží na břiše na sofa, hlava jí visí dolů tak, že se málem dotýká podlahy, ukrytá pod vlasy. A pak, v dokonalém kontrastu k zanícení a napětí posledních dvaceti minut, se rozezní její hlas, vysoký a průzračný, přesně jak říkala Cowanovi, hlas chlapce z chrámového sboru anebo anděla.

„Vissi d’arte, vissi d’arte, no feci mai male ad anima viva. Con man furtiva quante miserie conobbi, aiutai.“

Byl to hlas udiveného, zmateného dítěte. Pak zase znovu klečí a prosí, až do okamžiku, než vejde Spoletta. Vyčerpaná Tosca se podvoluje a Scarpia pronese svá osudná dvojsmyslná slova. Spoletta opět odchází. Pak přichází dramatický moment, kdy Tosca zvedá v třesoucí se ruce sklenku vína, zahlédne na stole ležet nůž a rychle si ho schovává za záda.

Bréon vstává, pohledný, temný, rozpálený vášní. „Tosca, finalmente mia!“ Záblesk bodajícího nože a Tosca pomsty chtivě syčí:

„Questo e il bacio di Tosca!“ („Tak takhle líbá Tosca.“)

Ještě nikdy neprojevila Nazorkovová tolik porozumění pro akt Tosčiny pomsty. To poslední zuřivé zašeptání „Muori dannato“, a pak tím podivně tichým hlasem, který naplnil celé divadlo:

„Or gli perdono!“ („Teď mu odpouštím!“)

Začíná něžný nápěv smrti. Tosca chystá svůj obřad, pokládá mu svíčky kolem hlavy a krucifix na prsa, potom se naposledy zastaví ve dveřích, ohlédne se, vzdálené bubny znovu zavíří a opona padá.

Tentokrát propuklo obecenstvo ve skutečné nadšení, ale to netrvalo dlouho. Někdo přiběhl zpoza kulis a něco říkal lordu Rustonburymu. Ten vstal a po krátkém rozhovoru se obrátil a kývl na sira Donalda Calthorpa, uznávaného lékaře. Téměř okamžitě se mezi diváky roznesla pravda. Něco se stalo, nějaká nehoda, někdo byl vážně zraněn. Před oponou se objevila jedna ze zpěvaček a vysvětlila, že monsieura Bréona bohužel stihla nehoda — a opera nemůže pokračovat. Znovu se začalo šeptat, že Bréona probodli, Nazorkovová ztratila hlavu a natolik se vžila do své role, že muže, který hrál s ní, skutečně probodla. Lord Leconmere, který právě mluvil se svým přítelem velvyslancem, ucítil na rameni něčí dotyk, a když se otočil, hleděl do očí Blanche Ameryové.

„To nebyla nehoda,“ řekla mu dívka. „Jsem si jistá, že to nebyla nehoda. Copak jste neslyšel, jak těsně před večeří vyprávěl příběh o té italské dívce? Ta dívka, to byla Paula Nazorkovová. Hned nato řekla něco v tom smyslu, že je Ruska, a já jsem viděla, jak vypadal pan Cowan překvapeně. Možná přijala ruské jméno, ale on moc dobře ví, že je Italka.“

„Má drahá Blanche,“ odtušil lord Leconmere.

„Říkám vám, že jsem si tím jistá. V ložnici měla obrázkový časopis otevřený na stránce, kde je na obrázku monsieur Bréon ve svém venkovském domě. Ona to věděla, ještě než sem přijela. Věřím, že to ona dala něco tomu ubohému Italovi, aby onemocněl.“

„Ale proč?“ vykřikl lord Leconmere. „Proč?“

„Ještě to nechápete? Je to ten příběh Tosky, stále dokola. On po ní v Itálii toužil, ale ona byla věrná svému milenci. Šla za ním, snažila se ho přimět, aby jejího milence zachránil, a on předstíral, že to udělá. Místo toho ho nechal umřít. A teď konečně přišel čas odplaty. Copak jste neslyšel, jak zasyčela to své „Já jsem Tosca“? Viděla jsem Bréonův obličej, když to řekla — on to v tu chvíli věděl, on ji poznal!“

Paula Nazorkovová seděla bez hnutí ve své šatně, zavinutá v bílém hermelínovém plášti. Vtom někdo zaťukal na dveře.

„Vstupte,“ řekla primadona.

Vešla Elise. Vzlykala.

„Madame, madame, on je mrtvý! A —“

„Ano?“

„Madame, jak vám to mám jen říct? Jsou tam dva pánové od policie a chtějí s vámi mluvit.“

Paula Nazorkovová se vztyčila do své plné výše.

„Půjdu za nimi,“ pronesla tiše.

Odmotala si z krku perlový obojek a vložila ho mladé Francouzce do dlaní.

„Ty jsou pro tebe, Elise, byla jsi hodné děvče. Tam, kam se chystám, je už nebudu potřebovat. Rozumíš, Elise? Už nikdy nebudu zpívat Tosku.“

Na chvilku se zastavila u dveří, očima přejížděla po šatně, jako by se probírala celými těmi třiceti lety své kariéry.

Pak tiše mezi zuby zašeptala poslední verš z jiné opery:

„La commedia e finita!“

AGATHA

CHRISTIE

Záhadné zmizení

lorda Listerdalea

Z anglického originálu The Listerdale Mystery,

vydaného roku 1994 nakladatelstvím HarperCollins v Londýně,

přeložila Lenka Uhlířová

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group k. s. — Knižní klub v Praze

roku 2005 jako svou 3122. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Sedláček

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 224

Sazbu zhotovila Knižní sazba Hogen, s. r. o., Horní Jiřetín

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

www.euromedia.cz

www.knizniweb.cz

www.agatha.cz

Dvanáct povídek — dvanáct záhad… Ať už jde o podivné okolnosti zmizení lorda Listerdalea, strašidelný sen novomanželky o jejím bývalém nápadníkovi, tajemné setkání ve vlaku, záhadnou vraždu bohaté tetičky, náhlou změnu chování jednoho nekňuby, honbu policejního inspektora na penzi za neodsouzenou vražedkyní, nezvyklé zaměstnání pro děvče bez práce, tajemství košíčku s třešněmi, nečekaný telefonát autorovi detektivních románů, překvapivou nabídku k sňatku, případ ukradeného rádžova smaragdu či zraněné city slavné sopranistky, vždy se čtenář dočká překvapivého rozuzlení.

Skutečné zločiny i banální náhody či nedorozumění, to vše je zachyceno mistrným perem královny detektivních příběhů, s laskavou ironií, které neunikne žádná z vrstev anglické společnosti.

ISBN 80-242-1466-0

Doporučená cena 189 Kč

www.euromedia.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai