Mary Higgins Clarková

Neznámý v pozadí

Proces s nezletilým vrahem mladé ženy, který má být po dvou letech od činu popraven, vyvolá v USA novou bouřlivou diskusi o obnovení trestu smrtí. Rozdílné názory veřejnosti odráží i televizní polemika mezi manželem zavražděné, který je současně redaktorem časopisu podporujícího obnovu tohoto trestu, a novinářkou Sharon, pro niž je trest smrti jednoznačně zločinem. Ironií osudu se názoroví odpůrci spolu lidsky sblíží. Redaktora Petersona však čeká další osudový otřes – jeho desetiletý syn i nová přítelkyně jsou uneseni. Proč? Co je ve hře? Vypjatá situace přerůstá v úděsný, hororový příběh…

1

SEDĚL DOCELA TIŠE PŘED TELEVIZNÍ OBRAZOVKOU V pokoji číslo 932 v hotelu Biltmore. Budík se rozdrnčel v šest, ale on byl vzhůru už dlouho předtím. Odporný studený vítr lomcoval skly v oknech a to ho probudilo z neklidného spánku.

Začínal televizní program Události dne, ale on si sotva slyšitelný zvuk nezesílil. Nezajímaly ho běžné aktuality ani zvláštní zprávy. Chtěl jen vidět jeden interview.

Vrtěl se v křesílku s tvrdým opěradlem a přitom střídavě přehazoval nohu přes nohu. Už se osprchoval, oholil a oblékl si zelený polyesterový oblek, který měl na sobě, když se předešlého večera v recepci zapisoval. Vědomí, že už konečně nastal očekávaný den, mu roztřáslo niku a při holení se lehce řízl do rtu. Trochu to krvácelo a ze slané chuti krve v ústech se mu zvedl žaludek.

Krev nenáviděl.

Minulý večer si v recepci všiml, jak recepční přejel očima po jeho obleku. Kabát nesl pod paží, protože věděl, že vypadá ošuměle. Oblek však měl nový, na ten si ušetřil. Přesto se na něho recepční díval jako na kus bláta a zeptal se ho, zda si pokoj předem rezervoval.

Nikdy předtím se sice do žádného skutečného hotelu k pobytu nehlásil, ale věděl, jak se to dělá. „Ano, rezervoval jsem si pokoj.“ Řekl to velice chladně, takže recepční na chvíli znejistěl, ale když pak neměl kreditní kartu a nabídl zaplatit předem hotově, recepční se znovu zatvářil pohrdavě. „Odhlásím se ve středu ráno,“ oznámil recepčnímu.

Pokoj stál za tři noci sto čtyřicet dolarů. To znamenalo, že mu zbývá jenom třicet dolarů. Ale na těch posledních pár dnů to víc než postačí a ve středu už bude mít osmdesát dva tisíce dolarů.

V duchu se před ním vznášela její tvář. Zamrkal, aby ten obraz zahnal. Protože potom se jako vždycky objevily oči. Oči jako velké lampy, které ho sledovaly, které ho pořád pozorovaly a nikdy se nezavřely.

Měl chuť na další šálek kávy. Předtím si poslal pro číšníka, když si nejdřív pečlivě přečetl, jak se objednává jídlo do pokoje. Přinesli mu velkou konvici kávy. Umyl šálek s talířkem i sklenici od pomerančové šťávy, konvici vypláchl a pak položil podnos s nádobím na podlahu za dveře.

Právě končila nějaká reklama. Se zájmem se nahnul k televizoru. Měl by následovat ten interview. A taky ano. Otočil knoflík na zesílení zvuku doprava.

Celou obrazovku vyplnila známá tvář Torna Brokawa, moderátora pořadu Události dne. Brokaw začal bez úsměvu, přitlumeně. „Obnovení trestu smrti se u nás stalo nejemocionálnější a nejkontroverznější otázkou od dob války ve Vietnamu. Přesně za dvaapadesát hodin, o půl dvanácté dopoledne 24. března, se letos uskuteční šestá poprava. V elektrickém křesle zemře devatenáctiletý Ronald Thompson. Moji hosté…“

Kamera jela zpátky a zabrala dvě osoby sedící Tomu Brokawovi po boku. Muži po pravici bylo něco málo přes třicet. Nazrzlé vlasy měl šedě prokvetlé a trochu rozcuchané. Ruce tiskl k sobě, prsty roztažené a vztyčené vzhůru. Bradu si opíral o konečky prstů, takže vypadal, jako by se modlil; tento výraz umocňovalo tmavé obočí klenoucí se nad chmurně modrýma očima.

Mladá žena po moderátorově levici seděla strnule vzpřímená. Vlasy teple medové barvy měla stažené dozadu do měkkého uzlu. V klíně svírala ruce zaťaté v pěst. Navlhčila si rty a z čela si odhrnula pramen vlasů.

Tom Brokaw říkal: „Když tu naši hosté před šesti měsíci vystupovali, přesvědčivě obhajovali své názory na trest smrti. Sharon Martinová, agenturní novinářka, je také autorkou bestselleru Zločin trestu smrti. Steven Peterson, redaktor časopisu Events, reprezentuje ve sdělovacích prostředcích jeden z nejvýmluvnějších hlasů, zasazujících se v této zemi o obnovení trestu smrti.“

Rázným tónem se obrátil na Steva. „Pane Petersone, začněte vy. Věříte nadále, i potom, co jste viděl emocionální odezvu veřejnosti na již vykonané popravy, že je vaše stanovisko oprávněné?“

Steve se naklonil kupředu. Jeho hlas zněl klidně, když tiše odpovídal. „Naprosto.“

Moderátor se obrátil k druhému hostu: „A co si myslí Sharon Martinová?“ Sharon se na židli trochu pootočila, aby tazateli viděla do tváře. Byla k smrti unavená. Poslední měsíc pracovala dvacet hodin denně, kontaktovala významné osobnosti – senátory, členy Sněmovny reprezentantů, soudce, filantropy, hovořila na univerzitách, v ženských klubech – a na všechny naléhala, aby psali anebo telegrafovali guvernérce státu Connecticut a protestovali proti popravě Ronalda Thompsona. Odezva byla nesmírná, přímo ohromující. Tolik si byla jistá, že guvernérka Greenová své rozhodnutí znovu zváží. Sharon najednou hledala slova.

„Řekla bych,“ začala, „totiž jsem přesvědčena, že jsme jako země udělali obrovský krok zpátky hluboko do středověku.“

Zvedla noviny, které měla s sebou. „Stačí se podívat na titulky z dnešního rána. Zamyslete se nad nimi. Lační po krvi.“ Rychle novinami zalistovala. „Tady. Poslechněte si… Connecticut prověřuje elektrické křeslo, anebo Devatenáctiletý zemře ve středu, a tadyhle: Odsouzený zabiják tvrdí, že je nevinný. Všechny jsou stejné, senzační a neurvalé!“ Hlas se jí zlomil a kousla se do rtu.

Steve se po ní rychle podíval. Právě se totiž dozvěděli, že guvernérka státu svolává tiskovou konferenci, aby oznámila, že kategoricky odmítá Thompsonovi poskytnout další odklad popravy. Ta zpráva Sharon zdrtila. Bude zázrak, jestli se nesesype. Oba měli dnešní účast v tomhle pořadu odmítnout. Sharonino vystoupení je po guvernérčině rozhodnutí bezpředmětné a bůhví, že Steve také nestojí o to tady sedět. Musí však něco říci.

„Domnívám se, že všichni slušní lidé se těžko vyrovnávají s otřesností a potřebou trestu smrti,“ řekl. „Měli bychom si ale uvědomit, že se k němu přistupuje až po důkladném zvážení všech polehčujících okolností. Neexistuje žádný závazný trest smrti.“ Odmlčel se.

„Měla se podle vás v případu Ronalda Thompsona zvažovat skutečnost, že se vraždy dopustil jen pár dní po svých sedmnáctých narozeninách, kdy už u něho přichází v úvahu trest určený pro dospělé?“ zeptal se rychle Brokaw.

„Jak víte, nehodlám specificky komentovat Thompsonův případ. To by bylo naprosto nevhodné.“

„Chápu vaše ohledy, pane Petersone,“ reagoval moderátor, „ale vy jste k tomuhle problému už zaujal stanovisko několik let před…“ Odmlčel se a pak tiše pokračoval: „…předtím, než Ronald Thompson zavraždil vaši ženu.“

Ronald Thompson zavraždil vaši ženu. Absolutnost těch slov Stevovi dosud brala dech. Po dvou a půl letech se pořád ještě nezbavil pocitu šoku a rozhořčení, že Nina zemřela zrovna takhle, že ji o život připravil vetřelec, který vnikl do jejich domova a nemilosrdně jí utáhl šátek kolem hrdla.

Snažil se ten obraz vymazat z mysli a díval se přímo před sebe: „Jednu dobu jsem doufal, že zákaz trestu smrti bude moci být v naší zemi trvalý. Avšak jak jste podotkl, už dlouho před tragédií v mé vlastní rodině jsem dospěl k závěru, že máme-li uchovat nejzákladnější práva člověka – právo svobodně a beze strachu se pohybovat, svobodně se těšit posvátnosti našich domovů,, musíme pachatele násilí zarazit. Naneštěstí jediný možný způsob, jak zarazit potenciální vrahy, je hrozba, že proti nim budeme postupovat stejně nelítostně, jako jednají oni se svými oběťmi. A od první popravy přede dvěma lety počet vražd v největších městech po celé zemi radikálně poklesl.“

Sharon se naklonila kupředu. „Takhle to zní velice rozumně,“ ozvala se. „Neuvědomujete si však, že pětačtyřicet procent vražd je spácháno lidmi, kterým ještě není pětadvacet, a že mnozí z nich vyrostli v tragickém a labilním rodinném prostředí?“

Osamělý divák v hotelu Biltmore v pokoji číslo 932 odvrátil oči od Steva Petersona a zamyšleně si dívku prohlížel. O tuhle spisovatelku se Steve vážně zajímá. Ničím se jeho ženě nepodobá. Je zřejmě vyšší a má štíhlou postavu jako někdo, kdo se věnuje sportu. Jeho žena byla drobná, jako panenka, s oblými prsy a s vlasy černými jako uhel. Když se otočila, rozvlnily se jí kolem čela a uší.

Oči Sharon Martinové mu připomínaly barvu oceánu z minulého léta, kdy si jednoho dne zajel autem na pláž. Slyšel totiž, že Jonesova pláž je vhodné místo k seznámení s dívkami, ale nevyšlo to. S jednou začal ve vodě laškovat, jenže zavolala „Bobe!“ a v minutě se objevil chlap jako hora a ptal se, co chce. Tak si odtáhl deku kus dál a jenom upíral oči na oceán, pozoroval měnící se barvy. Zelená. To byla ta barva. Zpěněná zeleň s příměsí modře. Oči té barvy se mu líbily.

Co to Steve říká? Aha, že je mu líto obětí a ne jejich vrahů, že je mu líto „těch, kteří nejsou schopni se ubránit“.

„Já také stojím na jejich straně,“ polemizovala Sharon. „Ale tady nejde o to buď, anebo. Copak nechápete, že pro Ronalda Thompsona by odsouzení na doživotí byl dostatečný trest?“ Jakmile se Steva znovu pokoušela přesvědčit, zapomněla na Torna Brokawa i na televizní kamery. „Jak si můžete vy… člověk tak soucitný… který si tolik váží života… jak si můžete chtít hrát na Boha?“ vyhrkla. „Jak si vůbec někdo může troufat na roli Boha?“

Byla to debata, která začínala a končila stejně jako tenkrát před šesti měsíci, kdy se v tomto programu sešli. Nakonec Tom Brokaw prohlásil: „Náš vymezený čas končí. Mohu to tedy shrnout slovy, že přes protesty veřejnosti, přes vězeňské nepokoje a studentská vystoupení, která se pravidelně objevují po celé zemi, vy, pane Petersone, nadále věříte, že prudký pokles náhodných vražd opravňuje popravy?“

„Věřím v morální právo… v povinnost společnosti chránit se a v povinnost vlády chránit posvátnou svobodu svých občanů,“ pronesl Steve.

„A slečna Martinová?“ obrátil se na ni rychle Brokaw.

„Jsem přesvědčena, že trest smrti je nesmyslný a brutální. Věřím, že bezpečných domovů a ulic docílíme tím, že je zbavíme násilníků, které potrestáme rychlými, jasnými a nesmlouvavými tresty, tím, že odhlasujeme vydání dlužních úpisů, s jejichž pomocí se postaví potřebné nápravné instituce a zaplatí se lidem, kteří v nich budou pracovat. Věřím, že v konečné instanci nás jako jedince i jako společnost prověřuje naše hluboká úcta k životu.“

Tom Brokaw spěšně uzavřel: „Děkuji Sharon Martinové a Stevu Petersonovi za to, že k nám do Událostí dne přišli. Ohlásím se opět po reklamě…“

Televizor v pokoji číslo 932 v hotelu Biltmore zmlkl. Svalnatý, v prsou mohutný muž v zeleném kostkovaném obleku po dlouhou dobu seděl a upíral oči přímo před sebe na ztemnělou obrazovku. Znovu si v duchu procházel svůj plán; plán, který začínal tím, že do tajné místnosti v areálu ústředního nádraží Grand Central Station uloží fotografie a kufřík. A který skončí tím, že tam večer dopraví syna Steva Petersona, Neila. Teď se ale musí rozhodnout. Sharon Martinová bude dnes k večeru u Steva. Bude hlídat Neila, než se Steve vrátí domů.

Plánoval si, že ji tam zlikviduje.

Opravdu má? Je taková krásná.

Myslel na starostlivé oči, oči barvy zpěněného moře.

Připadalo mu, že když se podívala do kamery, dívala se přímo na něho.

Připadalo mu, jako by chtěla, aby si pro ni přišel.

Možná ho miluje.

A když ne, snadno se jí zbaví.

Jednoduše ji ve středu ráno nechá v té místnosti na Grand Central společně s dítětem.

Až půl hodiny před polednem bomba vybuchne, rozmetá na kousíčky i ji.

2

OPUSTILI NAHRÁVACÍ STUDIO společně, šli jen pár centimetrů od sebe. Sharon cítila, jak ji tvídová pláštěnka tíží na ramenou. Ruce i nohy měla jako led. Natahovala si rukavice a přitom zpozorovala, že starožitný prsten s měsíčním kamenem, který jí dal Steve k Vánocům, jí znovu umazal prst. Někteří lidé mají tak ostrý pot, že nemohou nosit skutečné zlato, aniž by se neumazali.

Steve jí otevřel dveře. Vykročili do větrného rána. Byla velká zima a právě začínal padat sníh, husté lepkavé vločky, které jim chladily tváře.

„Seženu ti taxík,“ navrhl.

„Ne, raději se projdu.“

„Neblázni. Vypadáš strašně unavená.“

„Pročistí mi to hlavu. Jak jenom můžeš být, Steve, tak pevně přesvědčený… tak jistý… tak neústupný?“

„Prosím tě, nezačínejme s tím znovu.“

„Musíme začít znovu!“

„Teď ne.“ Podíval se po ní netrpělivě a zároveň starostlivě. Zarudlé Sharoniny oči prozrazovaly, jak je unavená. Ani nalíčení pro kameru neskrylo bledost, která byla ještě patrnější, když jí na tvářích a na čele tál sníh.

„Nemůžeš jet domů a konečně si pořádně odpočinout?“ doporučil jí. „Potřebuješ to.“

„Musím odevzdat sloupek.“

„Dopřej si aspoň pár hodin, vyspi se. Přijedeš k nám tak kolem tři čtvrti na šest?“

„Steve, já nevím…“

„Já ano. Neviděli jsme se už tři týdny. Luftsovi počítají s tím, že si na to svoje výročí někam zajdou, a já chci dnes večer být doma s tebou a s Neilem.“

Nedbal na to, že kolem spěchají lidé do budov Rockefellerova centra, sevřel Sharoninu tvář a zvedl ji vzhůru. Dívala se ustaraně a smutně. Pronesl vážně: „Miluju tě, Sharon. Víš to. V těch posledních třech týdnech jsi mi strašně scházela. Musíme si o nás promluvit.“

„Steve, my dva uvažujeme každý jinak. My…“

Sklonil se a políbil ji. Její rty nereagovaly. Cítil, jak ji celou prostupuje napětí. Ustoupil a zdviženou rukou přivolal taxík. Když auto zajelo k chodníku, otevřel jí Steve dveře a řidiči dal adresu budovy News Dispatch. Než zavřel dveře, zeptal se: „Můžu s tebou dnes večer počítat?“

Mlčky přikývla. Steve sledoval, jak taxík zahýbá na Pátou Avenue, a pak rychle vykročil směrem na západ. Minulou noc strávil v hotelu Gotham, protože v televizním studiu musel být už v půl sedmé ráno, a teď chtěl zavolat Neilovi, ještě než půjde do školy. Vždycky když byl na noc mimo domov, neměl klid. Neila pořád ještě trápily hrůzné sny, stále ho probouzely astmatické záchvaty. Paní Luftsová vždycky rychle zavolala doktora, ale přesto…

Tato zima byla tak vlhká a chladná. Možná na jaře, až se dostane víc ven, Neil trochu zesílí. Je pořád tak bledý.

Jaro! Panebože, vždyť už je jaro. V průběhu noci přece nastala jarní rovnodennost a zima oficiálně skončila. Z předpovědi počasí by to člověk netušil.

Steve došel na roh a obrátil se k severu. Přitom ho napadlo, že se vlastně se Sharon stýká právě šest měsíců. Když pro ni tenkrát večer poprvé přišel do jejího bytu, navrhla, aby se prošli přes Central Park k restauraci Tavern on the Green. Upozorňoval ji, že se v posledních několika hodinách dost ochladilo, a připomněl jí, že je první podzimní den.

„Prima,“ zasmála se. „Léto už mě začínalo nudit.“ Prvních několik bloků skoro nemluvili. Pozoroval, jak jde, jak lehce s ním drží krok, jak její štíhlou postavu zdůrazňuje kostým s páskem, jehož zlatohnědá barva přesně odpovídá barvě vlasů. Pamatoval si, že řezavý vítr strhával první suché listí ze stromů a zapadající slunce zvýrazňovalo sytou modř podzimní oblohy.

„Za takového večera jako dnes si vždycky vzpomenu na tu píseň z Camelotu,“ promluvila najednou. „Víš, tu Jestli tě jednou opustím.“ Tiše začala zpívat: „V podzimní den tě opustit, to nikdo nesvede. Vidím vždy, jak se rozzáříš, když listí žíhá vzduch. S podzimem si tě pojím a musím…“ Měla příjemný kontraalt.

Jestli tě jednou opustím…

Nezamiloval se do ní snad právě v té chvíli?

Byl to tenkrát takový pěkný večer. Zdrželi se u večeře dlouho, hovořili a lidé u vedlejších stolů odcházeli a přicházeli noví.

O čem tenkrát mluvili? O všem možném. Její otec pracoval jako inženýr u jedné naftařské společnosti. Narodila se v cizině a její dvě sestry také. Obě jsou už vdané.

„A jak jsi tomu unikla ty?“ Nemohl jí tu otázku nepoložit. Oba věděli, že se ve skutečnosti ptá: „Je někdo důležitý v tvém životě?“

Nebyl. Než začala psát pravidelně svůj sloupek, skoro ustavičně pro noviny někde jezdila. Bylo to zajímavé, užila spoustu legrace, ale když se ohlédne za sebe, vlastně ani neví, jak těch sedm let po skončení studií uteklo.

Vraceli se pěšky k jejímu bytu a u druhého bloku se už drželi za ruce. Pozvala ho nahoru na skleničku na dobrou noc. Na tu dobrou noc dala nepatrný důraz.

Připravoval pití a ona zatím sirkou podpálila uchystané dříví v krbu. Potom seděli vedle sebe a dívali se do ohně.

Steve si stále ještě živě vybavoval pocity toho večera, to, jak jí oheň zlatil vlasy a vrhal stíny na klasický profil, jak ozářil nečekaný úsměv. Zatoužil ji obejmout, ale když odcházel, jenom ji prostě políbil. „Tak v sobotu, jestli budeš mít volno…“ Čekal.

„Mám volno.“

„Ráno ti zavolám.“

Když potom jel domů, věděl, že neustávající hladový neklid, který poslední dva roky sužoval jeho srdce, je možná u konce. Jestli tě jednou opustím… Neopouštěj mě, Sharon.

Bylo tři čtvrti na osm, když zahnul do budovy na Avenue of the Americas, číslo tisíc tři sta čtyřicet sedm. Osazenstvo časopisu Events se nevyznačovalo tím, že by chodilo do práce nějak časně. Chodby byly opuštěné. Steve kývl na pozdrav strážci u výtahu, vyjel do své kanceláře v třicátém šestém patře a zatelefonoval domů.

Ozvala se paní Luftsová. „Neil je v pořádku. Právě snídá, vlastně bych spíš měla říct, že se nimrá v jídle. Neile, volá tatínek.“

Přiběhl Neil. „Ahoj, tati, kdy přijedeš domů?“

„Určitě do půl deváté. Mám v pět hodin schůzi. Luftsovi chtějí jít do kina, vid?“

„No jo.“

„Sharon přijede před šestou, takže můžou jít.“

„Já vím. Už jsi mi to říkal,“ ozvalo se chladně. „Tak ti přeju hezký den, synku. A teple se obleč. Tady se dělá pěkná zima. Už tam u nás sněží?“

„Ne, jenom je pod mrakem.“

„Tak dobře. Uvidíme se večer.“

„Nashle, tati.“

Steve si zachmuřeně připomněl, jaký čilý a bezstarostný klučík Neil kdysi býval. Ninina smrt všechno změnila. Přál si, aby se Neil a Sharon víc sblížili. Sharon se snaží, skutečně se snaží prolomit Neilův chladný odstup, ale chlapec, alespoň zatím, nepolevil v nejmenším.

Čas. Všechno chce čas. Steve se s povzdechem obrátil k pultu za redakčním psacím stolem a zvedl úvodník, na kterém pracoval minulý večer.

3

DOČASNÝ OBYVATEL POKOJE ČÍSLO 932 odešel z hotelu Biltmore v půl desáté dopoledne. Použil východu na Čtyřicátou čtvrtou ulici a zamířil na východ k Druhé Avenue. Ostrý vítr se sněhem popoháněl chodce, nutil je choulit se do zapnutých kabátů s vyhrnutým límcem.

Pro něho to bylo dobré počasí, takové, kdy se nikdo nezatěžuje pozorováním druhých.

Jeho první zastávkou byl obchod s použitým zbožím na Druhé Avenue pod Třicátou čtvrtou ulicí. Nedbal na to, že co chvíli jezdí autobusy, šel těch čtrnáct bloků pěšky. Chůze je dobré cvičení a držet se ve formě přijde vhod.

V obchodě s použitým zbožím nebyl nikdo až na postarší prodavačku, která seděla a lhostejně četla ranní noviny. „Mohu vám něčím posloužit?“ zeptala se.

„Ne. Chci se jen podívat.“ Objevil věšák s dámskými plášti a šel k němu. Prohraboval se ošumělým šatstvem, až si vybral tmavě šedý, rozšířený vlněný plášť, který vypadal dostatečně dlouhý. Sharon Martinová je poměrně vysoká, říkal si. Blízko stojanu byly vyložené šátky. Sáhl po největším, vybledle modrém.

Prodavačka mu dala nákup do velké tašky.

Další na řadě byl obchod s vojenským a námořním vybavením. Tam to bylo jednoduché. V oddělení s potřebami pro táboření koupil velký celtový pytel. Vybíral ho pečlivě, ověřoval si, že je dost dlouhý, aby se do něho chlapec vešel, dostatečně silný, aby podle tvaru nebylo možné poznat, co nese, a dostatečně široký, aby se dovnitř dostal vzduch, když se zavazovací šňůra nechá volnější.

U Woolworthe na První Avenue koupil šest balíčků širokého obvazu a dvě velké cívky silného motouzu. Nákup odnesl zpátky do Biltmoru. Postel v pokoji už byla ustlaná, v koupelně visely čisté ručníky.

Těkal očima a hledal stopy, zda se mu pokojská nehrabala ve skříni. Rezervní boty však ležely přesně tam, kde je nechal, jedna jen o chloupek za druhou, přičemž se žádná nedotýkala starého, důkladně uzamčeného kufru, který stál v koutě.

Otočil zástrčku na dveřích pokoje a položil tašky s nákupem na postel. Velice opatrně vyndal kufr ze skříně a položil ho do nohou postele. Zalovil v náprsní tašce, vytáhl klíček a kufr otevřel.

Důkladně zrevidoval jeho obsah: fotografie, střelný prach, budík, dráty, rozbušky, lovecký nůž a revolver. Spokojeně zavazadlo znovu zavřel.

S kufrem a nákupní taškou pokoj opustil. Tentokrát zašel do dolního vestibulu Biltmoru, odkud vedla podzemní pasáž k horní hale nádraží Grand Central Station. Ranní dopravní špička, kdy vlaky přivážejí do zaměstnání lidi z blízkého okolí, už skončila, ale nádraží bylo pořád plné cestujících spěchajících k vlakům a od vlaků, lidí využívajících nádraží jako zkratky na Čtyřicátou druhou ulici nebo na Park Avenue, lidí směřujících k obchodům v pasáži, k dostihové sázkové kanceláři, k několika restauracím rychlého občerstvení a stánkům s novinami.

Pohyboval se rychle. Sešel po schodech do dolní haly a pustil se k nástupišti číslo sto dvanáct, kam přijížděly a odkud také odjížděly mountvernonské vlaky. Nejbližší vlak se měl objevit za osmnáct minut, takže v této části nádraží nikdo nebyl. Rychle se rozhlédl, ubezpečil se, že se jeho směrem nedívá žádný dozorce, a bleskurychle zmizel po schodech vedoucích dolů k nástupišti.

Nástupiště se točilo kolem konce kolejí, tvořilo jakési velké písmeno U. Z druhé strany vedla svažující se rampa do hlubin nádraží. Spěchal kolem kolejiště, aby se k ní dostal. Zrychlil a snažil se být nenápadný. Zvuky v tomto záhrobí stanice zněly jinak. Nádraží nahoře se hemžilo tisíci cestujících, kteří právě přijeli nebo se chystali odjet. Tady pulzovala vzduchová pumpa, hučely ventilátory, po vlhké podlaze crčela voda. Tiché vyhladovělé stíny žebravých koček se ploužily do blízkého tunelu pod Park Avenue a zase ven. Tlumené železniční dunění se ustavičně neslo od smyčky, kde se všechny odjíždějící vlaky na počátku své cesty otáčely, nabíraly rychlost a hučely si to pryč z konečné stanice.

Sestupoval stále dolů, až se ocitl u příkrých železných schodů. Vyběhl po nich rychle nahoru, nohy přitom kladl na jednotlivé stupně tiše a opatrně. Občas touto končinou prošel dozorce. Světlo tam panovalo ubohé, ale stejně…

Nahoře proti malému odpočívadlu byly těžké kovové dveře. Opatrně na odpočívadlo postavil kufr a nákupní tašku, zalovil v peněžence a našel klíč. Rychle a nervózně ho vsunul do zámku. Zámek se nakonec zdráhavě podvolil a dveře se otevřely.

Uvnitř byla tma jako v pytli. Šmátral, až našel baterku. Pevněji svíral v jedné ruce, druhou vtahoval kufr a nákupní tašku do místnosti. Dveře nehlučně zavřel.

Tma teď byla absolutní. Obklopil ho zatuchlý pach. Vetřelec dlouze vydechl a vědomě se snažil uvolnit. Usilovně naslouchal, zda zaslechne zvuky nádraží, ale zaslechl je jako z velké dálky.

Vyhovovalo mu to.

Otočil vypínačem a místnost zalilo ponuré světlo. Zaprášené zářivky osvětlovaly opadávající strop a stěny a vrhaly do rohů hluboké stíny. Místnost měla tvar písmene L. Z betonových stěn se odlupovaly silné vrstvy šedého nátěru proti vlhkosti. Nalevo ode dveří stály dvě prastaré, nadměrné prádelní kádě. Kapající voda z kohoutků je uvnitř zbrázdila rezavými rýhami v silných vrstvách nalepené špíny. Uprostřed místnosti bylo za hrubými, pevně sbitými prkny pohřbeno cosi podobné komínu, jídelní výtah. Úzké dveře vzadu na pravém konci místnosti zůstaly pootevřené, zahlédl tam špinavý záchod.

Věděl, že funguje. Před týdnem sem zašel po více než dvaceti letech poprvé a zkontroloval, zda svítí světlo a jestli teče voda. Když si chystal plán, nějak si tuhle místnost připomněl, a něco ho přimělo sem zajít.

Vzadu bylo u stěny opřené jedno rozviklané vojenské lehátko, vedle něho převrácená bedna od pomerančů. Oboje ho znepokojilo. Někdo na tuhle místnost narazil a zdržoval se tady. Jenže prach na lehátku a zatuchlá vlhkost nemohly znamenat nic jiného, než že místnost nikdo neotevřel přinejmenším měsíce, možná roky.

Nebyl tu od svých šestnácti let, víc než polovinu života. Tenkrát místnost užívala Ústřicová jídelna. Protože byla přímo pod kuchyní, vozily se tam starým výtahem kopce mastného nádobí, které se tam mylo v hlubokých dřezech, potom sušilo a posílalo zpátky nahoru.

Ústřicovou jídelnu před lety zmodernizovali a instalovali myčky nádobí. Tuhle místnost uzavřeli. No dobře. Nikdo by v téhle smrduté díře nepracoval.

Přesto může posloužit.

Vzpomněl si na ni, když přemýšlel, kde by držel Petersonova syna, než bude vyplaceno výkupné. Důkladně si ji prohlédl a uvědomil si, jak dobře se pro jeho plán hodí. Když tu kdysi pracoval, ruce oteklé od dráždivých saponátů, vařící vody a těžkých mokrých hadrů, po celém nádraží spěchali dobře oblečení lidé do svých honosných domovů a k drahým autům, anebo vysedávali v jídelně a jedli garnáty a zaděnky a ústřice a okouny a jiné mořské ryby a on musel drhnout jejich talíře, zatímco oni na něho ani nepomysleli.

Jenže on je přinutí, aby si ho všimli, všechny lidi na Grand Central, v New Yorku a na celém světě. Po středě na něho nikdy nezapomenou.

Vniknout do téhle místnosti bylo prosté. Voskový otisk zrezavělého starého zámku ve dveřích. Udělat si klíč byla hračka. Teď sem chodil podle libosti kdykoli.

Dnes večer s sebou bude mít Sharon Martinovou a toho kluka. Grand Central Station. Nejrušnější železniční stanice na světě. Nejlepší místo, kam schovat lidi.

Hlasitě se rozesmál. Tady se konečně může smát. Měl nádherný, povzbudivý pocit volnosti. Loupající se stěny, proleželé lehátko, kapající voda a otřískaná prkna ho vzrušovaly.

Tady je pánem dění. Připraví to tak, aby svoje peníze dostal. Potom zavře ty oči navždycky. Už nesnese, aby se mu o nich zdálo. Nesnese to. Navíc se teď staly skutečným nebezpečím.

Středa. Do půl dvanácté ve středu dopoledne zbývá přesně čtyřicet osm hodin. To bude v letadle do Arizony, kde ho nikdo nezná. Carley pro něho není bezpečné. Tam má každý nepříjemně moc otázek.

Ale venku, s penězi… a až ty oči zmizí… a jestli ho Sharon Martinová bude milovat, vezme ji s sebou.

Odnesl kufr dozadu za plátěné lehátko a opatrně ho položil na podlahu. Otevřel ho. Vyndal maličký magnetofon a fotoaparát a vložil je do levé kapsy neforemného převlečníku. Lovecký nůž a revolver strčil do pravé kapsy. Hluboké kapsy nic z toho neprozrazovaly.

Zvedl nákupní tašku a rozložil její obsah po lehátku. Kabát, šátek, provázek, lepicí pásku a obvazy nacpal do lodního pytle. Nakonec sáhl po pečlivě srolovaných velkých fotografiích. Rozvinul je, uhladil a ohýbal je, aby se nekroutily. Spočinul na nich očima. Na úzkých rtech se mu objevil zamyšlený úsměv.

První tři fotografie připevnil na stěnu nad lehátkem leukoplastí. Čtvrtou si důkladně prohlédl a zase ji pomalu svinul.

Zatím ne, rozhodl se.

Čas ubíhal. Opatrně zhasl a na pár centimetrů pootevřel dveře. Chvíli naslouchal, ale žádné kroky nezaslechl.

Vyklouzl ven, neslyšně seběhl po kovových schodech a proběhl kolem pulzujícího generátoru, rachotících ventilátorů a otvoru tunelu nahoru po rampě, kolem mountvernonského kolejiště, vzhůru po schodech do dolní haly nádraží. Tam splynul s proudem lidí. Svalnatý chlap s širokým hrudníkem, hodně přes třicet, strnule, vzpřímeně si vykračující. Rozpraskaný odulý obličej s vysedlými lícními kostmi, úzkými rty, které pevně svíral, a s těžkými víčky, které jen částečně skrývaly bledé oči těkající na všechny strany.

S lístkem v ruce spěchal nahoru do haly, odkud odjížděl vlak do Carley v Connecticutu.

4

NEIL STÁL NA ROHU a čekal na školní autobus. Věděl, že ho paní Luftsová z okna sleduje. Nenáviděl to. Žádného z kamarádů maminky nesledovaly jako paní Luftsová jeho. Řekli byste, že ještě chodí do školky.

Když pršelo, musel na autobus vždycky čekat v domě. To taky nenáviděl. Vypadal jako choulostivý mazánek. Snažil se to vyložit otci, ale ten to nechápal. Řekl jen, že Neil musí být víc opatrný kvůli astmatickým záchvatům.

Sandy Parker chodil do čtvrté třídy. Bydlel ve vedlejší ulici, ale na autobus nastupoval na této zastávce. Vždycky chtěl sedět vedle Neila, ale ten o to nestál. Sandy ustavičně mluvil o věcech, o kterých Neil hovořit nechtěl.

Zrovna když se autobus za rohem vynořil, Sandy udýchaně dobíhal, knihy tak tak že udržel v náručí. Neil zamířil k prázdnému sedadlu vzadu, ale Sandy volal: „Hele, Neile, tady jsou dvě místa vedle sebe.“ V autobusu bylo hlučno. Děti štěbetaly, co jim síly stačily. Sandy nehovořil hlasitě, ale nemohlo vám ujít jediné jeho slovo.

Byl vzrušením celý pryč. Sotva dosedli, spustil: „Dneska při snídani jsme v Událostech dne viděli tvého tátu.“

„Tátu?“ Neil zavrtěl hlavou. „To si děláš legraci.“

„Ne, nedělám. Ta paní, co jsem ji u vás potkal, Sharon Martinová, tam byla taky. Hádali se.“

„Proč?“ Neil neměl chuť se ptát. Nikdy nevěděl, jestli má Sandymu věřit.

„Protože ona nevěří, že by se zlí lidi měli zabíjet, zatímco tvůj táta jo. Můj tatínek říkal, že tvůj má pravdu. Povídal, že toho chlapa, co zabil tvou maminku, musej uškvařit.“ Sandy to slovo důrazně opakoval: „Uškvařit!“

Neil se otočil k oknu. Opřel se čelem o chladné sklo. Venku to vypadalo šedivě a právě začínalo sněžit. Přál si, aby už byl večer. Býval by měl včera večer rád tatínka doma. Být s Luftsovými ho nijak nebavilo. Oba byli na něho hodní, ale dost se spolu hádali a pan Lufts chodil do hospody a paní Luftsová měla vztek, třebaže se to před ním snažila nedat najevo.

„Copak nejsi rád, že ve středu Ronalda Thompsona zabijou?“ naléhal na něho Sandy.

„Ne… totiž… nemyslím na to,“ řekl Neil tiše.

Nebyla to pravda. Myslel na to hodně. Také se mu o tom celou dobu zdálo, pořád stejný sen. Hrál si tenkrát nahoře v pokojíčku s vláčky. Maminka dole v kuchyni ukládala nákup. Venku se zrovna začínalo stmívat. Jeden vláček se mu vykolejil, a proto dráhu vypnul.

Tehdy zaslechl divný zvuk, jako nepříliš hlasitý výkřik. Běžel dolů. V obýváku byla skoro tma, ale viděl maminku, jak se snažila někoho odstrčit. Vydávala příšerné zvuky, jako by nemohla dýchat. Nějaký chlap jí obtáčel něco kolem krku.

Neil stál na odpočívadle. Chtěl jí pomoci, ale nemohl se pohnout. Chtěl volat o pomoc, ale nevydal ani hlásku. Začal lapat po dechu, a potom se mu podlomila kolena. Když ho ten chlap uslyšel, otočil se a nechal maminku padnout.

Neil padal také. Cítil, jak padá. Potom se místnost rozjasnila. Maminka ležela na podlaze, vyplazený jazyk, v obličeji modrá, oči vytřeštěné. Ten chlap klečel vedle ní a držel ji za krk.

Vzhlédl k Neilovi, otočil se a utíkal pryč, ale Neil viděl jeho obličej jasně. Byl upocený a vyděšený.

Neil to tenkrát musel všechno vylíčit policistům a při procesu toho chlapa určit. Potom tatínek řekl, aby se na to snažil zapomenout a myslel jen na všechny šťastné chvíle s maminkou. Jenže on nemůže zapomenout. Pořád se mu o tom zdá a probouzí se, protože se dusí.

Možná že se tatínek ožení s Sharon. Sandy mu říkal, že o tom všichni mluví. Prý se jeho tatínek nejspíš znovu ožení. A taky tvrdí, že nikdo nestojí o děti jiných žen, zvlášť když jsou ty děti často nemocné.

Luftsovi pořád mluví o tom, že se chtějí odstěhovat na Floridu. Neila napadlo, jestli ho otec nepošle s nimi, zvlášť kdyby se oženil se Sharon. Doufá, že ne. Utrápeně se díval z okna. Když autobus zastavil před jejich školou, musel do něho Sandy dloubnout.

5

TAXÍK SKŘÍPAVĚ ZABRZDIL U budovy News Dispatch na Východní Čtyřicáté druhé ulici. Sharon zalovila v kabelce, vytáhla dva dolary a zaplatila.

Sněhová vánice na chvíli ustala, ale teplota stále klesala a chodník pod nohama zrádně klouzal.

Zamířila rovnou do redakce denního zpravodajství, kde už se připravovalo odpolední vydání. V přihrádce našla vzkaz, aby ihned zašla za redaktorem místních zpráv.

Znepokojila ji zřejmá naléhavost vzkazu. Redaktor místních zpráv byl v malé přecpané kanceláři sám. „Pojď dál a zavři dveře.“ Ukázal rukou na křesílko. „Máš už sloupek pro dnešní vydání?“

„Ano.“

„Zmiňuješ se o telegramech a telefonech žádajících guvernérku Greenovou, aby změnila Thompsonův trest?“

„Samozřejmě. Myslela jsem na to. Změním úvod. Prohlášení guvernérky, že popravu nezarazí, může znamenat zlom. Vyburcuje to spoustu dalších lidí k akci. Máme pořád ještě osmačtyřicet hodin.“

„Pusť to z hlavy.“

Sharon zírala. „Co tím myslíš, že to mám pustit z hlavy? Stál jsi přece po celou dobu při mně.“

„Řekl jsem, pusť to z hlavy. Když se guvernérka rozhodla, zavolala šéfovi a dala mu to sežrat. Prý záměrně vytváříme senzace, abychom noviny prodali. Tvrdila, že taky není zastáncem trestu smrti, ale nemá právo měnit rozsudek bez nových důkazů. Pokud chceme spustit kampaň za změnu ústavy, máme na to právo a ona nám bude pomáhat, ale tlačit na ni, aby zasáhla v jednom konkrétním případě, znamená pokoušet se uplatňovat spravedlnost nahodile. A šéf s ní nakonec souhlasil.“

Sharon cítila, jak se jí svírá žaludek. Chvíli se obávala, že začne zvracet. Sevřela rty, a snažila se to polykáním překonat. Redaktor se na ni zahleděl. „Jsi v pořádku, Sharon? Jsi strašně bledá.“

Podařilo se jí potlačit slanou pachuť v ústech. „Jsem úplně v pořádku.“

„Můžu někoho sehnat, aby napsal zprávu o té zítřejší schůzi. Ty si dej radši na pár dní volno.“

„Ne.“ Massachusettští zákonodárci diskutovali o tom, zda ve státě postaví trest smrti mimo zákon. Měla v úmyslu být při tom.

„Jak chceš. Dodělej ten sloupek a jdi domů.“ Mluvil najednou s pochopením: „Je mi líto, Sharon. Přijmout ústavní dodatek může trvat roky. Myslel jsem, že když přimějeme guvernérku Greenovou, aby jako první trest smrti změnila, bude možné aplikovat stejný přístup po celé zemi. Chápu ale její stanovisko.“

Sharon hluše prohlásila: „Chápu, že proti legalizované vraždě už nelze protestovat jinak než teoreticky.“ Prudce se zvedla a odešla. Cestou ke stolu vytáhla z velké kabely přes rameno strojem psaný článek, na kterém pracovala téměř celou noc. Pečlivě ho roztrhala: stránky na půlky, pak na čtvrtky a nakonec na malé kousíčky a pomalu je pouštěla třepotavým letem do ošumělého koše u stolu.

Vložila do psacího stroje nový list papíru a začala psát. „Společnost se opět chystá uplatnit své nedávno opětovně nabyté výsadní právo, právo zabít. Téměř před čtyřmi sty lety francouzský filozof Montaigne napsal ‚Hrůznost toho, jak jeden člověk zabíjí druhého, je příčinou, že se bojím hrůznosti zabít jeho.‘ Pokud souhlasíte, že nejvyšší trest by měl být ústavně zakázán…“

Psala bez přestávky dvě hodiny, vypouštěla celé odstavce, nahrazovala věty, nově je formulovala. Když dopsala, znovu ho rychle na stroji naklepala, odevzdala, odešla z budovy a přivolala si taxík. „Na Devadesátou pátou ulici, prosím, hned u Central Park West,“ požádala.

Taxík zahnul k severu na Avenue of the Americas a vjel do parku od jihu. Sharon střízlivě pozorovala, jak nová metelice pokrývá sněhem trávu. Jestli to vydrží, budou tu zítra děti jezdit na sáňkách.

Minulý měsíc si Steve přivezl brusle, a tak si spolu zašli na Woolmanovo kluziště. Neil měl přijet taky. Sharon se chystala, že po bruslení půjdou do zoologické zahrady a na večeři do restaurace Tavern on the Green. Jenže v poslední chvíli Neil prohlásil, že mu není dobře, a zůstal doma. Nemá ji rád, to je jasné

„Jsme tu, slečno.“

„Cože? Ach, promiňte.“ Zahýbali na Devadesátou pátou ulici. „Třetí dům vlevo.“ Bydlela v přízemním bytě se zahrádkou v renovovaném starém činžáku.

Taxík zastavil u domu. Šofér, štíhlý prošedivělý člověk, se na ni přes rameno tázavě podíval. „Snad není všechno tak zlé, madam. Vypadáte dost zničeně.“

Pokusila se o úsměv: „To se tak někdy stává.“ Podívala se na taxametr, vytáhla z kapsy peníze a štědře sumu zaokrouhlila. Šofér se natáhl dozadu a otevřel jí dveře. „V odpolední špičce tohle počasí spoustě lidí zkazí náladu. Pokud se skutečně dá do sněžení, měla byste už radši zůstat doma.“

„Pojedu později vozem do Connecticutu.“

„Nechtěl bych být na vašem místě, madam. Díky.“

Angie, která jí dvakrát týdně dopoledne uklízela, nejspíš právě odešla. Byt voněl citrónovou leštěnkou, krb byl vymetený, květiny ošetřené. Jako jindy poskytoval Sharon oázu klidu. Starý orientální koberec po babičce hrál jemnými odstíny modré a červené. Sama si nově potáhla modrou látkou obstarožní gauč a židli. Takovou práci bez lásky dělat nelze. Hrála si s tím téměř čtyři víkendy, ale dopadlo to dobře. Obrázky a grafiku na stěnách a nad krbem vybírala kousek po kousku v malých starožitnictvích, na aukcích, při různých cestách do zahraničí.

Steve měl ten pokoj hrozně rád. Všiml si vždycky i nejmenší změny. „Ty umíš vytvořit domov,“ chválil ji.

Mechanicky šla do ložnice a začala se svlékat. Osprchuje se a převleče, udělá si čaj a pokusí se na chvíli usnout. Teď nedokáže už ani souvisle myslet.

Do postele se dostala kolem poledne, budík si nařídila na půl čtvrtou. Ne a ne usnout. Ronald Thompson. Byla přesvědčená, že guvernérka trest změní. Není sporu, že Thompson je vinen, a lhaní mu jistě uškodilo. Jenže až na jeden vážný poklesek z raného mládí má rejstřík čistý. A je tak strašně mladý.

Steve. Ano, Steve utváří veřejné mínění. Lidé mu naslouchají pro jeho pověstnou poctivost a smysl pro fair play.

Miluje Steva.

Ano.

Hodně?

Moc, opravdu moc.

Chce se za něho provdat? Dnes večer si o tom budou muset promluvit. Věděla, že právě proto ji Steve zval, aby u nich zůstala. Tolik by chtěl, aby se s ní Neil spřátelil. Jenže se to nedaří. Žádný vztah se nedá vynutit. Neil je k ní pořád chladný, jako by s ní nechtěl nic mít. Nelíbí se mu, nebo by stejně reagoval na každou ženu, která by na sebe strhávala otcovu pozornost? Tím si nebyla jistá.

Chce vůbec žít v Carley? Tolik miluje New York, každodenní i sváteční. Steve však nikdy nepřistoupí na to, aby se Neil stěhoval do města.

A ona se právě začíná jako spisovatelka prosazovat. Chystá se šestý dotisk její knížky. Vyšla v paperbacku. Zádně nakladatelství vydávající vázané knihy nemělo zájem, ale recenze i prodej jsou nečekaně dobré.

Má si komplikovat život manželstvím – manželstvím s mužem, jehož dítě ji nesnáší?

Steve. Mimovolně se dotkla tváře při vzpomínce na teplé pohlazení jeho velkých něžných rukou, když se ráno loučili. Jeden druhého tolik přitahují…

Jak se ale smíří s jeho nekompromisní, zatvrzelou povahou, když se o něčem rozhodne?

Nakonec usnula. Ve snu psala nějaký sloupek a bylo důležité ho dokončit. Bušila do klapek stroje jako šílená, ale na papíře se nic neobjevovalo. Potom se v místnosti octl Steve. Táhl za paži nějakého mladíka. Přinutil ho, aby si sedl. „Je mi líto,“ opakoval mu pořád, „ale je to nutné. Pochopte, je to nutné.“ Zatímco se Sharon snažila vykřiknout, Steve mu spoutal paže i nohy želízky a sáhl po vypínači.

Sharon probudil její vlastní hlas. „Ne, ne, ne…!“ volala.

6

NA ULICÍCH V CARLEY ve státě Connecticut spěchalo pět minut před šestou jen pár lidí od aut k obchodům. Kromě řezavého počasí se sněhem ten večer nic nevnímali.

Muže, který stál ve stínu na okraji parkoviště u restaurace, si vůbec nikdo nevšímal. Neustále kolem sebe těkal očima a sníh mu šlehal do obličeje. Čekal tam téměř dvacet minut a zábly ho nohy.

Netrpělivě popošel a lehce kopl do pytle, který mu ležel u nohou. V kapse kabátu nahmatal zbraně. Dotkl se jich konečky prstů a spokojeně kývl hlavou.

Luftsovi se musí objevit každou chvílí. Telefonoval do restaurace a ověřil si, že mají rezervaci na šestou hodinu. Plánovali si zajít na večeři a potom do kina na Selznickův film Jih proti Severu. Hráli ho v kině Carley Square šikmo přes ulici. Právě probíhalo představení od čtyř hodin. Oni se chystali na promítání od půl osmé.

Ztuhl. Podél bloku projíždělo auto a zahnulo na parkoviště. Přikrčil se za jehličnatými stromky, které lemovaly plochu parkoviště. Poznal jejich stejšn. Zastavili blízko vchodu do restaurace. Řidič vystoupil a šel na druhou stranu pomoci ženě, která neohrabaně stoupla na kluzkou vozovku. Luftsovi se skláněli proti větru, šli ztěžka, on ji držel pod loktem a tak opatrně došli ke dveřím restaurace.

Počkal, až oba manželé byli bezpečně uvnitř, a teprve potom se shýbl a zvedl sportovní pytel. Rychlými kroky obešel parkoviště, držel se přitom vzadu za křovisky. Pustil se přes ulici a rychle zašel za budovu biografu.

Tam parkovalo asi padesát vozů. Zamířil k osm let starému temně hnědému chevroletu, sedanu, který byl nenápadně zaparkovaný až vzadu v pravém rohu.

V mžiku měl otevřené dveře. Vklouzl na sedadlo, strčil klíček do zapalování a otočil jím. Motor tiše a živě předl. S nepatrným úsměvem se naposled rozhlédl po opuštěném místě a vyrazil. Projel kolem kina do klidné ulice, aniž zapnul světla. Sešlý hnědý sedan zajel na kruhovou příjezdovou cestu k Petersonovu domu na Driftwood Lane a zaparkoval za malou červenou vegou.

7

JÍZDA AUTEM z MANHATTANU do Carley obvykle netrvala ani hodinu, ale zlověstná předpověď počasí zahnala všechny, kteří dojížděli, k vozům velmi brzy. Stále hustší doprava a zledovatělé úseky na dálnicích způsobily, že jízda ke Stevovu domovu trvala Sharon hodinu dvacet minut. Zdržení, která byla za jiných okolností k zbláznění, téměř nevnímala. Celou cestu si v duchu opakovala, co Stevovi řekne. „Nevyšlo by nám to… bude jednodušší, když se přestaneme stýkat…“

Stevův dům, bílé, prkny pobité obydlí koloniálního stylu s černými okenicemi, působil na Sharon neurčitě skličujícím dojmem. Světlo na verandě příliš bilo do očí. Keře kolem domu přerostly. Sharon věděla, že Steve s Ninou v tomto domě bydleli jen pár týdnů, a že Steve nerealizoval žádnou renovaci, kterou při koupi domu plánovali.

Zaparkovala kousek od schodů na verandu a bezděčně se připravila na palbu slov, jimiž ji přivítá paní Luftsová, a na Neilův chlad. Tentokrát to ale bude naposled. Ta myšlenka umocňovala její pocit deprese.

Paní Luftsová ji zřejmě vyhlížela. Jen Sharon vystoupila z auta, přední dveře se prudce rozevřely. „Vítám vás, slečno Martinová.“ Podsaditá postava paní Luftsové vyplnila vchod do domu. Její drobný obličej s jasnýma bystrýma očima připomínal veverku. Na sobě měla silný, červeně kostkovaný plášť a galoše.

„Jak se vám daří, paní Luftsová?“ Sharon se kolem ní soukala do domu. Paní Luftsová měla ve zvyku postavit se vždycky těsně ke každému, s kým mluvila, takže lidé ve styku s ní mívali obavy, aby je nezavalila. Teď ustoupila jen tak nepatrně, že se Sharon kolem ní sotva protáhla.

„Jste moc hodná, že jste přišla,“ děkovala paní Luftsová. „Dovolte, pověsím vám tu pelerínu. Ty já miluju. Člověk v nich vypadá tak roztomile a žensky, viďte?“

V hale Sharon odložila kabelku a příruční tašku. Stáhla si rukavice. „Nejspíš. Nikdy jsem o tom neuvažovala.“ Nahlédla do obývacího pokoje. „Hele…“

Neil seděl se zkříženýma nohama na koberci, kolem sebe poházené časopisy a v ruce nůžky s tupými konci. Pískově plavé vlasy, stejného odstínu, jako měl Steve, mu padaly do čela a jeho tenký krček vypadal bezbranně. V hnědobílé flanelové košili nápadně vystupovala kostnatá ramínka. Obličej měl pohublý, bledý, až na červené skvrny pod velkýma, tmavě hnědýma očima plnýma slz.

„Neile, pozdrav přece Sharon,“ přikazovala paní Luftsová.

Lhostejně vzhlédl. „Ahoj, Sharon.“ Tichý hlásek se třásl.

Vypadal tak drobný, vyhublý a ustaraný. Sharon by ho ráda objala, ale věděla, že kdyby to udělala, hned by se odtáhl.

Paní Luftsová ustaraně sykla. „To bych ráda věděla, co se mu stalo. Před chvilkou se rozplakal. A nechce mi říct proč. Člověk nikdy neví, co se v tý jeho hlavičce děje. No, snad to z něho dostanete vy nebo jeho tatínek.“ Její hlas o oktávu stoupl: „Bille…“

Sharon div nepraskly bubínky. Rychle vešla do obývacího pokoje a zastavila se před Neilem. „Máš něco vystřihovat?“

„Ale nějaký pitomý obrázky se zvířatama.“ Neil se po ní znovu nepodíval. Věděla, že mu vadí, když ho vidí plakat.

„Co kdybych si dala trochu sherry a pak ti pomohla? Nechceš kolu nebo něco?“

„Ne.“ Zaváhal, potom zdráhavě dodal: „Děkuju.“

„Jen si poslužte,“ ozvala se paní Luftsová. „Jako doma. Víte přece, kde co je. Obstarala jsem řízky a věci na salát a chřest a zmrzlinu, všechno podle seznamu, co mi tu pan Peterson nechal. Všechno je v ledničce. Nezlobte se, že spěchám, ale chceme si před kinem zajít na večeři. Bille…“

„Už běžím, Doro,“ dunělo mrzutě ze schodů do suterénu. „Jen jsem chtěl zkontrolovat okna,“ vysvětloval, „jestli jsou zavřená. Dobrý večer, slečno Martinová.“

„Jak se vede, pane Luftsi?“ Byl to nevysoký pětašedesátník se silnou šíjí a vodově modrýma očima. Na tvářích a na nose měl drobné potrhané žilky, tvořící výmluvné skvrny, které Sharon připomněly, že Stevovi dělá starost Luftsovo pití.

„Nepohnul bys sebou, Bille?“ V hlase jeho ženy řezavě zazněla netrpělivost. „Víš, jak nenávidím, když mám jídlo hltat, a už stejně zase jdeme pozdě. Vyvedeš mě někam, jen když máme výročí, tak by sis mohl pospíšit.“

„Dobrá, dobrá.“ Bill ztěžka vydechl a pokývl k Sharon. „Na shledanou, slečno Martinová.“

„Dobře se bavte.“ Sharon za nimi vyšla do haly. „A abych nezapomněla, všechno nejlepší k vašemu výročí.“

„Vezmi si klobouk, Bille. Ať si neuženeš smrt… Cože? Ach, děkuju vám, slečno Martinová. Jen co si sednu, trochu si vydechnu a něco sním, začnu mít slavnostní pocit, jak se na výročí patří. Teďka při všem tom shonu…“

„Doro, chceš přece vidět ten film…“

„No dobře. Už mám všechno. Mějte se tu vy dva dobře. Neile, ukaž Sharon známky ze školy. Je to fakt chytrý kluk, nemá žádné problémy. Dala jsem mu něco menšího k snědku, aby vydržel do večeře, ale skoro se toho nedotkl. Sní toho míň než vrabeček. No dobře, Bille, už jdu!“

Konečně odešli. Sharon se otřásla; než za nimi stačila zavřít dveře, vnikl do haly závan mrazivého vzduchu. Vrátila se do kuchyně, otevřela ledničku a sáhla po láhvi sherry. Zaváhala a pak vyndala krabici s mlékem. Neil sice říkal, že nic nechce, ale udělá mu trochu horkého kakaa.

Čekala, až se mléko ohřeje, upíjela sherry a rozhlížela se kolem sebe. Paní Luftsová se sice snažila, ale nebyla dobrá hospodyně a kuchyň vypadala podle toho. Kolem opékače topinek rozsypané drobečky. Deska sporáku by potřebovala pořádně vydrhnout. Vlastně celý dům potřebuje zmodernizovat.

Stevův domek měl zadní část obrácenou k Longislandskému průlivu. „Prořezala bych všechny stromy, které brání výhledu,“ říkala si v duchu Sharon, „a zadní verandu bych přestavěla na krytou a udělala z ní součást obýváku s okny od podlahy až ke stropu a většinu zdí vybourala a zařídila jídelní kout, kde by se snídalo…“ Prudce se zarazila. Do toho jí nic není. Jenom že dům, Neil a dokonce i Steve vypadají tak zanedbaně.

Pomyšlení na to, že už Steva nebude vídat, že nebude čekat, až jí zatelefonuje, nepocítí objetí silných něžných paží a nebude pozorovat, jak se jeho tvář náhle rozjasňuje radostným pohledem, kdykoli ho nějaký její výrok pobaví, to pomyšlení ji naplnilo skličující osamělostí. Takhle to vypadá, když člověk ví, že se někoho musí vzdát, říkala si. Jak je asi paní Thompsonové, když ví, že její jediné dítě pozítří zemře?

Měla na ni telefonní číslo. Když se rozhodla, že se v Ronově případu bude angažovat, udělala s paní Thompsonovou rozhovor. Několikrát se jí pokusila zavolat, aby se s ní podělila o zprávu, že řada významných osobností přislíbila obrátit se na guvernérku Greenovou s žádostí o milost. Nezastihla ji však doma. Pravděpodobně organizovala petici žádající milost mezi lidmi z Fairfieldského okresu.

Chudák ženská. Tolik si od toho slibovala, když ji tenkrát Sharon navštívila, a pak se zřejmě rozčílila, když si uvědomila, že nevěří v Ronovu nevinu.

Jenže která matka uvěří, že její syn je schopen vraždy? Možná je teď paní Thompsonová doma. Třeba by jí pomohlo pohovořit si s někým, kdo pro Ronovu záchranu něco dělal.

Sharon ztlumila plamen pod mlékem, přešla k telefonu na stěně a vytočila číslo. Paní Thompsonová zvedla telefon po prvním zvonění. Její hlas zněl překvapivě pevně: „Haló?“

„Tady Sharon Martinová. Musela jsem vám zavolat, paní Thompsonová, abych vám řekla, jak je mi to líto, a abych se zeptala, jestli něco můžu udělat…“

„Udělala jste dost, slečno Martinová.“ Hořkost v ženině hlasu vzala Sharon dech. „Jestli můj chlapec ve středu zemře, pak za to odpovědnost nesete vy. Prosila jsem vás, abyste se do toho nepletla.“

„Paní Thompsonová… nechápu, jak to myslíte…“

„Ve všech článcích jste pořád psala, že není pochyb o Ronaldově vině, ale že o to nejde. A právě o to jde, slečno Martinová!“ Hlas pronikavě stoupal. „O to přece jde. Hodně lidí, kteří mého syna znají a vědí, že není schopen nikomu ublížit, pracovalo na tom, aby pro něho získali milost. Ale vy… vy jste guvernérku nutila, aby nezkoumala samu podstatu případu… Pořád to ještě zkoušíme a já věřím, že Bůh tohle nedopustí, ale jestli můj syn zemře, neručím za to, co vám udělám.“

Spojení se přerušilo. Sharon celá zmatená zírala na sluchátko v ruce. Copak paní Thompsonová skutečně věří…? Strnule zavěsila.

V hrnku na plotně se mléko už téměř vařilo. Mechanicky sáhla po krabici instantního kakaa ve skříňce a nabrala do hrnečku vrchovatou čajovou lžičku. Nalila na kakao mléko, zamíchala je a hrnek ponořila do dřezu do vody.

To, co paní Thompsonová svým útokem naznačovala, jí vzalo dech. Vykročila k obývacímu pokoji. Zazvonil zvonek.

Neil se hnal ke dveřím. „Možná že je to táta.“ Znělo to, jako by se mu ulevilo.

Vadí mu být se mnou sám, uvažovala Sharon. Slyšela, jak Neil otáčí dvojitý zámek, a projel jí pocit znepokojení. „Počkej, Neile,“ zavolala. „Zeptej se, kdo to je. Tatínek by měl klíč.“

Rychle postavila hrneček s kakaem a sklenku sherry na stolek u krbu a běžela do haly.

Neil poslechl. Jednu ruku držel na klice, ale zaváhal a zavolal: „Kdo je to?“

„Je tam Bill Lufts?“ volal nějaký hlas. „Mám tady to dynamo, co u mě objednal do lodi pana Petersona.“

„To je v pořádku,“ oznámil Neil Sharon. „Pan Lufts na to čeká.“

Stiskl kliku dveří a otevíral je, když někdo do dveří prudce strčil a přirazil ho ke zdi. Oněmělá Sharon viděla, jak nějaký muž vchází do chodby a prudce za sebou přiráží dveře. Neil zalapal po dechu a upadl. Sharon se k němu instinktivně rozeběhla. Pomohla mu vstát a s rukou kolem jeho ramen se otočila k vetřelci.

Do jejího vědomí se vryly dva podstatné vjemy. Zvláštní lesk v očích neznámého a pistole s tenkou dlouhou hlavní, kterou jí mířil na hlavu.

8

SCHŮZE V ZASEDACÍ SÍNI časopisu Events končila deset minut po devatenácté hodině. Hlavním tématem diskuse byla právě zveřejněná Nielsonova zpráva, která vyzněla velice příznivě. Z dotazovaných absolventů vysokých škol ve věku od pětadvaceti do čtyřiceti let dva ze tří dávali přednost magazínu Events před týdeníky Time a Newsweek. Kromě toho předplatné oproti minulému roku stouplo o patnáct procent a nová oblastní inzerce si vedla dobře.

Na konci schůze se zvedl vydavatel Bradley Robertson. „Myslím, že na tyto údaje můžeme být všichni hrdi,“ prohlásil. „Téměř tři roky jsme tvrdě pracovali, ale dokázali jsme to. V dnešní době není jednoduché vydávat nový časopis. Rád bych připomněl, že o náš úspěch se rozhodujícím způsobem zasloužila tvůrčí řídící práce Steva Petersona.“

Po schůzi jel Steve dolů výtahem společně s vydavatelem. „Ještě jednou díky, Bradě. Díky za ta slova uznání.“

Starší muž mávl rukou: „Všechno je pravda. Dokázali jsme to, Steve. Brzy budeme schopni se taky dopracovat slušných příjmů. Už je načase. Vím, že to pro vás nebylo snadné.“

Steve se trpce usmál: „Ne, to skutečně nebylo.“

Dveře výtahu se otevřely.

„Dobrou noc, Bradě. Musím běžet. Chci chytit ten vlak o půl osmé.“

„Moment, Steve, viděl jsem vás dnes ráno v Událostech dne.“

„Ano.“

„Říkal jsem si, že jste výborný, ale Sharon taky. A osobně doznávám, že souhlasím s jejím názorem.“

„To spousta lidí.“

„Sharon se mi líbí, Steve. Je mimořádně bystrá a taky moc hezká. A skutečně dáma.“

„Souhlasím.“

„Vím, Steve, co všechno jste v posledních dvou letech prožil. Nechci se vám do ničeho plést, ale Sharon by byla dobrá… pro vás i pro Neila. Nedopusťte, aby se mezi vás postavily nějaké problémy.“

„Dělám, co mohu, aby se to nestalo,“ přiznal Steve tiše. „Teď alespoň mohu Sharon nabídnout něco víc než finančně svázaného chlapa, navíc s rodinou.“

„Ona bude mít taky štěstí, když dostane vás a Neila! Pojďte, mám venku vůz. Vysadím vás u Grand Central.“

„Vynikající. Sharon je totiž u nás a já bych nerad zmeškal vlak.“

Bradleyho limuzína stála u dveří. Nasedli a šofér se rychle prodíral dopravní spletí vnitřního města. Steve se opřel a bezděky si povzdechl.

„Vypadáte unaveně, Steve. Thompsonová poprava na vás jistě doléhá.“

Přikývl. „Je to tak. Člověku se všechno vrací. Connecticutský tisk znovu rozebírá… Nininu smrt. Vím, že se o tom děcka baví ve škole. Dělá mi starost, co všechno asi Neil slyší. Thompsonovy matky je mi strašně líto… a jeho taky.“

„Proč nevezmete Neila a na pár dní s ním někam neodjedete, než bude po všem?“

Steve zauvažoval. „Možná to udělám. Je to dobrý nápad.“

Limuzína zastavila u nádražního vchodu z Vanderbilt Avenue. Bradley Robertson potřásl hlavou. „Vy jste, Steve, moc mladý, abyste to pamatoval, ale ve třicátých letech představovala Grand Central Station střed veškeré přepravy v téhle zemi. Bývaly dokonce pořady v rádiu…“ Přivřel oči. „‚Grand Central Station, křižovatka milionů soukromých životů‘, tak se to inzerovalo.“

Steve se zasmál. „A potom najednou nastoupil věk tryskáčů.“ Otevřel dveře. „Díky za svezení.“

Vytáhl svazek předplacených jízdenek a sešel rychle do stanice. Měl ještě pět minut do odjezdu vlaku a rozhodl se Sharon zavolat, že určitě stihne vlak o půl osmé.

Zavrtěl hlavou. Nic si nenamlouvej, říkal si v duchu. Prostě s ní chceš mluvit, ujistit se, že si to nerozmyslela a opravdu přijela. Vešel do telefonní budky. Neměl dost drobných, proto volal na účet volaného.

Telefon zazvonil jednou… podruhé… potřetí…

Ozvala se telefonistka. „Nechávám zvonit vaše číslo, ale nikdo to nebere.“

„Někdo tam musí být. Zkoušejte to, prosím vás, dál.“

„Samozřejmě, pane.“

Bylo slyšet další pronikavé vyzvánění. Asi po pátém se telefonistka znovu ozvala. „Nikdo to nebere, pane. Zavolal byste laskavě později?“

„Slečno, mohla byste to číslo zkontrolovali? Určitě voláte dvě stě tři – pět set šedesát pět – třináct – třináct?“

„Znovu vám to vytočím, pane.“

Steve hleděl na sluchátko. Kde by mohli být? Jestli Sharon nepřijela, tak možná Luftsovi požádali Perryovy, zda by u nich Neil mohl zůstat.

Ne. Pokud by se Sharon rozhodla, že nepřijede, určitě by mu zatelefonovala. A co když měl Neil astmatický záchvat… co když ho zase museli odvézt do nemocnice?

Jestli ve škole slyšel něco povídat o Thompsonové popravě, nebylo by divu.

Poslední dobou Neila zase trápily zlé sny.

Bylo sedm hodin dvacet devět minut. Za minutu vlak odjíždí. Když zavolá k doktorovi, do nemocnice nebo k Perryovým, zmešká vlak a musí čekat pětačtyřicet minut na další.

Možná je po té vánici něco v nepořádku s telefonními linkami. Někdy se to hned neprojeví.

Steve začal vytáčet číslo Perryových, ale pak si to rozmyslel. Zavěsil sluchátko a rozběhl se přes halu. Schody dolů na nástupiště bral po dvou a do vagonu naskočil těsně předtím, než se zavřely dveře.

V tu chvíli procházeli kolem telefonní budky, kterou před chvílí opustil, muž a žena. Žena měla dlouhý, ošumělý šedý kabát, na hlavě ušpiněný modravý šátek. Muž byl do ní zavěšený. Pod druhou paží svíral těžký sportovní pytel.

9

SHARON ZÍRALA NA SILNÉ RUCE, které držely revolver, a na oči klouzající pohledem sem tam: do obývacího pokoje, nahoru na schodiště a přes ni.

„Co chcete?“ zašeptala. Cítila, jak se Neil třese. Sevřela ho ještě pevněji a přitiskla k sobě.

„Vy jste Sharon Martinová.“ Bylo to konstatování. Hlas zněl monotónně, nemodulované. Sevřelo se jí hrdlo. Snažila se polknout. „Co chcete?“ zeptala se znova. Vytrvalý hvízdavý zvuk v Neilově dechu… co když ze strachu dostane astmatický záchvat? Nabídne spolupráci. „Mám v kabelce asi devadesát dolarů…“

„Zavři klapačku!“

Z těch klidně pronesených slov ji obešel mráz. Neznámý si odložil zavazadlo. Velký khaki pytel, jaký se užívá u vojska. Sáhl do kapsy, vytáhl klubko silného motouzu a svinutý široký obvaz. Položil to na zem vedle ní. „Zakryj klukovi oči a svaž ho,“ přikázal.

„Ne! To neudělám.“

„Koukej sebou hodit!“

Sharon pohlédla na Neila. Upřeně si muže prohlížel. Oči zachmuřené, obrovské panenky. Vzpomněla si, že po matčině smrti byl v hlubokém šoku.

„Neile, já…“ Může mu nějak pomoci, uklidnit ho?

„Sedni si,“ ostře rozkázal vetřelcův hlas. Dítě se prosebně podívalo na Sharon a pak poslušně usedlo na dolní stupeň schodů.

Sharon si k němu klekla. „Neboj se, Neile. Jsem s tebou.“ Ruce se jí nervózně třásly, když sáhla po obvazu, omotala mu ho kolem očí a vzadu zavázala.

Vzhlédla. Muž se upřeně díval na Neila a mířil na něho revolverem. Zaslechla cvaknutí. Přitáhla si Neila k sobě, aby ho kryla. „Ne… ne… nedělejte to…“

Podíval se na ni, pomalu revolver sklopil a nechal ho volně viset v ruce. Byl by Neila zabil, děsila se. Málem to udělal…

„Svaž toho kluka, Sharon,“ přikázal s jistou familiárností.

Poslechla, zvedla provaz a svázala Neilovi zápěstí. Snažila se nechat provaz natolik volný, aby nebránil oběhu krve. Když skončila, sevřela Neilovy ruce ve svých.

Neznámý se přes ni natáhl a odřízl nožem konec motouzu. „Pospěš si… svaž mu nohy!“

Slyšela v jeho tónu podrážděnost. Rychle poslechla. Neilovi se tak třásla kolena, až mu nohy od sebe odskakovaly. Omotala mu motouz kolem kotníků a zavázala ho.

„Zacpi mu pusu!“

„Bude se dusit, má astma…“ Protest jí odumřel na rtech. Tvář toho člověka se proměnila, byla bledší, podrážděnější. Pod vypjatou pokožkou na vysedlých lícních kostech viděla nervózní záškuby. Jako by propadal panice. Zoufalá zavázala Neilovi ústa, ucpala mu je tak volně, jak jen si troufla. Jen kdyby se Neil nevzpouzel…

Muž ji prudce odstrčil, až spadla na zem. Sklonil se nad ni, koleno jí zabořil do zad. Stáhl jí ruce za záda. Cítila, jak se motouz zařezává do zápěstí. Nadechla se, otevřela ústa ku protestu a cítila, jak se jí do nich cpe chumáč nějaké látky. Přes ústa a tváře připlácí pruh gázy a v týle ho zavázal.

Nemohla dýchat. Prosím… Ne… Po bocích jí sjely jeho ruce, chvíli na nich setrvaly. Přitáhl jí nohy k sobě, motouz se zařízl do měkké kůže holínek.

Zvedl ji. Hlava jí padla vzad. Co s nimi udělá?

Otevřel přední dveře. Chladný vlhký vzduch ji uhodil do tváře. Vážila pětapadesát kilo, ale únosce spěchal po kluzkých schodech verandy, jako by nic nevážila. Taková tma! Určitě zhasl venkovní světla. Dopadla ramenem na něco chladného, kovového. Auto. Snažila se hluboce nadechnout, přivyknout očima tmě. Musí mít jasnou hlavu, nepanikařit, myslet.

Skřípavý zvuk otevíraných dveří. Sharon padala. Hlava jí sklouzla kolem vytaženého popelníku. Lokty a kotníky odnesly všechnu sílu dopadu na zatuchlou páchnoucí podlahu. Byla vzadu v nějakém autě.

Slyšela vzdalující se kroky. Vrací se do domu. Neil! Co s ním udělá? Jako šílená se pokoušela uvolnit si ruce. V pažích jí vystřelovala bolest. Hrubý motouz se hlouběji zařezával do zápěstí. Myslela na to, jak se muž díval na Neila, když uvolnil pojistku revolveru.

Minuty ubíhaly. Prosím tě, bože, prosím tě… Zvuk otevíraných dveří, kroky směřující k autu. Pravé přední dveře se otevírají dokořán. Její oči už přivykly tmě. Rozeznává mezi stíny jeho obrysy. Něco nese… celtový pytel. Propána, Neil je v tom pytli! Určitě.

Naklonil se do auta, složil pytel na sedadlo a postrčil ho dolů na zem. Sharon slyšela, jak to zadunělo. Vždyť Neilovi ublíží. Zraní ho. Dveře se zavřely. Kroky přešly rychle kolem auta. Na straně šoféra se otevřely dveře a zase se s cvaknutím zavřely. Stíny se pohybovaly. Slyšela drsné oddechování. Skláněl se k ní a díval se na ni.

Na Sharon něco padalo, něco, co ji škrábalo na tváři… nějaká deka nebo kabát. Pohnula hlavou, snažila se uniknout dusivému štiplavému pachu zatuchlého potu.

Motor nastartoval. Auto se rozjíždělo.

Soustřeď se, kterým směrem pojede. Pamatuj si každou podrobnost. Později to policie bude chtít vědět. Auto zahýbalo doleva. Byla tma, příšerná tma. Sharon se třásla chladem a provazy se jí zařezávaly do nohou, do paží, do zápěstí. Všechny údy hlasitě protestovaly. Přestaň se hýbat! Klid. Zachovej klid. Žádnou paniku.

Sníh. Stále ještě sněží, nějakou dobu snad stopy vydrží. Ale kdepak. Sníh se mění v mokrou plískanici. Slyší na oknech déšť. Kam jedou?

Roubík. Dusí ji. Dýchej pomalu nosem. Neil. Jak v tom pytli vůbec dýchá? Udusí se.

Auto nabralo rychlost. Kam je veze?

10

ROGER PERRY SE NEPŘÍTOMNĚ DÍVAL Z OKNA obývacího pokoje na Driftwood Lane. Venku bylo ten večer počasí pod psa. Dobře že je doma. Uvědomil si, že sněží mnohem více, než před patnácti minutami, kdy dorazil.

Celý den ho tížila jakási neurčitá obava a byl podrážděný. Glenda v posledních čtrnácti dnech nevypadala dobře. To je ono. Vždycky si ji dobíral, že patří k těm šťastným ženám, které s přibývajícím věkem vypadají stále lépe. Její vlasy, teď jako z čistého stříbra, překvapivě zvýrazňovaly chrpově modré oči a jemnou pleť. V době, kdy chlapci dorůstali, bývala dost silná, ale před deseti lety podstatně zeštíhlela. Chci jen v pokročilých letech vypadat pěkně, žertovala. Když jí dnes ráno nesl do postele kávu, všiml si, že je smrtelně bledá a v obličeji pohublá. Volal z kanceláře lékaři a shodli se, že ji zřejmě tíží ta středeční poprava. Glendino svědectví totiž přispělo k usvědčení Thompsonovic chlapce.

Roger vrtěl hlavou. Je to příšerná věc. Příšerná pro toho nešťastného kluka i všechny kolem. Pro Steva… malého Neila… matku mladého Thompsona… pro Glendu. Pro Glendu tohle napětí není. Hned po svědecké výpovědi při procesu dostala srdeční záchvat. Roger se snažil nemyslet na to, že další záchvat by ji mohl zabít. Glendě je teprve osmapadesát. Co by si bez ní počal?

Ulevilo se mu, když nakonec souhlasila, že si najmou na domácí práce pomocnici. Ráno nastoupí paní Voglerová a bude pracovat ve všedních dnech od devíti do jedné. Tak bude mít Glenda možnost více odpočívat a nebude si dělat starost s domácností.

Otočil se; Glenda vešla do pokoje: v ruce malý tácek.

„Zrovna jsem se k tomu chystal,“ ozval se.

„To je v pořádku. Myslím, že ti tohle přijde vhod.“ Podala mu sklenici s koktajlem a postavila se vedle něho u okna, aby mu dělala společnost.

„To ano. Díky.“ Všiml si, že Glenda zvolna upíjí kokakolu. Když si s ním nedá před večeří koktajl, znamená to jediné. „Zase tě bolí na prsou?“ Nebyla to však otázka.

„Jen trošku…“

„Kolik nitroglycerinů sis vzala?“

„Jenom pár. Nedělej si starost, je mi dobře. Podívej. To je divné.“

„Copak?“ Neutíkej od tématu, nabádal se v duchu Roger.

„Stevův dům. Venkovní světla mají zhasnutá.“

„Proto mně tam teď připadala taková tma,“ dovtípil se Roger. Odmlčel se. „Když jsem přijel, tak se venku určitě svítilo.“

„Pročpak by ale někdo zhášel?“ starala se Glenda. „Dora Luftsová je tak nervózní. Možná bys tam měl zajít…“

„To se mi nechce. Určitě se najde nějaké prosté vysvětlení.“

Povzdechla si. „Nejspíš. Já jenom, že… víš, to, co se stalo… pořád na to myslím.“

„Já vím.“ Objal ji, aby ji uklidnil, cítil v jejím těle napětí.

„Pojď, sedneme si a přestaneme na to myslet.“

„Počkej, Rogere, podívej se!“ naklonila se k oknu. „Nějaké auto u Steva vyjíždí z příjezdové cesty. Nemá zapnutá světla. Kdo to může být…“

„Nech toho uvažování a posaď se,“ ozval se Roger rozhodně. „Přinesu sýr.“

„Na stole je uchystaný plísňový sýr.“ Aniž věnovala pozornost tomu, že ji Roger jemně táhne za loket, sáhla do kapsy dlouhé domácí sukně a vytáhla brýle. Nasadila si je, znovu se naklonila a upřeně hleděla na tmavé obrysy domu šikmo přes ulici. Avšak vůz, který viděla vyjíždět z příjezdové cesty Petersonových, už pod jejím oknem projel a mizel mezi domy ve vířícím sněhu.

11

„VŽDYŤ ZÍTRA JE PŘECE TAKY DEN.“ Schoulená na schodišti, s jistou nadějí v hlase Scarlett O’Harová šeptala poslední slova a hudba stoupala a mohutněla a obraz na plátně se přitom vytrácel a přecházel v dlouhý záběr na Taru.

Marian Voglerová vzdychla, hudba dozněla a světla v sále vzplála. Takové filmy jako Jih proti Severu se už netočí, říkala si. Vidět pokračování rozhodně netoužila. Určitě by ji zklamalo.

Nerada se zvedala. Je čas navrátit se zase na zem. Když kráčela po koberci na svažující se podlaze nahoru ven z kinosálu, na příjemné, pihovaté tváři se jí opětovně objevily ustarané vrásky.

Děcka potřebují nové oblečení. Ještě že Jim souhlasil, aby vzala tu posluhu.

Zařídil si, že ho do továrny vždycky někdo sveze, a jí zůstane auto k dispozici. Vypraví klidně děti do školy, a než pojede k Perryovým, bude mít čas si uklidit. Zítra k nim půjde do práce poprvé. Trochu z toho byla nervózní. Už dvanáct let nebyla nikde zaměstnaná… ode dne, co se narodil malý Jim. Ale uklízet, aby se v domě všechno lesklo, to opravdu umí.

Vyšla z teplého kina do štiplavě chladného, syrového březnového večera. Rozklepala se, zahnula doprava a rázně vykročila. Drobné kapky zmrzlého deště se sněhem ji řezaly do obličeje, a tak se choulila do odřeného kožešinového límce starého kabátu.

Auto zaparkovala vzadu za kinem. Pán bůh zaplať, že ho dali opravit. Bylo osm let staré, ale karosérie pořád ještě vypadala dobře, a jak říkal Jim, lepší dát čtyři sta dolarů, aby auto pořádně fungovalo, než riskovat koupí jiného ojetého vozu.

Marian šla tak rychle, že předběhla většinu vycházejících. Netrpělivě spěchala k parkovišti. Měla hlad a Jim slíbil, že připraví večeři.

Udělalo jí však dobře, že si vyšla. Jim vycítil její sklíčenost a navrhl jí: „Tři dolary nás ani nespasí, ani nezabijou a o děti se postarám. Pobav se trochu, holčičko, a zapomeň na účty.“

Jeho slova jí ještě zněla v uších. Zvolnila krok a svraštila čelo. Byla si jistá, že auto zaparkovala přece tady vpravo. Pamatovala si, že odtud dohlédla na inzerát v okně banky, který hlásal „Na vaši žádost o půjčku rádi řekneme ano“. To zrovna, říkala si. Ano, když to nepotřebujete, ne, když se plazíte po jazyku.

O deset minut později Marian telefonovala Jimovi z policejní stanice. Polykala vzteklé, zoufalé slzy, které se jí hromadily v hrdle, a vzlykala: „Jime… Jime… já jsem v pořádku, ale Jime, někdo… nějakej gauner nám ukradl auto.“

12

JEL V HOUSTNOUCÍM SNĚHU a v duchu si probíral svůj časový plán. Asi tak v tuto dobu se začne pohřešovat auto. Ta ženská bude nejspíš chvíli pobíhat kolem, aby se ujistila, že si nespletla místo. Pak se začne shánět po policii, anebo zatelefonuje domů. Než vydá dispečer hlídkovým vozům rádiem zprávu, on bude z dosahu dotěrných connecticutských policajtů.

Ne že by tuhle kraksnu někdo zrovna moc hledal. Až se vyhlásí pátrání po odcizeném voze, které má cenu pár stovek dolarů, policajti akorát tak povytáhnou obočí.

Podařilo se, Sharon Martinovou má ve své moci! Vzrušením se mu leskla kůže. Vzpomněl si, jak ho polilo horko, když ji svazoval. Postavu má útlou, ale stehna a boky pěkně zaoblené a měkké. Cítil to i přes silnou vlněnou sukni. Když ji odnášel k vozu, chovala se nepřátelsky a vyděšeně, ale hlavu si o něho opřela určitě záměrně.

Volil silniční tahy Connecticut Turnpike až k Hutchinson River Parkway, pak jel dál jižním směrem ke Cross County a k Henry Hudson Parkway. Na silně frekventovaných dálnicích se cítil bezpečně. Jenže když se blížil po West Side Highway k dolnímu Manhattanu, měl zpoždění. Co když už tenhle vůz hledají!

Ostatní řidiči se přímo plazili. Blázni! Bojí se kluzkých vozovek, bojí se riskovat. Zdržují ho, celé to komplikují. Lícní svaly mu nervózně škubaly, krev se hrnula do obličeje, přitiskl ke tváři prst. Předpokládal, že nádražní halou bude procházet nejpozději v sedm, než opadne dopravní špička, kdy se lidé vracejí ze zaměstnání. Tak budou méně nápadní.

Když zahýbal z dálnice West Side Highway na Čtyřicátou šestou ulici, bylo deset minut po sedmé. Jel asi půl bloku, potom rychle odbočil na příjezdovou cestu, která se stáčela dozadu za nějaké skladiště. Žádní hlídači tam nebyli… a on potřebuje jen minutku.

Zastavil a vypnul světla. Když otevřel dveře, jemný prachový sníh ho štípal do očí a do tváří. Je zima. Opravdu příšerná zima.

S maximálním soustředěním pátravě očima přejížděl po setmělém parkovacím prostoru. Uspokojen pak sáhl dozadu do auta a zvedl plášť, který přes Sharon hodil. Cítil, jak ho sežehává očima. Tiše se zasmál, vytáhl maličký fotoaparát a udělal si její snímek. Zamrkala, jak se náhle zablesklo. Potom z náprsní kapsy vytáhl tužkovou baterku. Počkal, až měl ruku hluboko ve voze, a teprve pak rozsvítil.

Záměrně svítil úzkým paprskem světla Sharon do očí, až oči pevně stiskla a snažila se otočit hlavu.

Dělalo mu dobře takhle ji týrat. Krátce, nehlučně se zasmál, popadl ji za ramena a přinutil, aby si lehla na břicho. Rychlým švihnutím nože jí přeřízl provazy na kotnících a zápěstích. Slabý povzdech, zdušený roubíkem, tělo se za chvělo…

„Docela příjemný, co, Sharon?“ zašeptal. „Teď tě zbavím toho roubíku. Jestli se jen jednou ozveš, tak je s klukem amen. Jasný?“

Nečekal, až přikývne, a přeřízl jí na temeni obvaz. Sharon vyplivla z úst chuchvalec gázy. Zoufale se snažila, aby nezasténala. „Neil… prosím vás…“ Její vyčerpaný šepot byl sotva slyšet. „Udusí se…“

„To záleží na tobě.“ Vytáhl ji a postavil vedle auta. Sharon si mlhavě uvědomila na obličeji sníh. Točila se jí hlava. Svaly paží i nohou jí svírala šílená křeč. Zakymácela se a on ji drsně zachytil.

„Tohle si vem na sebe.“ Hlas mu najednou zněl nějak jinak… naléhavě.

Natáhla ruku a ucítila nepříjemnou hrubou látku pláště, který přes ni hodil. Zvedla paži. Muž jí do něho vrazil i druhou ruku a kabát na ni navlékl.

„Uvaž si na hlavu šátek.“

Cítila, jak je špinavý. Snažila se ho přeložit. Byl moc velký, vlněný. Nakonec to nějak zvládla a uvázala si ho pod bradu.

„Vlez zase do auta. Čím víc si pospíšíš, tím dřív bude kluk bez roubíku.“ Hrubě ji strčil na přední sedadlo. Khaki pytel ležel na podlaze. Zakopla, jak se snažila, aby na něj nešlápla. Sehnula se, přejela rukou po pytli a nahmatala Neilovu hlavu. Uvědomila si, že stahovací tkanice není zavázaná. Aspoň tam má vzduch – „Neile, jsem tady, Neile. Všechno dobře dopadne, Neile…“

Nezdálo se jí to? Pohnul se? Pane bože, ať se neudusí.

Neznámý oběhl vůz, už seděl za volantem a otáčel klíčkem zapalování. Auto se pohnulo kupředu.

Jsme dole ve městě! To vědomí jí pomohlo soustředit se. Musí být klidná. Musí udělat cokoliv, co jí ten chlap přikáže. Auto se blížilo k Broadwayi. Zahlédla velké reklamní hodiny na Times Square. Ukazovaly dvacet minut po devatenácté hodině.

Včera večer touhle dobou se právě vrátila domů z Washingtonu. Osprchovala se a dala dělat kotlety, a zatímco se grilovaly, upíjela chablis. Byla unavená, nervózní a snažila se uvolnit, než začala psát sloupek.

A také myslela na Steva. Postrádala ho a ty tři týdny, co ho neviděla, po něm toužila.

Pak jí zatelefonoval. Zvuk jeho hlasu v ní vyvolal zvláštní směs radosti a úzkosti. Hovořil krátce, téměř neosobně. „Ahoj, chtěl jsem se jen ujistit, že ses v pořádku vrátila. Co vím, ve Washingtonu je hnusné počasí a míří to naším směrem. Uvidíme se ve studiu.“ Potom se odmlčel a dodal: „Chybělas mi. Nezapomeň, že jsi zítra večer u nás.“

Zavěsila, hovor s ním jen umocnil touhu, ale přesto se cítila nějak zklamaná a nespokojená. Co vlastně chce? A co si teď Steve pomyslí, až dorazí domů a nenajde je tam? Ach, Steve!

Zastavili na červenou u Šesté Avenue. Vedle dojel hlídkový vůz. Sharon pozorovala, jak si mladý řidič postrčil z čela policejní čepici se štítkem. Podíval se z okna a jejich oči se setkaly. Sharon si uvědomila, že se auto rozjíždí. Upírala oči na policistu, nutila ho, aby se na ni dál díval a vytušil, že něco není v pořádku.

Ze strany pocítila prudké dloubnutí a sklopila oči. Neznámý měl v ruce nůž. „Jestli nás začnou sledovat, schytáš to první. A na kluka budu mít pořád ještě spoustu času.“

Mluvil ledově věcným tónem. Hlídkový vůz byl přímo za nimi. Maják na jeho střeše se rozblikal. Siréna začala houkat.

„Ne! Prosím…“ Policejní auto před ně prudce vyrazilo a zmizelo o ulici dál.

Oni zahnuli na jih na Pátou Avenue. Chodci skoro žádní. Počasí bylo příliš větrné a ledové, aby někdo chodil po New Yorku pěšky.

Vůz rychle zabočil doleva na Čtyřicátou čtvrtou ulici. Kam je to veze? Čtyřicátá čtvrtá je slepá. Na konci ji uzavírá nádraží, Grand Central Station. Copak to neví?

Neznámý jel přes dva bloky k Vanderbilt Avenue a zahnul doprava. Zaparkoval blízko vchodu do hotelu Biltmore, přímo proti nádražní hale.

„Vystupujeme,“ prohlásil tlumeným hlasem. „Půjdeme na nádraží. Budeš se držet těsně vedle mě. O nic se nepokoušej.

Ponesu ten pytel, a jestli si nás někdo všimne, tak má kluk kudlu v těle.“ Podíval se na Sharon. Oči se mu opět leskly, v tváři mu škubalo. „Jasný?“ Přikývla. Slyší ho Neil?

„Moment.“ Upřeně se na ni zadíval. Natáhl se kolem ní a z přihrádky na přístrojové desce vytáhl tmavé brýle. „Nasaď si je.“

Strčil do dveří, rozhlédl se a rychle vystoupil. Ulice byla opuštěná. Jenom několik seřazených taxíků stálo na vyhrazeném místě u nádražní haly. Nebyl tu nikdo, kdo by je viděl nebo měl o ně zájem…

Vede nás do vlaku, říkala si Sharon. Než nás vůbec někdo začne shánět, budeme na míle daleko!

Uvědomila si, že ji něco píchá do levé ruky. Prstýnek! Starožitný prstýnek s měsíčním kamenem, který jí dal Steve k Vánocům… otočil se jí, když měla svázané ruce. Vystouplé zlaté osazení ji řezalo do prstu. Stačila prsten částečně zatlačit mezi polštáře sedadla, když se dveře auta otevřely.

Nejistě vystoupila na kluzký chodník. Muž ji popadl za zápěstí a pečlivě zkontroloval vnitřek vozu. Rychle se shýbl a zvedl roubík, který měla předtím v ústech, a kusy provazu, jimiž byla svázaná. Sharon sotva dýchala. Prstenu si však nevšiml.

Sehnul se a zvedl pytel, pevně zatáhl tkanici a svázal konce. Neil se v takhle zavřeném pytli může udusit.

„Koukej.“ Zírala na holé ostří v jeho ruce, volný rukáv svrchníku ho téměř skryl. „Míří klukovi přímo do srdce. Jen si něco zkus a schytá to.“

„Jdeme!“ Druhou rukou jí přidržoval za loket. Nutil ji, aby s ním při přecházení ulice držela krok. Pár spěchající ze zimy do nádražní haly nebudí naprosto žádnou pozornost, v laciném oblečení a s pytlem místo kufru jsou anonymní.

Jasně osvětlené nádraží nutilo Sharon i za temnými brýlemi přimhouřit oči. Ocitli se v hale, odkud byl výhled do celého areálu. Pár kroků od nich vlevo stál stánek s novinami. Prodavač se na ně lhostejně díval. Pustili se po schodech dolů. Sharon padla do oka velká reklama Kodaku. Stálo na ní: „Zmocněte se krásy, kdekoli ji objevíte…“

Div jí ze rtů neunikl hysterický smích. Zmocněte se? Zmocněte se? Hodiny. Slavné velké hodiny nad centrální informační kanceláří uprostřed haly. Teď je na ně hůř vidět, když postavili bankovní přepážku. Sharon někde četla, že když kolem základny hodin bliká šest červených světel, znamená to pohotovostní signál pro nádražní soukromou policii. Co by tomu říkali, kdyby věděli, jaké věci se tu právě dějí?

Je za minutu půl osmé. Steve. Steve se snaží chytit vlak v půl osmé. Právě teď tady je… tady na nádraží, ve vlaku, který ho za minutu unese pryč. Steve, chtělo se jí křičet… Steve…

Ocelové prsty jí svíraly paži. „Tudy dolů.“ Tlačí ji po schodech k dolní hale. Dopravní špička končí. V hlavní hale už není mnoho lidí… ještě míň jich jde dolů po schodech. Neměla by upadnout… přivolat pozornost? Ne… nemůže riskovat, když ten netvor nese pod paží Neila a má připravený nůž, aby ho do něj vrazil…

Ocitli se v dolní hale. Na druhé straně vpravo viděla vchod do Ostřicové jídelny, kde se minulý měsíc se Stevem sešli na rychlý oběd. Seděli u pultu, před sebou kouřící misky dušených ústřic. Najdi nás, Steve, pomoz nám…

Postrčil ji doleva. „Tadyhle sejdeme… ne tak rychle…“ Kolej sto dvanáct. Na ukazateli stálo: „Mount Vernon – osm hodin deset minut.“ Vlak musel právě odjet.

Vlevo od rampy vedoucí dolů ke kolejišti zahlédla Sharon ošumělou starou ženu s nákupní taškou. Choulila se v otrhané vlněné sukni a v pánském saku. Silné bavlněné punčochy se jí na nohou krčily. Žena si ji upřeně prohlíží. Uvědomuje si, že něco není v pořádku?

„Pohyb, pohyb…“

Sestupovali po rampě na nástupiště sto dvanáct. Jejich kroky se pleskavě rozléhaly na kovových schodech. Monotónní hukot hlasů ustupoval, teplo nádražní haly vystřídal studeně vlhký průvan.

Nástupiště bylo prázdné.

„Tudy.“ Nutil ji k rychlejší chůzi po nástupišti kolem končících kolejí, dolů po další rampě. Někde blízko kapala voda. Kam jdou? S tmavými brýlemi špatně viděla. Rytmický pulzující zvuk… pumpa… automatická pumpa… scházejí někam dolů do hlubin nádraží… hluboko do podzemí. Co na ně chystá? Slyšela temné dunění vlaků… blízko musí být tunel…

Betonová rampa se stále svažovala dolů. Chodba se rozšířila. Dostali se na plochu velkou jako polovina fotbalového hřiště, na plochu se silnými rourami, větracími šachtami a rachotícími motory. Asi šest metrů od nich vedly úzké schody.

„Tamhle… a tempo!“ Těžce chraplavě oddechoval. Slyšela ho, jak za ní supí. Stoupala nahoru a bezděky počítala schody… deset… jedenáct… dvanáct. Došla na úzké odpočívadlo proti silným kovovým dveřím.

„Uhni.“ Vrazil do ní a ona ucouvla. Složil pytel na zem a rychle se po ní podíval. I v přítmí zahlédla, jak se mu na čele třpytí lesklé krůpěje potu. Vytáhl klíč a zastrčil ho do zámku. Skřípavý zvuk a klika povolila. Opřel se do dveří a strčil ji před sebou dovnitř. Slyšela, jak přidušeně hekl, když pytel opět zvedl. Dveře se zavřely. Ve studené vlhké tmě zaslechla cvaknutí vypínače.

Po půl vteřině se rozblikaly zářivky.

Sharon se rozhlédla po špinavé vlhké místnosti, po rezavých dřezech a prkny pobité šachtě, všimla si proleželého lehátka, převrácené bedny a na podlaze starého černého kufru.

„Kde jsme? Co s námi chcete?“ Skoro šeptala, ale její hlas se v místnosti připomínající vězeňskou celu rozléhal.

Únosce neodpověděl. Postrčil ji dopředu a přešel rychle k lehátku. Položil na ně pytel a protáhl si paže. Sharon se sesula na kolena a nervózně zápasila se šňůrou pytle.

Konečně ji rozvázala, pytel otevřela a vydolovala schoulené tělo. Horečně cloumala uzly roubíku, nakonec mu ho smekla přes bradu.

Neil se zajíkal a lapal po dechu, chraplavě a vzlykavě oddychoval. Uvědomila si, jak sípe, jak se hrudník křečovitě namáhá. Pozvedla Neilovi hlavu a začala rozvazovat obvaz na očích.

„Na to nesahej!“ zazněl příkaz.

„Ale on je nemocný. Prosím vás, má astma. Pomozte mu.“

Zvedla oči a kousla se do rtu, aby nevykřikla.

Nad vojenským lehátkem byly na stěně připevněné tři obrovské fotografie.

Běžící mladá žena s rozpřaženýma rukama se ohlíží přes rameno, obličej poznamenaný hrůzou, ústa ve výkřiku otevřená a zkřivená.

Plavovlasá žena leží vedle nějakého auta, nohy krčí k tělu. Tmavovlasá dívenka, tisknoucí si ruku k hrdlu, v jejíchž vytřeštěných očích se usazuje výraz udivené lhostejnosti.

13

KDYSI DÁVNO BÝVALA LALLY UČITELKOU V Nebrasce. Když odešla do důchodu, vyrazila si podívat se do New Yorku. Nikdy už se domů nevrátila.

Rozhodujícím okamžikem se stal večer, kdy přijela na Grand Central Station. Celá zmatená a plná posvátné úcty nesla svoje jediné zavazadlo přes obrovskou halu, potom vzhlédla a zůstala stát. Jako jedna z mála osob si hned uvědomila, že obloha na velkém klenutém stropě je namalovaná obráceně. Východní hvězdy byly na západě.

Hlasitě se tomu zasmála. V otevřených ústech se objevily dva velké přední zuby. Lidé se po ní ohlédli, ale spěchali dál. Jejich reakce ji pobavila. Kdyby u nich doma někdo viděl, jak Lally hledí vzhůru a sama pro sebe se směje, mluvilo by o tom nazítří celé město.

Uložila si kufr do skřínky na zavazadla, v hlavní hale se na toaletě umyla, uhladila si neforemnou hnědou vlněnou sukni a zapnula silnou vlněnou vestu. Nakonec si učesala krátké šedé vlasy a navlhčené je přihladila kolem širokého obličeje s výrazně ustupující bradou.

Následujících šest hodin putovala po obrovském nádraží a dětsky se radovala z chvátajících, pobíhajících davů. Najedla se ve stoje v malém levném stánku, pokochala se výklady v pasážích vedoucích k hotelům a nakonec se vrátila a usadila se v hlavní čekárně.

Okouzleně pozorovala mladou maminku, jak kojí vřeštící dítě, civěla na vášnivě se objímající mladý pár, sledovala, jak se vyvíjí partička čtyř mužů hrajících karty.

Pod znameními zvěrokruhu na stropě davy řídly, mohutněly a znovu řídly. Byla téměř půlnoc, když si všimla, že jedna skupinka tam je už dlouho, že se tam šest mužů a jedna žena, drobná jako ptáček, drží v chumlu a v pohodě se baví jako staří přátelé.

Žena si zřejmě všimla, že je Lally pozoruje, a přišla k ní. „Vy jste tady nová?“ Hlas měla chraplavý, ale milý. Lally ji zahlédla už dříve, viděla, jak vytahuje vyhozené noviny z koše na odpadky.

„Ano.“

„Máte kam jít?“ Lally měla zamluvené ubytování v Ywce, ale nějaký instinkt ji vedl, aby zalhala. „Ne.“

„Právě jste přijela?“

„Ano.“

„Máte peníze?“

„Moc ne.“ Další lež.

„Nedělejte si starosti. My vám ukážem, jak na to. My tu jsme stálí hosti.“ Ramenem trhla směrem ke skupině.

„To bydlíte někde blízko?“ zeptala se Lally.

Žena se široce usmála, až byly vidět její zkažené zuby. „Ne, my bydlíme přímo tady. Já jsem Rosie Bidwellová.“

Celých neradostných šedesát let Lally neměla blízkou přítelkyni. Rosie Bidwellová to změnila. Nádražní „stálí hosti“ brzy Lally přijali mezi sebe. Zbavila se kufru a stejně jako oni přechovávala všechno, co měla, v nákupních taškách. Naučila se běžné rutině: lelkovat nad laciným jídlem v automatu, občas se osprchovat ve veřejných lázních v Greenwich Village, přespávat v noclehárnách a hotýlcích, kde byla jedna noc za dolar, anebo ve středisku Armády spásy.

Anebo… v její soukromé místnosti na nádraží.

To bylo tajemství, které před Rosií skrývala. Jako neúnavný badatel se seznámila s každičkým kouskem svého rajonu. Vyšla po schodech za oranžovými dveřmi na nástupištích a bloumala ponurou jeskynní oblastí mezi podlahou horního patra a stropem dolního patra. Objevila skryté schodiště, které spojovalo obě dámské toalety, a když dolní byly pro opravu uzavřené, často tam po schodech vklouzla a strávila uvnitř noc, aniž o tom kdo věděl.

Dokonce zašla po kolejích do tunelu proraženého pod Park Avenue. Když projížděl tunelem vlak, tiskla se k betonové zdi a s hladovými kočkami, které se tam potulovaly, se dělila o zbytky jídla.

Zvlášť ji však přitahovala oblast v hlubinách nádraží, kterou dozorci nazývali Sing Singem. Tam mezi pumpami a ventilátory, mezi vzduchovými šachtami a generátory, pulzujícími, vrzajícími a chrčícími, se jí zdálo, jako by patřila přímo k tepajícímu srdci svého nádraží. Neoznačené dveře nahoře nad úzkými schody v Sing Singu vzbudily její zvědavost. Opatrně se o nich zmínila před jedním dozorcem, v němž našla dobrého přítele. Růsty jí řekl, že to je jenom taková ubohá špeluňka, kde se kdysi mylo nádobí pro Ústřicovou jídelnu, a že tam v těch končinách nemá co dělat. Otravovala ho však tak dlouho, až ji pozval dovnitř.

Líbilo se jí tam. Plesnivé opadávající stěny a stropy jí ani v nejmenším nevadily. Místnost byla velká. Světla i výlevky fungovaly. Byl tam dokonce maličký kamrlík se záchodem. Okamžitě si uvědomila, že tohle místo jí dá to jediné, co jí ještě chybí: čas od času naprosté soukromí.

„Pokoj s koupelnou,“ zasnila se. „Nechte mě tu občas spát, Růsty.“

Vyděsil se. „Ani nápad! To bych přišel o práci.“ Ale někdy ho zlomila a on jí dovolil strávit tam noc. Potom se jí jednoho dne podařilo vypůjčit si od něho na pár hodin klíč a podle něho si potají nechala udělat jiný. Když Růsty odešel do důchodu, místnost si přivlastnila.

Kousek po kousku si tam Lally nanosila různé krámy, zchátralé plátěné lehátko, boulovitou matraci, bednu od pomerančů.

Začínala se tam zdržovat pravidelně. Nejvíc ze všeho se jí líbilo spát pěkně v lůně temnoty, schovaná v hlubinách nádraží, naslouchat slabému rachocení a dunění vlaků, jichž s postupem noci ubývalo a přibývalo znovu v ranních hodinách.

Když tak ležela, vzpomínala někdy na to, jak ve třídě při hodině vykládala o Fantomu opery. „A pod krásnou pozlacenou budovou opery se skrýval jiný svět. Svět temný a záhadný, svět uliček, stok a vlhkých koutů, kde se člověk dokázal přede všemi skrýt.“

Jediným mrakem na spokojené existenci byl příšerný, hlodavý strach, že jednoho dne se nádraží zboří. Když výbor pro záchranu Grand Central Station zorganizoval manifestaci, zúčastnila se, i když nenápadně v koutku, a hlasitě tleskala, když všechny slavné osobnosti jako Jackie Onassisová říkaly, že nádraží Grand Central je součástí newyorské tradice a musí zůstat zachováno.

V zimě místnost nikdy neužívala, protože byla příliš studená a vlhká. Od května do září tam pobývala tak dvakrát týdně, dost nepravidelně, aby ji nenachytali policajti, a taky aby Rosie nezačala být zvědavá.

Uběhlo šest let, nejlepších šest let Lallyina života. Poznala všechny dozorce, kolportéry novin, prodavače u stánků. Rozpoznávala tváře pravidelně dojíždějících cestujících, věděla, kterým vlakem kdo jezdí a v kolik hodin. Naučila se i rozlišovat tváře opilců, kteří obvykle na cestě domů chytali pozdní vlaky a vrávoravě spěchali na nástupiště.

To pondělí večer se Lally měla setkat s Rosií v hlavní čekárně. Celou zimu ji soužila těžká artróza a bránila jí zajít do místnosti. Teď však uplynulo šest měsíců a najednou měla pocit, že už déle nemůže čekat a musí se tam vypravit. Jenom sejdu dolů a podívám se, jak to tam vypadá, uvažovala. Pokud nebude moc chladno, třeba se tam dnes dokonce vyspí. Ale nejspíš ne.

Těžce sestupovala po schodech do dolního patra nádraží. Mnoho lidí tam nebylo. Pečlivě se kolem sebe rozhlížela, hledala, zda tam nejsou policisté. Nemohla riskovat, že ji nachytají, jak jde do místnosti. Nikdy by jí tam nedovolili zůstat, přestože to jsou vesměs milí hoši.

Všimla si rodiny s třemi dětmi. Všechny opravdu roztomilé. Měla děti ráda, bývala dobrou učitelkou. Když si třída přestala dělat legraci z její prostoduchosti, obvykle s žáky dobře vycházela. Ne že by nějak zvlášť toužila, aby se ty dny vrátily. Ani za nic.

Chystala se zvolna sejít po rampě k trati sto dvanáct, když její pozornost upoutala odtržená temně rudá podšívka čouhající ze starého šedého kabátu.

Lally ten plášť poznala. Před týdnem si ho zkoušela v obchodě s použitým zbožím na Druhé Avenue. Dva takové určitě neexistují, s takovou podšívkou ne. Tím zvědavěji se zadívala na tvář ženy, která měla ten kabát na sobě. Překvapilo ji, jak je i v tom šátku a tmavých brýlích mladá a hezká.

Ten chlap, co s ní jde… Je to někdo, koho Lally poslední dobou na nádraží vídala. Ještě si povšimla drahých kožených holínek, které měla dívka na sobě; takové nosívají cestující na connecticutské trati.

Divná kombinace, říkala si. Kabát z vetešnictví a tyhle holínky. Se zájmem sledovala, jak ti dva procházejí nádražní halou. Pytel, který muž nesl, byl zřejmě pořádně těžký. Zamračila se, když viděla, jak jdou dolů k trati sto dvanáct. V nejbližších čtyřiceti minutách žádný vlak nepojede. Blázni. Proč čekat na nástupišti? Tam je zima a vlhko.

Co se dá dělat. Tím je to vyřízené. Nemůže jít do své místnosti, když jsou ti dva na nástupišti. Viděli by ji. Musí počkat do zítřka.

Lally potlačila zklamání a vydala se k hlavní čekárně vyhledat Rosii.

14

„MLUV, RONE, MLUV, SAKRA!“ tmavovlasý advokát stiskl nahrávací knoflík. Kazetový magnetofon stál na pryčně mezi dvěma mladými muži, kteří tam seděli.

„Ne!“ Ron Thompson se zvedl, nervózně přešel úzkou celu a zadíval se zamřížovaným oknem ven. Rychle se odvrátil. „I sníh je tu špinavý,“ řekl. „Špinavý, šedý a studený. Chcete snad tohle nahrát?“

„Ne, to ne.“ Bob Kurner vstal a popadl mladíka za ramena. „Rone, prosím tě…“

„K čemu by to bylo? K čemu?“ Ret devatenáctiletého mladíka se třásl. Jeho výraz se změnil, vypadal mladě a bezbranně. Rychle se kousl do rtu a rukou si přejel přes oči. „Bobe, dělal jste, co jste mohl… já vím. Teď už ale nikdo nic nesvede.“

„Jedině dodat guvernérce důvod, proč by měla z titulu své funkce poskytnout milost… či alespoň odklad… alespoň odklad, Rone.“

„Ale vy jste to zkoušel… a ta spisovatelka Sharon Martinová… když to ta nedokázala se všemi těmi významnými podpisy, co sehnala…“

„Čert aby vzal pitomou Sharon Martinovou.“ Bob Kurner zaťal ruce v pěst. „Čert aby vzal všechny ty rádoby dobráky, co si neviděj na špičku nosu. Ta ti to jen zavařila, Rone. My jsme připravili petici, skutečnou petici, od lidí, kteří tě znají, kteří vědí, že bys nikomu nedokázal ublížit, a ona začne po celé zemi vykřikovat, že samozřejmě vinný jsi, ale neměl bys umřít. Ona má na svědomí, že pro guvernérku bylo nemožné – naprosto nemožné ti trest změnit.“

„Tak proč s tím ztrácíte čas? Když není žádná naděje, nechci už o tom mluvit!“

„Musíš!“ Bobu Kurnerovi zjihl hlas, když se zahleděl mladíkovi do očí. Byly přesvědčivé, přímé a poctivé. Bob si vzpomněl na svých devatenáct. Před deseti lety začínal studovat na Villanovské univerzitě. Ron se přece také chystal jít dál na školu… místo toho zemře na elektrickém křesle. Ani během dvou let ve vězení jeho svalnaté tělo neochablo. Ron v cele pravidelně cvičil, byl to takový ukázněný chlapec. Zhubl však o deset kilo a v obličeji je bílý jako křída.

„Podívej,“ vzpamatoval se Bob, „někde musí být něco, co jsme opomněli.“

„Nic jste neopomněl.“

„Rone, hájil jsem tě, a ačkoliv jsi Ninu Petersonovou nezabil, uznali tě vinným. Stačilo by přijít na jediný důkaz, který bychom předložili guvernérce… jeden pádný důvod, aby ti dala odklad. Máme dvaačtyřicet hodin… jenom dvaačtyřicet hodin.“

„Právě jste řekl, že mi trest nezmění.“

Bob Kurner se sehnul a vypnul magnetofon. „Asi bych ti tohle, Rone, neměl říkat. Ví bůh, že střílím moc z dálky. Ale poslouchej. Když tě uznali vinným z vraždy Niny Petersonové, spousta lidí měla pocit, že jsi spáchal i ty dvě neobjasněné vraždy. To víš.“

„Vyptávali se mě na ně víc než dost…“

„S tím děvčetem Carfolliových jsi chodil do školy. Paní Weissové jsi prohazoval sníh. Mělo logiku se ptát. To je normální postup. A když tě zatkli, žádné další vraždy se nestaly. Až teď. Ve Fairfieldském okrese došlo minulý měsíc k dalším dvěma vraždám mladých žen. Kdybychom mohli něco předložit, nějakou pochybnost, vyrukovat s něčím, co by naznačilo souvislost mezi smrtí Niny Petersonové a těch ostatních žen.“

Objal ho. „Já vím, Rone, je to hrůza. Můžu se jen dohadovat, co prožíváš. Ale říkals, jak často si v duchu ten den znovu rekonstruuješ. Možná tam něco je… něco, co se nezdálo důležité, nějaký detail. Jenom kdybys mluvil.“

Ron se odtáhl, přešel ke kavalci a posadil se. Stiskl znovu nahrávací knoflík magnetofonu a pootočil hlavu, aby jeho hlas byl zaznamenán jasně. Soustředěně svraštil čelo a s občasným zaváháním, jak si vše znovu a znovu vybavoval, se pustil do líčení.

„Toho dne jsem odpoledne po škole pracoval v obchodě u Timberlyových. Paní Petersonová tam nakupovala. Pan Timberly mi právě řekl, že mě propustí kvůli tomu, že někdy potřebuju volno na basketbalový trénink. Slyšela ho. Když jsem jí pomáhal s nákupem do auta, poznamenala…“

15

VLAK DORAZIL NA NÁDRAŽÍ V Carley v devět hodin. Tou dobou Stevova netrpělivost přerostla v hlubokou, hlodavou starost. Měl zatelefonovat doktorovi. Jestli Neilovi bylo zle, Sharon ho nejspíš odvezla na injekci. Proto asi nikdo nebral telefon.

Určitě přijela. Tím si byl jistý. Kdyby si to rozmyslela, nepochyboval, že by mu zavolala.

Možná se jen něco zadrhlo v telefonech. A kdyby zmeškal tenhle vlak, kdy by jel další. Průvodčí říkal cosi o namrzání kolejnic.

Něco není v pořádku. Cítil to. Věděl to.

Nejspíš je najednou tak nervózní a vystrašený kvůli té nadcházející popravě. A noviny dneska celou zoufalou záležitost znovu přetřásaly. Na první stránce Ninina fotografie. Titulek „Smrt pro chlapce za brutální vraždu mladé connecticutské matky“.

A hned vedle Nininy podobizny fotografie Thompsona. Hezký mladík. Těžko uvěřit, že právě on byl schopen chladnokrevné vraždy.

Ninina fotografie. Steve si uvědomil, že celou dlouhou jízdu vlakem se na ni pořád dívá. Po vraždě se všichni reportéři dožadovali fotografie, a teď měl vztek, že jim poskytl právě tuhle. Byl to jeho oblíbený snímek. Vyfotografoval ji, když jí vítr čechral kolem obličeje tmavé kadeře, a drobný nosík trochu krčila, jako vždycky, když se smála. Šátek měla volně uvázaný kolem krku. Teprve později si uvědomil, že právě tím ji Thompson uškrtil. Kriste Ježíši!

Když vlak s čtyřicetiminutovým zpožděním konečně dojel do Carley, Steve první vyrazil z vagonu. Spěchal po kluzkých schodech nástupiště, hnal se na parkoviště k autu a pokoušel se smést sníh z předního skla. Tenký ledový škraloup odolával, ať se snažil sebevíc. Naštěstí otevřel kufr. Hledal odmrazovač a škrabku.

Ninu viděl naposledy živou, když ho tenkrát odvezla k vlaku. Všiml si, že na pravém předním kole má dost ojetou rezervní pneumatiku. Přiznala, že předešlý večer píchla a jede bez rezervy.

Namíchlo ho to a vyjel na ni: „S takovou mizernou pneumatikou přece nemůžeš jezdit. Sakra, holka, tahle nedbalost tě zabije!“

Zabije!

Slíbila, že druhou pneumatiku hned vyzvedne. Na nádraží vystupoval z auta, aniž ji na rozloučenou políbil. Ona se k němu naklonila, letmo ho políbila na tvář a se svým charakteristickým perlivým smíchem řekla: „Měj se dobře, Brumlo. Miluju tě.“

Neodpověděl, ani se neohlédl, letěl k vlaku. Chtěl jí zavolat z redakce, ale pak si řekl, že vydrží být rozčílený. Dělal si o ni starost. V některých věcech dovedla být lehkomyslná. Když se někdy vrátil z práce pozdě, ona i Neil spali a dveře ani nebyly zamčené.

A tak jí nezavolal, neudobřil se. Když pak večer o půl šesté vystoupil z vlaku, čekal na něho na nádraží Roger Perry, aby mu řekl, že je Nina mrtvá.

Následovaly téměř dva neradostné bolestné roky, až do toho rána před šesti měsíci, kdy mu představili dalšího hosta televizních Událostí dne, Sharon Martinovou.

Přední sklo měl konečně docela čisté. Nasedl, otočil klíčem zapalování, téměř ani nedal motoru čas, aby se zahřál, a sešlápl plynový pedál. Přál si být doma a vědět, že je Neil v pořádku. Přál si, aby se Neil znovu cítil šťastný. Přál si obejmout Sharon a držet ji v náručí. Dnes ji chce mít nablízku. Musí se nějak dohodnout. Nic nesmí jejich vztah pokazit.

Jindy pětiminutová jízda mu trvala patnáct minut. Vozovky byly jako namydlené. U jedné stopky sešlápl brzdu a vůz sklouzl doprostřed křižovatky. Naštěstí tam nikdo nejel.

Konečně zahnul do Driftwood Lane. Připadala mu nezvykle tmavá, protože v jeho domě se nesvítilo. Aniž pomyslel na kluzkou vozovku, sešlápl plyn. Auto vystřelilo vpřed a hnalo se ulicí. Zatočil na příjezdovou cestu a zastavil těsně za Sharoniným vozem. Vyběhl po schodech, vrazil klíč do zámku a domovní dveře se prudce rozlétly. „Sharon… Neile!“ volal. „Sharon… Neile…“

Mrazivé ticho kontrastovalo s teplem haly. Ruce mu zvlhly potem. „Sharon… Neile!“ zavolal znovu.

Nahlédl do obývacího pokoje. Po podlaze se válely papíry. Neil si zřejmě vystřihoval, ležely tam i nůžky a výstřižky. Nedotčený hrneček kakaa a sklenka sherry na stolku u krbu. Steve sáhl na hrneček. Kakao bylo studené. Vběhl do kuchyně, všiml si hrnku ve dřezu, potom se přes halu hnal do pokojíku. Dusil ho svíravý pocit nebezpečí. Pokojík byl také prázdný. V krbu dohasínal oheň.

Aniž si uvědomoval, co hledá, běžel zpátky do haly. Všiml si Sharoniny cestovní brašny a kabelky. Otevřel dveře šatníku pro hosty. Její pláštěnka tam visela! Co se stalo, že vyběhla ven jen tak? Neil! Neil měl určitě jeden z těch prudkých, nečekaných záchvatů, kdy se div neudusí.

Steve se rozběhl k telefonu v kuchyni. Pohotovostní čísla – nemocnice, policie, hasiči. Číslo doktora – všechna tam měli vypsaná. Nejprve zavolal do ordinace lékaři. Sestra se ho snažila uklidnit. „Ne, pane Petersone, nikdo nám dnes kvůli Neilovi nevolal. Mohu vám nějak…“

Bez dalšího vysvětlování zavěsil.

Zavolal do nemocnice. „Nic v záznamech nemáme…“

Kde jsou? Co se jim stalo? Těžce popadal dech. Podíval se na hodiny na stěně. Devět dvacet. Skoro dvě hodiny od chvíle, co se snažil dovolat. Nejmíň tak dlouho jsou pryč. Perryovi! Třeba šli přes ulici k Perryovým. Možná tam Sharon s Neilem běžela, když mu začalo být zle.

Steve znovu zvedl telefon. Bože, prosím tě, ať jsou v pořádku. Ať jsou u Perryových.

Pak to uviděl. Vzkaz na tabulce záznamníku. Hůlkové písmo křídou, silná, nestejná písmena.

„Jestli chcete kluka a přítelkyni živé, čekejte na instrukce.“ Následující dvě slova byla tlustě podtržená. „Policii nevolejte.“ Podepsán „Foxy“.

16

DOLE VE MĚSTĚ V manhattanské kanceláři FBI Hugh Taylor stáhl kryt svého psacího stolu a oddechl si. Už aby byl doma, říkal si v duchu. Je skoro půl desáté, takže by toho tolik nemělo jezdit. Jenže vánice nejspíš zablokovala dálnici West Side Highway a na mostě asi vládne zmatek.

Zvedl se a protáhl si záda. Ramena a krk měl strnulé a ztuhlé. Táhne mi na padesátku a připadám si na osmdesát, říkal si. Byl to zase svinskej den. Další pokus o vloupání do banky, tentokrát do Chase Bank u křižovatky Čtyřicáté osmé ulice s Madison Avenue. Jednomu úředníkovi se podařilo spustit poplašné zařízení a oni pachatele dostali, jenže nejdřív jeden strážce schytal kulku. Chudák leží v kritickém stavu a nejspíš to nepřežije.

Hugh se zachmuřil. Zločinci, kteří jsou něčeho takového schopni, by měli dostat doživotí.

Ale nepopravoval by. Sáhl po kabátu. To je jeden z důvodů, proč se dnes cítí tak bídně. Kvůli tomu klukovi Thompsonových. Pořád mu leží v hlavě ten případ Petersonové přede dvěma roky. Hugh tenkrát vedl vyšetřování. Se svými hochy se hnal Thompsonovi po stopě až do toho motelu ve Virginii, kde Thompsona chytli.

Ten kluk vytrvale popíral, že by Ninu Petersonovou zabil. I když pochopil, že jediná šance, jak si zachránit kůži, je prosit soud o milost, pořád vraždu popíral.

Hugh pokrčil rameny. Není to v jeho moci. Jistě. Pozítří bude Ronald Thompson popraven na elektrickém křesle.

Hugh prošel chodbou a stiskl přivolávač výtahu.

Cítil se k smrti unavený. Unavený až do morku kostí.

Půl minuty nato v jeho patře zastavila kabina. Dveře se otevřely. Vešel a stiskl knoflík.

Slyšel, jak někdo volá jeho jméno. Natáhl ruku a zastavil dveře, aby se nezavřely. Někdo běžel k výtahu. Hank Lamont, jeden z mladších kolegů, ho chytl za paži.

„Hughu,“ lapal po dechu. „Na drátě je Steve Peterson… víš který… manžel Niny Petersonové… jak tenkrát ten kluk Thompsonových…“

„Vím,“ zarazil ho Hugh. „Co chce?“

„Jde o jeho syna. Říká, že jeho syna a tu spisovatelku Sharon Martinovou někdo unesl.“

17

„KDO DĚLAL TYHLE FOTOGRAFIE?“ Sharon ve svém hlase slyšela strach a uvědomila si, že to je chyba. Zachytila jeho pohled a viděla, že ho její tón poplašil. Sevřel rty, tik na tváři byl rychlejší. Intuitivně dodala: „Jsou totiž takové opravdové.“

Jeho strnulost se trochu uvolnila. „Třeba jsem je našel.“

Vzpomněla si, jak ji v autě oslnil blesk aparátu.

„Anebo jste je vyfotografoval sám.“ Ozval se v tom náznak poklony.

„Třeba.“

Cítila, jak se rukou dotýká jejích vlasů a zastavuje se na její tváři. Nechovej se ustrašeně, opakovala si jako šílená. Pořád ještě podpírala Neilovi hlavu. Roztřásl se. Těžkým astmatickým hvízdavým dechem se prodíraly vzlyky.

„Neplač, Neile,“ prosila ho. „Budeš se dusit.“ Obrátila se k jejich vězniteli. „Je tak vyděšený. Rozvažte ho.“

„Budeš mě mít ráda, když to udělám?“ Jak klečela u lehátka, tiskl nohu k jejímu boku.

„Samozřejmě že vás budu mít ráda, ale moc vás prosím.“ Prsty chlapci odhrnula vlhké kučery z čela.

„Nesahej mu na ten obvaz na očích!“ Rukou jako z ocele jí sevřel prsty a odtáhl je od Neilova obličeje.

„Nebudu,“ odpověděla smířlivě.

„Tak dobře. Na chviličku. Ale jen ruce. Nejdřív si lehni.“ Ztuhla. „Proč?“

„Nemůžu vás oba nechat rozvázaný. Kluka pusť.“

Nezbývalo než poslechnout. Tentokrát jí svázal nohy od kolen ke kotníkům, potom ji vytáhl a posadil na kavalec. „Ruce ti svážu, Sharon, teprve až budu odcházet.“ To byl jakýsi ústupek. Jeho hlas vychutnával její jméno.

Až bude odcházet? To je tu nechá samotné? Skláněl se nad Neilem, přeřezával mu motouzy na zápěstích. Neil začal rukama kolem sebe mlátit. Staccatově vyrážel dech, hvízdavé sípání bylo stále pronikavější.

Sharon si ho přitáhla do klína. Šedivý kabát měla ještě pořád na sobě. Přitulila chlapce k sobě pod kabát. Třesoucí se tělíčko se vzpouzelo, snažilo se odtáhnout.

„Přestaň, Neile! Uklidni se!“ Její hlas zněl pevně. „Vzpomeň si, co ti tatínek říkal, že máš při záchvatu dělat. Nehýbej se a pomaličku dýchej.“ Zvedla hlavu. „Prosím vás, dal byste mu napít vody?“

V nestejnoměrném světle plném prachu se tmavé skvrny jeho stínu na olupující se betonové stěně jako by rozpadaly. Kývl a šel k rezavému dřezu. Kapající kohoutek prskal a nepravidelně bublal. Zatímco byl k Sharon otočený zády, zvedla oči k fotografiím. Dvě z těch žen byly mrtvé, anebo umíraly, ta další se snažila od něčeho nebo od někoho uprchnout. Má je na svědomí on? Co je to za šílence? Proč je unesl? Jít s nimi přes nádražní halu, k tomu potřeboval pořádný kus odvahy. Ten chlap si to pečlivě naplánoval. Proč?

Neilovi se zadrhl dech, jak se dusil. Mučivě a chraplavě se rozkašlal.

Únosce se otočil od výlevky s papírovým pohárkem v ruce. Dusivý kašel ho zřejmě znervózňoval. Když podával Sharon pohárek, ruka se mu třásla. „Ať kouká přestat,“ houkl.

Sharon přiložila pohárek Neilovi ke rtům. „Neile, napij se trošku.“ Lokl si. „Pomalu, Neile. A teď se opři dozadu.“ Chlapec dopil vodu a vydechl. Cítila, jak se křehké tělíčko trochu uvolnilo. „Tak, dobře.“

Věznitel se nad ní nakláněl. „Jsi moc hodná, Sharon,“ řekl. „Proto jsem se do tebe zamiloval. Protože ty se mě nebojíš, viď?“

„Ne, samozřejmě že ne. Vím, že nám nechcete ublížit.“ Pronesla to lehkým, konverzačním tónem. „Ale proč jste nás sem odvezl?“

Neodpověděl. Šel ke kufru, opatrně ho zvedl a postavil kousek ode dveří. Sehnul se nad zavazadlem a otevřel je. „Co tam máte?“ zeptala se Sharon. „Musím jenom něco udělat, než odejdu.“

„Kam půjdete?“

„Nech si ty otázky, Sharon.“

„Mě jenom zajímalo, na co se chystáte.“ Dívala se, jak prohrabuje obsah kufru. Jako by prsty najednou měly svůj vlastní život, vlastní existenci, když si zkušeně počínaly s dráty a střelným prachem.

„Když tohle dělám, nemůžu se bavit. S nitroglycerinem musí každý zacházet opatrně, i já.“

Sharon sevřela Neila ještě pevněji. Tenhle nepříčetný cvok manipuluje s výbušninou pár metrů od nich. Jestli udělá nějakou chybu, jestli něco poplete… Vzpomněla si na výbuch v jednom starém činžáku v Greenwich Village. Byla tenkrát v New Yorku, protože měli ve škole volno, a nakupovala o pár bloků dál, když se ozvala ohlušující rána. Připomněla si hromadu suti, spousty roztrhaného kamenného zdiva a roztříštěného dřeva. Lidi si tam také mysleli, že umějí s výbušninami zacházet.

S úzkostí pozorovala, jak pečlivě a opatrně si počíná, pozorovala ho a krev jí přitom tuhla v žilách. V dálce neustále duněly vlaky. Neilovo sípavé oddychování bylo rytmičtější, sice rychlé, namáhavé, ale už ne tak zoufalé.

Nakonec se muž narovnal. „Hotovo.“ Znělo to spokojeně.

„Co s tím budete dělat?“

„To vás tady bude hlídat.“

„Jak to myslíte?“

„Musím vás tady nechat do zítřka do rána. Přece nemůžu riskovat, že o vás přijdu.“

„Jak byste o nás přišel, když jsme tu sami a svázaní?“

„Je to sice pravděpodobnost jedna ku milionu, jedna ku deseti milionům, ale co kdyby se sem někdo sem pokusil dostat, až budu venku…“

„Jak dlouho nás tu budete držet?“

„Do středy. Neptej se pořád, Sharon. Co budu chtít, abys věděla, to ti povím.“

„Promiňte. To jenom, že to nechápu.“

„Nemůžu připustit, aby vás někdo našel. Pryč ale musím. Takže když napojím takhle na dveře drát a někdo bude chtít dovnitř…“

Není tady. To všechno je zlý sen. To přece nemůže být pravda. „Neboj se, Sharon. Zítra večer mi Steve Peterson předá dvaaosmdesát tisíc dolarů a bude po všem.“

„Osmdesát dva tisíc dolarů?“

„Ano. A ve středu ráno my dva odjedem a nechám jim vzkaz, kde kluka najdou.“ Kdesi v dálce byl slyšet slabý hukot, pak ticho a znovu hukot.

Přešel místnost. „Promiň, Sharon.“ Vytrhl jí Neila z náručí a hodil ho na lehátko. Než se stačila pohnout, strhl jí ruce za záda. Stáhl z ní kabát a pak jí svázal zápěstí.

Na řadu přišel Neil. „Snaž se, aby ses nedávil, Neile,“ prosila ho Sharon úpěnlivě. „Jestli se zadusí… pak peníze nedostanete. Budete muset prokázat, že žije. Prosím vás… já… já… líbíte se mi. Protože jste tak chytrý.“

Zamyšleně se na ni díval.

„Vy… vy moje jméno znáte, ale svoje jste mi ještě neřekl. Chci na vás myslet.“

Obrátil její obličej k sobě. Ruce měl mozolnaté, drsné. Bylo neuvěřitelné, že si tak obratně počínal s jemnými drátky. Sklonil se nad ní. Nepříjemně, horce na ni dýchal. Musela si nechat líbit jeho polibek, drsně a vlhce jí ho vtiskl na rty a přitom se dotkl její tváře a ucha. „Jmenuju se Foxy,“ řekl chraplavě. „Vyslov moje jméno, Sharon.“

„Foxy.“

Svázal Neilovi zápěstí a přitáhl ho k ní. Těžko se tam na úzkém kavalci vedle sebe vešli. Sharon měla ruce přimáčknuté k drsné betonové stěně. Přikryl je umazaným šedým pláštěm a pak nad nimi zůstal stát. Otočil se k zabedněnému výtahu.

„Ne. Nemůžu riskovat, že vás někdo uslyší.“ Vypadal nespokojeně, nejistě.

Znovu jim dal roubík, ale tentokrát ho nezavázal tak pevně. Už se neodvažovala protestovat. Byl stále nervóznější.

Poznala proč. Pomalu, s úzkostlivou pečlivostí upevňoval k něčemu v kufru tenký drát a od kufru ho vedl ke dveřím. Upevní drát na dveře. Jestli sem někdo náhodou přijde a otevře dveře, bombu odpálí!

Vypínač cvakl a světla obalená prachem zhasla. Dveře se nehlučně otevřely a zavřely a pak byl pryč.

Hluboké ticho zoufale tmavé místnosti narušovalo pouze Neilovo namáhavé oddechování a občas zdušené dunění vlaku vjíždějícího do tunelu.

18

ROGER A GLENDA PERRYOVI SE ROZHODLI sledovat zprávy v jedenáct hodin z postele. Glenda se už vykoupala a nabídla Rogerovi, že mu udělá punč, než se osprchuje.

„To je prima, ale nezačni zas něco kutit.“ Zkontroloval, zda jsou zamčeny zadní dveře u kuchyně, a šel nahoru. Sprcha byla horká, bodala jako jehly, plně mu vyhovovala. Rychle si navlékl modré proužkované pyžamo, odhrnul těžkou horní přikrývku na široké manželské posteli a rozsvítil lampičky na čtení, které ozařovaly oba polštáře.

Než ulehl do postele, přešel ještě k oknu do ulice. I za takového počasí jako dnešní si s Glendou potrpěli na čerstvý noční vzduch v pokoji. Automaticky se podíval na dům Petersonových. Teď byl celý osvětlený, svítilo se venku i uvnitř. I přes husté sněžení viděl na příjezdové cestě zaparkovaná auta.

Glerida přišla do ložnice s kouřícím hrnečkem. „Na co se díváš, Rogere?“

Zaraženě se obrátil. „Nemusíš si dělat starosti, že je u Steva zhasnuto. Teď mu dům svítí jako vánoční stromeček.“

„Má asi nějakou návštěvu. Dobře že my dnes večer nejsme nikde venku.“ Odložila hrneček na noční stolek, vyklouzla z županu a uložila se do postele. „Já jsem dneska tak unavená!“ Její výraz se náhle změnil, zpozorněla. Najednou celá ztuhla.

„Máš bolesti?“

„Ano.“

„Lež a nehýbej se. Přinesu ti pilulku.“ Když sahal po lahvičce s nitroglycerinovými tabletami, které měli stále po ruce, snažil se, aby se mu prsty netřásly. Přihlížel, jak si Glenda vložila tabletu pod jazyk a zavřela oči. Po minutě vydechla. „Tentokrát to bylo dost zlé. Ale už je to v pořádku.“

Zazvonil telefon. Roger se vztekle natáhl po sluchátku. „Jestli je to pro tebe, tak řeknu, že spíš,“ zabručel. „Někteří lidi…“ Zvedl sluchátko. „Ano?“

Jeho úsečný tón se rázem změnil. Znepokojeně se ptal: „Stalo se něco, Steve? Ne. Ne. Nic. Samozřejmě. Proboha! Hned jsem u vás.“

Glenda na něho upřeně hleděla. Zavěsil a sevřel její ruce ve svých. „U Steva se něco stalo,“ sděloval jí opatrně. „Neil a Sharon Martinová jsou… neví, kam se poděli. Jdu k nim, ale vrátím se, jak nejrychleji to půjde.“

„Rogere…“

„Prosím tě, Glendo. Už jen kvůli mně, prosím, bud klidná. Víš, jak ti poslední dobou bylo. Moc tě prosím!“

Natáhl si přes pyžamo silný svetr a dlouhé kalhoty a bez ponožek vklouzl do mokasínů.

Zavíral za sebou domovní dveře, když se ozval telefon znovu. Věděl, že ho Glenda vezme, a tak vyběhl do vířícího sněhu. Vzal to napříč přes trávník a ulicí rovnou k příjezdové cestě Petersonových. Dýchal v té zimě chrčivě a nepravidelně.

Těžce supěl, když se hnal po schodech ke dveřím a srdce mu bušilo. Otevřel mu elegantní rázný muž s prošedivělými vlasy. „Á, pan Perry. Já jsem Hugh Taylor z FBI. Poznali jsme se už přede dvěma roky…“

Roger si připomněl den, kdy Ronald Thompson srazil na útěku Glendu a ona ještě vběhla do domu dovnitř a našla tam Ninu.

„Vzpomínám si.“ Přikývl a šel do obývacího pokoje. Steve stál u krbu a pevně svíral ruce. Vzlykající Dora Luftsová s červenýma očima seděla na gauči. Vedle ní se bezmocně hrbil Bill Lufts.

Roger šel rovnou k Stevovi a sevřel jeho ramena. „Proboha, Steve, nevím, co bych řekl.“

„Děkuju, Rogere, žes přišel tak rychle.“

„Jak dlouho jsou pryč?“

„Nevíme určitě. Stalo se to nejspíš někdy mezi šestou a půl osmou.“

„Sharon tu byla s Neilem sama?“

„Ano. Byli…“ Stevovi se zlomil hlas. Rychle se sebral. „Byli sami.“

„Pane Perry,“ přerušil je Hugh Taylor. „Nemáte něco, co byste nám řekl? Nevšiml jste si v okolí nějakých neznámých lidí, divných aut, vozů, náklaďáků, čehokoli? Neuvědomujete si něco nezvyklého?“

Roger si těžce sedl. Soustřeď se. Něco přece bylo. Co to jen bylo? Ano. „Vaše venkovní světla!“

Steve se k němu otočil s napjatým očekáváním. „Bill tvrdí, že když s Dorou odcházeli, tak se svítilo. Když jsem dorazil domů, byla světla zhasnutá. Čeho sis všiml?“

Rogerova analytická mysl přesně časově zrekonstruovala, co toho večera dělal. Z kanceláře odešel deset minut po páté, doma v garáži byl dvacet minut před šestou. „Když jsem pět minut před tři čtvrtě na šest dojel domů, světla u vás musela svítit,“ vysvětloval. „Jinak bych si toho všiml. Glenda mi udělala koktají. Vychází to, že asi o patnáct minut později jsme se dívali oknem a na ten hrozný nečas Glenda poznamenala, že je u vás tma.“

Svraštil čelo. „Vlastně krátce předtím bily hodiny, takže to muselo být tak pět minut po šesté.“ Odmlčel se. „Glenda něco říkala, že od vás odjíždí nějaké auto,“ dodal.

„Jaký typ?“ vybafl Hugh Taylor.

„Nevím. Já už stál k oknu zády.“

„Jste si tím časem jistý?“

Roger se podíval pracovníkovi FBI přímo do očí. „Naprosto.“ Uvědomil si, že těžko hledá smysl toho, co se dozvěděl. Viděla snad Glenda auto, které odváželo Neila a Sharon? Někdo Neila a Sharon unesl! Jak to, že je nějaký instinkt nevaroval? Ale ano. Vzpomněl si, jak se Glenda znepokojila, a chtěla, aby sem zašel. Okřikl ji, aby nepřeháněla.

Glenda!

Může jí to vůbec všechno říct? Podíval se na Hugha Taylora. „Ženu to strašně rozruší.“

Hugh přikývl. „Chápu. Pan Peterson se domnívá, že jí můžete svěřit pravdu. Je ale naprosto nezbytné, aby se to nedostalo na veřejnost. Nechceme únosce vyplašit, ať je jeden, nebo jich je víc.“

„To je jasné.“

„Na tom, že se všichni budete chovat normálně, závisí dva životy.“

„Dva životy…“ Dora Luftsová se suše, zmučeně rozvzlykala. „Můj maličký Neil… a ta hezká dívka. Nemůžu tomu uvěřit, navíc po tom, co paní Petersonová…“

„Buď tiše, Doro,“ zaprosil úpěnlivě Bill Lufts.

Roger viděl, jak se Stevova tvář stahuje v bolestné křeči.

„Vy slečnu Martinovou znáte, pane Perry?“ zeptal se Hugh Taylor.

„Ano, setkal jsem se s Sharon několikrát, tady i u nás doma. Můžu teď, prosím vás, zajít pro ženu?“

„Jistě. Rádi bychom s ní mluvili o tom autu, které viděla. Mám s sebou kolegu. Můžu ho k vám poslat.“

„Ne. Radši bych šel sám. Není jí dobře a Neil pro ni moc znamená.“

Roger si v duchu říkal: Nevěřím tomu. Co Steve? Jak tohle snese? Soucitně se podíval na mladšího muže. Steve vypadal navenek klidný, ale chmurný zmučený výraz, který se hluboce vryl do jeho rysů a teprve v posledních měsících se začínal zjasňovat, se objevil znovu. Obličej zpopelavěl, vrásky na čele se prohloubily, napjatě svíral rty. „Měl by ses něčeho napít, nebo si vzít trochu kávy, Steve,“ navrhl. „Je vidět, jak ti je.“

„Možná kávu…“

Dora hned zareagovala. „Já ji připravím, a pár sendvičů. Můj ty Bože, když si jen pomyslím… Neil… Proč jenom jsem dneska musela do toho kina? Jestli se něco stane, tak to nepřežiju. Nepřežiju!“

Bill Lufts položil ženě ruku na pusu. „Alespoň jednou v životě mlč,“ vyštěkl. „Drž hubu!“ Zněla v tom hořkost a zloba. Roger si uvědomil, že Hugh Taylor oba manžele intenzivně pozoruje.

Luftsovi? Že by je podezíral? Ne. Nikdy. To je absurdní. U dveří se divoce rozezněl zvonek. Všichni vyskočili a pracovník FBI, který byl v kuchyni, v několika sekundách přeletěl halu, Rogera předběhl a dveře otevřel.

Ve dveřích stála Glenda. Vlasy i obličej měla mokré od sněhu, na nohou jen saténové pantofle. Před ostrým mokrým sněhem ji chránil pouze růžový vlněný župan. Obličej měla jako z bílého mramoru, panenky očí rozšířené a vytřeštěné. V ruce držela list z bloku. Strašně se třásla.

Roger k ní polekaně běžel a zachytil ji těsně před tím, než se zhroutila.

„Rogere, ten – ten telefon…“ Vzlykala. „Přinutil mě, abych to napsala. Přinutil mě, abych mu to znovu přečetla. Řekl, koukej to napsat správně, nebo… nebo… Neil…“

Hugh jí vyrval papír z ruky a četl nahlas. „Řekněte Stevu Petersonovi, že jestli chce svýho kluka a přítelkyni zpátky, tak ať je zítra ráno v osm hodin v telefonní budce na benzinové stanici Exxonu u dálničního výjezdu 22 na Merritt Parkway. Dostane instrukce ohledně výkupnýho.“

Hugh se zamračil. Poslední slovo bylo nečitelné. „Co je tohle za slovo, paní Perryová?“

„Donutil mě, abych mu to zopakovala… Skoro jsem nemohla psát… byl tak netrpělivý… je to Foxy. Tak. Opakoval to slovo.“ Glendin hlas pronikavě stoupl. Tvář jí zkřivila bolest. Odtáhla se od Rogera a chytla se za prsa. „On… snažil se měnit hlas, ale když to jméno opakoval… Rogere, já už ten hlas někde slyšela. Já toho chlapa znám.“

19

PŘED ODCHODEM ze somerského státního vězení zatelefonoval Bob Kurner Kathy Mooreové a požádal ji, zda za ní může přijít do kanceláře.

Kathy byla pomocná prokurátorka v Bridgeportu, přidělená k soudu pro mladistvé, a Bob se s ní seznámil, když tam pracoval jako veřejný obhájce. Chodili spolu tři měsíce a Kathy velice zaujal jeho boj za záchranu Rona Thompsona.

Čekala na něho v přijímací kanceláři s písařkou, o kterou požádal. „Marge prohlásila, že zůstane celou noc, když to bude třeba. Kolik toho máš?“

„Spoustu,“ řekl Bob. „Přiměl jsem ho, aby celou tu věc probral čtyřikrát. Trvá to dobré dvě hodiny.“

Marge Evansová napřáhla ruku. „Jen mi to dejte.“ Mluvila věcně. Postavila na stůl magnetofon, složila svou masivní postavu do otáčecího křesílka, nasadila do magnetofonu kazetu na straně jedna a přetočila si ji na začátek. Tichý a zajíkající se hlas Rona Thompsona spustil: „Toho dne odpoledne jsem po škole pracoval v obchodě u Timberlyových…“

Marge magnetofon zastavila a řekla: „V pořádku. Vy dva se pusťte do něčeho jiného. O tohle se postarám.“

„Díky, Marge.“ Bob se obrátil na Kathy. „Máš ty spisy?“

„Ano, mám je u sebe.“ Šel za ní do maličké přecpané kanceláře. Až na čtyři šanony se štítky „Carfolliová“, „Weissová“, „Ambroseová“ a „Callahanová“ na stole nic nebylo.

„Policejní zprávy jsou hned nahoře. Brooksovi by se to nelíbilo, Bobe. Jestli na to přijde, nejspíš mě vyhodí.“

Les Brooks byl prokurátor. Bob se posadil k psacímu stolu a sáhl po prvních deskách. Ještě než je otevřel, podíval se po Kathy. Měla na sobě džíny a silný svetr, tmavé vlasy si stáhla gumičkou dozadu na krk. Vypadala spíš jako osmnáctiletá studentka než pětadvacetiletá právnička. Avšak od chvíle, kdy u soudu stála proti němu, se Bob už nikdy nedopustil toho omylu, aby ji podceňoval. Byla to dobrá právnička s analytickým myšlením, zapálená pro spravedlnost.

„Vím, že riskuješ, Kathy. Jenže pokud bychom našli nějakou souvislost mezi těmito čtyřmi vraždami a vraždou Niny Petersonové… Jediná naděje pro Rona jsou nové důkazy.“

Kathy si přitáhla židli k druhé straně stolu a vzala dva spisy. „Jestli se nám podaří mezi těmi případy najít nějakou spojitost, Les nám odpustí, že jsi proti všem pravidlům nahlížel do našich spisů. Navíc ho strašně štvou noviny. Dneska ráno například označují poslední dvě vraždy jako ‚Vraždy po radiotelefonu‘.“

„Jak to?“

„Obě ženy, to Callahanovic děvče i paní Ambroseová měly radiotelefony a volaly o pomoc. Paní Ambroseová zabloudila a skoro jí došel benzin a Barbara Callahanová píchla.“

„A paní Weissovou a Jean Carfolliovou přede dvěma roky zabili, když jely v noci na opuštěných silnicích samy.“

„Jenže to nedokazuje žádnou spojitost. Když byly zabity Jean a paní Weissová, noviny začaly psát o ‚Vraždách silničních lapků‘. To není nic jiného než hon za senzačním titulkem.“

„Co si myslíš ty?“

„Nevím, co si myslím. Od chvíle, co Rona Thompsona zatkli za vraždu Petersonové, nebyla ve Fairfieldském okrese až do minulého měsíce zavražděna žádná žena. Teď tu máme dva nevyřešené případy. V různých částech země se ale staly další vraždy v souvislosti s radiotelefony. Ta rádia jsou velká vymoženost, ale od ženy je šílenství zapojit se do éteru a ohlásit, že je sama na opuštěné silnici a že se jí rozbilo auto. To je pro každého mizeru, který poslouchá, otevřené pozvání, aby se za ní vydal. Na Long Islandu měli dokonce případ patnáctiletého kluka, který se napojil na policejní pásmo a pak se vydával všude, kde byl nějaký zádrhel. Nakonec ho chytli, když pobodal jednu ženskou, která je volala.“

„Stejně tvrdím, že ty čtyři případy mají něco společného a že je s nimi nějak spojený i případ Niny Petersonové,“ řekl Bob. „Můžeš to nazvat tušením. Nebo že se chytám stébla. Říkej tomu jakkoli, ale pomoz mi.“

„To chci. Jak na to půjdeme?“

„Začneme seznamem: místo, doba a příčina smrti, použitá zbraň, povětrnostní situace, typ auta, rodinné zázemí, výpovědi svědků, kam oběti mířily, kde byly toho večera. V posledních dvou případech spočítáme čas, který uplynul od chvíle, kdy zavolaly rádiem o pomoc, a dobou, kdy bylo tělo nalezeno. Pak srovnáme vše s okolnostmi smrti paní Petersonové. Když na nic nepřijdeme, dáme se do toho z jiného úhlu.“

Začali deset minut po osmé. O půlnoci přišla Marge se čtyřmi složkami papírů. „Hotovo,“ hlásila. „Udělala jsem ty největší mezery mezi řádky, aby se snáz podchytily nesrovnalosti mezi jednotlivými verzemi. Řeknu vám, člověku to div srdce nezlomí, když toho kluka poslouchá. Stenografuju u soudu už dvacet let a vyslechla jsem toho strašnou spoustu, ale když někdo mluví pravdu, tak to poznám. Ten kluk nelže.“

Bob se unaveně usmál. „Proč nejste guvernérkou, Marge?“ zalitoval. „Moc díky.“

„Co vy dva, našli jste něco?“

Kathy zavrtěla hlavou. „Nic. Vůbec nic.“

„No, třeba se něco objeví tady v tom. Přinesu vám kafe, co říkáte? Nejspíš jste nevečeřeli.“

Když se po deseti minutách vrátila, seděli Bob s Kathy každý s dvěma hromádkami papírů před sebou. Bob četl nahlas. Řádku po řádce srovnávali přepisy výpovědí.

Marge postavila kávu a tiše odešla. Strážce ji pustil ven z budovy. Když vykročila přes parkoviště bičované sněhem a choulila se do silného teplého zimníku, uvědomila si, že se v duchu modlí. „Panebože, jestli se tam dá najít něco, co tomu chlapci pomůže, ať to ti dva najdou.“

Bob s Kathy pracovali až do svítání. Potom Kathy prohlásila: „Musíme toho nechat. Já se jdu domů osprchovat a převléci. V osm hodin mám být u soudu. A ostatně nechci, aby tě tu někdo viděl.“

Bob přikývl. Slova, která četl, mu vířila v hlavě. Pořád dokola srovnávali čtyři verze Ronova líčení, co dělal toho dne, kdy došlo k vraždě. Soustředili se na dobu mezi rozhovorem s Ninou Petersonovou v obchodě Timberlyových a panickým útěkem z jejího domu. Nebyla tam jediná významná nesrovnalost, které by se chopili. „Něco tam ale musí být,“ tvrdohlavě trval na svém Bob. „Tohle si vezmu domů. Dej mi také výpisy, které jsme udělali z těch dalších čtyř případů.“

„Nemůžu dovolit, aby sis ty složky odnesl.“

„Já vím. Ale možná že jsme při srovnání těch případů nějakou okolnost přehlédli.“

„Nepřehlédli, Bobe,“ prohlásila Kathy mírným hlasem.

Zvedl se. „Jdu rovnou do kanceláře a půjdu na to znovu. Srovnám tyhle výpovědi s přepisem výslechu u soudu.“

Kathy mu pomohla naskládat materiály do aktovky. „Nezapomeň na magnetofon a na kazety.“

„Nezapomenu.“

Objal ji. Na chvíli se k němu přitulila. „Miluju tě, Kathy.“

„Já miluju tebe.“

„Kéž bychom měli víc času,“ povzdechl si. „Zatracenej trest smrti. Jak sakra může dvanáct lidí poroty nastoupit před soudce a říct, že ten chlapec musí umřít? Až najdou skutečného vraha, bude pro Rona pozdě.“

Kathy si mnula čelo. „Když obnovili trest smrti, byla jsem zpočátku ráda. Je mi líto obětí, je mi jich líto mnohem víc než pachatelů. Ale včera jsme měli jednoho kluka u soudu pro mladistvé. Je mu čtrnáct a vypadá na jedenáct. Malý vychrtlý kluk. Oba rodiče jsou beznadějní alkoholici. Podepsali na něho žalobu, že je nenapravitelný, když mu bylo sedm roků. Sedm roků! Od té doby žil po dětských domovech. Pořád utíká. Tentokrát podepsala žalobu matka a otec se staví proti. Rozvedli se a on chce syna k sobě.“

„Jak to dopadlo?“

„Vyhrála jsem, jestli se to tak dá nazvat. Trvala jsem na tom, aby kluka poslali zpátky do domova pro mladistvé, a soudce souhlasil. Otec je z chlastu úplně mimo, sotva živoří. Kluk se pokusil utéct ze soudní síně. Šerifův pomocník měl co dělat, aby ho chytil. Kluk začal hystericky ječet: ‚Všechny nenávidím. Proč nemůžu mít domov jako ostatní kluci?‘ Na jeho duši už bylo napácháno tolik zla, že na záchranu je nejspíš pozdě. Až za pět šest let někoho zabije, taky mu dáme elektrické křeslo?“ Slzy se jí leskly v unavených očích.

„Já vím, Kathy. Že jsme se dali zrovna na práva! Asi jsme si to měli víc rozmyslet. Tohle je očistec zaživa.“ Sklonil se a políbil ji na čelo. „Ozvu se ti během dne.“

V kanceláři Bob postavil na plotýnku vařiče konvici plnou vody. Čtyři šálky silného nescafé zahnaly pocit, že se topí v mlze. Nacákal si na obličej studenou vodu a sedl k dlouhému konferenčnímu stolu. Úhledně na něj rozložil řady papírů. Zahleděl se na hodiny nad psacím stolem. Půl osmé. Do popravy zbývá přesně osmadvacet hodin. Proto mu tak buší srdce, proto má hrdlo tak sevřené.

Ne, není to jen šíleně naléhavý pocit. Něco v jeho vědomí se domáhalo pozornosti. Určitě jsme něco přehlédli, říkal si.

Už to nebylo tušení. Byla to jistota.

20

JEŠTĚ DLOUHO POTOM, CO Perryovi odešli domů a Luftsovi si šli lehnout, seděl Steve s Hughem Taylorem u stolu v jídelně.

Další pracovníci FBI sejmuli otisky prstů a prohledali dům i okolí, zda neobjeví nějaké stopy po únosci. Nic než naškrábaný vzkaz však nenašli.

„Otisky na sklenici a na hrnečku budou nejspíš stejné jako na kabelce Sharon Martinové,“ sdělil Hugh Stevovi.

Steve přikývl. V ústech měl sucho a odpornou chuť. Čtyři šálky kávy. Nekonečná řada cigaret. Ve třiceti přestal kouřit. Po Ninině smrti začal znova. První cigaretu mu podal Hugh Taylor. V koutcích úst mu zacukalo něco jako úsměv, ponurý a neveselý. „To vy jste mě přivedl zpátky k tomuhle svinstvu,“ vyčítal mu, když si zapaloval další cigaretu.

Hugh přikývl. Jestli tenkrát někdo cigaretu potřeboval, pak právě Steve Peterson. A teď zas tohle s jeho dítětem! Hugh si pamatoval, jak ráno se Stevem seděli tady u stolu, když zatelefonoval nějaký cvok s tím, že Nina má pro Steva vzkaz. „Řekněte mému manželovi, ať dává pozor. Mému synkovi hrozí nebezpečí.“ Bylo to v den, kdy Nina měla pohřeb.

Při vzpomínce na tuhle epizodu se Hugh lekl. Doufal, že Steve na to nemyslí. Vrátil se ke svým poznámkám. „Venku u benzinové stanice Exxonu je budka s telefonním automatem,“ řekl Stevovi. „Montujeme tam odposlouchávací zařízení. A taky na váš telefon a na linku Perryových. Až budete mluvit s Foxym, držte ho na drátě co nejdéle. To je pro nás šance zachytit a nahrát jeho hlas. Kdyby si paní Perryová dokázala vzpomenout, kdo to je, hned bychom se dostali dál.“

„Myslíte si, že je to možné? Že si jenom nepředstavuje, že ten hlas poznala? Viděl jste, jak byla rozčílená.“

„Možné je cokoli, ale připadá mi jako rozumná ženská. Rozhodně je třeba spolupracovat. Foxymu řekněte, že chcete důkaz, že Sharon a Neil jsou v pořádku. Trvejte na vzkazu na kazetě nebo na pásku. Ať žádá jakoukoli částku, slibte, že ji seženete, ale že zaplatíte, až dostanete ten důkaz.“

„Neznepřátelíme si ho tím?“ Steve se divil, že to dokáže vyslovit, jako by se ho to netýkalo.

„Ne. Ale pojistíme se tak, že nezpanikaří a…“ Hugh se zarazil a sevřel rty. Věděl však, že Steve pochopil. Zvedl blok.

„Probereme si to všechno ještě jednou. Kolik lidí vědělo, jaký máte večer program? Že se Luftsovi chystají ven a přijede Sharon?“

„Nevím.“

„Perryovi?“

„Ne. Minulý týden jsem s nimi nemluvil, jen jsme si mávali na pozdrav.“

„Takže to byli jenom Luftsovi, Sharon Martinová a vy?“

„A taky Neil.“

„Správně. Mohl Neil mluvit o tom, že přijede Sharon, třeba s kamarády nebo s učiteli ve škole?“

„Možné to je.“

„Jaký je váš vztah s Sharon? Promiňte, ale musím se na to zeptat.“

„Velice blízký. Chci ji požádat, aby se za mě provdala.“

„Vystupovali jste dnes ráno se slečnou Martinovou v televizních Událostech dne a v otázce trestu smrti jste se naprosto neshodli. Zvláště slečna Martinová byla velice rozrušená kvůli Thompsonové popravě.“

„Pracujete rychle.“

„Musíme, pane Petersone. Nakolik se tato neshoda odrazila ve vašem osobním vztahu?“

„Co tím myslíte?“

„Jak víte, Sharon Martinová se zoufale snaží zachránit Ronaldu Thompsonovi život. Byla u Perryových a mohla si poznamenat jejich telefonní číslo. Nezapomínejte, že nejsou v telefonním seznamu. Nemůže tu být možnost, že ten únos je fingovaný? Třeba doufá, že tím nějak dosáhne odložení popravy?“ uvažoval.

„Ne, určitě ne! Chápu, Hughu, že se na to musíte dívat i z tohoto úhlu, ale proboha vás prosím, neztrácejte tímhle čas. Kdokoli ten vzkaz psal, mohl si číslo Perryových opsat. Je na tabulce stejně jako číslo našeho doktora. Tohle by Sharon neudělala, určitě ne.“

Hugh moc přesvědčeně nevypadal. „Pane Petersone, v posledních deseti letech se často setkáváme s tím, že lidi, u nichž bychom to nikdy nečekali, v zájmu své věci porušují zákony. Já tuhle myšlenku jen nadhazuju: kdyby to zaranžovala Sharon Martinová, je Neil v bezpečí.“

Stevovi bleskla v duchu jiskřička naděje. Sharon mu ráno říkala: „Jak si můžeš být tak jistý, tak přesvědčený a neústupný?“ Jestli si tohle o něm myslí, mohla by…? Naděje zhasla. „Ne,“ odmítl kategoricky. „To je vyloučeno.“

„Tak dobře. Nebudeme se tím zabývat. Co vaše pošta? Nějaké výhrůžky, projevy nenávisti a podobně?“

„Dost nenávistných dopisů, reagujících na můj redakční postoj k otázce trestu smrti, zvláště jak se blíží Thompsonová poprava. Není divu.“

„Žádnou přímou hrozbu jste nedostal?“

„Ne.“ Steve se zamračil.

„Na co myslíte?“ zeptal se rychle Hugh.

„Minulý týden mě zastavila matka Ronalda Thompsona. Každou sobotu ráno jezdím s Neilem na antihistaminové injekce. Když jsme vyšli z kliniky, objevila se na parkovišti. Chtěla, abych paní guvernérku požádal o milost pro Thompsona!“

„Co jste jí řekl?“

„Že nemůžu nic dělat. Snažil jsem se honem Neila dostat pryč. Nechtěl jsem, aby o středě něco věděl. Chtěl jsem ho co nejrychleji dostat do auta, aby neslyšel, o čem hovoříme, a tak jsem se k ní otočil zády. Ona si zřejmě myslela, že ji ignoruji. Řekla něco jako: ‚Jak by bylo vám, kdyby to byl váš jediný syn? Jak by bylo vám?‘ A odešla.“

Hugh si udělal do bloku poznámku. „Prověříme si ji.“ Zvedl se a protáhl ramena, mlhavě si uvědomil, jak se před mnoha hodinami těšil do postele. „Mějte na paměti, pane Petersone,“ dodal, „že při hledání unesených obětí máme velice dobré výsledky a že uděláme všechno, co bude v našich silách. Navrhoval bych, abyste se pokusil na pár hodin usnout.“

„Usnout?“ podíval se na něho nevěřícně Steve.

„Alespoň odpočinout. Jděte si chvíli lehnout do svého pokoje. My zůstaneme tady, a když bude třeba, tak vás zavoláme. Kdyby zazvonil telefon, zvednete ho. Máme na něm odposlouchávací zařízení. Nemyslím ale, že se dnes večer únosce ozve.“

„Dobře.“ Steve kráčel vyčerpaně z jídelny. Zastavil se v kuchyni pro sklenici vody a pak toho litoval. Na kuchyňském stole stály hrneček kakaa a sklenka sherry, umazané od snímání otisků.

Sharon! Je to pár hodin, co tu byla s Neilem. Jak mu záleží na tom, aby Neil Sharon důvěřoval a měl ji rád, si uvědomil až teprve v posledních třech týdnech, kdy byla Sharon pryč a on ji tolik postrádal.

Mlčky se vydal z kuchyně, pak přes halu nahoru po schodech, chodbou kolem Neilova pokoje a pokoje pro hosty do ložnice. Nad hlavou zaslechl kroky. Luftsovi přecházejí ve svém pokoji ve druhém patře. Zřejmě ani oni nemohou spát.

Rozsvítil, zastavil se u dveří a zamyšleně se rozhlížel. Když Nina zemřela, pokoj vybavil novým nábytkem. Nechtěl mít kolem sebe bílý starožitný nábytek, který ona měla tolik ráda. Manželské dvoulůžko nahradil širokou mosaznou postelí, jako dekorační látku vybral tvíd hnědobílé barvy. Vhodný pro pánský pokoj, ujistili ho v obchodě.

Ložnice mu k srdci nijak nepřirostla. Byla neosobní, pustá a holá jako někde v motelu. Celý dům byl takový. Koupili ho, protože chtěli nemovitost u vody. Nina tenkrát slibovala: „Z toho domu se dá něco udělat. Počkej a uvidíš. Dej mi na to půl roku.“ Měla dva týdny…

Když byl naposled v bytě u Sharon, snil o tom, že tenhle pokoj a celý dům předělá společně s ní. Ona umí vytvořit domov útulný, poklidný a příjemný. Dělaly to barvy, které volila, a taky nikde neměla žádné zbytečnosti. A hlavně tam byla ona.

Zul si boty a natáhl se na postel. Přetáhl přes sebe přehoz, neboť v místnosti bylo docela chladno. Natáhl se po vypínači a zhasl stropní osvětlení.

Venku vítr bičoval dům větvemi svídy. Sníh měkce pleskal do oken.

Steve upadl do lehkého neklidného spánku. Něco se mu zdálo. Sharon. Neil. Volali ho, aby jim pomohl. Běžel hustou mlhou… dlouhou chodbou. Na konci byla nějaká místnost. Snažil se do ní dostat. Musel se tam dostat. Rozrazil dveře. Mlha se rozplynula. A Neil a Sharon leželi na podlaze, kolem hrdla měli utažené šátky. Okolo těl byly křídou namalované obrysy.

21

JÍT POZDĚ VEČER sám od mountvernonské trati bylo víc než odvážné. Dozorci v dolní hale si takových detailů hned všimnou. Opustil Sharon a kluka dvě minuty před jedenáctou, protože přesně v jedenáct přijede do stanice vlak, takže půjde společně s osmi či deseti lidmi, kteří z něho vystoupí.

Držel se blízko tří, kteří mířili k východu na Vanderbilt Avenue. Věděl, že pro každého, kdo je pozoruje, je jedním z té skupinky. Když zahnuli doleva do ulice, odpojil se. Otočil se doprava a zarazil se. Stál tam policejní odtahový vůz. Nasazovali řinčící řetězy k sešlému hnědému chevroletu, který se chystali odtáhnout!

Nesmírně ho to pobavilo. Vyrazil nahoru do města. Chystal se zavolat z budky před obchodním domem Bloomingdale’s. Než ušel patnáct bloků po Lexington Avenue, vychladl a touha, kterou pocítil, když políbil Sharon, už nebyla tak palčivá. Ona ho chce taky. Vycítil to.

Mohl se s Sharon pomilovat, kdyby tam ten kluk nebyl. Kluk možná vidí i skrz ten obvaz na očích. Při tom pomyšlení se otřásl.

Sněžení polevilo, ale obloha byla stále tmavá a těžká. Zamračil se. Až si vyzvedne peníze, bude důležité, aby silnice byly čisté.

Musí zatelefonovat Perryovým, a když nebudou doma, zavolá přímo do domu Petersonových. To by ale mohlo být riskantní.

Měl štěstí. Paní Perryová zvedla telefon po prvním zazvonění. Na jejím hlasu rozpoznal, že je hrozně nervózní. Nejspíš tam už Peterson volal, když zjistil, že jsou kluk a Sharon pryč. Sdělil paní Perryové vzkaz hlubokým, chraplavým hlasem, který si nacvičil. Až když pořád nerozuměla jeho jméno, vybuchl a zvýšil hlas. To byla od něho neopatrnost. Pitomost! Ale patrně to nepostřehla.

Pečlivě zavěsil a usmál se. Jestliže volali FBI, budou na benzinové stanici Exxonu telefon odposlouchávat. Proto až ráno Petersonovi zavolá, řekne mu, aby jel k budce u další pumpy. Tam nebudou mít čas nic namontovat.

Vyšel z budky v dobré náladě. Ve vchodu malého obchodu s konfekcí stála dívka. I v té zimě měla na sobě minisukni. Bílé holínky a bílý kožešinový kabátek ji činily velice přitažlivou. Usmála se na něho. Husté kudrnaté vlasy jí lemovaly obličej. Byla mladá, ne víc než osmnáct, a líbil se jí. To poznal. Její oči se na něho usmívaly a on k ní vykročil.

Pak se zarazil. Byla to nepochybně prostitutka, a i když se jí zřejmě upřímně líbil, co kdyby je policie zahlédla a zatkla? Ustrašeně se rozhlédl. Četl přece o velkých plánech, které zhatila drobná chybička.

Netečně prošel kolem děvčete, které se na něho strnule pousmálo, sklonil hlavu proti studenému větru a spěchal k Biltmoru. Klíč mu podal jízlivý noční recepční. Měl velký hlad. Objedná si od pokojové služby také pár lahví piva. Touhle dobou vždycky žíznil po pivu. Možná ze zvyku.

Čekal na dva hamburgery, smažené brambůrky a jablečný koláč. Zatím si vlezl do vany. V té špinavé místnosti tam dole bylo zatuchlo a zima. Když se otřel, oblékl si pyžamo, které si na tuhle cestu koupil, a pečlivě zkontroloval oblek. Potěšené konstatoval, že ho neumazal.

Číšníkovi pokojové služby dal štědré spropitné. Ve filmech se to tak dělávalo. První láhev piva do sebe rovnou obrátil. Druhou zapíjel hamburgery. Třetí zvolna upíjel při poslechu půlnočních zpráv. Další zprávy o mladém Thompsonovi. „Poslední možnost odkladu smrti pro Ronalda Thompsona skončila včera. Probíhají přípravy k výkonu popravy zítra v půl dvanácté dopoledne podle původního časového plánu…“ Ani slovíčko o Neilovi nebo o Sharon. Pozornost veřejnosti bylo něco, čeho se bál. Protože někdo si může začít dávat věci do souvislostí.

Ty holky minulý měsíc byl omyl. Nemohl za to. Teď už nejezdil nazdařbůh po okolí. Když je ale slyšel, jak po radiotelefonu volají, něco ho přimělo k nim jet.

Vzpomínka na ta děvčata ho rozehřála. Nervózně vypnul rádio. Opravdu nesmí… mohlo by ho to vydráždit.

Tenkrát musel.

Z kapsy kabátu vytáhl drahý miniaturní magnetofon a kazety, které stále nosil s sebou. Jednu si vybral, vložil do magnetofonu, vlezl do postele a zhasl. Zachumlal se do přikrývek, uznale vzal na vědomí čisté voňavé povlečení, teplou deku a přehoz. Se Sharon navštíví mnoho hotelů.

Dal si do pravého ucha sluchátko, opatrně pootočil knoflíkem magnetofonu. Několik minut se ozýval jen zvuk motoru, potom slabé skřípnutí brzd, zvuk otevíraných dveří a pak jeho přátelský a nápomocný hlas, když vystoupil z volkswagenu.

Nechal kazetu hrát až k nejlepšímu místu. To si pak přehrával pořád dokola. Nakonec vypnul magnetofon, vytáhl sluchátko a upadl do hlubokého spánku. V uších mu zněly vzlykavé výkřiky Jean Carfolliové: „Ne… prosím vás, ne…“

22

MARIAN A JIM VOGLEROVI hovořili hluboko do noci. Jim se snažil Marian utěšit, ale Marianina duše jako by propadla černému zoufalství.

„Nevadilo by mi to, kdybychom nevydali všechny peníze! Čtyři sta dolarů! Když už někdo to auto musel ukrást, proč ho nesebrali minulý týden, než jsme ho dali opravit? A běželo tak báječně. Arty skutečně odvedl dobrou práci. A jak se teď dostanu k Perryovým? Přijdu o práci!“

„Nevzdáš se jí, holčičko. Splaším někoho, kdo mi půjčí pár stovek, a zítra se rozhlídnu po nějaké jiné kraksně.“

„Opravdu, Jime?“ Marian věděla, že vypůjčovat si od přátel Jim nenávidí, ale když to udělá jenom jednou, teďka…

Ve tmě jí Jim neviděl do tváře, ale postřehl, že se jí ulevilo. „Jednoho dne, holčičko,“ ujišťoval ji, „se těm hnusným účtům budem smát. Ani se nenaděješ a všechno doženeme.“

„Snad jo,“ doufala Marian. Připadala si najednou zoufale unavená. Oči se jí zavíraly.

Už usínali, když zazvonil telefon. Drnčení zvonku je vylekalo. Jim nahmatal lampu na nočním stolku a sáhl po telefonu.

„Haló. Ano, tady Jim – James Vogler. Dneska. Správně. No výborně! Kde? Kdy ho můžu dostat? Neříkejte! Neříkejte! To je senzace! Dobře… Třicátá šestá ulice a Dvanáctá Avenue. Vím. Správně. Díky.“ Zavěsil sluchátko.

„Auto,“ vykřikla Marian. „Našli naše auto!“

„Ano, v New Yorku. Parkovalo dole ve městě v místě, kde je zákaz parkování, a policajti ho odtáhli. Ráno si ho můžeme odvézt. Ten policajt říkal, že ho nejspíš čmajzla nějaká bláznivá omladina, aby si vyjela.“

„To je teda prima, Jime.“

„Až na jeden zádrhel.“

„Jak to?“

Jim Vogler přimhouřil oči. Křečovitě stáhl rty. „Věřila bys tomu, holčičko… Naúčtovali nám patnáct dolarů za parkování a šedesát dolarů za odtahovou službu.“

Marian se zajíkla. „Přesně to dostanu za první týden.“ Bezmocně se spolu s Jimem rozesmála.

Ráno ve čtvrt na sedm odjel Jim vlakem do New Yorku a za pět minut devět už byl s autem zpátky. Marian čekala připravená k odchodu. Přesně v devět vjížděla na Driftwood Lane. Přes nepovolený výlet do New Yorku auto nijak neutrpělo a Marian si libovala nové zimní obutí. V tomhle počasí je auto opravdu potřebovalo.

Na příjezdové cestě Perryových stál vůz, nějaký mercury. Vypadal podobně jako ten, který stál před domem naproti minulý týden, když se přišla představit. Perryovi mají nejspíš návštěvu.

Trochu nejistě zastavila vedle druhého vozu, dávala pozor, aby nezablokovala přístup ke garáži. Než otevřela dveře, chvilku zaváhala. Byla trochu nervózní… po všem tom rozruchu kolem auta. Vzpamatuj se, říkala si. Jen si spočítej, že ti štěstí přeje. Auto je zpátky. Láskyplně přejela rukou v rukavičce po sedadle vedle sebe.

Narazila na něco tvrdého. Podívala se na sedadlo a dvěma prsty zatáhla za něco lesklého mezi polštářem sedadla a opěradlem. Prsten! Prohlédla si ho ze všech stran. Opravdu hezký – bledě růžový měsíční kámen v krásném starožitném zlatém osazení. Nejspíš ho ztratil ten, kdo auto ukradl.

Ti si pro něj nepřijdou. Teď patří prsten jí. Náhrada za těch pětasedmdesát dolarů, které musel Jim vysázet za zakázané parkování a odtažení auta. Stáhla rukavici a dala si prsten na prst. Seděl bezvadně.

Dobré znamení. Uvidí, co tomu Jim řekne, až to zjistí. Najednou plná sebedůvěry otevřela Marian dveře auta, stoupla do sněhu a rázně vykročila kolem domu dozadu ke kuchyňským dveřím Perryových.

23

TELEFON V BUDCE U BENZINOVÉ PUMPY Exxon zazvonil přesně v osm. Steve se staženým hrdlem a náhle naprosto vyschlými ústy polkl a zvedl sluchátko. „Haló.“

„Peterson?“ Musel napínat uši, aby zdušený a hluboký hlas slyšel.

„Ano.“

„Za deset minut vám zavolám do budky u pumpy hned za výjezdem jednadvacet.“ Konec spojení.

„Počkejte… počkejte…“ Výsměšný přerušovaný tón.

Zoufale se ohlédl po ostrůvku s benzinovými čerpadly. Hugh přijel k benzinové stanici pár minut před ním. Měl zvednutou kapotu a stál u auta s pumpařem, ukazoval mu jednu pneumatiku. Steve věděl, že ho sleduje. Zavrtěl hlavou, nasedl do auta a hnal se na dálnici. Než zahnul, zahlédl Hugha, jak naskakuje do svého auta.

Vozidla se pomalu sunula po kluzké vozovce. Steve pevně sevřel volant. Za deset minut to k nejbližší pumpě nemůže stihnout. Stočil volant a jel při pravém okraji dálnice.

Téměř ten hlas neslyšel. FBI neměla nejmenší naději, že by zjistila, odkud volal.

Teď se pokusí udržet Foxyho na lince déle. Možná ten hlas pozná také. Ujistil se, že má v kapse blok. Musí zapsat všechno, co Foxy řekne. Ve zpětném zrcátku za sebou rozeznal zelené auto, Hughův vůz.

Jedenáct minut po osmé Steve zastavil u další pumpy. Veřejný telefon naléhavě vyzváněl. Vletěl do budky a popadl sluchátko.

„Peterson?“

Tentokrát mluvil volající tak tiše, že si Steve musel zakrýt druhé ucho, aby ho nerušil hluk z dálnice. „Ano.“

„Chci osmdesát dva tisíc dolarů v deseti, dvaceti a padesátidolarových bankovkách. Žádné nové bankovky. Zítra ve dvě hodiny ráno budete v budce na jihozápadním rohu Devětapadesáté a Lexington Avenue na Manhattanu. Jeďte svým vlastním vozem. Sám. Dozvíte se, kde nechat peníze.“

„Osmdesát dva tisíc dolarů…“ začal Steve opakovat pokyny. Ten hlas, říkal si jako šílený. Poslouchej intonaci, snaž si ho zapamatovat, abys ho dokázal napodobit.

„Pospěšte si, Petersone.“

„Zapisuju si to. Peníze seženu. Budu tam. Ale jak mám vědět, že můj syn a Sharon jsou naživu? Jak mám vědět, že je máte? Potřebuju důkaz.“

„Důkaz? Jaký důkaz?“ Šepot najednou zněl vztekle.

„Magnetofonový pásek… či kazetu… něco, kde je uslyším mluvit.“

„Tak kazetu!“

Ten zdušený zvuk, byl to snad smích? Ten volající se směje? „Musím ji dostat,“ trval na svém Steve. Panebože, modlil se v duchu, jen ať to není chyba.

„Dostanete svou kazetu, Petersone.“ Muž na druhém konci praštil sluchátkem.

„Počkejte!“ křičel Steve. „Počkejte!“

Volný tón. Zvolna zavěsil.

Podle předchozí domluvy jel k Perryovým a čekal na Hugha. Vystoupil a zůstal stát na příjezdové cestě. V ledovém vlhkém vzduchu se roztřásl. Co se to proboha děje? Je tenhle hrůzný sen skutečnost?

Hugh dojel na konec ulice a zaparkoval. „Co říkal?“

Steve vytáhl blok a četl pokyny. Jeho pocit neskutečnosti se prohloubil.

„Co ten hlas?“

„Změněný, řekl bych, velice hluboký. Nemyslím, že by ho někdo poznal, i kdybyste ten druhý hovor nahrávali.“ Zíral nepřítomně přes ulici, tápavě hledal útěchu a přišel na slabou nitku.

„Slíbil kazetu. To znamená, že patrně ještě žijí.“

„O tom nepochybuju.“ Hugh nevyslovil sžíravou obavu, že není možné, aby se k Stevovi kazeta dostala dřív, než zaplatí výkupné. Není čas ji poslat, ani expresní poštou. Využít posla by snadno poskytlo stopu. Únosce nechce žádnou publicitu, a tak těžko může nechat kazetu někde v redakci novin anebo v některé rádiové stanici. „A co to výkupné?“ zeptal se Steva. „Seženete osmdesát dva tisíc dolarů?“

„Sám bych nesplašil ani pět centů,“ přiznal Steve. „Investoval jsem do časopisu tolik, že jsem absolutně na suchu. Žiju na splátky. Ale díky Neilově matce ty peníze můžu sehnat.“

„Neilově matce?“

„Krátce předtím, než zemřela, zdědila po babičce sedmdesát pět tisíc dolarů. Vložil jsem je do svěřeneckého fondu pro Neila na studium. Jsou v jedné newyorské bance. S úroky to teď dělá něco přes osmdesát dva tisíc.“

„Něco přes osmdesát dva tisíc! Pane Petersone, kolik lidí o tom fondu ví?“

„To nevím. Nikdo kromě mého právního zástupce a revizora účtů. O takových věcech člověk nevykládá.“

„A co Sharon Martinová?“

„Nepamatuju se, že bych se jí o tom zmiňoval.“

„Je ale možné, že jste jí to řekl?“

„Nemyslím, že jsem jí to řekl.“

Hugh vykročil po schodech k verandě. „Pane Petersone,“ nabádal ho, „snažte si vzpomenout a probrat všechny, kteří o těch penězích vědí. Máme jen dva klíče, kterých se chopit. Tohleto a naději, že paní Perryová identifikuje únoscův hlas.“

Když zazvonili u předních dveří, Roger jim hned otevřel. Přiložil si prst k ústům. Byl bledý a unavený, celý skleslý. „Zrovna odešel doktor. Dal ženě něco na uklidnění. Glenda totiž odmítá jít do nemocnice, ale doktor myslí, že to vypadá na další infarkt.“

„Promiňte, pane Perry. Musíme ji požádat, aby si poslechla magnetofonový záznam prvního únoscova telefonu z dnešního rána.“

„Nemůže! Teďka ne. To ji zahubí. Opravdu.“ Zaťal pěsti a polkl. „Promiň, Steve… co se stalo?“

Steve mechanicky vysvětloval. Pořád se ještě nezbavil pocitu, že jako divák přihlíží tragédii, která se před ním odehrává, aniž má možnost zasáhnout.

Následovala dlouhá pauza, potom Roger pomalu řekl: „Glenda odmítla jít do nemocnice. Ví, že potřebujete, aby si ten pásek poslechla. Doktor jí dal silné sedativum. Až se trochu prospí… Můžete ho přinést později? Aby vstala z postele, nepřichází v úvahu.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Hugh.

Znovu dotěrné zvonění. „To je u zadního vchodu,“ konstatoval Roger. „Kdo to jenom…? Propána, nová hospodyně. Úplně jsem na ni zapomněl.“

„Jak dlouho tu má být?“ zeptal se Hugh rychle.

„Čtyři hodiny.“

„To nejde. Mohla by něco slyšet. Představte mě jako doktora. Až odejdeme, pošlete ji domů. Řekněte, že jí za pár dní zavoláte. Mimochodem, odkud je?“

„Z Carley,“ informoval Roger. Znovu se rozcinkal zvonek. „Už tu u vás v domě byla?“

„Minulý týden.“

„Budeme si ji muset prověřit.“

„Samozřejmě.“ Roger spěchal k zadnímu vchodu a vrátil se s Marian. Hugh si pečlivě prohlížel od pohledu příjemnou ženu.

„Právě jsem paní Voglerové vysvětlil, že je žena nemocná,“ vysvětlil Roger. „To je můj soused pan Peterson, paní Voglerová, a pan… doktor Taylor.“

„Těší mě.“ Hlas měla vřelý, trochu plachý. „Promiňte, pane Petersone, ten mercury je vaše auto?“

„Ano.“

„Tak to musí být váš chlapec. Miloučké dítě. Když jsem sem přijela minulý týden, byl venku před domem a ukázal mi tenhle dům. Je takový zdvořilý. Musíte být na něho opravdu hrdý.“ Marian si stahovala rukavičku a podávala Stevovi ruku.

„Já… já na Neila hrdý jsem.“ Steve se k ní prudce otočil zády a sáhl po klice u předních dveří. Oslepovaly ho palčivé slzy. „Proboha, prosím…“

Hugh mu přispěchal na pomoc, potřásl Marianě rukou a dával přitom pozor, aby nestiskl zvláštní prsten, který měla na ruce. To je nápad, s tímhle uklízet, říkal si v duchu. Jeho výraz se mírně změnil. „To se myslím báječně hodí, že tu je paní Voglerová,“ poznamenal. „Vím, pane Perry, jak si vaše paní dělá starost s domácností. Nechal bych ji dneska začít, jak jste původně chtěli.“

„Ale… ano… dobře.“ Roger se díval na Hugha. Pochopil, co má na mysli. Domnívá se, že by tahle žena měla něco společného s Neilovým zmizením?

Marian se udiveně dívala přes Hugha a Rogera, jak Steve otevírá přední dveře. Možná mu připadalo příliš troufalé, když mu podávala ruku. Měla by se asi omluvit. Nesmí zapomínat, že tu je jenom hospodyně. Už k němu natáhla paži, ale rozmyslela si to a jen mlčky přidržela dveře. V rozpacích je za ním tiše zavřela. Měsíční kámen na prstenu přitom lehce cinkl o kliku.

24

NECHTĚL BÝT UFŇUKANEC. Tolik se snažil nebrečet, ale bylo to stejné, jako když dostal astmatický záchvat. Nedokázal to zarazit. V krku ho pořád něco nutilo polykat a z nosu mu teklo a celý obličej měl mokrý velkými dětskými slzami. Ve škole plakával často. Věděl, že ho ostatní děti považují za ubrečence a učitelka taky, ačkoliv si z něho nikdy neutahovala.

Prostě v sobě něco nosil, co ho pořád trápilo, jakýsi pocit úzkosti a strachu. Začalo to ten den, kdy maminka odešla do nebe. Hrál si tenkrát s vláčky. Od té doby se jich nedotkl.

Při vzpomínce na ten den se Neilův dech zrychlil. Nemohl dýchat ústy, protože je měl zavázaná. Začal se mu zvedat hrudník. Polkl a kus hadru se mu dostal do úst. Na jazyku cítil, že je to silná a drsná látka. Snažil se říct: „Nemůžu dýchat.“ Ale ten hadr se mu dostal ještě hlouběji do úst. Dávil se. Rozbrečí se…

„Neile, přestaň.“ Sharonin hlas zněl divně, hluboce a drsně, jako by mluvila z hloubi hrdla. Ale obličej měla těsně u něho a přes nějakou látku cítil, jak se její tvář při řeči pohybuje. Určitě má také něco přes ústa.

Kde jsou? Je tu zima a puch. Něco má přes sebe, nějakou starou deku, odhadoval. Oči má převázané a nic nevidí.

Ten muž otevřel dveře a srazil ho k zemi. Svázal je a odnesl Sharon. Potom se vrátil a Neil cítil, jak ho zvedá a cpe do nějakého pytle. Kdysi si u Sandyho hráli na schovávanou a on se schoval do velkého pytle, který našel v garáži. Byl to stejný pocit. Potom, co ho ten zločinec strčil do pytle, si nic nepamatuje, až jak ho Sharon vytáhla. Nechápal, proč si nepamatuje. Bylo to, jako když maminka upadla.

Nechtěl na to myslet. Sharon ho nabádala: „Dýchej pomalu, Neile. A neplakej, jsi statečný kluk.“

Nejspíš si asi taky myslí, že je ufňukanec. Když dnes večer přišla, brečel. To proto, že když nesnědl topinku a nevypil čaj, paní Luftsová prohlásila: „Nejspíš tě vezmeme na Floridu, Neile, až tam pojedeme. Budeme tě muset nějak vykrmit.“

Už je to tady. Tohle je důkaz. Jestli se tatínek ožení se Sharon, dopadne to, jak říkal Sandy. Nikdo nechce nemocné děti a oni ho pošlou pryč s Luftsovými.

Rozplakal se.

Sharon se teď ale zřejmě nezlobí, že je mu zle. Tím divným hlasem říká: „Nadechni se… vydechni… pomalinku dýchej nosem…“ Snažil se poslechnout; nadechnout… vydechnout… „Jsi statečný kluk, Neile. Představ si, až to všechno budeš vyprávět kamarádům.“

Sandy se občas vyptával na den, kdy se mamince stalo to zlé. Sandy řekl: „Kdyby někdo byl na mou maminku zlý, nedovolil bych mu to.“

Možná to měl aspoň zkusit. Chtěl se tatínka zeptat, ale nikdy to neudělal. Tatínek mu pořád říkal, aby už na ten den vůbec nemyslel.

Někdy to ale nešlo.

Nadechnout, vydechnout… Cítil na tváři Sharoniny vlasy. Zřejmě jí nevadí, že je na ni tak namáčknutý. Proč je sem ten člověk odvezl? Zná ho. Viděl ho před několika týdny, když ho pan Lufts vzal tam, kde ten člověk pracuje.

Od té doby ho často trápily těžké sny. Chtěl o nich říct tatínkovi, ale přišla paní Luftsová, a tak raději mlčel. Paní Luftsová měla vždycky tolik hloupých otázek: „Vyčistil sis zuby? Měl jsi u oběda šátek na krku? Je ti dobře? Spal jsi? Snědls celý oběd? Nenamočil sis nohy? Pověsil sis šaty?“ A vlastně ho nikdy nenechala, aby odpověděl. Kontrolovala mu krabici se svačinou, aby zjistila, zda jedl, nutila ho otevřít ústa, aby se mu podívala do krku.

S maminkou to bylo jiné. Paní Luftsová k nim chodila jen jednou týdně uklízet. Teprve když maminka odešla do nebe, nastěhovala se paní Luftsová s panem Luftsem nahoru a pak se všechno změnilo.

Jak si to všechno vybavoval a naslouchal Sharon, slzy zmizely. Měl strach, ale ne jako tenkrát, když maminka upadla a on byl sám. Nebylo to jako…

Ten chlap…

Znovu začal rychle, dusivě oddechovat. „Neile,“ Sharon se o něho třela tváří. „Věř, že se odsud dostaneme. Tatínek bude rád, až nás uvidí. Určitě nás někam vezme. Ráda bych si s tebou šla zabruslit. Tenkrát jsi s námi nebyl, když jel tatínek do New Yorku. A my tě potom chtěli vzít do zoologické zahrady vedle kluziště…“

Naslouchal. Sharon to říkala, jako by to myslela vážně. Chystal se tenkrát jet, ale když o tom pověděl Sandymu, ten ho varoval, že ho Sharon nejspíš s sebou nechce, ale jen se snaží zalíbit.

„Tatínek říká, že tě příští podzim začne brát s sebou na fotbal do Princetonu,“ pokračovala Sharon. „Já chodívala na dartmoutská utkání celou tu dobu, co jsem studovala. Rok co rok hráli s Princetonem, ale v té době už měl tatínek po studiích. Já chodila na dívčí kolej, Mount Holyoke. Byly to jen dvě hodiny do Dartmouthu a některé víkendy jsme tam jezdívali celá parta, zvlášť během fotbalové sezóny…“

Hlas jí zněl divně, jako brumlavý šepot, říkal si Neil. „Mnoho mužů bere s sebou na fotbal celou rodinu. Tatínek je na tebe opravdu hrdý. Říká, jaký jsi statečný kluk, když ti dávají injekce proti astmatu. Povídal, že většina dětí dělá povyk, když mají každý týden dostat injekci, ale ty si nikdy nestěžuješ ani nepláčeš. Tomu říkám statečnost.“

Těžko se jí mluvilo. Snažila se polknout.

„Mysli na to, co budeš dělat, Neile. Mně to vždycky pomůže. Minulý rok jsem byla v Libanonu – to je země vzdálená odtud osm tisíc kilometrů – a psala jsem tam reportáž o válce. Bydlela jsem v takovém bídném místě a jednou večer mi bylo hrozně zle. Měla jsem chřipku a horečku, byla jsem sama a všechno mě bolelo, ruce i nohy, zrovna tak jako teď, a přinutila jsem se myslet na něco hezkého, co udělám, až se dostanu domů. A vzpomněla jsem si na obraz, který jsem si chtěla koupit. Byl na něm přístav s plachetnicemi. A slíbila jsem si, že jakmile se dostanu domů, hned si ho koupím. A taky jsem to udělala.“

Její hlas zněl stále tišeji. Musel se namáhat, aby mu jednotlivá slova neunikla.

„Musíme vymyslet něco pro radost tobě, co by tě potěšilo. Tvůj tatínek totiž říká, že Luftsovi se opravdu chtějí přestěhovat na Floridu.“

Neil cítil, jak mu prsa svírá obří pěst.

„Uvolni se, Neile! Pamatuj, nadechnout… vydechnout… dýchej pomalu. Když mi tvůj tatínek ukázal váš dům a já viděla pokoj Luftsových a podívala se z okna, bylo to úplně jako ten můj obraz. Vidíš tam přístav a lodě i průliv s ostrovem. Na tvém místě bych si ten pokoj vzala. Dala bych si tam knihovničky a police na věci a psací stůl. Přístěnek je tak velký, že by sis tam mohl rozložit koleje pro vláčky. Tatínek říká, že je máš moc rád. Já je taky měla ráda, když jsem byla malá. Měla jsem velké vláčky, které vyráběla firma Lionel. Kdysi patřily mému tatínkovi. Ráda bych ti je dala.“

Až se Luftsovi odstěhují na Floridu… až se Luftsovi odstěhují na Floridu… Sharon nečeká, že pojede s nimi. Sharon si myslí, že by měl dostat jejich pokoj.

„A teď je mi všelijak a ráda bych byla odtud pryč, ale jsem ráda, že jsi se mnou. Povím tvému tatínkovi, jak jsi byl statečný a jak jsi dával pozor na to, abys dýchal pomalu a nedusil se.“

Těžký černý kámen ležící Neilovi na prsou se trochu pohnul. Stejně jako mohl kývat mléčným zubem, když se začal hýbat, Sharonin hlas ten kámen rozkýval. Neilovi se najednou chtělo spát. Ruce měl svázané, ale prsty mohl pohybovat. Přejel jimi po Sharonině paži, až našel, co chtěl, kousek rukávu, kterého by se držel. Sevřel v prstech měkkou vlněnou látku a usnul.

Drsné chraplavé oddychování bylo pravidelnější. Sharon s obavou naslouchala hvízdavému dechu, cítila, jak se Neilův hrudník namáhavě zvedá. Místnost je ledová a vlhká a Neil už byl nastydlý. Když tu ale leží těsně vedle sebe, alespoň se navzájem trochu zahřejí.

Kolik je hodin? Dostali se sem krátce po půl osmé. Ten chlap tady s nimi nějakou hodinu pobyl. Jak dlouho je už pryč? Musí být po půlnoci. Takže je úterý. Foxy řekl, že tu budou do středy. Kde Steve během jednoho dne sežene výkupné ve výši osmdesáti dvou tisíc dolarů? A proč taková divná suma? Pokusí se spojit s jejími rodiči? To by bylo těžké, když teď žijí v Íránu. Až se Neil probudí, bude mu vypravovat, že její tatínek pracuje jako inženýr.

„Ve středu ráno my dva odjedem a jim nechám vzkaz, kde kluka najdou.“ V duchu si ten slib probírala. Bude se muset tvářit, jako by s ním chtěla odjet. Jakmile bude Neil v bezpečí a ona s únoscem pQjdou nádražní halou, začne křičet. Bez ohledu na to, co se jí může stát. Musí to zkusit.

Proč je unesl? Na Neila se díval tak divně. Jako by ho nenáviděl a jako… jako by z něho měl strach. To je ale nemožné.

Nenechával Neilovi oči zavázané ze strachu, že by ho poznal? Není to někdo z okolí Carley? Kdyby to byla pravda, nechal by Neila naživu? Neil ho viděl, když vtrhl do domu, upřeně na něho civěl. Určitě by ho poznal, kdyby ho znovu viděl. A on si to také uvědomuje. Chystá se Neila zabít, až bude mít peníze?

Ano. Chystá.

I když ji odtud odvede, pro Neila možná bude pozdě. V agónii strachu a hněvu se přitiskla těsně k Neilovi, skrčila k němu nohy, pokoušela se ho sevřít celým svým tělem. Zítra. Ve středu.

Podobně je asi v téhle chvíli paní Thompsonové. Také prožívá pocit hněvu, strachu a bezmoci. Steve toho už taky tolik vytrpěl. Jistě šílí. On i paní Thompsonová prožívají stejná muka.

Nevyčítá paní Thompsonové, že na ni tak vybuchla. Nemyslela to tak. Ron je vinen. Nelze doufat, že někdo uvěří něčemu jinému. A paní Thompsonová nechápe, že jediná šance, jak Rona zachránit, je vyvolat mohutný protest proti popravě.

Ona, Sharon, se mu snažila pomoci. Steve, ach Steve, volala mlčky, už chápeš? Už to vidíš?

Dřela zápěstí o stěnu. Škvárové bloky byly drsné a hrubé, ale místo provazů to odnášely hlavně klouby.

Až přijde Foxy, řekne mu, že musí na záchod. Bude ji muset rozvázat. Možná pak, nějak…

Fotografie. Ty ženy zabil. Jenom blázen si fotografuje, jak vraždí, a pak snímky zvětšuje do takových rozměrů.

Ji si také vyfotografoval.

Ta bomba. Co když se někdo k téhle místnosti přiblíží? Jestli bomba vybuchne – ona a Neil a kolik dalších? Jak je bomba silná?

Snažila se modlit, zmohla se však jen na to, že kolem dokola opakovala: „Prosím, kéž nás Steve včas najde. Prosím, neber mu syna.“

To musí být modlitba paní Thompsonové. „Ušetři mého syna.“

Je to vaše vina, slečno Martinová…

Čas mučivě ubíhal. Paže ani nohy ji už nebolely, jako by znecitlivěly. Neil spal. Občas zasténal, jeho dech se zadrhl a on lapal po vzduchu, ale pak znovu upadl do trhavého spánku.

Určitě se blíží ráno. Vlaky je slyšet častěji. V kolik se nádraží otevírá? V pět hodin? To už určitě je. V osm hodin se haly hemží lidmi. Co když bomba vybuchne?

Neil se neklidně vrtěl a něco mumlal. Nerozuměla. Probouzel se.

Snažil se otevřít oči, ale nešlo to. Potřeboval na záchod, ruce i nohy ho bolely. Těžko se mu dýchalo. Potom si vzpomněl, co se stalo. Běžel ke dveřím a řekl: „To je v pořádku,“ a otevřel. Proč to řekl?

Vzpomněl si.

Cítil, jak se mu v prsou převaluje balvan. Cítil Sharonin dech na tváři. V dálce slyšel rachot vlaku. Rachot vlaku.

Vzpomněl si na maminku. Běžel tenkrát dolů ze schodů. Ten člověk nechal maminku padnout a obrátil se k němu. Pak se nad maminkou skláněl a byl celý zpocený a vyděšený. Ne.

Ten chlap, co včera prudce strčil do dveří, co nad ním stál a díval se na něho – to už jednou udělal.

Tenkrát se k němu vrhl. Pustil maminku a vrhl se na něho. Natáhl ruce a shora se na něho díval.

A něco se pak stalo.

Zvonek. Zvonek u předních dveří.

Ten člověk utekl. Neil ho viděl, jak utíká.

Proto se mu o tom dni pořád zdá. Kvůli okamžikům, které zapomněl… hrůzným okamžikům, kdy ten člověk šel k němu a měl napřažené ruce a natahoval se po něm…

Ten člověk…

Ten člověk, co tehdy mluvil s panem Luftsem. Včera večer vtrhl do domu a stál nad ním. „Sharon,“ Neilův hlas byl zdušený a chraplavý, jak se snažil mluvit, třebaže těžce sípal… „Ano, Neile. Jsem tady.“

„Sharon, ten člověk, co nás svázal…“

„Ano, miláčku, neboj se, postarám se o tebe.“

„Sharon, ten zabil maminku.“

25

TA MÍSTNOST. Lally do své místnosti musí. Nevadí, že je tam zima. Noviny mezi dekami ji dostatečně zahřejí. Tolik tu místnost postrádá. Noclehárna na Desáté Avenue, kde společně s Rosií a dalšími ženami po většinu zimy přespávala, je přecpaná. Potřebuje místo, kde by byla sama. Potřebuje svůj kout, kde může snít.

Před lety, když jako mladá čítala sloupky Louelly Parsonsové a Heddy Hopperové, ukolébávala se vždycky ke spánku představami, že není stará panna a učitelka, ale filmová hvězda přijíždějící na nádraží Grand Central Station, kde ji očekávala spousta reportérů a fotografů.

Vystupovala z expresu Twentieth Century Limited a mívala občas bílou lišku nebo hedvábný kostým šitý na míru, držela sobolí šál a osobní tajemnice jí nesla necesér se šperky.

Jednou se dala unést představou, že je ve večerní toaletě a jede na premiéru svého filmu na Broadwayi. Oblečená do plesové toalety, jakou měla na sobě Ginger Rogersová ve filmu Páni v cylindrech.

Po nějakém čase se sny rozplynuly a ona přivykla pustému, monotónnímu, osamělému životu. Když však přijela do New Yorku a většinu času trávila na ústředním nádraží, připadalo jí, že opravdu vzpomíná na vrchol své filmové slávy. Jako by nic nepředstírala.

Když jí potom Růsty dal klíč k té místnosti a ona mohla spát stulená v koutku svého nádraží, naslouchat slabému rachotu přijíždějících a odjíždějících vlaků, bylo všechno ideální.

V úterý ráno o půl deváté si to v plné polní s nákupními taškami mířila k dolní hale a k mountvernonské trati. Měla v plánu přesunout se dolů po rampě společně s lidmi, kteří odjíždějí v osm hodin padesát, a potom vklouznout dozadu k místnosti. Cestou se zastavila u stánku v pasáži vedoucí od hotelu Biltmore a objednala si kávu a koblihy. Dočetla Timesy a News, které vylovila z jedné schránky.

Muž stojící před ní u pultu, kde se objednávalo jídlo ven, jí připadal povědomý. Ale vždyť je to člověk, který jí včera večer překazil plány, protože šel dolů k mountvernonskému nástupišti s děvčetem v šedém kabátě! Rozmrzele vnímala, že objednává dvě kávy, rohlíky a mléko. Nepřátelským pohledem sledovala, jak platí účet a bere si balíček. Uvažovala, zda tady někde pracuje. Měla neurčitý pocit, že ne.

Když odešla od stánku, záměrně se potloukala po nádražní hale, aby si policisté, kteří ji znali, mysleli, že je vše v pořádku. Nakonec sešla na rampu vedoucí k mountvernonské trati. Lidé spěchali. Lally s nimi v náladě vykročila, šla po nástupišti a za posledním vozem zahnula doprava. Za okamžik ji nebude vidět.

A pak ho zahlídla. Právě kupoval kávu, mléko a rohlíky. Byl k ní otočen zády. Spěchal, zmizel v šeru pulzující hlubiny nádraží.

Může jít jenom najedno místo.

Do její místnosti.

Objevil ji. Proto šel včera večer dolů na nástupiště. Nečekal na vlak, ale s tou dívkou mířil do jejího království.

A nese dvě kávy a mléko a čtyři rohlíky. Takže tam to děvče musí být.

Lallyiny oči se zalily hořkými slzami. Zabrali její místnost! Zachránila ji celoživotní schopnost se vším se vypořádat. Poradí si s tím. Zbaví se jich! Ohlídá si to, a až bude děvče samo, půjde ji varovat, že policie o nich ví a chystá se je zatknout. To ji dostatečně rychle vypudí. On je takový sprostý typ, ale děvče nepatří k těm, kteří se potloukají po nádražích. Třeba to považuje za fór, že jsou tady. Nejspíš se holka rychle vypaří a vezme ho s sebou.

Spokojená, že vetřelce vypudí, se Lally otočila a zamířila nahoru do čekárny. Její fantazie se přenesla k děvčeti, které patrně leží na jejím lehátku a čeká na přítele, až přinese snídani. „Jen se tam moc nezabydluj, slečinko,“ peskovala ji v duchu, „co nevidět ti přijde návštěva.“

26

STEVE, HUGH, LUFTSOVI a pracovník FBI Hank Lamont seděli u stolu v jídelně. Dora Luftsová právě přinesla konvici kávy a čerstvě upečené kukuřičné vdolečky. Steve se na ně díval bez zájmu. Rukou si podpíral bradu. Nedávno mu Neil řekl: „Pořád mě napomínáš, abych nedával lokty na stůl, a ty takhle sedíš vždycky.“

Zamrkal a myšlenku zahnal. To není k ničemu. Musí se soustředit na to, co se dá udělat. Zahloubal se nad Billem Luftsem. Nepochybně se v noci utěšoval pitím. Oči měl zarudlé a ruce se mu třásly.

Vyslechli z pásku čtrnáct slov z prvního telefonního rozhovoru. Nebylo možné rozpoznat zdušený, nezřetelný hlas. Hugh to přehrál třikrát, pak nahrávku vypnul. „To stačí. Pustíme to paní Perryové, jakmile nám pan Perry zavolá, a uvidíme, co tomu řekne. Teď je pro nás velice důležité si pár věcí ujasnit.“

Zahleděl se do seznamu před sebou. „Za prvé: zatím tady po celý den necháme jednoho našeho pracovníka. Myslím, že chlap, co si říká Foxy, sem volat nebude. Tuší, že jsme namontovali odposlouchávací zařízení. Pan Peterson jede do New Yorku, takže pokud zazvoní telefon, musíte ho, paní Luftsová, okamžitě zvednout. Kolega Lamont bude na přípojce a nahrajeme to. Ale jestli únosce zavolá, nesmí vás to vyvést z míry. Musíte se ho snažit udržet na lince co nejdéle. Dokážete to?“

„Pokusím se.“ Doře se chvěl hlas.

„Co Neilova škola? Zavolala jste tam a řekla, že je na pár dní nemocný?“

„Ano. Hned o půl deváté, jak jste mi řekl.“

„Prima.“ Hugh se obrátil k Stevovi. „Spojil jste se, pane Petersone, se svou redakcí?“

„Ano. Vydavatel mi navrhl, ať odvezu Neila někam úplně mimo město, než bude po Thompsonové popravě. Vzkázal jsem, že to udělám.“

Hugh se otočil k Billu Luftsovi. „Byl bych rád, pane Luftsi, kdybyste alespoň dneska zůstal tady v domě. Nebude to někomu připadat divné?“

Luftsová manželka se nevesele zasmála: „Snad jenom štamgastům v Mill Tavern.“

„Tak díky vám oběma.“ Hugh Luftsovy propustil. Zvedli se, odešli do kuchyně a přivřeli za sebou dveře.

Hugh natáhl ruku a s nápadným bouchnutím dveře přirazil. Povytáhl obočí směrem k Stevovi. „Nemyslím si zrovna, že by Luftsovým ušlo, co se tady v domě řekne, pane Petersone,“ poznamenal.

Steve přitakal. „Já vím. Jenže potom, co Bill na začátku roku odešel do důchodu, tady zůstávají jenom kvůli mně. Moc rádi by odjeli na Floridu.“

„Říkal jste, že tu jsou dva roky?“

„Trochu déle. Dora u nás uklízela. Chodívala k nám jednou týdně, ještě než se Neil narodil. Náš předchozí dům byl odtud jen o šest bloků dál. Šetřili si do důchodu. Nina byla zavražděna krátce potom, co jsme se sem nastěhovali, a já potřeboval, aby se někdo staral o Neila. Navrhl jsem, aby si vzali ten velký pokoj v druhém patře. Ušetřili na výdajích a já Doře platil stejnou částku, jakou vydělávala celým uklízením po domácnostech.“

„Jak se to osvědčilo?“

„Vcelku dobře. Oba mají Neila rádi a ona se o něho opravdu pečlivě stará, možná až moc. Pořád kolem něho poskakuje. Jenže od té doby, co se tu Bill jen tak potlouká a nemá nic na práci, začal dost pít. Upřímně řečeno, budu docela rád, až se odstěhují.“

„Co jim v tom brání?“ zeptal se Hugh ostře. „Peníze?“

„To bych neřekl. Dora by mě ráda viděla ženatého, aby měl Neil zase maminku. Ona je opravdu hrozně hodná.“

„A vy se k tomu se Sharon Martinovou blížíte?“

„Doufám.“ Nervózně se zvedl a přešel k oknu. Znovu sněžilo, měkce a tiše. Připadalo mu, že nemá život o nic víc ve svých rukách než jedna ze sněhových vloček; padá, přistane někde na keři, trávě nebo na vozovce, při dopadu roztaje anebo zmrzne, zametou ji, přejedou autem, zadupou boty.

Začíná fantazírovat, jako by měl v hlavě. Snažil se vzpamatovat, vrátit se do přítomnosti. Nemůže přece bezmocně sedět a nečinně čekat. Musí něco udělat.

„Vezmu vkladní knížku a vyrazím do New Yorku,“ rozhodl se. „Minutku, pane Petersone. Potřebujeme probrat pár věcí.“

Steve čekal.

„Co uděláme, když nedostaneme nahrávku s vaším synem a se Sharon?“

„Slíbil přece…“

„Třeba ji nestačí doručit. Jak vám ji dodá, pokud – předpokládejme – ji nahraje? Jde o to, zda jste připraven vyplatit peníze bez důkazu?“

Steve se zamyslel. „Ano. Netroufnu si mu odporovat. Třeba pásek nebo kazetu někde nechá a bude předpokládat, že se na ni přijde, a kdybych pak nepostupoval podle…“

„Dobře. O tom se poradíme později. Když pásek či kazetu nedostanete do dvou hodin, to je do doby, kdy vás bude volat do budky na Padesáté deváté ulici, můžete uvážit nějakou vytáčku. Řeknete mu, že jste tu nahrávku nedostal. Když bude tvrdit, že ji někde nechal, není problém ji tam vyzvednout.

A ještě něco je třeba zvážit. Chcete mu dát skutečné peníze? Mohli bychom sehnat padělky, které by se snadno vystopovaly.“

„Já nechci riskovat. Ty deponované peníze jsou na Neilovo vzdělání. Pokud se mu něco stane…“

„V pořádku. Takže vyzvednete peníze a odjedete s nimi do Federální rezervní banky. Vezměte si bankovní šek. Naši lidé nafotografují bankovky výkupného. Takhle to alespoň budeme mít podchyceno.“

Steve ho přerušil. „Já nechci označené peníze.“

„Nemluvím o označených bankovkách. Únosce se nemůže dozvědět, že je ofotografujeme. Ale chce to čas. Osmdesát dva tisíc dolarů v deseti, dvaceti a padesátidolarovkách znamená zvládnout spoustu bankovek.“

„Já vím.“

„Musím vás, pane Petersone, se vší naléhavostí požádat o několik předběžných opatření. Za prvé nám dovolte umístit do vašeho auta kameru. Poskytne nám jisté vodítko, za kterým se pustíme, až s únoscem navážete kontakt. Můžeme získat jeho fotografii anebo zachytit poznávací číslo auta, které bude řídit. Také bychom do vašeho auta rádi instalovali signalizační zařízení, které nám umožní vás z dálky sledovat. Slibuju, že na ně nikdo nepřijde. Konečně, a to závisí zcela na vás, bychom rádi do kufru s penězi umístili elektronickou štěnici.“

„A když ji objeví? Pak bude s jistotou vědět, že jsem vás do toho zapojil.“

„A když to tam nedáte, už se nic víc nedozvíte. Peníze budou vyplacené a vy nemusíte mít ani dítě, ani Sharon. Věřte mi, pane Petersone, na prvním místě nám jde o to, abychom je v pořádku dostali. Potom to bez zábran rozjedeme a pachatele najdeme. Ale je to na vás.“

„Co byste dělal vy, kdyby to byl váš syn a vaše… žena?“

„Pane Petersone, nejednáme s normálními lidmi. Nemůžeme si jednoduše říct: zaplatíš – a jsou zpátky. Možná že je únosci propustí. Ale třeba je také nechají někde, odkud se nedokáží osvobodit. To musíme brát v úvahu. Oblast pátrání se zúží, když budeme moct alespoň na dálku sledovat únoscovu stopu.“

Steve bezmocně přikývl. „Dělejte, co je třeba. Pojedu do New Yorku Billovým vozem.“

„Ne. Rád bych, kdybyste si vzal svůj vlastní vůz a nechal ho na parkovišti blízko nádraží jako obvykle. Někdo nejspíš vaše pohyby sleduje. My na vás někoho nasadíme, jeden náš člověk pojede kus za vámi. Klíče nechte na podlaze. Auto odvezeme a vybavíme ho. A až se vrátíte, bude na místě. S těmi penězi půjdete…“

Steve stihl vlak odjíždějící v deset hodin čtyřicet minut na Grand Central Station. Měl desetiminutové zpoždění, takže do New Yorku přijel deset minut před polednem. Rozhodl se jít pěšky po Park Avenue. V ruce nesl objemný prázdný kufřík.

Plahočil se několik bloků mezi nádražím a Jedenapadesátou ulicí se vzrůstajícím pocitem zoufalství a marnosti. Newyorčané se svou charakteristickou schopností ničemu se nepoddávat se pohybovali po ulicích jako obvykle, třebaže už druhý den silně sněžilo. Překračovali zledovatělé obrubníky a ve větru manévrovali dokonce s jakousi lehkostí. Včera ráno se v padajícím sněhu zastavil se Sharon jen pár bloků odtud, vzal do rukou její obličej a políbil ji na rozloučenou. Její rty nijak nereagovaly, stejně jako nereagoval on, když ho políbila na rozloučenou ten poslední den Nina.

Došel do banky. Oznámení, že chce z Neilova účtu vyzvednout všechno až na dvě stě dolarů, bylo přijato s jistým údivem. Pokladní se zvedla a šla se poradit se starším prokuristou, který hned k Stevovi přiběhl.

„Něco není v pořádku, pane Petersone?“ staral se.

„Ne, pane Straussi. Prostě chci peníze vyzvednout.“

„Musím vás požádat, abyste vyplnil státní a federální formuláře. Při vybírání tak velké částky se to vyžaduje. Doufám, že jste nebyl nespokojen s naší péčí o účet vašeho syna.“

Steve dělal, co mohl, aby vystupoval a hovořil klidně. „Rozhodně ne.“

„To jsem rád.“ Prokurista dál hovořil rozvážným profesionálním tónem. „Požadované formuláře můžete vyplnit u mne. Račte prosím za mnou.“

Steve mechanicky vypsal žádané informace. Než je dopsal, přinesla pokladní bankovní šek.

Pan Strauss ho rychle podepsal, předal mu ho a zvedl se. Tvářil se starostlivě. „Nechci se vyptávat, pane Petersone, ale nestalo se něco? Nemůžeme vám nějak pomoci?“

Steve se zvedl. „Ne, ne, pane Straussi, děkuju vám.“ Jemu samému to znělo násilně, nepřesvědčivě.

„Doufám tedy, že ne. Velice si vás vážíme jako klienta této banky a věřím i jako jejího přítele. Pokud se objeví nějaký problém a mohli bychom pomoci, s důvěrou se na nás obraťte.“ Napřáhl ruku.

Steve podávanou ruku sevřel. „Jste velice laskavý, ale ujišťuju vás, že všechno je v pořádku.“

Vyšel s kufříkem v ruce z budovy, zamával na taxík a udal Federální rezervní banku. Tam ho odvedli do místnosti, kde zasmušilí pracovníci FBI spěšně počítali a fotografovali peníze, které mu vymění za přinesený šek. Zachmuřeně tomu přihlížel.

„Král počítal v pokladně, počítal poklad zlata,“ zněla mu hlavou dětská říkanka. Nina ji monotónně prozpěvovala Neilovi, když ho ukládala do postele.

Vrátil se na Grand Central Station, ale vlak v patnáct hodin pět minut mu právě ujel. Nejbližší jede až za hodinu. Zavolal domů. Telefon zvedla Dora a na přípojce se ozval Lamont z FBI. Žádné další zprávy, ani známka po kazetě. Než přijede, bude zpátky Hugh Taylor.

Steva děsilo, jak zabít hodinu času. Bolela ho hlava, pomalá bolest začínala někde uprostřed čela a šířila se po obou stranách hlavy dozadu, jako by ji měl ve svěráku. Uvědomil si, že od včerejšího oběda nejedl.

Ostřicová jídelna. Sejde dolů a dá si talíř dušených ústřic a něco k pití. Prošel kolem telefonu, odkud se včera večer snažil volat Sharon. Tam začínal hrůzný sen. Když se nedovolal, věděl, že něco není v pořádku. Je to teprve dvacet hodin, ale připadá to jako celý život.

Dvacet hodin. Kde jsou Sharon s Neilem? Dostali něco k jídlu? Venku je zima. Jsou někde, kde se topí? Věděl, že Sharon se o Neila postará. Jak by bylo všechno jiné, kdyby včera Sharon zvedla telefon. Bývali by strávili večer společně; až by si Neil šel lehnout, řekl by: „Moc ode mě, Sharon, neočekávej. Asi by sis vybrala líp, kdybys počkala. Ale nečekej a vezmi si mě. Je nám spolu dobře.“

Nejspíš by ho odmítla. Neuznává jeho názor na trest smrti. On ale nepochybuje, v tom je neústupný, ví, že má pravdu. Je v téhle chvíli matce Ronalda Thompsona tak jako jemu?

I když to ten hoch bude mít za sebou, ona bude trpět do konce života.

Tak jako on, jestli se něco stane Sharon a Neilovi.

Ruch v hale narůstal. Manažeři velkých organizací odjížděli brzy, aby se vyhnuli pozdějšímu přívalu lidí, rychle kráčeli k newhavenským vlakům, které je odvezou do Westchesteru a Connecticutu. Zeny, které na den přijely nakupovat, procházely nádražní halou a dívaly se na jízdní řády, chtěly se dostat domů včas, aby připravily večeři.

Steve sestoupil do haly a vešel do Ústřicové jídelny. Bylo tam téměř prázdno. Polední nával dávno skončil. Na hosty, přicházející na koktajl a na večeři, bylo příliš brzy. Posadil se u pultu a objednal si. Kufřík si opatrně dal pod nohu.

Minulý měsíc se tu se Sharon sešli na oběd. Měla dobrou náladu, protože její kampaň za zmírnění Thompsonová trestu na doživotí měla ohromnou odezvu. „Dokážeme to, Steve,“ tvrdila. Byla tak šťastná, tolik jí na tom záleželo. Hovořila o zamýšlené cestě, na níž chtěla najít další podporu.

„Budeš mi chybět,“ řekl.

„Mně budeš také chybět.“

Miluju tě, Sharon. Miluju tě. Miluju tě, Sharon. Řekl to tenkrát?

Usrkl martini, které před něho barman postavil.

Seděl v Ústřicové jídelně, aniž se horkých dušených ústřic dotkl. Za pět minut čtyři zaplatil účet a vrátil se do horní haly a k vlaku na Carley. Když šel ke kuřáckému vozu, nevšiml si, že vzadu ve vagonu, do kterého nastoupil, nějaký muž zabořil obličej do novin. Teprve když prošel, noviny se sklonily a oči čtenáře sledovaly, jak s těžkým kufříkem kráčí vozem dál kupředu.

Cestující vystoupil v Carley, opatrně čekal na nástupišti, než Steve přešel na parkoviště a odjel ve voze, který teď měl v předních reflektorech a za zpětným zrcátkem ukryté silné kamery.

27

GLENDA PERRYOVÁ SPALA do jedné hodiny. Plně ji probral až zvuk odjíždějícího Marianina auta. Než otevřela oči, chvíli nehnuté ležela a čekala. Avšak bolest, kterou často cítila při prvním pohybu, se neozvala. V noci to ale bylo moc zlé, mnohem horší, než Rogerovi doznala. Jenže on to nejspíš tuší a ona sama moc dobře ví, že doktorovi její kardiogram dělá starost.

Do nemocnice nepojede. Dali by jí tam tolik uklidňujících prostředků, že by nebyla k ničemu. V žádném případě ne. Ví, proč měla poslední dobou bolesti tak často. To kvůli chlapci Thompsonových. Je tak mladý a její svědectví přispělo k jeho odsouzení.

„Srazil vás, paní Perryová…“

„Ano, utíkal z domu.“

„Byla tma, paní Perryová. Víte jistě, že neutíkal někdo jiný?“

„Naprosto. Ve dveřích se na chvíli zastavil a zaváhal, než do mě vrazil. V kuchyni se svítilo.“

A teď Neil a Sharon. Panebože, ať si vzpomenu. Kousla se do rtu… záchvěv bolesti… ne, jen žádný zmatek. To by ničemu nepomohlo. Probůh, přemýšlej. Vložila si pod jazyk nitroglycerin. To zarazí bolest. Foxy. Ten tón, jakým to vyslovil! Co jí to připomnělo? A určitě to nebylo nijak dávno.

Dveře se pootevřely. Uviděla Rogera, jak se na ni dívá. „V pořádku, Rogere, jsem vzhůru.“

„Jak se cítíš?“ Přešel rychle k posteli a vzal ji za ruku.

„Nijak zle. Jak dlouho jsem spala?“

„Jen čtyři hodiny.“

„Čí vůz právě odjel?“

„To byla paní Voglerová.“

„Aha, zapomněla jsem. Co dělala?“

„Našla si práci v kuchyni. Ze schůdků žebříčku sundávala věci z horních polic.“

„To jsem ráda. Bála jsem se tam natahovat a je tam plno prachu. Co se dělo, Rogere? Mluvil Steve s tím… s tím Foxym?“

„Mají jenom pár slov. Jak ti je? Můžeš si je poslechnout?“

„Ano.“

O patnáct minut později se Glenda opírala o polštáře a pozorovala Hugha Taylora, který za ní přišel do ložnice. „Jste strašně hodná, paní Perryová. Chápu, jak vás to vyčerpává.“

Odbyla to mávnutím ruky. „Hanbím se, pane Taylore, že se kvůli mně promarnilo celé dopoledne. Zapněte to, prosím.“

Když Hugh pustil kazetu, Glenda se soustředěně zaposlouchala. „Je slyšet tak slabě. Nemůžu…“

Z Hughova obličeje se vytratilo napjaté očekávání. Aniž dal najevo zklamání, řekl: „Moc vám děkuju, paní Perryová, že jste si to poslechla. Budeme záznam hlasově analyzovat. Není to přípustný důkaz, ale až únosce dopadneme, pomůže to potvrdit identifikaci.“ Zvedl magnetofon.

„Ne, počkejte!“ Glenda položila ruku na přehrávač. „To je jediný záznam toho hovoru?“

„Ne. Při odposlechu jsme zapnuli pásek i kazetu.“

„Nenechal byste mi to tady?“

„Proč?“

„Protože já toho člověka, s kterým jsem včera mluvila, znám. Určitě ho znám. Pokusím se vzpomenout si na všechno, co jsem v posledních několika týdnech dělala. Možná na něco přijdu. A byla bych ráda, kdybych si ten pásek mohla znovu poslechnout.“

„Kéž byste si vzpomněla, paní Perryová…“ Roger Perry k němu vyslal varovný pohled a Hugh se kousl do rtu. Rychle z pokoje odešel a Roger za ním.

Když sešli dolů, zeptal se Roger: „Proč jste po mně chtěl, abych tu dneska paní Voglerovou nechal? Přece ji nepodezíráte…?“ Zarazil se.

„Nesmíme opomenout žádnou možnost. Zřejmě s ní je ale všechno v pořádku. Dobrá povaha, slušná rodina, oblíbená. Ráno mluvila o Neilovi jen náhodou. A na včerejší večer má nejlepší alibi ze všech a její manžel taky.“

„Jak to?“

„Pokladní ji viděla, jak jde do kina a po filmu vychází. Jejího manžela viděli sousedi doma s dětmi. A krátce po sedmé na policejní stanici ohlásili krádež auta.“

„Ano. Zmínila se o tom. Má štěstí, že ho dostala zpátky.“

„To jo. Ona dostane osm let starý auťák zpátky, a my jsme nenašli jedinou stopu po dvou obětích únosu. Pane Perry, co si myslíte o Sharon Martinové? Myslíte, že by byla schopná tohle záměrně udělat?“

Roger se zamyslel. „To je vyloučené.“

„Jak hodnotíte její vztah s panem Petersonem?“

Roger si vzpomněl, jak u nich Sharon se Stevem byli naposled. Sharon vypadala trochu sklíčeně a Glenda se jí ptala, jestli se snad něco nestalo. Steve zrovna odešel do kuchyně pro led a Sharon se svěřila: „Neil si mě pořád tak drží od sebe.“ Když se Steve vracel, hrábl jí do vlasů. Roger si pamatoval, jak se tvářili. „Myslím, že byli… jsou do sebe velice zamilovaní. Víc, než si uvědomují. Sharon myslím trápí, že ji Neil odmítá, a Stevovi to samozřejmě taky dělá starost. A navíc se finančně hodně vyčerpal. Všechno, co měl, vrazil do toho nového časopisu. Určitě se mu to bude rentovat, ale starost to je. Sám mi to přiznal.“

„A potom šlo ještě o tu Thompsonovu popravu.“

„Ano. Doufali jsme s Glendou, že se ho Sharon podaří zachránit. Glenda se souží svou rolí v tom procesu.“

„Chtěla Sharon po panu Petersonovi, aby se přimluvil u guvernérky?“

„Věděla, že by to neudělal a že guvernérku by čistě emocionální prosba jen podráždila. Nezapomínejte, že už byla ostře kritizovaná za oba odklady, které Thompsonovi poskytla.“

„Co si myslíte o Luftsových, pane Perry? Je možné, že by se na tom nějak podíleli? Snaží se našetřit peníze, mají přístup k vašemu soukromému telefonnímu číslu. Mohli vědět o svěřeneckém fondu.“

Roger zavrtěl hlavou. „Ani nápad. Pokud Dora někdy něco pro Glendu koupí v samoobsluze, vždycky když jí vrací peníze, pečlivě to přepočítává, aby ji neošidila. A on je taky takový. Občas mi odveze auto do servisu a vždycky se chlubí, kolik mi ušetří. Oba jsou poctiví!“

„Dobrá. Vím, že nám hned k Petersonovým zatelefonujete, kdyby pro nás paní Perryová něco měla.“

Hank Lamont už na Hugha čekal. Něco v jeho chování signalizovalo, že má nové zprávy. Hugh neztrácel čas zbytečnými řečmi. „Co máš?“

„Paní Thompsonová…“

„Co je s ní?“

„Včera večer. Hovořila s Sharon Martinovou!“

„Cože?“

„Mladý Thompson nám to řekl. Don a Sten s ním v cele mluvili. Řekli, že se objevily nějaké výhrůžky na adresu Petersonova chlapečka, a varovali ho, že jestli se jeho kamarádi k něčemu chystají, měli bychom slyšet jejich jména dřív, než se dostanou do velkého maléru.“

„Nepřiznali, že Neila a Sharon někdo unesl?“

„Samozřejmě že ne.“

„Co jim řekl?“

„Nic neví. V posledním roce za ním chodí jenom matka, advokát a kněz z jejich farnosti. Kamarádi ze střední školy studují na vysoké. Dal nám jejich jména. Všichni jsou pryč. Ale řekl nám, že Sharon volala jeho matce.“

„A promluvili s jeho matkou?“

„Ano. Ubytovala se v motelu blízko věznice. Vyhledali ji.“

„V motelu?“

„Ne, našli ji v kostele. Bůh jí pomáhej, Hughu, klečí tam a modlí se. Nechce uvěřit, že ten kluk bude zítra popravený. Nechce tomu věřit. Říká, že jí Sharon volala pár minut před šestou. Chtěla prý vědět, jestli by něco mohla udělat. Thompsonová doznala, že na ni vyjela, že všude možně jezdila a vykládala o Ronově vině. A pohrozila Sharon, že neví, co jí udělá, jestli kluk zemře. Co tomu říkáš?“

„Zkusme to takhle,“ uvažoval Hugh. „Sharon Martinová je z toho hovoru rozčílená, možná si dokonce myslí, že na tom, co matka říká, něco je. Je zoufalá a někomu zatelefonuje, aby pro ni a pro Neila přijel. Sehraje únos, z Neila udělá rukojmí za Thompsonův život.“

„Možné to je,“ připustil Hank.

Na Hughově tváři se objevil tvrdý výraz. „Myslím, že to je víc než možné. Chudák Peterson umírá zaživa a paní Perryové hrozí další infarkt, protože si Sharon Martinová usmyslela, že může manipulovat se spravedlností.“

„Do čeho se pustíme?“

„Budeme jednat dál, jako by šlo o skutečný únos. A vyšťáráme všechno o lidech, s nimiž se Sharon Martinová stýká, zvlášť o těch, které zná v okolí. Kdyby si jen paní Perryová vzpomněla, kde ten hlas slyšela, tak to rozseknem.“

Glenda si v ložnici dokola přehrávala kazetu. „Peterson? Za deset minut vám zavolám do budky u pumpy hned za výjezdem jednadvacet.“ Bezmocně zavrtěla hlavou a magnetofon vypnula. Takhle na to nepřijde. Projdi si krok za krokem posledních pár týdnů. Co jen ta kazeta připomíná?

Včera vůbec nebyla venku. Telefonovala do lékárny, pak k Agnes a nakonec Julii kvůli příspěvku na nemocnici. Chip s Marií se ozvali z Kalifornie a dali jí k telefonu svoje mrně. To bylo naposled, co hovořila telefonem, než zavolal Foxy.

V neděli jeli s Rogerem z kostela do New Yorku a v restauraci hotelu Pierre si dali lehký oběd a pak šli na koncert do Carnegie Hall, hrál Serkin. Po telefonu nemluvila vůbec s nikým.

V sobotu zašla k dekoratérovi kvůli potahům. A taky byla u holiče, anebo to bylo v pátek? Netrpělivě potřásla hlavou. Takhle se nikam nedostane. Vstala z postele, pomalu přešla k psacímu stolu a sáhla po zápisníku. Požádala Rogera, aby jí přinesl z kuchyně nástěnný kalendář. Někdy si na něm dělala poznámky. A také si vezme účtenky. Měla je pohromadě, všechny jsou datované. Pomohou jí vzpomenout si, kde všude byla. A šekovou knížku. Vytáhla z přihrádky šekovou knížku, ze zásuvky účtenky.

Všechno si donesla do postele a zavzdychala při svíravém pocitu na prsou, který narůstal v ostrou bolest. Když si vzala nitroglycerin, stiskla knoflík magnetofonu a začala přehrávat kazetu. Znovu jí k uším doléhal ten zdušený hrdelní šepot. „Peterson? Za deset minut vám zavolám do budky u pumpy hned za výjezdem jednadvacet.“

28

KDYŽ SE VRACEL OD TELEFONNÍ BUDKY, přemýšlel o té kazetě. Až si Sharon s klukem nahraje, má to udělat? Proč ne?

Šel přímo na Grand Central Station. Bude lepší zajít za nimi, než se na nádraží přestanou hemžit cestující, co pravidelně dojíždějí. Ti dozorci snad mají šestý smysl, jak odhadnout, kdo na nádraží nepatří.

Sharon a dítě nejspíš včera nevečeřeli. Budou mít hlad. Nechce, aby měla hlad. Jenže by nejspíš nejedla, kdyby nenakrmil kluka. Při pomyšlení na kluka vždycky znervózněl. Před několika týdny skoro zpanikařil, když se podíval ven a zahlédl ho, jak na něho civí z auta. Přesně tak, jak se na něho díval ve snu, kulaté hnědé oči, panenky tak široké, že vypadaly černé, věčně žalující.

Zítra bude po všem. Bude muset pro Sharon koupit letenku. Teď nemá dost peněz, ale po dnešku to bude jiné. Rezervuje pro ni v letadle místo. Ale jaké jméno použije? Musí pro ni nějaké vymyslet.

Včera v Událostech dne ji představili jako známou a populární spisovatelku a novinářku. Je to senzace, že se do něho zamilovala.

Je velice známá. Byla v Událostech dne. Spousta lidí ji zná.

Zamračil se a prudce se zastavil. Žena, která spěchala hned za ním, do něho vrazila. Ostře se po ní podíval a žena se omluvila. „Promiňte,“ a spěchala kolem něho dál ulicí. Uklidnil se. Nechtěla být hrubá. Vlastně se na něho usmála, skutečně se na něho usmála. Spousta žen se na něho bude usmívat, až se dozvědí, jak je bohatý.

Pomalu kráčel dál po Lexington Avenue. Autobusy rozjezdily sníh ve špinavou břečku, která namrzala. Radši by se vracel do Biltmoru. Ten pokoj je pohodlný. Ještě nikdy tak dobře nebydlel.

Zůstane s Sharon a dítětem do odpoledne. Potom zajede vlakem do Carley. Zaskočí k sobě domů a podívá se, zda tam nemá nějaké vzkazy. Lidi by se zbytečně dohadovali, proč není doma. Snažil se vymyslet, kde by nechal kazetu. Možná mu Peterson nebude chtít zaplatit, když ji nedostane.

Ty peníze mít musí. Zůstat dál ve Fairfieldském okrese je pro něho příliš nebezpečné. A má důvod, proč odjet. Všichni čekají, že odjede.

„Neodjel odtud z okolí někdo nečekaně?“ začnou se možná ptát policajti.

„Cože, ten? Kdepak. Naříkal, že přichází o byt i dílnu, prosil starého pána, aby mu obnovil nájem.“

Jenže to bylo před posledními dvěma dívkami. „Vrah po radiotelefonu,“ označují ho noviny. Kdyby věděli…

Té Callahanové šel dokonce na pohřeb. Na pohřeb!

Najednou věděl, kde kazetu nechá, aby byla večer nalezena a odevzdána.

Spokojeně zašel do stánku s občerstvením, objednal kávu, mléko a rohlíky. Chvíli se tam dole zdrží, takže dostanou něco k jídlu, a další později, než odejde. Nechce, aby si Sharon myslela, že neumí být laskavý.

Když odcházel od mountvernonské tratě, měl pocit, že ho někdo pozoruje. Zastavil se a naslouchal. Připadalo mu, že něco slyší, a tiše couvl. Byla to jedna z těch ženských s veškerým majetkem v nákupních taškách, hrnula si to nahoru po rampě k nádražní hale. Nejspíš spala na peróně.

Co nejjemněji uvolnil kousíček drátu, který předtím přilepil ke dveřím místnosti. Opatrně vytáhl klíč a strčil ho do zámku. Otevíral dveře centimetr po centimetru, aby neškubl drátem, vklouzl do místnosti a zavřel za sebou.

Rozsvítil zářivky a spokojeně zabručel. Sharon i kluk leželi tak, jak je nechal. Kluk ho přirozeně nemohl vidět, protože měl oči zavázané, ale Sharon zvedla hlavu. Položil balíček, šel k ní a uvolnil jí roubík z úst.

„Tentokrát nebyl moc těsný,“ chlácholil ji. Zdálo se mu, že vidí v jejích očích výčitku.

„Ne.“ Byla velice nervózní, ale byla to nervozita jiného druhu. Měla strašně vyděšené oči. Nechtěl, aby z něho měla strach.

„Bojíš se, Sharon?“ zeptal se s hrůznou něhou v hlase.

„Ne… vůbec ne.“

„Přinesl jsem ti něco k jídlu.“

„To jsem ráda, ale neuvolnil byste prosím roubík Neilovi? A prosím vás, rozvázal byste nás, třeba jen ruce?“

Přimhouřil oči. Je nějaká jiná než dřív. „Jasně, Sharon.“ Měl velice silné prsty. Dokázal rozvázat uzle rychle. V minutce měla ruce volné a on se obrátil k chlapci.

Dítě se schoulilo k Sharon. „Neboj se, Neile,“ napomenula ho. „Vzpomeň si, co jsme si povídali.“

„O čem jste si povídali, Sharon?“

„Jenom že Neilův tatínek vám dá peníze, které chcete, a že zítra jeho tatínkovi řeknete, kde ho najde. Řekla jsem mu, že já s vámi pojedu pryč, ale jeho tatínek sem přijde hned, jak odejdeme. Přece to tak je, ne?“

Zahloubané a s přemítavým výrazem v jiskřících očích řekl: „Víš určitě, že se mnou chceš jet, Sharon?“

„Ano, opravdu, moc. Já… líbíte se mně, Foxy.“

„Přinesl jsem rohlíky, kávu a trochu mlíka pro kluka.“

„To jste hrozně hodný.“ Ohýbala ztuhlé prsty. Přihlížel, když začala třít Neilovi zápěstí a uhlazovat mu vlasy z čela. Způsob, jakým tiskla chlapci ruce, byl jako signál, jako tajná úmluva.

Přitáhl bednu od pomerančů a položil na ni balíček. Podal Sharon pohárek s kávou.

„Díky.“ Postavila pohárek, aniž se napila. „Kde je Neilovo mléko?“

Podal jí ho a sledoval, jak ho chlapci dává do rukou. „Tady máš mléko, drž si to, Neile. Pij pomalu.“ Chlapcovo chraplavé oddechování ho znervózňovalo, dráždilo, vyvolávalo vzpomínky.

Vytáhl rohlíky. Nechal si je silně namazat máslem, jak to měl rád. Sharon kus ulomila a podala chlapci. „Vezmi si, Neile, to je rohlík.“ Její hlas zněl klidně. Jako by se s chlapcem proti němu spikla. Mrzutě přihlížel, jak jedí. Polykal kávu, ani její chuť nevnímal. Ti dva snědli dohromady jeden rohlík, dopili kávu a mléko.

Kabát si nesvlékl. Je tu zima a nechtěl riskovat, že si umaže nový oblek. Sundal věci z bedny od pomerančů, zbývající rohlíky položil na špinavou podlahu, posadil se na bednu a upřeně je pozoroval.

Když dojedli, přitáhla si Sharon Neila do klína. Chlapec hlasitě a namáhavě dýchal. Foxyho ten zvuk dráždil, lezlo mu to na nervy. Sharon se na něho ani nepodívala, jenom hladila chlapce po zádech, tiše na něho mluvila, domlouvala mu, aby se snažil usnout. Foxy sledoval, jak Neila políbila na čelo a pak si jeho hlavu přitiskla k rameni.

Je to líbezná holka, říkal si Foxy, nejspíš se jen snaží být na kluka milá. Možná že by se ho měl rovnou zbavit a pak by mohla být takhle milá k němu. Výraz jeho očí se změnil. Uvažoval, jakými způsoby na něho může být Sharon milá. Na rtech se mu rozehrál úsměv. V předtuše těch chvil se mu po těle rozlilo teplo. Uvědomil si, že se Sharon na něho dívá a pevně chlapce objímá. Chtěl, aby objímala jeho.

Zvedl se a přešel k lehátku. Nohou zakopl o magnetofon. Aha, magnetofon! Peterson žádá kazetu. Ještě je moc brzo na to, aby se kluka zbavil. Zklamaný a vzteklý se znovu posadil. „Uděláte pro Petersona nahrávku,“ oznámil Sharon.

„Nahrávku?“ reagovala obratem a nervózně. Před vteřinou by přísahala, že se jim chystá něco udělat. Vyčetla to v pohledu, který na ně upíral, ve výrazu tváře. Snažila se to rozebrat. Existuje nějaká šance, nějaký způsob? Od chvíle, co jí Neil řekl, že tenhle člověk zavraždil jeho matku, jako šílená uvažovala, jak se odtud dostat. Zítra může být pozdě nejen pro Ronalda Thompsona, ale i pro Neila. Nevěděla, kdy se pro ni Foxy chystá přijít. Pokud přijde. Určitě si uvědomí, že ji dříve nebo později někdo pozná. Mučilo ji, když si vzpomněla, jakou cestou chtěla Ronalda zachránit. Jak byla směšná! Jeho matka měla pravdu. Tím, že trvala na jeho vině, přispěla k jeho odsouzení. Na ničem jiném nezáleží, než jak zachránit život Neilovi a Ronaldovi. Jí ať se stane cokoli, zaslouží si to. A právě ona vyčetla Stevovi, že si snaží hrát na boha!

Foxy má pistoli. Má ji v kapse kabátu. Kdyby ho přiměla, aby ji objal, mohla by se k ní dostat.

Kdyby se naskytla možnost, dokázala by ho zabít?

Podívala se na Neila, připomněla si odsouzeného mladíka ve vězeňské cele. Ano, dokázala.

Dívala se, jak zručně zachází s magnetofonem, vkládá do něho kazetu. Byl to nejběžnější typ kazety, TWX. Nikdy nevypátrají, odkud pochází. Přitáhl bednu k lehátku.

„Heleď, Sharon, tohle přečteš.“ Měl napsaný vzkaz. „Steve, jestli nás chceš zpátky, zaplať výkupné. Peníze musí být v deseti, dvaceti a padesátidolarových bankovkách. Dvaaosmdesát tisíc dolarů. Musíš je sehnat, a ať nejsou označené. Přijeď svým autem k telefonní budce na rohu Devětapadesáté ulice a Lexington Avenue ve dvě hodiny v noci. Buď sám. Policii nevolej.“

Vzhlédla k němu. „Mohu něco dodat? Totiž my jsme se pohádali. Rozešli jsme se. Možná – možná za mě nebude chtít platit, když se neomluvím. On je totiž velice tvrdohlavý. Možná zaplatí jenom polovinu, za Neila, protože ví, že ho nemiluju. Jenže my přece budeme potřebovat tu sumu celou, viďte?“

„Co chceš říct, Sharon?“ Pohrává si s ní? Věří jí?

„Jenom se omluvit, nic víc.“ Snažila se usmát. Sesunula si Neila z klína, natáhla se a pohladila Foxymu ruku.

„Žádnou habaďůru, Sharon.“

„Proč bych vás chtěla podvést? Co má říct Neil?“

„Jenom že se chce vrátit domů. Nic víc.“ Prst měl položený na nahrávacím knoflíku. „Až tohle stisknu, začni mluvit. Mikrofon je zabudovaný uvnitř.“

Polkla a počkala, až se kazeta začala točit. „Steve…“ četla pomalu vzkaz, snažila se získat čas, v duchu si připravovala, co řekne potom. Dočetla vzkaz. „… Policii nevolej.“ Odmlčela se.

Upřeně se na ni díval. „Steve,“ musela začít, „Steve, teď ti něco řekne Neil. Ale ještě ti chci říct, že jsem neměla pravdu. Doufám, že mi odpustíš…“ Nahrávač cvakl. Chystala se říct: „Strašně jsem se mýlila…“

„To stačí, Sharon. To na omluvu stačí.“ Ukázal na Neila. Vzala dítě kolem ramen.

„Tak, Neile, řekni něco tatínkovi.“

Jak se Neil snažil mluvit, bylo jeho sípání ještě výraznější. „Tati, jsem v pořádku. Sharon se o mě stará. Ale maminka by nechtěla, abych tady byl, tati.“

Magnetofon se zastavil. Neil se pokusil Stevovi něco naznačit, pokusil se spojit jejich únos s matčinou smrtí.

Chlap přetočil kazetu nazpátek a znovu ji přehrál. Usmál se na Sharon. „Výborně. Na Petersonové místě bych zaplatil, abych vás dva dostal zpátky.“

„To je dobře, jsem ráda, že jste spokojený.“ Záměrněji trýzní?

„Sharon.“ Neil tápavě hledal její rukáv, zatahal za něj. „Já potřebuju…“

„Potřebuješ na záchod?“ reagoval Foxy věcně. „Chápu, už je načase.“ Přistoupil k Neilovi, zvedl ho a šel s ním na záchod. Zavřel dveře. Sharon ztuhlá strachem čekala, ale Foxy byl téměř obratem zpátky a Neila nesl pod paží. Všimla si, že má Neila tváří otočeného od sebe, téměř jako by se bál, že ho Neil může i se zavázanýma očima vidět. Hodil Neila na lehátko. Chlapec se třásl. „Sharon.“

„Jsem tu,“ přejela mu rukou po zádech.

„Chceš jít taky, Sharon?“ Únosce kývl hlavou směrem k záchodu.

„Ano.“

Vzal ji za paži a do zatuchlého kumbálu ji napůl odnesl. Provazy se jí zařezávaly do nohou a do kotníků, až mhouřila oči bolestí. „Tadyhle je zástrčka, Sharon,“ řekl. „Dokonce ti ji nechám zavřít, jestli chceš, protože dveře nedrží. Ale radši bys potom měla hned otevřít.“ Pohladil ji po tváři. „Protože když neotevřeš a já se dopálím, tak to kluk odskáče.“ Vycouval a dveře za sebou zavřel.

Rychle zasunula zástrčku a rozhlédla se kolem sebe. Ve tmě uvnitř malého kamrlíčku přejela rukama po stěnách, kolem nádrže s vodou. Třeba tu něco je, kousek potrubí, něco ostrého. Tápála rukou po podlaze.

„Pospěš si, Sharon.“

„Ano.“

Když otvírala dveře, zdála se jí klika v ruce nějak volná. Kdyby ji utrhla, mohla by ji strčit do hluboké kapsy na sukni. Třeba by měla ostrou hranu. Ale nedokázala kliku urvat.

„Tak vylez!“ volal podrážděně. Otevřela rychle dveře, snažila se vyskákat ven, zakopla a zachytila se kovového rámu dveří. Šel k ní. Záměrně mu položila paže kolem krku. Potlačila odpor a políbila ho na tvář, na rty. Jeho paže ji sevřely. Cítila, jak se mu rozbušilo srdce. Panebože, prosím tě…

Sjela mu pažemi po ramenou, po zádech. Prsty ho jemně polaskala na krku. Pravou rukou jela dál, vklouzla do kapsy kabátu, nahmatala kov.

Odstrčil ji. Padla na betonovou podlahu, pevně svázané nohy pod sebou zkroucené. Pravým kotníkem jí projela děsivá bolest.

„Jsi stejná jako ostatní, Sharon,“ ječel. Stál nad ní. Viděla ho z podlahy v návalech bolesti v žaludku se jí obracelo jídlo, které právě snědla. Nakláněl se nad ní a jeho obličej jako by žil sám o sobě. Pod okem mu škubal sval, červené skvrny zvýrazňovaly ostré linie tváří. Jeho oči byly černé úzké prohlubně přetékající vztekem. „Ty potvoro!“ řval. „Ty čubko!“

Škubl s ní nahoru, hodil ji na lehátko a paže jí dal za záda. Bolest ji zalila hlubokou mlžnou temnotou. „Můj kotník.“ Je to její hlas?

„Sharon, Sharon, co se stalo?“ ozval se zděšeně Neil.

S krajním úsilím se ovládla, aby nezasténala. „Upadla jsem.“

„Jako všechny ostatní… předstírá… ale horší… snaží se mě podvést. Mohl jsem si spočítat, že mě taháš za nos, že lžeš, mohl jsem si to spočítat…“ Cítila, jak jí rukama svírá hrdlo. Bože můj! Silné prsty tiskly její krk… Panebože… pomoz mi…

„Ne.“ Tlak povolil. Hlava jí klesla.

„Sharon! Sharon!“ volal Neil, rozčílený hlásek se zajíkal.

Zalapala po dechu a posunula se obličejem k němu. Připadalo jí, že má strašně těžká víčka. Přinutila se je otevřít. Foxy stál u zrezivělé výlevky a do obličeje si cákal vodu. Ta voda musí být jako led. Ustrašeně ho pozorovala. Snaží se uklidnit.

Skoro ji zabil. Co ho zarazilo? Možná se bál, že ji ještě bude potřebovat.

Kousla se do rtu, aby nedala najevo bolest. Není úniku, není úniku. Až ten netvor zítra dostane peníze, oba je zabije. A Ronald Thompson zemře za zločin, který nespáchal. Jenom ona a Neil mohou prokázat jeho nevinu. Kotník jí otékal, kožená holínka ho svírala a ještě se do něho zařezávaly provazy. Prosím tě, panebože. Bolestí se roztřásla a v obličeji jí naskočily kapky potu.

Dívala se, jak si Foxy otírá tvář kapesníkem. Šel k nim, soustředěně převázal Neilovi ruce a oběma pevně ucpal ústa. Drát z kufříku připevnil ke dveřím. „Odcházím, Sharon. Vrátím se zítra. Vrátím se už jen jednou…“

Nechystal se odejít tak brzy, ale věděl, že kdyby se zdržel déle, zabil by ji. A může ji ještě potřebovat. Třeba požádají o další důkaz, že jsou ona i kluk naživu. Ty peníze mít musí. Nemůže riskovat a zabít ji už teď.

V jedenáct hodin přijíždí vlak z Mount Vernonu. Musí počkat pár minut na jeho příjezd. Zůstal blízko ústí tunelu. Tam byla tma.

Kroky. Přitiskl se ke zdi, opatrně vykoukl. Dozorce! Dozorce se ostražitě rozhlížel, procházel tímto úsekem sem tam, pečlivě prohlížel potrubí a ventily, vzhlédl ke schodišti vedoucímu k místnosti a potom se pomalu přesunul zase na mountvernonské nástupiště.

Foxy cítil po celém těle studený pot. Štěstí ho opouští. Cítí to. Musí všechno ukončit a zmizet. Ozval se rachot, skřípění brzd. Opatrně proklouzl kolem ventilačních šachet a kalových čerpadel k rampě a vděčně splynul s cestujícími, kteří právě přijeli.

Bylo jedenáct. Nechtěl sedět v hotelovém pokoji. Chyběl mu klid. Kráčel na západ přes Dvaačtyřicátou ulici a zašel do kina. Čtyři a půl hodiny okouzleně sledoval tři pornofilmy, které dráždily jeho smysly a uspokojovaly jeho potřeby. V šestnáct hodin pět minut byl ve vlaku do Carley.

Steva Petersona uviděl, když sám seděl ve voze. Naštěstí měl hlavu zabořenou v novinách. Nechtěl, aby ho někdo poznal nebo si někdo známý sedl vedle něho.

Steve nesl těžký kufřík.

Peníze! Určitě! A dnes večer je bude mít! Ten tam byl pocit hrozící katastrofy. Když se ujistil, že Steve odjel, odcházel z nádraží v Carley plný sebedůvěry a v dobré náladě. Vykračoval si rázně ve sněhu přes osm bloků, šel domů, k ošumělé garáži ve slepé ulici. Na firemním štítu stálo „A. R. Taggert – autoopravna.“

Odemkl a rychle vešel dovnitř. Nikdo mu pod dveře nestrčil vzkaz. Prima. Nikdo ho nehledal. I kdyby hledal, nebylo by nic neobvyklého, kdyby ho nenašel. Často opravoval lidem auta přímo u nich.

Garáž byla studená a špinavá, o nic lepší než ten brloh na Grand Central Station. Vždycky mu bylo souzeno dělat v páchnoucích dírách.

Svoje auto měl připravené. Z pumpy v koutě do něho natankoval benzin. Instalace pumpy byl nejlepší nápad, jaký kdy měl. Byla zákazníkům po ruce, potrpěli si na to, že mají auto s plnou nádrží. Jemu se to taky hodilo. Snadno se mohl v noci pohybovat sem tam po dálnicích. „Došel vám benzin, madam? Já tu mám nějaký v kufru. Dělám do aut…“

Na auto si už dal licenční číslo ze staré série, které před několika lety vyměnil jednomu zákazníkovi – pro případ, že by si dnes večer nějaké zvědavé oči poznamenaly číslo.

Odpojil si radiotelefon, měl ho v krabici na předním sedadle. Všech ostatních licenčních tabulek, které nashromáždil v posledních šesti letech, a rezervních klíčů k autům, které si udělal, se už dříve zbavil. Vyhodil je na skládku poblíž Poughkeepsie.

Na policích leželo pár kusů nářadí a náhradních dílů, v koutě měl na kupě pár pneumatik. Jen ať se starý Montgomery potrápí, jak se jich zbavit. Stejně barák zbourá. Bude se muset zbavit spousty krámů.

Je tady naposled. Posledních pár měsíců nedokázal moc dělat. Byl strašně nervózní. Štěstí, že dostal tu velkou zakázku na Voglerovic autě. Ta mu pomohla.

Tak, všechno je v pořádku.

Zašel do ubohého pokojíku vzadu a zpod postele vytáhl odřený kufr. Ze starého rozviklaného javorového prádelníku vyndal svou ubohou výbavu spodního prádla a ponožky a uložil je do kufru.

Odřenou a otřepanou červenou sportovní bundu a kostkované kalhoty sundal z háčku vzadu na dveřích a také je složil do kufru. Silně promaštěné montérky hodil na postel. Ty nechá tady. S těma prachama už je nebude potřebovat.

Z kapsy kabátu vytáhl magnetofon a znovu si poslechl nahrávku, kterou udělal se Sharon a Neilem. Druhý magnetofon značky Sony měl na prádelníku. Položil ho na postel a hrabal se ve svých kazetách, až jednu vytáhl a dal do magnetofonu. Potřeboval jenom začátek.

Tady to je.

Znovu přehrál kazetu se Sharon a s Neilem, nechal ji běžet až k místu, kde se Neilův hlas vytrácí. Potom stiskl nahrávací knoflík. Na druhém přístroji pustil přehrávací knoflík.

Trvalo to jen minutu. Když byl hotov, přehrál si doplněnou kazetu, kterou pošle Petersonovi. Perfektní. Perfektní. Zabalil ji do kousku balicího papíru, zalepil lepicí páskou. Červenou propisovačkou napsal na balíček vzkaz.

Ostatní kazety a oba magnetofony uložil do kufru mezi složené šatstvo. Kufr zavřel, zamkl a odnesl do auta. Bude mít co dělat, aby kufřík s penězi dostal jako příruční zavazadlo do letadla. Tenhle kufr a radiotelefon mohou jít do zavazadlového prostoru.

Otevřel dveře garáže, sedl do auta a nastartoval. Zatímco se motor točil naprázdno, usmál se – zamyšleně a nevyzpytatelně. „A teď do kostela a na pivo,“ rozhodl.

29

„TOMU NEVĚŘÍM,“ odmítl Steve kategoricky Hughovu hypotézu, „Jestli to berete jako fingovaný únos, ohrožujete život Neila i Sharon.“

Právě se vrátil z New Yorku. Přecházel po pokoji, ruce vražené do kapes. Hugh se na něho díval zároveň soucitně i podrážděně. Ovládá se chudák s železným úsilím, ale zestárl za těch deset hodin o deset let. Hugh viděl, že jen od rána přibyly Stevovi kolem očí a úst další úzkostné rýhy.

„Ujišťuju vás, pane Petersone,“ prohlásil jasně, „že vycházíme z předpokladu, že jde o skutečný únos. Přesto začínáme věřit, že… zmizení Sharon a Neila má nejspíš přímou vazbu na pokus získat pro Ronalda Thompsona milost.“

„A já říkám, že ne! Glenda se ještě neozvala?“

„Bohužel.“

„A po pásku či kazetě od Foxyho ani stopy?“

„Je mi líto, nic.“

„Pak můžeme jen čekat.“

„Ano. Měl byste se připravit, abyste kolem půlnoci odjel do New Yorku.“

„Telefonovat má až ve dvě.“

„Situace na silnicích je dost příšerná.“

„Myslíte si, že se Foxy bude bát se mnou setkat z obavy, že by nemohl rychle uniknout?“

Hugh zavrtěl hlavou. „Víme toho oba stejně. Samozřejmě jsme nasadili odposlech na telefon v Devětapadesáté ulici. Tuším ale, že vás bude rovnou dirigovat k jiné telefonní budce. Nemůžeme riskovat a dát vám do auta mikrofon, protože nevíme, jestli nebude chtít nastoupit k vám do auta. Budeme mít v okolních budovách svoje lidi, kteří budou sledovat váš pohyb. Obsadíme tu oblast auty, která vás budou držet v dohledu a pak vás rádiem předávat dalším vozům. Nemusíte si dělat starosti, nebudeme vás sledovat. Naše zařízení v kufru nám umožní neztratit vás na vzdálenost několika bloků.“

Dora strčila hlavu do obývacího pokoje. „Promiňte.“ Její hlas zněl jinak. Hughovo chladné chování v ní něčím vyvolávalo strach. Nelíbilo se jí, jak ji i Billa pořád pozoruje. Bill se rád napije, ale to ještě neznamená, že by nebyl dobrý člověk. Zmáhalo ji napětí posledních čtyřiadvaceti hodin. Pan Peterson jistě dostane Neila a Sharon v pořádku zpátky. Musí tomu věřit, je to příliš hodný člověk, aby trpěl ještě víc než ty dva poslední roky.

Potom ona a Bill odjedou. Je načase vypravit se na Floridu. Stárne a zmáhá ji starat se o dítě a o dům. Neil potřebuje někoho mladého, někoho, s kým si může povídat. Ona se kolem něho až moc točí. Pro děcko není dobré, když se kolem něho skáče, sotva kýchne.

Chudinka Neil. Takový šťastný chlapeček to býval, dokud žila jeho maminka. Tenkrát astma neměl, netrpěl na nachlazení a jeho velké hnědé oči se pořád třpytily; nedívaly se opuštěně a smutně jako teď.

Pan Peterson by se měl znovu oženit. Pokud si nevezme Sharon, tak někoho, kdo by tady vytvořil skutečný domov.

Dora si uvědomila, že se Steve na ni tázavě dívá. Nedokázala se při tomhle soužení věnovat běžné práci. Celou noc nezavřela oči. Co mu to chtěla říct? Ach ano: „Já vím, že nic nechcete,“ řekla, „ale nemohla bych vám a panu Taylorovi udělat narychlo biftek?“

„Děkuju, Doro, pro mě ne. Ale možná panu Taylorovi…“

„Udělejte je pro nás pro oba, paní Luftsová, když budete tak hodná.“ Hugh položil Stevovi ruku na rameno. „Heleďte, od včerejška jste nic nejedl. Celou noc budete vzhůru. Potřebujete být a schopný řídit vůz a sledovat pokyny.“

„Asi máte pravdu.“

Sotva zasedli k jídelnímu stolu, zazvonil zvonek. Hugh vyskočil. „Vyřídím to.“

Steve zmuchlal ubrousek, který si právě dával do klína. Je to snad důkaz, o který žádal? Uslyší hlas Neila a Sharon?

Hugh se vracel a za ním mladý tmavovlasý muž. Připadal mu známý – samozřejmě, obhájce Ronalda Thompsona. Kurner. Správně. Robert Kurner. Vypadal rozčileně, trochu zanedbaně. Kabát měl rozepnutý, oblek zmačkaný, jako kdyby v něm spal. Hugh se tvářil nevyzpytatelně.

Bob se ani neomluvil, že ruší u večeře. „Pane Petersone, musím s vámi hovořit o vašem synovi.“

„O mém synovi?“ Steve si uvědomoval, že po něm Hugh vystřelil varovný pohled. Pod stolem sevřel ruce v pěst.

„Obhajoval jsem Rona Thompsona. Byla to mizerná práce.“

„Vaše chyba není, že byl Ronald Thompson odsouzen,“ poznamenal Steve. Nedíval se na mladého muže. Upíral oči na maso, pozoroval, jak rozškvařený kousek tuku na jeho okraji začíná tuhnout. Odstrčil talíř. Má Hugh pravdu? Je ten únos přece jen fingovaný?

„Pane Petersone, Ron vaši ženu nezabil. Byl odsouzený, neboť většina porotců si vědomě či podvědomě myslela, že taky zabil to děvče Carfolliových a paní Weissovou.“

„Měl už něco v rejstříku…“

„V rejstříku mladistvých, jedinou příhodu.“

„Už předtím napadl nějaké děvče, škrtil je…“

„Stalo se to na večírku, když mu bylo patnáct. Soutěžilo se, kdo vypije víc piva. Které děcko na střední škole to jednou neudělá? Když byl úplně mimo, podstrčil mu někdo kokain. Nevěděl, co dělá. V nejmenším si nepamatoval, že by na to děvče sáhl. Všichni víme, co dokáže s člověkem udělat kombinace drog a alkoholu. Ron byl kluk, který měl tu mizernou smůlu, že se dostal do vážného maléru, když se poprvé a jedinkrát opil. V následujících dvou letech si nedal ani jedno pivo. A měl neuvěřitelnou smůlu, že přišel k vám, právě když vaši ženu zavraždili.“

Bobovi se chvěl hlas, ale mluvil rychle, jako by se bál, aby ho někdo nepřerušil. „Studoval jsem zápis přelíčení. Potom jsem včera Rona přiměl, aby několikrát zopakoval každičkou podrobnost, co řekl nebo udělal v čase mezi tím, kdy mluvil s paní Petersonovou v obchodě Timberlyových a kdy ji našel mrtvou. A uvědomil jsem si, že jsem udělal chybu.

Váš syn Neil líčil, že když slyšel vaši ženu chroptět, sešel dolů po schodech a viděl nějakého muže, jak ji škrtí, a uviděl obličej toho muže…“

„Obličej Rona Thompsona.“

„Ne! Ne! Nechápete to. Podívejte se tady na ten zápis.“ Bob hodil aktovku na stůl, vytáhl silný svazek listin úředního formátu, rychle jimi listoval, až přišel na jednu stránku skoro uprostřed. „Tady, prosím. Žalobce se Neila ptal, jak to, že si je tak jistý, že to byl Ron. A Neil řekl: ‚Najednou bylo světlo.‘

To jsem přehlédl. Nevšiml jsem si toho. Protože když Ron včera opakoval stále znova svou svědeckou výpověď, řekl, že zazvonil u předních dveří. Potom pár minut čekal a zazvonil znovu. Neil se v nejmenším nezmínil, že by slyšel někoho zvonit. Ani slovo.“

„To nic nedokazuje,“ přerušil ho Hugh. „Neil byl nahoře a hrál si s vláčky. Nejspíš se do toho plně zabral a mašinky dělaly hluk.“

„Ne, ne. Mně jde o to, pane Petersone, že řekl ‚Najednou bylo světlo‘. Ron zazvonil u předních dveří. Čekal, zazvonil znova a obešel dům. Vrahovi dal čas uniknout. Proto byly zadní dveře do kuchyně otevřené.

Ron rozsvítil v kuchyni. Chápete? Neil jasně viděl Ronův obličej proto, že z kuchyně přicházelo světlo. Chlapeček seběhne dolů po schodech a vidí, jak někdo škrtí maminku. V obývacím pokoji je tma. Pamatujte si to. Jenom v hale se svítí. Nedá se předpokládat, že upadl do jakéhosi šoku, že možná omdlel? Dospělým se to stává. Když se probere, vidí. Vidí, protože do obývacího pokoje teď svítí světlo z kuchyně. Neil vidí, jak se někdo sklání nad maminkou, tahá za něco na jejím krku. Ron se snažil ten šátek uvolnit. Ale nejde to. Je příliš utažený. A dojde mu, že žena je mrtvá a on se do toho namočí. A tak zpanikaří a uteče.

Kdyby zabil, nechal by tam svědka jako Neil? Nechal by naživu paní Perryovou, když věděl, že ho nejspíš poznala? Nakupuje u Timberlyů. Zabiják nezanechává svědky, pane Petersone.“

Hugh zavrtěl hlavou. „To neobstojí. Jsou to samé dohady. Není v tom ždibec důkazu.“

„Ale Neil může důkaz poskytnout,“ prosil Bob. „Souhlasil byste, pane Petersone, aby se podrobil hypnóze? Hovořil jsem dnes s několika lékaři. Říkají, že jestli v sobě něco potlačuje, mohlo by to hypnózou vyjít najevo.“

„Vyloučeno!“ Steve se kousl do rtu. Téměř se prořekl, že unesené dítě hypnotizovat nejde. „Odejděte,“ vyzval Boba. „Jděte pryč.“

„Ne, nepůjdu!“ Bob zaváhal a pak znovu sáhl do aktovky. „Promiňte, že vám to ukazuju, pane Petersone. Nechtěl jsem. Důkladně jsem si je prohlížel. Jsou to fotografie udělané tady v domě po vraždě.“

„Zbláznil jste se?“ Hugh hrábl po fotografiích. „Kde jste je dostal? To je důkazní materiál žaloby.“

„Nechrne stranou, kde jsem je sehnal. Podívejte se na tuhle. Vidíte? Kuchyň. Na stropním osvětlení chybí stínidlo. To znamená, že světlo nejspíš bylo nezvykle silné.“

Bob prudce otevřel dveře do kuchyně a téměř porazil Doru a Billa Luftsovy, kteří stáli těsně za nimi. Aniž si jich všimla, odtáhl Bob židli k stropnímu osvětlení, vyskočil na židli a rychle odšrouboval kouli stínidla. Místnost se podstatně zjasnila. Odběhl zpátky do jídelny a zhasl. Přeběhl do haly a tam rozsvítil. Nakonec zhasl světla v obývacím pokoji.

„Podívejte, podívejte se do obývacího pokoje. Je do něho docela dobře vidět. A teď počkejte.“ Vrhl se zpátky do kuchyně a zhasl. Steve s Hughem seděli u stolu a fascinovaně ho pozorovali. Steve měl ruku na fotografii mrtvé Niny.

„Sledujte to,“ prosil je Bob. „Když se v kuchyni zhasne, je v obývacím pokoji skoro tma. Představte si, že jste dítě, které schází dolů ze schodů. Prosím, postavte se do haly ke schodišti. Podívejte se do obýváku. Co mohl Neil vidět? Sotva víc než siluetu. Někdo tam útočí na jeho maminku. Omdlí. Zvonek vůbec neslyší. Pamatujete si, zvonek vůbec neslyší. Vrah uprchne. Zatímco Ron zazvonil, čekal a zazvonil znovu a obešel dům, vrah zmizel. A Ron pravděpodobně vašemu dítěti zachránil život tím, že přišel.“

Je to možné? uvažoval Steve. Je možné, že by ten mladík byl nevinný? Stál v hale a zíral do obývacího pokoje. Kolik toho Neil viděl? Mohl na chvíli ztratit vědomí?

Hugh kolem něho prošel do obývacího pokoje a rozsvítil. „To není k ničemu,“ odmítl rozhodně. „To je domněnka, nic víc než domněnka. Není tu ani nejmenší důkaz, který by ji podpořil.“

„Neil je jediný, kdo ten důkaz může poskytnout. Je naší jedinou nadějí, pane Petersone. Moc vás prosím, dovolte, aby s ním promluvili. Hovořil jsem telefonicky s doktorem Lanem, Michaelem Lanem. Je ochoten sem dnes večer přijet a promluvit s Neilem. Patří k lékařskému týmu v Mount Sinai. Prosím vás, pane Petersone, poskytněte Ronovi tu šanci.“

Steve se podíval na Hugha, viděl nepatrný pohyb hlavy. Kdyby doznal, že Neila unesli, tenhle právník se toho chytí jako záminky a bude tvrdit, že to souvisí s Nininou smrtí. Tím by se to dostalo na veřejnost. A mohlo by to znamenat konec nadějí, že Neila a Sharon v pořádku dostanou.

„Syn je pryč,“ oznámil. „Bylo mi vyhrožováno kvůli mému postoji k trestu smrti. Nehodlám nikomu prozradit, kde je.“

„Nehodláte nikomu prozradit, kde je! Pane Petersone, nevinný devatenáctiletý chlapec zítra ráno zemře za něco, co nespáchal.“

„Nepomůžu vám.“ Stevův klid se hroutil. „Vypadněte odtud. Vypadněte a odneste si sakra ty svoje fotografie!“

Bob viděl, že to je beznadějné. Šel do jídelny, nastrkal zápisy z přelíčení do aktovky a shrábl fotografie. Už aktovku zavíral, když sáhl dovnitř a prudce z ní vytrhl kopie Ronových prohlášení z předchozího dne. Hodil je na stůl.

„Přečtěte si to, pane Petersone,“ vyzval ho. „Přečtěte si to a podívejte se, jestli takhle mluví vrah. Rona odsoudili na elektrické křeslo, protože zdejším okresem otřásly vraždy Carfolliové, Weissové a také vaší ženy. V posledních několika týdnech byly na opuštěných silnicích zavražděny další dvě ženy, které jely samy autem. To víte. Přísahám Bohu, že ty čtyři vraždy spolu souvisí, a přísahám, že i vražda vaší ženy má s nimi nějakou souvislost. Byly uškrceny jejich vlastními šátky nebo pásky. Nezapomínejte na to. Jediný rozdíl je, že se vrah z nějakého důvodu rozhodl jít k vám domů. Ale těch pět žen zemřelo stejným způsobem.“

Zabouchl za sebou a zmizel. Steve se podíval na Hugha. „Co na to vaše teorie, že mezi únosem a zítřejší popravou existuje spojitost?“

Hugh vrtěl hlavou. „Kurner v žádném spiknutí nejede. Taky jsme ho nikdy nepodezřívali.“

„Je tu možnost, nějaká sebemenší možnost, že má pravdu, když mluví o Ninině smrti?“

„Chytá se stébel. Jsou to samá ‚patrně‘, samé dohady. Advokát se snaží zachránit klienta.“

„Kdyby tady Neil byl, dovolil bych, aby si s ním doktor promluvil, aby ho třeba i zhypnotizoval. Neilovi se stále vracejí děsivé sny. Dokonce o tom minulý týden sám začal hovořit.“

„Co říkal?“

„Že má strach a nemůže na to zapomenout. Mluvil jsem o tom s jedním psychiatrem v New Yorku, který se domníval, že jde možná o nějaké potlačené pocity. Řekněte mi poctivě, Hughu, vy jste také přesvědčen, že mou ženu zabil Ronald Thompson?“

Hugh pokrčil rameny. „Pane Petersone, když jsou důkazy tak jednoznačné jako v tomto případě, nelze dospět k žádným jiným závěrům.“

„Vy jste na mou otázku neodpověděl.“

„Odpověděl jsem na ni tak, jak umím. Ten biftek už nejspíš nebude k jídlu, ale prosím vás, snězte něco.“

Šli do jídelny, Steve si ulomil kousek rohlíku a sáhl po kávě. U lokte mu ležel opis Ronových výpovědí. Zvedl horní list a začal číst:

Bylo mně mizerně, že přicházím o práci, ale chápal jsem to. Pan Timberly potřeboval někoho, kdo by pracoval víc hodin. Věděl jsem, že členství ve školním mužstvu mi pomůže dostat se na vysokou a taky ke stipendiu, takže jsem u něho déle dělat nemohl. Paní Petersonová pana Timberlyho slyšela. Povídala, že ji to mrzí a že jsem jí vždycky ochotně nosil nákupy do auta. Ptala se mě, jakou práci budu hledat. Povídal jsem jí, že v létě jsem po domácnostech maloval a lakoval. Sdělila mi, že se právě nastěhovali a že je zapotřebí venku i v domě spoustu věcí natřít, pozvala mě, abych k nim zašel a na dům se podíval. Ukládal jsem jí nákup do kufru auta, řekl jsem, že to je asi můj šťastný den a že, jak ráda připomíná moje maminka, se za neštěstím opravdu objevuje štěstí. Potom jsme žertovali, protože povídala: „Takhle je to taky můj šťastný den. Aspoň se do kufru vejde všechen ten zpropadený nákup.“ Přiznala, že strašně nerada chodí nakupovat, a proto toho vždycky najednou bere tolik. To bylo ve čtyři hodiny. Potom…

Steve přestal číst. Ninin šťastný den. Šťastný den. Odstrčil přepsanou výpověď.

Zazvonil telefon. Oba vyskočili. Steve běžel k aparátu v kuchyni. Hugh letěl k paralelce v pokojíčku. „Steve Peterson?“ Hlas zněl obezřetně. Dejž, ať je to dobrá zpráva.

„Pane Petersone, tady otec Kennedy z kostela svaté Moniky. Promiňte, stalo se něco naprosto nezvyklého.“ Steve cítil, jak se mu svírá hrdlo. Stěží ze sebe vypravil: „Copak, otče?“

„Když jsem šel před dvaceti minutami k oltáři, abych celebroval večerní mši, našel jsem u dveří sakristie opřený balíček. Dovolte mi, abych vám přesně přečetl, co na něm je. ‚Doručit ihned Stevovi Petersonovi – jde o život.‘ A vaše telefonní číslo. Není to nějaký divný žert?“

Steve slyšel, jak chraplavě odpovídá, cítil na rukou lepkavý pot. „Ne, to není žert. Je to nejspíš důležité. Hned si pro to přijedu, otče. A prosím vás, nikomu o tom nic neříkejte.“

„Samozřejmě, pane Petersone. Počkám na vás na faře.“

Když se po půl hodině Steve vrátil domů, měl už Hugh magnetofon připravený. Zachmuřeně se sklonili k přístroji a pásek se začal zvolna přetáčet.

Chvíli slyšeli jen zdušený, chraplavý zvuk, potom Sharonin hlas. Steve zbledl a Hugh sevřel jeho paži. Vzkaz. Opakovala vzkaz, který jí dal únosce. Co mínila tím, že neměla pravdu? Co jí má odpustit? A skončila tak náhle. Jako by ji někdo zarazil. Neil. To byl ten chraplavý zvuk. Neil, těžce, astmaticky dýchající. Steve naslouchal synovu zajíkavému hlasu. Sharon se o něho stará. Proč se zmínil o mamince? Proč zrovna teď? Sevřel ruce v pěst, až mu kotníky zbělely, tiskl je ke rtům, aby potlačil vzlyky.

„Tak to tu máme,“ natáhl Hugh ruku. „Přehrajeme si to znova.“

Než stačil stisknout knoflík „stop“, tak to přišlo. Teplý, perlivý melodický hlas někoho vítal. „To je od vás milé, pojďte dál.“

Steve vyskočil a zaúpěl.

„Co to je?“ křikl Hugh. „Kdo je to?“

„Prokristapána,“ naříkal Steve. „Vždyť to je moje žena, to je Nina!“

30

HANK LAMONT ZAPARKOVAL AUTO před hospodou Mill Tavern na Fairfield Avenue v Carley. Opět hustě sněžilo a ostré poryvy větru vrhaly sníh na přední sklo. Mhouřil velké, nevinně působící modré oči a zkoumavě si prohlížel nejasně osvětlený výčep. Vypadalo to tam dost prázdně. Nejspíš se lidi kvůli počasí drží doma, ale to nevadí. Bude mít větší příležitost promluvit si s výčepním. Doufejme, že patří k těm, kdo si rádi postěžují.

Vystoupil z auta. Brrr, to je zima. Opravdu mizerný večer. Držet se později v patách za Petersonovým autem bude těžké. Na silnici pojede nejspíš tak málo aut, že těch několik bude nápadných jako ovázaný palec.

Otevřel dveře a vešel do výčepu. Ovanul ho teplý vzduch, uhodil ho do nosu nepříjemný pach piva a jídla. Zamrkal, aby z řas setřásl sníh, a podíval se k výčepnímu pultu. Seděli u něho čtyři muži. Přišoural se k nim, vytáhl se na stoličku a objednal si pivo.

Zvolna upíjel a očima těkal sem tam. Dva štamgasti sledovali v televizi hokej. Uprostřed barového pultu dobře oblečený manažerský typ s apatickým pohledem a s čupřinou bílých vlasů popíjel martini. Zachytil Hankův pohled. „Co říkáte, pane, nemám pravdu, že se rozumný člověk pozná podle toho, že v tomhle počasí odmítne řídit i jen patnáct kilometrů? Není moudřejší zavolat si taxík?“ Zamyslel se nad vlastní premisou. „Zvlášť když si trochu přihnul,“ dodal zbytečně.

„Máte pravdu,“ souhlasil srdečně Hank. „Právě jsem přijel z Peterboro, a to vám povím, že na silnicích to je skutečně hrůza.“ Polkl velký doušek piva.

Výčepní utíral sklenice. „Vy jste z Peterboro? Ještě jsem vás neviděl, viďte?“

„Ne. Jenom projíždím. Chtěl jsem si na chvíli oddychnout a vzpomněl jsem si na starého kamaráda, na Billa Luftse. Prý tu touhle dobou bývá.“

„To jo. Bill tu bývá skoro každý večír,“ souhlasil výčepní. „Nevím ale, jestli budete mít štěstí. Včera mu to nevyšlo, protože slavili se ženou výročí, vzal ji na večeři a do kina. Počítal, že ji doma vysadí z auta a přijede si dát skleničku na noc, ale neukázal se. A je opravdu divný, že tu dneska není, ledaže si ho jeho stará zase jednou podala. To se všechno dozvíme, že jo, Arty.“ Další osamělý pivař, shrbený nad pivem, zvedl hlavu. „Jedním uchem dovnitř, druhým ven. Kdo o to stojí, poslouchat ty jeho řeči.“

Hank se zasmál. „K čemu by byl výčep, než aby si tu člověk ulevil od toho, co ho trápí?“

Chlapi, sledující hokej, televizi vypnuli. „Mizernej zápas,“ komentoval jeden.

„Ubohost,“ souhlasil druhý.

„Tohle je kamarád Billa Luftse,“ trhl výčepní hlavou směrem k Hankovi. „Les Watkins,“ představil se vyšší muž. „Pete Lerner,“ zalhal Hank.

„Joe Reynolds,“ přihlásil se obtloustlý chlapík. „V jaké branži děláte, Pete?“

„Vedu instalatérské potřeby v New Hampshiru. Jedu do New Yorku pro nějaké vzorky. Co kdybych vás všechny pozval na pivo?“

Uběhla hodina. Hank se dozvěděl, že Les a Joe prodávají v Modellově obchodu s partiovým zbožím. Arty opravuje auta. Plešatý manažerský typ Allan Kroeger dělá v jedné reklamní agentuře.

Vzhledem k počasí řada pravidelných hostů nedorazila. Například tu dnes nebyl Bill Finelli a taky Don Brannigan. Obvykle sem zaskočí Charley Pincher, ale s ženou jsou činní v amatérské divadelní skupině a nejspíš zkoušejí novou hru.

Přijel Kroegerův taxík. Les se chystal vzít svým vozem Joea. Chtěli platit. Arty se zvedl, že půjde. Výčepní mu kynul rukou, že peníze nechce. „To bylo na můj účet,“ řekl. „Budeš nám tu chybět.“

„To bych řekl,“ ozval se Les. „Hodně štěstí, Arty. Dej nám vědět, jak se ti vede.“

„Díky. Když to nevyjde, vrátím se zpátky a vezmu tu práci u Shawa. Pořád do mě hučí, ať jdu k němu dělat.“

„Aby nehučel! Pozná dobrého automechanika,“ pronesl uznale Les.

„Kam máte namířeno?“ zeptal se Hank.

„Do státu Rhode Island – do Providence.“

„Škoda že ses nemohl rozloučit s Billem,“ poznamenal Joe.

Arty se cynicky zasmál. „Rhode Island není Arizona,“ řekl. „Vrátím se. Půjdu se radši vyspat. Chci vyrazit brzy ráno.“

Allan Kroeger se nejistě motal ke dveřím. „Arizona,“ poznamenal, „země Barevné pouště.“ Ti čtyři vyšli ven společně a dovnitř ostře zavanul studený vzduch.

Hank se upřeně díval na vzdalující se záda Artyho. „Tenhle Arty je blízký kamarád Billa Luftse?“

Výčepní zavrtěl hlavou. „I kde. Jen co si Bill dá pár piv s whisky, každý, kdo má uši, je jeho kamarád. To přece znáte.

Chlapi tvrdí, že celej den do Billa hučí jeho stará a on pak večír jde sem a hučí tady do ostatních.“

„Aha.“ Hank postrčil sklenici přes pult. „Dejte si taky jedno na mě.“

„Docela rád. Když je plno, tak obyčejně nepiju, ale dneska jako by chcípnul pes. Vůbec mizerná noc. Člověku běhá ze všeho mráz po zádech. A myslím vůbec všem. Víte, kvůli tomu klukovi Thompsonových. Jeho máma bydlí pár ulic odtud.“

Hank přimhouřil oči. „Tak to bývá, když někdo začne vraždit,“ poznamenal.

Výčepní zavrtěl hlavou. „Většina z nás si neumí představit, že by někoho zabil. Je pravda, že se kdysi namočil do jednoho maléru, takže to třeba možný je. Říká se, že někdy nejhnusnější zabijáci bývají navenek úplně nenápadní.“

„Taky jsem to slyšel.“

„Víte, Bill s paničkou bydlí v domě té ženské, co byla zavražděná – v domě Petersonových.“

„Jo, to jsem věděl.“

„Strašně si to brali. Dora Luftsová pracovala u Petersonových léta. Bill říká, že ten chlapeček je stín toho, co býval, hodně pláče a mívá zlé sny.“

„To je zlá věc.“

„Luftsovi by se chtěli odstěhovat na Floridu. Zatím zůstávají tady, doufají, že se chlapcův otec ožení. Chodí s nějakou spisovatelkou, prý fešandou, říká Bill. Včera večír měla přijet.“

„Říkáte?“

„Jo. Ten klučík se k ní chová chladně, asi se bojí mít novou maminku. Děti takhle často reagujou.“

„Nejspíš.“

„Otec je redaktorem časopisu Events, víte, toho nového, co vychází teprve pár roků. Myslím, že do toho vrazil spoustu prachů. Dvojnásobná hypotéka, jak se říká. Ale teď už se to rozjelo docela dobře. No, myslím, že zavřu. Vsadil bych se, že dnes už nikdo nepřijde. Ještě jedno pivo?“

Hank zaváhal. Potřeboval vědět víc. Nebylo času nazbyt. Postavil sklenici na stůl, sáhl do peněženky, vytáhl odznak. „FBI,“ řekl.

Hodinu nato byl zpátky v domě Petersonových. Po poradě s Hughem zavolal na ústředí FBI na Manhattanu. Ujistil se, že dveře pokojíčku jsou bezpečně zavřené, a tiše hovořil do aparátu. „Hughie měl pravdu. Bill Lufts je žvanil. Všichni v Mill Tavern věděli už čtrnáct dní, že večer bude Bill se ženou pryč, že Peterson má jednání dlouho do večera a že čekají Sharon Martinovou. Výčepní mi dal seznam deseti pravidelných hostů, kteří se s Billem vždycky baví. Pár jich tam dnes večer bylo. Vypadali všichni v pořádku. Mohli byste ale prověřit Charleyho Pinchera, dělá společně s manželkou do ochotnického divadla, možná by dokázali napodobit hlas, který před pár lety slyšeli. Pak je tu nějaký Arty Taggert, který zítra odjíždí do Rhode Islandu. Vypadá neškodně. Dva obchodují, Les Watkins a Joe Reynolds – s nimi bych neztrácel čas. A tady jsou zbývající jména…“

Když seznam dočetl, dodal: „A ještě něco. Bill Lufts vykládal celému výčepu o svěřeneckém fondu pro Neila ani ne před měsícem. Vyslechl, jak Peterson mluvil se svým revizorem účtů. Takže všichni v Mill Tavern a bůhví kde jinde o tom vědí. Dobrá. Začnu s tou kazetou. Spojili jste se už s Johnem Owensem?“

Zavěsil sluchátko a zamyšleně prošel kolem obývacího pokoje. Hugh Taylor a Steve tam tlumeně hovořili. Steve si právě oblékal plášť. Byla téměř půlnoc. Je čas, aby odjel na schůzku s Foxym.

31

TI VETŘELCI LALLY TAK ROZČILILI, že když se v hlavní čekárně setkala s Rosií, jí hned vyklopila, co se stalo. Vzápětí toho zalitovala. „Pro mě je ta místnost poklad,“ skončila smutně. Co když ji Rosie bude chtít sdílet s ní? Nemůže ji tam vzít. Prostě nemůže.

Zbytečně se obávala. „Chceš říct, že spáváš v Sing Singu?“ zeptala se Rosie nevěřícně. „Tam bys mě nedostala ani za nic. Víš, jak nenávidím kočky.“

Samozřejmě. Vůbec si to neuvědomila. Rosie se tak bojí koček, že přejde na druhou stranu ulice, jen aby se jí vyhnula.

„No, znáš mě. Já je miluju. Mívají chudinky hlad. Toulá se jich v tunelu víc než kdy dřív,“ přeháněla Lally. Rosie se otřásla.

„Takže ti dva tam hádám bydlej,“ uzavřela Lally, „ale já tu holku, jen co on bude venku, vystrnadím.“

Rosie se zadumala. „Co když se zmýlíš?“ poznamenala. „Co když tam bude? Říkáš, že vypadá jako ničema.“

„Víc než jako ničema. Možná bys mně mohla pomoct ho pohlídat.“

Rosie ráda pletichařila. Usmála se, až jí byly vidět ulámané žluté zuby. „Jistě.“

Dopily kávu, pečlivě uložily zbylé kousky koblih do nákupních tašek a zamířily k dolní hale.

„Možná to bude trvat dlouho,“ zlobila se Lally.

„To nevadí, jedině aby neměl službu Olendorf,“ obávala se Rosie.

Olendorf patřil k nejpřísnějším dozorcům. Nerad trpěl, že se tito stálí hosté na nádraží zdržují, ustavičně je honil a hlídal, aby nikoho neobtěžovali nebo neodhazovali odpadky.

Trochu nervózně zaujaly stanoviště u výkladů s knihami. Čas ubíhal. Trpělivě, téměř nehnuté čekaly. Lally si už připravila, co Olendorfovi řekne, jestli k nim přijde. Poví mu, že přijíždí do New Yorku přítelkyně a ona tady na ni čeká.

Dozorce si jich však nevšímal. Lally začaly brnět nohy. Už chtěla Rosii navrhnout, aby hlídání vzdaly, když se po schodech z mountvernonského nástupiště přihnal proud lidí. Jeden z mužů nějak toporně našlapoval.

Lally popadla Rosii za paži. „To je on,“ křikla. „Vidíš, jde nahoru ke schodům, hnědý kabát, zelené kalhoty.“

Rosie přimhouřila oči. „Jo, vidím ho.“

„Tak teďka můžu dolů,“ zajásala Lally.

Rosie se tvářila pochybovačně. „Já bych nešla, když je tu Olendorf. Zrovna se směrem k nám díval.“

Lally se nedala odradit. Počkala, až Olendorf odešel na oběd, a vklouzla dolů na nástupiště, kde lidé právě nastupovali do vlaku odjíždějícího ve dvanáct hodin a deset minut. Věděla, že není příliš nápadná. Zmizela na druhou stranu kolejí a spěchala dolů po rampě tak rychle, jak jí to její artritická kolena dovolila. Skutečně se necítila moc dobře. Tohle byla vůbec nejkrutější zima. Cítila artrózu v zádech i v chodidlech, celé tělo ji strašně bolelo. Nemohla se dočkat, až si lehne a odpočine na svém lehátku. Ve dvou minutách tu holku vystrnadí.

„Slečinko,“ povíjí, „policajti maj přehled. Už jsou na cestě. Vypadněte a varujte svýho přítele.“

To bude stačit.

Belhala se kolem generátoru a odpadního potrubí. Na vzdáleném konci tohoto nádražního prostoru se rýsoval temný a tichý tunel.

Vzhlédla nahoru ke dveřím své místnosti a šťastně se usmála. Ještě osmkrát posunout nohy a už stála dole pod schody, které k ní vedly. Navlékla si ucha nákupní tašky přes rameno a vylovila z kazajky klíč. Druhou rukou se chytla zábradlí a začala se vytahovat nahoru po příkrých schodech.

„A kam si myslíš, že jdeš, Lally?“ zaznělo ostře. Lally polekaně vykřikla a kácela se dozadu. Udržela však rovnováhu a bojovala o čas, když se zvolna otáčela k hrozivé postavě dozorce Olendorfa. Takže přece jen na ni dával pozor, jak ji Rosie varovala. Předstíral, že jde na oběd, aby ji nachytal. Pustila klíč do nákupní tašky. Zahlédl ho?

„Ptal jsem se tě, kam jdeš, Lally?“

Blízko ní pravidelně hučely generátory. Ozval se hřmot a skřípot, jak někde nad ní vjížděl vlak na nástupiště. Bezmocně mlčela.

Ze stinného kouta se ozvalo prudké ostré prskání, vzteklý vřískot. Lally dostala nápad. „Kočky!“ Roztřesenou rukou ukázala na pohybující se na kost vyhublé stíny. „Mají hlad! Chtěla jsem jim dát něco k jídlu. Zrovna jsem to vyndávala.“ Horlivě tahala z nákupní tašky zmačkaný ubrousek a kousky koblihy.

Dozorce se s odporem podíval po mastném ubrousku, ale jeho tón, když promluvil, už nebyl tak nepřátelský. „Mně je jich taky líto, ale ty tady, Lally, nemáš co dělat. Hoď jim to a zmiz.“ Zahleděl se přes ni, upřel oči na schody, vystoupil nahoru a zamyšleně zůstal stát u dveří do její místnosti. Srdce se Lally prudce rozbušilo. Zvedla tašku, odpajdala ke kočkám, hodila jim ubohé zbytky a sledovala, jak se o ně perou.

„Vidíte, jakej mají hlad,“ ozvala se chlácholivě. „Máte doma kočky, pane Olendorfe?“ Sunula se odtud, chtěla ho přimět, aby šel za ní. Co kdyby použil univerzální klíč a zkontroloval její kamrlík? Kdyby tam našel to děvče, určitě by vyměnili zámek. Třeba by tam dali visací.

Zaváhal, pokrčil rameny a rozhodl se jít za ní. „Měli jsme, ale od té doby, co jsme o ni přišli, žena už žádnou nechce.“

Když byla Lally bezpečně zpátky v čekárně, uvědomila si, že jí srdce pořád ještě divoce buší. Nedá se nic dělat. Teď do těch končin nepáchne až do večera, než Olendorf odejde domů. Děkovala hvězdám, že se kočky v pravý čas popraly, a šla ke koši, kde se zmocnila odhozeného výtisku časopisu People a zmuchlané první části novin Village Voice.

32

NEIL VĚDĚL, ŽE JE SHARON ZRANĚNÁ. Neoklamala ho, když řekla, že upadla. Ten člověk ji asi srazil k zemi. Chtěl Sharon něco říct, ale hadr na ústech měl uvázaný příliš těsně. Mnohem těsněji než předtím. Chtěl Sharon říct, jak je statečná. On byl tenkrát moc vyděšený, aby se do něho pustil, když ubližoval mamince. Ani Sharon, která je skoro stejně vysoká jako ten člověk, však nemá dost sil, aby ho porazila.

Sharon řekla, že se mu pokusí sebrat pistoli. Ujistila ho: „Neboj se, když mě uslyšíš říkat, že tě tu nechám. Neopustím tě. Ale jestli se mi podaří sebrat mu revolver, třeba se odsud dostaneme. Oba jsme se mýlili a jenom my dva můžeme zachránit Ronalda Thompsona.“

Hlas jí zněl divně a bručivě, když mluvila, a jemu taky, ale přece jen jí dokázal říct, jak Sandy tvrdil, že měl mamince jít na pomoc, jak se mu o tom pořád zdá, jak Sandy řekl, že ho Luftsovi nejspíš vezmou s sebou na Floridu, jak se ho kluci ptali, jestli chce, aby Ronalda Thompsona uškvařili na elektrickém křesle.

Třebaže s roubíkem se mu mluvilo špatně, dýchalo se mu po tom, co jí všechno vypověděl, líp. Věděl, co má Sharon na mysli. Chystají se Ronalda Thompsona popravit za to, že ublížil mamince, a on to neudělal. Jenže Neil řekl, že to udělal. Neil nechtěl lhát. To se snažil v tom svém vzkazu tatínkovi sdělit.

Teď musí myslet na to, že má pomalu dýchat nosem a nesmí se lekat ani plakat, protože pak by nemohl dýchat.

Byla zima a ruce i nohy ho moc bolely. Ale Sharon na něco přijde a dostane je odtud, aby mohli říct, jak je to s Ronaldem. Anebo přijde tatínek a zachrání je. Neil si tím byl jistý.

Cítil na tváři Sharonin dech. Hlavu měl pod její bradou. Občas divně zasykla, jako by ji něco bolelo. Přitisknutý k ní se ale cítil líp. Jako když byl malý chlapeček a někdy uprostřed noci ho probudil ošklivý sen; vlezl si do postele k mamince a tatínkovi. Maminka ho k sobě přitáhla, řekla ospale „Nevrť se“ a on přimáčknutý k ní znovu usnul.

Sharon a tatínek se o něho postarají. Přimáčkl se k Sharon ještě víc. Tolik jí chtěl říct, ať si o něho nedělá starost. Dlouze a pomalu nadechoval nosem. Paže ho tolik bolí. Odhodlaně tu myšlenku zaplašil. Bude myslet na něco hezkého… na pokoj u nich doma a na vláčky, které mu dá Sharon.

33

„PROBOHA, MILÁČKU, vždyť je skoro půlnoc. Vzdej to.“ Roger bezmocně sledoval, jak Glenda vrtí hlavou. Vyděšeně si všiml, že lahvička s nitroglycerinovými tabletkami na jejím nočním stolku je téměř prázdná. Ráno byla plná.

„Ne. Přijdu na to. Určitě. Podívej, Rogere… zkusme to takhle. Povím ti všechno, co jsem minulý měsíc dělala. Prošla jsem nazpátek den po dni, ale pořád na něco zapomínám. Třeba když ti to budu vyprávět…“

Věděl, že nemá cenu protestovat. Přitáhl si židli k posteli. V hlavě mu hučelo. Doktor se vrátil a moc se zlobil, že se Glenda tak vzrušuje. Přirozeně mu nemohli vysvětlit, proč je tak rozčílená.

Lékař jí chtěl dát silnou uklidňující injekci, ale Roger věděl, že by mu nikdy neodpustila, kdyby s tím souhlasil. Vnímal, jak je popelavě bledá a jak má zrádně modrofialové rty, a připomněl si den, kdy měla infarkt:… děláme, co můžeme, pane Perry… jde o všechno… asi byste měl poslat pro vaše syny.

Dostala se z toho. Jestli něco ví, kéž si vzpomene. Bože, modlil se Roger, dej, ať jí pomůžu si vzpomenout. Kdyby Neil a Sharon zemřeli a Glenda si vyčítala, že je mohla zachránit, zabilo by ji to.

Jak je asi chudáku Stevovi? Už brzy pojede do New Yorku s výkupným.

Kde je teď matka Ronalda Thompsona? Co si myslí? Také prožívá tuhle marnou úzkost? Samozřejmě ano.

A co Sharon a Neil? Umírají hrůzou? Netýrali je? Žijí vůbec ještě, neboje pozdě?

Ronald Thompson. Při procesu dokázal Roger myslet jenom na to, jak se Ron podobá Chipovi a Doughovi, když jim bylo devatenáct a začali studovat prvním rokem na vysoké. Chip na Harwardu, Dough na Michiganské univerzitě. Devatenáctiletý patří do školy, a ne do cely smrti ve věznici.

„Rogere,“ Glendin hlas zněl obdivuhodně pevně. „Kdybys mi udělal časové schéma na každý den, devět hodin ráno, deset hodin a tak, snad mi to pomůže něco objevit. Ve stole mám blok.“

Šel ke stolu a přinesl ho. „Včerejškem a nedělí si jsem jistá, takže s nimi nebudeme ztrácet čas. Začněme minulou sobotou…“

34

„CHCETE SE JEŠTĚ NA NĚCO ZEPTAT, pane Petersone? Určitě je vám to jasné?“ Hugh a Steve stáli v hale. Steve v ruce pevně svíral těžký kufřík s výkupným.

„Myslím, že ano.“ Odpovídal klidným, téměř monotónním hlasem. Pocit únavy ho někdy v právě uplynulých hodinách přešel. Naprostá otupělost znecitlivěla bolest a obavu. Myslet dokázal jasně, téměř abstraktně. Stál kdesi na vysokém kopci, odkud přihlížel dramatu. Byl divákem a zároveň účastníkem.

„Dobře. Tak mi to ještě shrňte.“ Hugh znal ty příznaky; Peterson bude co nevidět na dně. Samozřejmě je v šoku. Ta věc s napodobením hlasu jeho ženy byl vrchol. A pořád, chudák, trvá na tom, že to je její hlas. Jaký je to laciný a netaktní tah, pokoušet se ten únos spojit se smrtí Niny Petersonové. Hugh si všiml ještě několika dalších věcí: Sharon žádá Steva, aby jí odpustil. Neil říká: „Sharon se o mě stará.“ Není to tajný náznak, že je všechno podvod?

Ano, nebo ne?

Možná jim pomůže John Owens. Zjistili, kde je, a Hugh se s ním setká na ústředí v New Yorku.

Steve vysvětloval postup: „Pojedu přímo k telefonní budce na Devětapadesáté ulici. Když přijedu brzo, zůstanu sedět a čekat v autě až do dvou, potom vystoupím a budu stát u telefonu. Nejspíš budu poslán k dalšímu telefonu. Pojedu tam. Pak, doufejme, dojde ke kontaktu a předám kufřík únosci. Až to s ním vyřídím, pojedu rovnou na ústředí FBI na rohu Devětapadesáté ulice a Třetí Avenue. Tam budete čekat, abyste z auta vyzvedli kamery a vyvolali filmy.“

„Přesně tak. Budeme vás z dálky sledovat. Dálkový signál ve vašem autě nás bude informovat, kudy se pohybujete. Jeden z našich mužů už čeká a pojede za vámi po dálnici, chceme mít jistotu, že nikde neuváznete ani se nikde nezdržíte. Mnoho štěstí, pane Petersone.“ Hugh mu podal ruku.

„Štěstí?“ opakoval Steve udiveně, jako by to slovo slyšel poprvé. „Nemyslím ani tolik na štěstí jako na tu starou irskou wexfordskou kletbu. Neznáte ji náhodou?“

„Myslím, že ne.“

„Už si to celé nepamatuju, ale zní nějak takhle: ‚Nechť se liška zahnízdí v tvém krbu. Nechť světlo vyprchá z tvých očí, abys už nikdy nespatřil, co miluješ. Nechť ten nejsladší nápoj, který budeš pít, je nejtrpčím pohárem žalu…‘ Je to ještě dál, ale tohle pro charakteristiku stačí. Dost to sedí, co?“

Aniž čekal na odpověď, Steve odešel. Hugh se za ním díval, jak autem značky Mercury odjíždí z příjezdové cesty a zahýbá doleva k dálnici. Nechť se liška zahnízdí v tvém krbu. Tomu Petersonovi bůh pomáhej. Hugh popadl kabát a vrtěl hlavou. Snažil se zbavit neodbytného pocitu hrozící zkázy. Na příjezdové cestě nestál žádný z vozů FBI. Hugh stejně jako ostatní pracovníci FBI odcházeli ven zadním vchodem a přes dvouakrovou, stromy zarostlou parcelu vedle Stevova domu. Vozy měli zaparkované na úzké cestě, která vznikla mezi stromy, když se tam pokládalo kanalizační potrubí. Z ulice na ně nebylo vidět.

Možná že John Owens z té kazety poslané únoscem něco vydedukuje. John, jejich bývalý pracovník, teď v důchodu, jehož před dvaceti lety připravil zelený zákal o zrak, si vypěstoval sluch tak úžasně, že s pozoruhodnou přesností dokázal na nahrávkách rozpoznat zvuky v pozadí. Kdykoli při vyšetřování takové informace potřebovali, vždycky si ho zavolali. Později kazetu podrobí obvyklým laboratorním zkouškám, jenže to bude trvat několik dní.

Aniž vysvětlil důvod, Hugh se Steva zeptal na Ninin původ: zámožná filadelfská rodina, čtvrtá generace. Nina pobývala ve švýcarské internátní škole, studovala na Bryn Mawr College. Její rodiče teď tráví většinu času v Monte Carlu. Hugh si vzpomněl, že se s nimi setkal na Ninině pohřbu. Přiletěli na obřad a uložení ostatků. Se Stevem prohodili sotva pár slov.

Tahle informace Owenovi postačí, aby vyslovil poměrně přesný názor, jestli to byl skutečně Ninin hlas, anebo ji někdo napodoboval. Hugh o výsledku nijak nepochyboval.

Dálnice Merritt Parkway byla posypaná pískem, a třebaže stále ještě padal nový sníh, jelo se lépe, než Steve čekal. Měl strach, aby kvůli počasí únosce schůzku neodvolal. Takhle si byl jist, že se nějak sejdou.

Uvažoval, proč se ho Hugh vyptával na Ninin původ. Chtěl po něm jen pár základních informací. „Na jakou školu vaše žena chodila, pane Petersone? Kde byla vychována?“

„Chodila na Bryn Mawr.“ Poznali se v posledním ročníku. On studoval v Princetonu. Šlo o lásku na první pohled. Zní to banálně, ale je to pravda.

„Její rodina je čtvrtá generace filadelfské smetánky.“ Chtěli, aby si Nina vzala někoho „na své úrovni“, jak to formulovali. Někoho z dobré rodiny a s penězi a kdo měl za sebou dobrou soukromou přípravku. Ne žebráckého studenta, který obsluhoval v restauraci Nassau Inn, aby si přilepšil ke stipendiu, a který absolvoval střední školu Kryštofa Kolumba v Bronxu.

Panebože, ti ale byli příšerní, když začal s Ninou chodit. Říkal jí tenkrát: „Jak je to možné, že jsi jejich dcera?“ Byla duchaplná, bystrá a skromná. Vzali se, jakmile dostudovali. Potom odešel na vojnu, dali mu důstojnickou hodnost a poslali ho do Vietnamu. Dva roky se neviděli. Konečně dostal dovolenou a Nina za ním přijela na Havaj. Jak jí to slušelo, když běžela dolů po schůdcích z letadla a padla mu do náručí.

Když ho propustili z armády, šel na Columbijskou univerzitu a tam dosáhl hodnosti M. A. v žurnalistice. Potom získal práci v časopisu Time a odstěhovali se do Connecticutu. Nina tehdy otěhotněla, čekala Neila.

Po Neilově narození koupil Nině malé auto – Karmannchiu. Jako by to byl rolls! Ten měl její otec.

Týden po jejím pohřbu auto prodal. Nemohl se na ně dívat, jak parkuje v garáži vedle jeho mercuryho. Toho večera, když přišel domů a našel ji mrtvou, vyběhl k autu. „Tahle nedbalost tě zabije!“ Na předním kole ale byla nová radiálka, ojetá pneumatika ležela v kufru. Kdyby se o to ten den nepostarala, znamenalo by to, že jeho znepokojení nebere nijak vážně.

Promiň, Nino.

Sharon ho znovu probudila k životu. Ona dokázala, že otupělost a bolest zmizely jako led tající za jarní oblevy. Posledních šest měsíců všechno vypadalo pěkně. Začínal věřit, že dostal novou šanci.

Člověk už se nezamiluje hned napoprvé. Přece jenom mu je čtyřiatřicet. Opravdu ne?

První seznámení při vysílání Událostí dne. Když beseda skončila, odešli ze studia společně. Před budovou zůstali stát a dál si povídali. Po Ninině smrti se o žádnou ženu ani v nejmenším nezajímal, ale onoho rána si uvědomil, že nechce nechat Sharon odejít. Měl být už na ranní poradě a nemohl ji pozvat na snídani. Nakonec vyhrkl: „Víte, já teď musím běžet, ale co kdybychom šli dnes na večeři?“

Sharon souhlasila rychle, téměř jako by doufala, že ji pozve. Než konečně zvonil u dveří jejího bytu, celý den mu připadal neskonale dlouhý. Tenkrát debatovali o trestu smrti spíš teoreticky. Sharon se do něho pustila, až když se zdálo, že Ronalda Thompsona nedokáže zachránit.

Jel po dálnici Cross County Parkway. Jeho ruce řídily mechanicky nezávisle, volily silnice, aniž si to plně uvědomoval.

Sharon. Jak to bylo milé s někým pohovořit, ať už u večeře, anebo u ní nad skleničkou na dobrou noc. Chápala, jaké to jsou problémy, když člověk začne vydávat nový časopis, co je to za zápas získat inzerenty a čtenáře. Pravé řeči na dobrou noc, žertoval.

Opustil svoje místo v Time, aby přešel k Evants, pár měsíců před Nininou smrtí. Byl to skutečně riskantní krok. V Time vydělával značné peníze. Částečně tu hrála roli hrdost. Chystal se přispět k vytvoření nejlepšího časopisu v zemi. Stane se z něho zámožný, skvělý redaktor a otci Niny ukáže. Přiměje ho k tomu, že odvolá, co řekl.

Její rodiče ho z dceřiny smrti vinili. „Kdyhy žila v domě patřičně zabezpečeném a s patřičným služebnictvem, nikdy by se to nestalo,“ vyčítali. Když se vraceli do Evropy, chtěli vzít Neila s sebou. To tak, nechat Neila jít s těmi dvěma!

Chudák dítě. Stejně jako kdysi jeho táta. Stevova maminka zemřela, když mu byly tři roky. Vůbec se na ni nepamatoval. Tatínek se už neoženil. To byla chyba. Steve vyrůstal s nenaplněnou touhou po matce. Pamatoval se, že když mu bylo sedm, suplovala u nich ve třídě nějaká učitelka a uložila jim, aby nakreslili blahopřání ke Dni matek.

Na konci vyučování si všimla, že kresbu neuložil do tašky. „Přece to tady nenecháš?“ zeptala se. „Maminka bude mít velkou radost, až jí to v neděli dáš.“

Roztrhl kresbu a vyběhl ze třídy.

Tohle Neilovi nepřeje. Chce, aby vyrostl ve šťastném domově, aby měl bratry a sestry. On nechce žít osaměle jako jeho otec. Steve pro něho byl celým životem. Všem lidem na poště se chlubil, že má syna na univerzitě v Princetonu. Osamělý muž v osamělém bytě. Jednoho rána se neprobudil. Když se neobjevil v práci, začali se po něm shánět. A Steva odvolali ze školy.

Možná právě proto si v posledních letech utvořil svůj názor na trest smrti. Protože viděl, jak žijí postarší chudí lidé, jak málo toho mají. Protože se mu příčilo pomyšlení, že je někdo zavraždí.

Kufřík měl vedle sebe na sedadle. Hugh ho ujistil, že nikdo na to elektronické zařízení nepřijde. Teď byl rád, že jim ho tam nechal instalovat.

Třicet minut po půlnoci zamířil z West Side Highway na výjezd k Sedmapadesáté ulici. Dvacet minut před druhou stál před telefonní budkou u obchodního domu Bloomingdale. Za deset minut dvě vystoupil z auta, a třebaže vál vlhký ledový vítr, zůstal stát v otevřené budce.

Přesně ve dvě hodiny po půlnoci zazvonil telefon. Týž zdušený, šeptající hlas ho instruoval, aby ihned jel k telefonu na rohu Šestadevadesáté ulice a Lexington Avenue.

Tam telefon zazvonil ve dvě hodiny patnáct minut. Steve byl instruován, aby přejel most Triborough Bridge a jel po dálnici Grand Central Parkway k výjezdu na Brooklyn Queens Expressway. Pak měl jet k Roosevelt Avenue, zabočit doleva, jet na konec prvního bloku a okamžitě zaparkovat. Měl vypnout světla a čekat. „A koukejte mít ty prachy. Buďte sám.“

Steve si to horečně zaznamenával a instrukce opakoval. Únosce zavěsil.

Ve dvě hodiny třicet pět minut zabočil na Roosevelt Avenue. Uprostřed bloku na druhé straně ulice parkoval veliký sedan.

Když ho míjel, stočil volant, doufal, že tak skryté kamery zachytí značku a poznávací číslo. Potom zajel k obrubníku a čekal.

Byla to tmavá ulice. Dveře a okna omšelých starých obchodů chránily řetězy a mříže. Nadzemní dráha místy clonila pouliční osvětlení, zbývající viditelnost rušil sníh.

Dokáží hoši z FBI sledovat únoscovu trasu pomocí vysílaného signálu? Co když najednou přestane fungovat? Nevšiml si, že by za ním jela nějaká auta. Ale říkali, že se k němu příliš nepřiblíží.

Do dveří řidiče něco udeřilo. Steve otočil hlavu a cítil v ústech sucho. Ruka v rukavici mu naznačovala, aby stáhl okno. Otočil klíčkem zapalování a stiskl knoflík ovládající okno.

„Nedívejte se na mě, Petersone.“ On však už zahlédl hnědý kabát a maskování punčochou. Do klína mu něco spadlo, nějaký velký plátěný pytel. Cítil, jak mu je zle. Tenhle chlap si nevezme kufřík s vysílačkou. To věděl.

„Otevřte ten kufřík a dejte peníze do pytle. Pospěšte si.“

Pokusil se hrát o čas. „Jak mám vědět, že mi syna a Sharon ve zdraví vrátíte?“

„Dejte to do pytle!“ Rozpoznal v hlase napětí. Neznámý je silně nervózní. Jestli zpanikaří a uteče bez peněz, může Sharon a Neila zabít. Steve neohrabaně lovil z kufříku úhledné balíčky peněz a cpal je do sportovního pytle.

„Zadělejte to!“

Pevně stáhl šňůry a zavázal je.

„Dejte to sem. Nedívejte se na mě.“

Upíral oči přímo před sebe. „A co můj syn a Sharon?“

Ruka v rukavici se natáhla do okna a pytel mu vyškubla. Rukavice. Snažil se, aby si je zapamatoval. Vypadaly tvrdé, laciná imitace kůže, tmavě šedé či hnědé, velké. Rukáv kabátu se třepil, orvané kousky vláken z něho visely jako cáry pavučiny.

„Jste sledovaný, Petersone.“ Únoscův hlas se téměř třásl samým spěchem. „Patnáct minut se odtud nehněte, pamatujte si to, patnáct minut. Jestli mě nikdo nebude sledovat a všechny peníze jsou tady, dozvíte se, kde si dnes dopoledne o půl dvanácté vyzvednete syna a Sharon.“

O půl dvanácté. Přesně v okamžiku popravy Ronalda Thompsona. „Měl jste něco společného se smrtí mé ženy?“ vybuchl Steve.

Žádná odpověď. Čekal, pak opatrně otočil hlavu. Únosce zmizel. Na druhé straně ulice nastartovalo auto.

Jeho hodinky ukazovaly dvě hodiny třicet osm minut. Celé setkání netrvalo ani tři minuty. Je sledován? Je snad na střeše jednoho z domů pozorovatel připravený hlásit, jestli se hne? FBI žádný signál z kufříku o změně místa nedostane. Má se odvážit vyrazit dřív?

Ne.

Za sedm minut tři se Steve na místě otočil a zamířil zpátky na Manhattan. Deset minut po třetí byl na ústředí FBI na křižovatce Devětašedesáté ulice a Třetí Avenue. Zachmuření muži z FBI spěchali k jeho vozu a začali odšroubovávat přední světla. Hugh zasmušile naslouchal jeho líčení během jízdy do dvanáctého poschodí. Tam ho představil muži se sněhobílými vlasy a s trpělivým, inteligentním výrazem, neskrývajícím se za žádnými brýlemi.

„John si poslechl tu kazetu,“ vysvětloval Hugh. „Podle zvuku hlasů a jisté ozvěny usuzuje, že Sharon a Neil jsou drženi v téměř prázdné, studené místnosti tak tři a půl na sedm metrů velké. Můžou být v suterénu nějakého nádražního skladiště, ustavičně je odněkud zblízka slyšet přijíždějící a odjíždějící vlaky.“

Steve zíral.

„Později budu podstatně přesnější,“ řekl bývalý pracovník FBI. „To nejsou žádné čáry. Člověk prostě musí naslouchat stejně intenzivně, jako studuje vzorek pod mikroskopem.“

Studená místnost, téměř prázdná. Nějaké skladiště. Steve se podíval vyčítavě na Hugha. „Jak to jde dohromady s vaší teorií, že to Sharon nejspíš naplánovala?“

„Nevím,“ nezmohl se na víc Hugh.

„Pokud jde o ten poslední hlas na kazetě, pane Petersone,“ zeptal se John Owens váhavě, „nebyla náhodou prvním jazykem vaší ženy spíš francouzština než angličtina?“

„Ne, vůbec ne. Byla vychována ve Filadelfii a v deseti ji dali do internátní školy. Proč?“

„V tom hlase totiž zaznívá intonace, která pro odborníka rozhodně ukazuje na to, že angličtina nebyla jejím prvním jazykem.“

„Moment! Nina mi vyprávěla, že měla francouzskou vychovatelku a že jako malé dítě vlastně myslela víc ve francouzštině než v angličtině.“

„Přesně o tom mluvím. Takže to nebyl žádný podvod, žádné napodobování. Máte pravdu, poznal jste hlas své ženy.“

„Je to tak. Mýlil jsem se,“ přiznal Hugh. „Ale John říká, že poslední hlas byl na kazetu určitě dodatečně nahrán po záznamu hlasu Neila a Sharon. Uvažujte, pane Petersone. Zosnoval to někdo, kdo toho ví o vašem osobním životě hodně. Nebyl jste třeba někdy na nějakém večírku, kde někdo amatérsky filmoval a mohl udělat zvukový záznam hlasu vaší ženy a těch několik slov z toho vytáhnout?“

Steve se mračil, těžce lovil v paměti. „V klubu. Když ho před čtyřmi lety zrekonstruovali a nově vybavili, natáčelo se pro nějaké charitativní účely. Nina dělala komentář, chodila z jedné místnosti do druhé a vysvětlovala, co se udělalo.“

„Přece se dostáváme trochu dál,“ kývl hlavou Hugh. „Mohla v rámci filmu použít ta slova?“

„Možná.“

Zazvonil telefon. Hugh ho rychle zvedl, ohlásil se a soustředěně naslouchal. „Výborně. Dejte se do toho!“ Položil prudce sluchátko. Jeho výraz připomínal lovce na čerstvé stopě. „Začíná se to hýbat, pane Petersone,“ řekl. „Zachytil jste jasně auto i poznávací značku. Jdeme po něm.“

První slabá naděje! Proč ho tedy v krku pořád dusí jakýsi uzel? Je to příliš snadné, říkalo mu cosi; to nevyjde.

John Owens natáhl ruku směrem, odkud slyšel Stevův hlas: „Jen jednu otázku, pane Petersone. Mám dojem, že pokud je na kazetě skutečně hlas vaší ženy, hovořila ve chvíli, kdy otevírala dveře. Nevíte o nějakých dveřích, které při otevírání slabě vržou, tak nějak jako – íírkh?“ překvapivě napodobil pohyb zarezlého závěsu dveří.

Hugh a Steve se na sebe podívali. To je výsměch, říkal si Steve tupě. Je to fraška a pro všechny je už pozdě.

Hugh odpověděl za něho. „Ano, Johne. Právě takhle vržou při otevírání zadní dveře v kuchyni pana Petersona.“

35

ARTY ODJÍŽDĚL Z MILL TAVERN. Hlodavé obavy vysílaly do jeho těla varovné signály a euforický pocit neomylnosti, kterému se dosud těšil, se vytrácel.

Skutečně se spoléhal na to, že Bill Lufts bude ve výčepu. Bylo by bývalo užitečné, kdyby z Billa něco vytáhl. Cože, chlapec je pryč? Kdepak je? Jak se daří panu Petersonovi? Měl nějaké hosty?

Odhadoval, že Peterson Luftsovým nepřizná, že se Neil a Sharon pohřešují. Soudil, že Peterson ví, jak Luftsovi všechno vyžvaní.

Takže když tam Bill není, je to proto, že Peterson zavolal policajty – ne, policajty ne, ale FBI.

Ten chlap, co říkal, že se jmenuje Pete Lerner, a co měl tolik otázek, je od FBI. To Arty pozná.

Řídil tmavě zeleného brouka k dálnici Merritt Parkway a dál na jih. Na čele, v podpaží a na rukách mu vyrazil pot.

Už je to dvanáct let. Na ústředí FBI si ho tvrdě podávali. „No tak, Arty, prodavač novin tě viděl, jak s tou malou odcházíš. Kampak jsi ji odvedl?“

„Posadil jsem ji do taxíku. Říkala, že se má setkat s nějakým chlápkem.“

„S jakým chlápkem?“

„Co já vím? Jen jsem jí pomohl s taškou, to je všechno.“

Nemohli mu nic dokázat. Ale snažili se. A jak se snažili!

„A co ta ostatní děvčata, Arty? Podívej se na tyhle fotografie. Pořád okouníš kolem autobusového nádraží. Kolika jsi nesl tašky?“

„Nechápu, o co vám jde.“

Začínali se mu dostávat na tělo. Bylo to příliš nebezpečné. Tehdy odešel z New Yorku, zapadl do Connecticutu, sehnal si práci u benzinové pumpy. Před šesti lety převzal opravnu v Carley.

Arizona. To byla velká chyba. Proč říkal, že „Rhode Island není Arizona“? Patrně si toho ten chlápek, co se představil jako Pete Lerner, nevšiml, ale i tak to byla chyba.

Nic na něho nemají, pokud si nezačnou ověřovat jeho minulost, pokud nevyštrachají, jak ho tenkrát vyslýchali kvůli té holce z Texasu. „Pojeď se mnou do Greenwich Village,“ řekl jí tenkrát. „Mám spoustu přátel mezi kumštýři, co potřebujou pohlednou modelku.“

Neměli ale tenkrát žádný důkaz a nemají ani teď. Nic. Žádné osudné chyby. Tím si byl jistý.

„Tadyhle bydlíte,“ zeptala se ho tenkrát, „v takové díře?“

Z Merritt Parkway se dostal na Hutchinson River Parkway. Sledoval ukazatele, které ho vedly na most Throgs Neck Bridge. Má to chytře vymyšleno. Ukrást auto je nebezpečné. Vždycky tu je možnost, že se jeho majitel v deseti minutách vrátí a zalarmuje policajty dřív, než auto ujede pět mil. Člověk nemůže ukrást auto, pokud si není jistý, že vlastník je někde mimo – třeba kouká na třicet let starý film, anebo někam letí letadlem.

Na mostě blikaly varovné signály. Náledí. Vítr. Ale to je v pořádku. Je dobrý řidič a ustrašení řidiči dnes zůstanou doma. Bude to pro něho snazší, až tu pojede později.

Dorazil na parkoviště číslo pět, patricí k LaGuardiově letišti. Mělo zvláštní sazby pro parkující na delší dobu.

Vzal si lístek z automatu, závora se zvedla a on pomalu projížděl parkovištěm, dával pozor, aby se dostal mimo výhled výběrčího u výjezdového pruhu vedle automatické registrace vjezdu. Zajel na prázdné místo v sekci devět, mezi chrysler a jeden cadillac a zajeden oldsmobile, dodávku. Mezi nimi se jeho brouk dobře skryl a vypadal ještě menší.

Opřel se o sedadlo a čekal. Uběhlo čtyřicet minut. Na parkoviště přijela dvě auta, jedno zářivě červené, druhé žlutý stejšn. Obě až příliš nápadná. Byl rád, že nevěnovali pozornost prázdným místům blízko něho, ale zajeli dál do zadní sekce vlevo.

Okolo zvolna projížděl další vůz. Tmavě modrý pontiac, který zaparkoval na místě o tři řady před ním. Světla zhasla. Díval se, jak řidič vystupuje, přechází dozadu ke kufru a vytahuje velké zavazadlo. Tenhle člověk bude nějaký čas pryč.

Krčil se ve svém volkswagenu, přes spodní okraj předního skla mu přečníval jen vršek hlavy a sledoval, jak ten člověk přibouchl kufr, zvedl zavazadlo a pustil se k nejbližšímu autobusovému přístřešku, odkud ho letištní autobus zaveze k odletové hale.

Autobus přijel za několik minut. Foxy pozoroval, jak neznámý nastupuje. Autobus odjel.

Pomalu, klidně vystoupil z brouka a rozhlédl se. Nemířila sem žádná světla. Rychlými kroky se octl u pontiacu. Hned druhým klíčem dveře otevřel. Sedl si do vozu.

Ještě v něm bylo příjemně teplo. Zastrčil klíč do zapalování. Motor chytil skoro nehlučně, nádrž byla ze tří čtvrtin plná.

Perfektní.

Musí počkat. Kdyby hlídač vybíral poplatek za lístek, na který by tu někdo parkoval míň než pár hodin, bylo by mu to podezřelé. On má ale spoustu času a chce si to promyslet. Opřel se, zavřel oči a v mysli se mu vznášel obraz Niny, jak ten první večer vypadala…

Jen se tak projížděl po okolí a uvědomoval si, že by neměl být venku, protože je příliš brzo po té Carfolliové a Weissové, ale neměl doma stání. A uviděl ji. Malé auto, karmann ghia, zastavilo na silnici číslo sedm na tichém, osamělém místě. Reflektory zachytil drobnou štíhlou postavu. Tmavé vlasy. Drobné ruce, které zápasily s heverem. Obrovské hnědé oči vypadaly vyděšeně, když zpomalil a zastavil u ní. Patrně jí hlavou proběhly všechny ty řeči o loupežných vraždách.

„Můžu vám pomoct, slečno? To není práce pro vás, ale pro mě. Jsem automechanik.“

Vyděšený výraz zmizel. „To je senzace. Nemusím vám říkat, jak jsem nervózní… Píchnout zrovna tady na takovém pitomém místě.“

Vůbec se na ni nepodíval, upíral oči jen na pneumatiku, jako by ta žena neexistovala.

„Najela jste na kus skla, nic velkýho to není.“ Rychle, bez námahy kolo vyměnil. Netrvalo to déle než tři minuty. Žádná auta nejela ani z jedné strany. Vstal.

„Kolik vám dlužím?“ Kabelka otevřená, šíje skloněná. Pod semišovým pláštěm se jí zvedala a klesala ňadra. Je to třída. Nějak to z ní vyzařovalo. Žádná vyděšená žába jako Jean Carfolliová, ani vzteklá potvora jako Weissová, prostě krásná mladá žena, která mu je velice vděčná. Zvedl ruku, aby se dotkl jejích prsů.

Stromy na druhé straně silnice ozářilo světlo, stočilo se a oba osvětlilo. Policejní vůz. Zahlídl maják. „Dělá to tři dolary za výměnu pneumatiky,“ řekl rychle, „a můžu vám to píchnutí spravit, jestli chcete.“ Ruku zastrčil do kapsy. „Jmenuju se Arty Taggert a mám opravnu v Carley na Monroe Street, asi půl míle od výčepu Mill Tavern.“

Policejní vůz se k nim přiblížil a zastavil vedle nich. Policista vystoupil. „Všechno v pořádku, madam?“ Na Artyho se podíval velice divně, velice podezíravě.

„Děkuju vám. Musím říct, že jsem měla štěstí. Pan Taggert je od nás z města a jel kolem, zrovna když jsem píchla.“

Řekla to, jako by ho znala. Takové štěstí! Policistův výraz se změnil. „To máte štěstí, madam, že vám pomohl přítel. V dnešní době není pro ženy nijak bezpečné zůstat samy v porouchaném autě.“

Policista si šel sednout do hlídkového vozu, ale neodjel. Čekal a pozoroval je. „Opravíte mi tu pneumatiku?“ zeptala se. „Jsem Nina Petersonová. Bydlíme na Driftwood Lane.“

„Jasně. Rád.“ Vrátil se do auta, zcela lhostejně, jakoby nic, prostě jde o menší opravu. Nijak nedal najevo, že ji musí znovu vidět. Z toho, jak se na něho dívala, soudil, že ji také mrzelo, když se objevil policista. Bylo však důležité odjet dřív, než si policajt připomene Jean Carfolliovou a paní Weissovou, dřív než se zeptá: „Máte ve zvyku zastavovat, abyste pomohl dámám, které jsou samy?“

Nazítří, právě když si říkal, že ji zavolá, se ozvala sama. „Právě jsem to od manžela schytala, že jezdím na rezervě.“ Její hlas zněl velice vřele a důvěrně a pobaveně, jako by spolu přátelsky žertovali. „Kdy si můžu kolo vyzvednout?“

Rychle uvažoval. Driftwood Lane je v klidné oblasti, domy nestojí blízko sebe. Kdyby přišla k němu, nemohl by s ní přátelsky laškovat. To by bylo příliš nebezpečné.

„Zrovna teď musím jet za nějakou prací,“ zalhal. „Přivezu vám ho odpoledne, asi tak kolem páté.“ Kolem páté se stmívá.

„Výborně,“ souhlasila, „jak vám to vyjde. Jen když tu zatracenou pneumatiku vyměníte dřív, než pojedu v půl sedmé vyzvednout manžela.“

Toho dne samým vzrušením nebyl schopen myslet. Šel se dát ostříhat a koupil si novou kostkovanou sportovní košili. Když se vrátil, práci už nechal plavat. Osprchoval se, oblékl a pak čekal a přehrával si některé svoje kazety. Potom si založil do magnetofonu prázdnou kazetu a označil si ji „Nina“ Ověřil si, že má v aparátu film, a připomněl si, jakou radost mu dělá vyvolávání fotografií, když pozoruje, jak se na papíře objevuje podoba…

Deset minut po páté se vypravil na Driftwood Lane. Projížděl kolem její ulice, než se rozhodl zaparkovat mezi stromy hned za jejím domem, pro případ…

Prošel mezi stromy ke břehu. Vzpomínal, jak voda na pláži pleskala, na přátelský zvuk, který ho vzrušoval a rozehříval i za studeného večera.

Měla vůz na příjezdové cestě za domem, klíče v zapalování. Viděl ji kuchyňským oknem, přecházela tam a vybalovala nákup. Koule stropního svítidla byla odšroubovaná, takže místnost zalévalo jasné světlo. A Nina byla tak krásná v tom bledě modrém svetru přes dlouhé kalhoty a s šátkem kolem krku. Rychle vyměnil kolo a dával pozor, zda v domě nezahlídne někoho dalšího. Věděl, že se s ní pomiluje, věděl, že ona ho také chce. Už jak naznačila, že se manžel vztekal, svědčí o tom, že potřebuje muže, který pro ni má pochopení. Zapnul magnetofon a začal do něho šeptat své plány, jak Ninu učiní šťastnou, až jí řekne, co k ní cítí.

Šel ke kuchyňským dveřím a jemně zaklepal. Přiběhla, vypadala vylekaně, ale on zvedl její klíčky a přes sklo se usmál. Hned mu otevřela dveře, vřele a přátelsky ho zvala dál, říkala, jak je milý! Její hlas mu připadal jako objetí.

Potom se ho zeptala, co dluží. Natáhl ruku, samozřejmě měl rukavice, a zhasl kuchyňské světlo. Sevřel rukama její obličej a políbil ji. „Zaplaťte mi takhle,“ šeptal.

Pleskla ho, byla to omračující facka, nemožně tvrdá na tak drobnou ruku. „Táhněte odtud,“ procedila, jako by byl nějaký špinavý pobuda, jako by se pro ni nevyšňořil, jako by pro ni nic neudělal.

Rozzuřilo ho to. Stejně jako v dřívějších případech. Tak na něho působilo odmítnutí. To si měla rozmyslet. Napřáhl ruce, musí jí dát za vyučenou, tu ohavnost z ní vyždímat. Chňapl po jejím šátku. Nějak mu ale vyklouzla a vběhla do obývacího pokoje. Vůbec nevydala hlásku, nevolala o pomoc. Později pochopil. Nechtěla, aby věděl, že v domě je dítě. Popadla u krbu pohrabáč.

Jen se zasmál. Mluvil k ní velice tiše, šeptal, co udělá. Jednou rukou jí sevřel obě ruce a pohrabáč vrátil na místo. Potom popadl její šátek a omotal jí ho kolem krku, stahoval ho a ona se dávila a chroptěla a její ruce jako ruce loutky sebou házely a pak klesly a ochably a její velké oči jí div nevylezly z důlků, žalobné, potažené skelným leskem, a obličej zmodral.

Chroptění ustalo. Jednou rukou ji držel, přitom fotografoval. Přál si, aby se její oči zavřely, když někde za ním se to chroptění a dušení ozvalo znovu.

Prudce se otočil. V hale stál kluk, díval se na něho obrovskýma hnědýma očima, které ho propalovaly skrz naskrz. Dítě lapalo po dechu stejně jako chvíli předtím ona.

Bylo to, jako by ji nezabil, jako by se vtělila do toho kluka a chystala se ho potrestat, popichovala ho, slibovala pomstu.

Rozběhl se za ním. On mu ty zvuky zarazí, zavře oči. Sevřel chlapci ruce, sklonil se nad ním…

Zazvonil zvonek.

Musí utéct. Proběhl halou do kuchyně, proklouzl ven zadními dveřmi a přitom slyšel, že zvonek se ozval znovu. Rychle mezi stromy k vozu. V několika minutách byl zpátky u sebe v dílně. Klid. Zachovat klid. Zašel potom do Mill Tavern na hamburger a pivo ještě a tam byl, když se zpráva o vraždě v Driftwood Lane roznesla po městě.

Měl strach. Co kdyby ten policajt poznal Nininu fotografii v novinách a oznámil: „Divná náhoda, včera večer jsem ji viděl na silnici, nějaký chlap jménem Taggert jí opravoval auto…“

Rozhodl se zmizet z města. Když balil, doslechl se ve zprávách, že jednu svědkyni, sousedku, srazil někdo, kdo prchal z domu Petersonových. Poznala v něm Ronalda Thompsona, místního sedmnáctiletého kluka, a že ho lidi pár hodin před zločinem viděli mluvit s paní Petersonovou.

Arty uložil aparát, magnetofon, fotografie, film a kazety do kovové krabice a zakopal ji za dílnou pod keř. Něco mu říkalo, ať vyčká.

Potom Thompsona chytili v jednom motelu ve Virginii a ten klučík ho také poznal.

Štěstí. Neuvěřitelné štěstí. V obývacím pokoji byla tma. Jeho ten chlapec nejspíš příliš jasně neviděl a pak do domu vešel Thompson.

Jenže on k tomu klukovi vykročil, došel až k němu. Neil musel být v šoku. Co když si jednoho dne vzpomene?

Ta myšlenka ho ve snu strašila. Neilovy oči ho pronásledovaly celé dlouhé neklidné noci. Občas se uprostřed spánku probouzel zpocený, jako v zimnici, připadalo mu, že ty oči nahlížejí do okna jeho ložnice nebo že vítr zní stejně chraplavě.

Potom žádná děvčata nevyhledával. Po většinu večerů chodil do Mill Tavern a vysedával tam s chlapy, ponejvíc s Billem Luftsem. Bill hodně vykládal o Neilovi.

Až do minulého měsíce, kdy věděl, že musí kazety vykopat a znovu si je poslechnout.

Ten večer slyšel na svém rádiu Callahanovic děvče hlásit, že píchlo, a vydal se ho hledat. O dva týdny později vyjel, když se ozvala paní Ambroseová, která zabloudila a říkala, že nemá skoro žádný benzin.

Fairfieldský okres byl zase na nohou. Hledal se zločinec, kterému se říkalo zabiják po radiotelefonu. Nenechal žádnou stopu, ujišťoval se.

Jenže po těch dvou posledních se mu sny o Nině vracely noc co noc. Žalující. Potom k němu přijel před několika týdny Bill Lufts a v autě vedle něho seděl ten kluk Neil. A Neil se na Arty ho upřeně díval.

Tehdy si uvědomil, že než odjede z Carley, musí Neila zabít. A když se Lufts chvástal tím svěřeneckým fondem pro Neila – jeho žena prý viděla u Petersona na stole bankovní rozklad – svitlo mu, jak získá peníze, které potřebuje.

Kdykoliv pomyslel na Ninu, tím víc Steva Petersona nenáviděl. Mohl na ni sahat, aniž ho plácla. Je vlivný redaktor. Má lidi, co mu posluhují, má pohlednou novou přítelkyni. On mu ale konečně ukáže.

Ta místnost na hlavním newyorském nádraží byla, jak si uvědomoval, snad odjakživa. Místo, kam se člověk může schovat, místo, kam si může vzít holku a kde ji nikdo nenajde.

Když v té místnosti kdysi pracoval, celou dobu si představoval, jak jednou nádraží vyhodí do povětří. Lidi budou vyděšení a šokovaní, až bomba vybuchne, až se pod nimi bude propadat podlaha a pořítí se na ně strop. Všichni ti, kteří ho ignorovali, když se snažil být přátelský, co se na něho nikdy neusmáli, hnali se kolem něho a dívali se skrz, jako by neexistoval, jedli z nádobí, které on musel mýt, a nechávali je mastné s prázdnými škeblemi a majonézou a šmouhami másla.

Potom si všechno sestavil. Plán. Plán Augusta Rommela Taggerta – Rommelův plán. Plán chytrého lišáka.

Kéž by Sharon nemusela zemřít, kéž by ho milovala! Ale v Arizoně se najde hodně přátelských děvčat. Bude mít přece spoustu prachů.

Zabít Sharon a Neila přesně ve chvíli, kdy bude popraven mladý Thompson, je vynikající nápad. Protože on je také popravuje, a Thompson si smrt nepochybně zaslouží, že se tam tenkrát ten večer připletl.

A všichni ti lidi na Grand Central Station – tuny sutin se na ně budou řítit. Poznají, co to je cítit se v pasti.

A on bude svobodný.

Brzy. Co nevidět bude po všem.

Arty přimhouřil oči, uvědomil si, že uběhla dost dlouhá doba. Tak je to vždycky, když začne myslet na Ninu. Je načase jet.

Otočil v pontiacu klíčem zapalování. Ve tři čtvrti na dvě vyjel k budce výběrčího a podal mu lístek, který vyzvedl u automatické závory pro svůj volkswagen. Výběrčí vypadal ospale. „Dvě hodiny dvacet pět minut – to bude dva dolary, pane.“

Vyjel z letiště k telefonu na Queens Boulevardu. Přesně ve dvě zavolal do budky před obchodním domem Bloomingdale’s. Jakmile se Peterson ozval, poslal ho k veřejnému telefonu na Šestadevadesáté ulici.

Začínal mít hlad a zbývalo mu patnáct minut.

V jedné celonočně otevřené jídelničce zhltl kávu a topinku.

Ve čtvrt na tři vytočil číslo veřejného telefonu na Devadesáté šesté ulici a stroze nasměroval Steva na místo schůzky, které si vybral.

A teď vzhůru do skutečně nebezpečné etapy!

Dvacet pět minut po druhé hodině vyjel směrem k Roosevelt Avenue. Ulice byly téměř opuštěné. Ani stopa po neoznačených policejních autech. Rozpoznal by je. Mistrně dokázal křižovat silnice, aniž vypadal podezřele.

Minulý týden si vybral jako místo setkání Roosevelt Avenue. Změřil si čas, jak dlouho pojede zpátky na LaGuardiovo letiště. Přesně šest minut. V případě, že by s Petersonem přijeli policajti, bude mít dobrou šanci jim uniknout.

Vedla tam nadzemní dráha, a proto v Roosevelt Avenue stály nosné sloupy, přes které bylo těžko vidět, co se děje na druhé straně ulice anebo o blok dál. Ideální místo pro setkání.

Přesně ve dvě hodiny třicet pět minut zaparkoval autem na Roosevelt Avenue čelem k dálnici Brooklyn Queens Expressway, míň než půl bloku od nájezdu na ni.

O minutu později viděl světla auta přijíždějícího z opačného směru. Okamžitě si zamaskoval obličej punčochou.

Petersonův mercury. Na okamžik se mu zdálo, že chce zastavit u něho. Auto se stočilo přímo k němu. Nebo se snaží pontiac vyfotografovat? To mu teda pomůže!

Petersonovo auto zastavilo naproti na druhé straně ulice. Nervózně polkl. Z dálnice sem ale žádná další světla nemířila. Musí sebou hodit. Zvedl cestovní pytel. V časopise věnovaném elektronice se dočetl, že při placení výkupného mívají kufříky obvykle namontované štěnice. On neriskuje.

Cestovní pytel, lehký, prázdný, připravený k naplnění, mu dodával odvahy. Otevřel dveře auta a nehlučně přešel ulici. Potřebuje šedesát sekund a bude v bezpečí. Zaklepal na okno Petersonova vozu a pokynul mu, aby okno otevřel. Když okno sklouzlo dolů, nahlédl rychle do auta. Peterson byl sám. Strčil mu dovnitř pytel.

Kalná pouliční světla vrhala na auto stíny sloupů. Tichým, šeptavým hlasem, který si nacvičil, řekl Petersonovi, ať se na něho nedívá a dá peníze do cestovního pytle.

Peterson se s ním nepřel. Přes punčochu, která ho maskovala, těkal Foxy očima po okolí. Napínal uši. Nebylo slyšet, že by někdo přicházel. Policajti určitě Petersona sledují, ale možná si chtějí být jistí, že s ním naváže kontakt.

Přihlížel, jak Peterson strká poslední svazek bankovek do cestovního pytle. Poručil mu, ať ho zaváže a podá mu ho. Lačně pytel potěžkal. Velice tiše Petersona varoval, aby čekal patnáct minut na místě, a oznámil mu, že Sharon a Neila si může vyzvednout v půl dvanácté.

„Měl jste něco společného se smrtí mé ženy?“

Otázka Foxyho vyděsila. Kolik už toho začínají tušit? Musí zmizet. Potil se, těžké kapky potu se mu vpíjely do obleku pod hnědým pláštěm, hřály ho na chodidlech, třebaže se mu ostrý vítr zakusoval do kotníků.

Přešel přes ulici, vrátil se k pontiacu. Troufne si ho Peterson sledovat?

Ne. Dál zůstával v tmavém tichém autě.

Foxy sešlápl pedál plynu až k podlaze, vyrazil na příjezd k dálnici Brooklyn Queens Expressway, jel po ní dvě minuty ke Grand Central Parkway, zařadil se do mírného proudu vozidel směřujících k východu a po třech minutách vyjel z dálnice k LaGuardiově letišti.

Ve dvě hodiny čtyřicet šest minut si bral parkovací lístek u automatického vjezdu na parkoviště číslo pět.

O devadesát sekund později parkoval pontiac přesně tam, kde ho Foxy našel, jediný patrný rozdíl byl v tom, že měl trochu méně benzinu a tachometr ukazoval o šest mil víc.

Vystoupil z pontiacu, pečlivě ho zamkl a odnesl cestovní pytel k temně zelenému brouku. Když seděl ve volkswagenu a tahal za šňůru pytle, ulehčené vydechl.

Konečně ho rozvázal. Strčil dovnitř baterku a rozsvítil ji. Rty mu zvlnil úsměv, neveselý jako úsměv strašidla. Sáhl po prvním balíčku bankovek a začal počítat.

Byla tam celá částka. Osmdesát dva tisíce dolarů. Sáhl po prázdném kufru na zadním sedadle a úhledně tam naskládal balíčky. Tohle zavazadlo si vezme s sebou do letadla.

V sedm ráno vyjel z parkoviště, vplynul do proudu aut směřujících na Manhattan, zaparkoval vůz v garáži hotelu Biltmore a spěchal nahoru do svého pokoje. Oholil se, osprchoval a poručil si do pokoje snídani.

36

VE ČTYŘI RÁNO BYLO JASNÉ, že jediné vodítko, které mají, poznávací značka auta, které únosce použil, je k ničemu. První ranou bylo, když zjistili, že vůz je registrován na pana Henryho A. Whitea, viceprezidenta společnosti International Food Company z White Plains.

Pátrači z FBI se přihnali k Whiteovu domu ve Scarsdale a dali se do práce. Avšak pontiac v garáži nestál a dům vypadal opuštěný. Žádné okno v rozlehlém domě nezůstalo ani na škvírku otevřené a jediné světýlko prozařující zataženými záclonami vyzařovalo patrně z elektrických hodin.

Spojili se se strážní službou společnosti International Food. Strážný zavolal vedoucího osobního oddělení. Nato dostihli výrobního ředitele Whiteova oddělení. Ospalým hlasem detektivům řekl, že White se právě vrátil po třítýdenním pobytu v jejich světovém ústředí ve Švýcarsku, povečeřel s dvěma svými vedoucími spolupracovníky v restauraci Pastor’s ve White Plains a přímo odtud odjel za svou ženou na kratičkou dovolenou na lyžích. Jeho žena je s přáteli v Aspenu nebo v Sun Valley.

V pět hodin Hugh a Steve vyrazili do Carley. Hugh řídil. Steve pozoroval, jak se silnice vine Westchesterem a blíží se ke Connecticutu. Venku jezdilo málo aut. Většina lidí byla v posteli, snadno mohli vztáhnout ruku ke své ženě, ujistit se, že děti jsou přikryté a okny netáhne. Nejsou Neil a Sharon někde, kde je zima a kde táhne?

Proč takhle uvažuju? přemýšlel. Matně si vzpomněl, že kdesi četl, jak se lidé, jimž se velké události vymykají z rukou, soustředí na drobné problémy. Žijí vůbec ještě? O to by se měl starat. Ušetři je, milosrdný Bože, ušetři je…

„Co soudíte o tom pontiacu?“ zeptal se Hugha.

„Nejspíš se ukáže, že Whiteovo auto někdo ukradl z místa, kde je nechal,“ odpověděl Hugh.

„Co uděláme dál?“

„Počkáme.“

„Na co?“

„Může je pustit. Slíbil to. Peníze dostal.“

„Pečlivě zahladil stopy. Myslel na všechno. Přece nečekáte, že pustí dvě osoby, které ho můžou identifikovat.“

„Ne,“ připustil Hugh. „Jinak nemůžeme dělat nic?“

„Když slovo nedodrží a nepustí je, vyrukujeme se vším na veřejnost, dáme to sdělovacím prostředkům. Třeba někdo něco viděl nebo slyšel.“

„A co Ronald Thompson?“

„Co má být?“

„Co když říká pravdu. A my na to přijdeme až po půl dvanácté.“

„O co vám jde?“

„Jde mi o to, zda máme právo nedoznat, že Neil a Sharon byli uneseni.“

„Pochybuju, že by to mělo vliv na guvernérčino rozhodnutí. Neexistuje žádný důkaz, že by šlo o rukojmí, a kdyby si to myslela, tím spíš by chtěla, aby byla poprava vykonaná. Už ji kritizovali, že Thompsonovi dvakrát dala odklad. Do těch kluků v Georgii ty volty napálili na minutu přesně. A pořád ještě může existovat nějaké jednoduché vysvětlení, jak se Foxy dostal k pásku nebo kazetě s hlasem vaší ženy… vysvětlení, které nemá s její smrtí nic společného.“

Steve upíral oči před sebe. Projížděli Greenwich. O dovolené byli s Sharon na večírku v domě Brada Robertsona v Greenwichi. Sharon měla na sobě černou sametovou sukni a brokátový kabátek. Vypadala kouzelně. Brad mu zašeptal: „Jestli jste dost chytrý, Steve, tak se téhle holky budete držet.“

„Kdyby se to zveřejnilo, mohl by únosce zpanikařit?“ Odpověď znal. Přesto se zeptat musel.

„Nejspíš ano,“ Hughův hlas zněl jinak, úsečněji. „Co máte na mysli, pane Petersone?“

Otázka otevřená, přímá. Steve cítil, jak mu pomalu vysychá v ústech. Je to jen takové tušení, říkal si. Patrně nemá žádný význam. Když s tím začnu, už to nezastavím. Pro Neila a Sharon to může být osudné.

Zachmuřeně, nešťastně vyčkával, jako potápěč chystající se ke skoku, který ho vrhne do nezkrotného proudu. Myslel na Ronalda Thompsona při procesu, na mladou, vyděšenou, ale neústupnou tvář. „Já to neudělal. Když jsem tam přišel, byla mrtvá. Zeptejte se toho chlapečka…“

„Jak by bylo vám, kdyby to byl váš jediný syn, jak by bylo vám…“

Je to moje jediné dítě, paní Thompsonová, říkal si v duchu.

Nakonec promluvil: „Pamatujete se, Hughu, co řekl Bob Kurner? Že podle něho vraždy těch čtyř žen a vražda Niny spolu souvisejí?“

„Slyšel jsem ho a svůj názor jsem vám pověděl. Chytá se stébel jako tonoucí.“

„Co když řeknu, že Kurner má možná pravdu? Mezi smrtí Niny a smrtí těch ostatních může existovat nějaká spojitost.“

„O čem to mluvíte?“

„Pamatujete, jak Kurner přiznal, že nerozumí pouze jedné věci, totiž že ostatní měly problémy s autem, a Nina ne? Ona jediná byla uškrcena doma.“

„Pokračujte.“

„Nina večer předtím, než byla zavražděna, píchla. Já měl dlouho do večera schůzi v New Yorku a dostal jsem se domů až po půlnoci. Nina spala. Když mě ale druhý den ráno vezla k vlaku, všiml jsem si, že má nasazenou rezervu…“

„Pokračujte.“

„Pamatujete se na ten zápis, co nám nechal Kurner? Mladý Thompson s Ninou žertoval o tom, jak se smůla mění ve štěstí, a ona řekla něco v tom smyslu, že se nákupy vejdou všechny do kufru.“

„Co tím chcete říct?“

„Kufr auta byl malý. Když tam Nina měla místo, navíc, znamená to, že tam rezerva nebyla. Bylo po čtvrté hodině a jela přímo domů. Dora toho dne v domě uklízela a vypověděla, že ji Nina odvezla domů krátce před pátou.“

„Potom se s Neilem vrátila přímo zpátky?“

„Ano. On si šel nahoru hrát s vláčky a Nina vyložila věci z auta. Pamatujete na všechny ty balíčky na stole? Víme, že zemřela v následujících několika minutách. Prohlédl jsem si ten večer její auto. V kufru ležela rezerva. Nová radiálka byla zase zpátky na předním kole.“

„Chcete říct, že někdo tu pneumatiku přivezl, vyměnil a pak Ninu zabil?“

„Kdy jindy mohla být ta pneumatika vyměněná než právě v té době? Jestli to tak bylo, může být Thompson nevinný. Když zazvonil, mohl dokonce vraha vyplašit. Proboha, třeba si vzpomene, jestli byla v kufru rezerva, když tam skládal ty nákupy. Měl jsem si uvědomit, že pneumatika může být důležitá, když jsem se po ní ten večer díval. Jenže jsem se vyhýbal vzpomínce na to, jak jsem na Ninu vyletěl v poslední chvíli, kdy jsem s ní byl.“

Hugh přidal plyn. Tachometr vylétl na sto třicet kilometrů. Auto skřípavě zahnulo na příjezdovou cestu za prvního náznaku rozbřesku, který se objevil na ponuré obloze. Hugh se hnal k telefonu. Než svlékl plášť, vytočil číslo věznice v Somersu a žádal k telefonu správce věznice. „… ne, počkám.“ Obrátil se k Stevovi. „Správce seděl celou noc v kanceláři, pro případ, kdyby se guvernérka rozhodla volat. Toho mladíka právě holí.“

„Dobrotivý Bože!“

„I když bude tvrdit, že kufr byl prázdný, není to důkaz. Všechno to jsou domněnky. Někdo tam mohl pneumatiku vyložit, pak ji vaší ženě vyměnit a odjet. To pořád ještě nevytáhne Thompsona z maléru.“

„Oba věříme, že Thompson je nevinný,“ prohlásil pevně Steve. Nechápavě si uvědomil, že tomu vlastně vždycky věřil. Proboha, v srdci jsem tomu vždycky věřil, ale nikdy jsem se s tím nevypořádal.

„Ano, jsem tady…“ Hugh naslouchal. „Moc vám děkuju.“ Zavěsil. „Thompson přísahá, že když do kufru auta skládal nákup, rezerva tam nebyla.“

„Zavolejte guvernérku,“ prosil ho Steve. „Řekněte jí to, poproste ji, ať popravu aspoň odloží. Dejte mi ji, jestli to pomůže.“

Hugh telefonoval do legislativní budovy státu. „To není důkaz,“ vysvětloval. „Je to řada náhodných okolností. Pochybuju, že na jejich základě popravu odloží. Až guvernérka uslyší, že Sharon s Neilem jsou nezvěstní – a to jí musíte říct – bude nejspíš přesvědčená, že jde o poslední zoufalý manévr.“

Guvernérku nesehnali. Odkázala všechny žádosti o další odložení popravy ke zvážení generálnímu prokurátorovi. Ten bude v kanceláři v osm hodin. Ne, jeho soukromé číslo se zásadně nesděluje.

Museli čekat. Hugh a Steve seděli tiše v pokoji a do okna začínalo pronikat slabé, nanicovaté denní světlo. Steve se pokoušel modlit: napadalo ho stále jen: bože můj, jsou tak mladí, všichni tři tak mladí, prosím…

V šest hodin sešla dolů Dora, její kroky těžce a nejistě dopadaly na schody. Vypadala mnohem starší a nesmírně unavená, když mlčky vařila kávu.

V šest třicet se Hugh telefonicky spojil s ústředím v New Yorku. Nic nového. Henry White odletěl v jednu hodinu po půlnoci do Sun Valley. Už ho na letišti nezastihli. Odvezl ho někdo v soukromém voze. Prověřují registrace motelů a pronajaté byty v soukromí. Celostátní pátrání po pontiacu nepřineslo žádné výsledky. Stále ještě prověřují pravidelné návštěvníky Mill Tavern.

V sedm pětatřicet se po silnici přiřítilo auto Boba Kurnera a vjelo na příjezdovou cestu. Divoce zazvonil, protáhl se kolem Dory a dožadoval se odpovědi, proč se Ronalda vyptávali na rezervu.

Hugh se podíval na Steva. Steve přikývl. Hugh stručně vysvětloval.

Bob zbledl. „Říkáte, pane Petersone, že váš syn a Sharon Martinová byli uneseni a vy jste to tajili?“ vyhrkl. „Až se to guvernérka dozví, bude muset popravu odložit. Nic jiného jí nezbude.“

„Na to nespoléhejte,“ varoval Hugh.

„Velice s vámi cítím, pane Petersone, ale neměl jste právo mi to včera večer zamlčet,“ podotkl Bob hořce. „Ježíši, nemůžeme generálního prokurátora sehnat dřív než v osm?“

„To je jenom dvacet minut.“

„Dvacet minut je hodně, když vám ze života zbývají pouhé tři hodiny a padesát minut, pane Taylore.“

Přesně v osm hodin se Hugh dovolal generálního prokurátora. Mluvil pětatřicet minut, energicky argumentoval, přel se, naléhavě žádal. „Ano, pane generální prokurátore, jsem si vědom, že paní guvernérka už udělila dva odklady… rozumím, Nejvyšší soud státu Connecticut jednomyslně potvrdil rozsudek… Ne, pane, nemáme důkaz… Přesto je to víc než spekulace… kazeta… Ano, pane, byl bych vám vděčný, kdybyste zavolal guvernérku… Mohu předat pana Petersona? Ano, počkám.“

Hugh přikryl rukou sluchátko. „Zavolá ji, ale musím vám říct, že se nechystá jí odklad doporučit.“

Pomalu uběhly tři minuty. Steve a Bob se na sebe nedívali. Potom Hugh řekl: „Ano, jsem tady… ale…“

Stále ještě něco namítal, pak pustil sluchátko. „Poprava se připravuje,“ doznal otevřeně.

37

BOLEST. VYSTŘELOVALA JÍ VZHŮRU celým tělem a to se těžko přemýšlí. Kdyby si alespoň mohla rozepnout zip na botě. Kotník měla jako kus rozpáleného betonu, otékal, tlačila ji bota i zařezávající se smyčka provazu.

Přece jen to měla zkusit a křičet, když procházeli halou nádraží. Bývalo by bylo lepší riskovat. Kolik je hodin? Čas neexistuje. Pondělí večer. Úterý. Je pořád ještě úterý? Nebo je už středa?

Můžou se odtud nějak dostat?

Neil. Slyšela ho vedle sebe chraplavě oddechovat. Snažil se dýchat pomalu, snažil se ji poslechnout. Sharon slyšela, jak jí ze rtů unikají bolestné vzdechy. Sevřela rty, aby je zadržela.

Cítila, jak se k ní Neil přisouvá blíž, chce ji utěšit. Až vyroste, bude tolik podobný Stevovi. Jestli vyroste…

Steve. Jaké by to asi bylo žít se Stevem, sdílet všechno společně s ním a s Neilem? Steve už prožil tolik bolesti.

Pro ni bylo všechno vždycky velmi snadné. Tatínek říkával: „Sharon se narodila v Římě, Pat v Egyptě, Tina v Hongkongu.“ Maminka: „Máme přátele po celém světě.“ I když se dozvědí, že Sharon je mrtvá, budou mít jeden druhého. Když Steve přijde o Neila, nebude mít nikoho.

Steve se ptal, jak to, že je svobodná. Protože se vyhýbala odpovědnosti někoho milovat.

Neil. Bál se, že ho Luftsovi odvezou. Bál se, že mu ona odvede otce.

Musí ho odtud dostat.

Snažila se přemýšlet. Nezbývá jí než doufat, že Neila osvobodí, že ho z téhle místnosti dostane. Kdyby se otevřely dveře zevnitř, explodovala by bomba?

Ta klika na záchodě. Jestli se Foxy vrátí, jestli ji pustí znovu na záchod, možná by mohla chytit za kliku, ulomit ji…

Co s nimi udělá, až dostane peníze? Myšlenky jí různě těkaly. Cas… kolik času ještě… čas běží… je den, nebo noc?… Temné dunění vlaku… přijď pro nás, Steve… odpovědnost za to nesete vy… právě o to jde, slečno Martinová… nikdo tak slepý jako ti, kdo nechtějí vidět… miluju tě, Sharon, tolik jsi mi chyběla… velké něžné ruce na její tváři…

Velké něžné ruce na její tváři. Sharon otevřela oči. Foxy se nad ní skláněl. Jeho ručeji s hrůznou něhou hladily, přejížděly jí po obličeji, po šíji. Dal jí pryč roubík a políbil ji. Rty měl žhavé jako rozpálené železo, ústa rozbředlá. Snažila se odvrátit hlavu.

Šeptal: „Všechno je u konce, Sharon. Mám peníze. Musím odjet.“

Snažila se zaostřit pohled. Z rozmazané čmouhy se začínal rýsovat jeho obličej, jiskřící oči, nervózní záškuby tváře a úzké rty.

„Co s námi uděláte?“ Tak těžce se jí mluvilo. „Nechám vás tady. Řeknu Petersonovi, kde si vás může vyzvednout.“

Lže. Stejně jako předtím, když ji tahal za nos, když si s ní pohrával. Ne, ona se ho snažila napálit a on ji pak srazil. „Zabijete nás.“

„Správně, Sharon.“

„Zabil jste Neilovu matku.“

„Správně, Sharon. Jo, skoro jsem zapomněl.“ Poodešel od ní, sehnul se a něco rozvinul. „Tenhle obrázek pověsím k těm ostatním.“ Něco se jí vznášelo nad hlavou. Shlížely na ni dolů Neilovy oči, oči patřící ležícímu tělu, tělu s ovázaným šátkem kolem krku. Z hrdla se jí vydral výkřik, který přehlušil bolest a závrať. Najednou byla schopná vnímat, soustředěně hleděla na fotografii a na jiskřící, šílené oči muže, který jí obrázek ukazoval.

Věšel ho vedle ostatních na stěnu nad lehátkem, zavěšoval ji pečlivě, s obřadnou precizností.

Ustrašeně ho pozorovala. Zabije je teď? Uškrtí je, tak jako ty ženy?

„Nařídím vám teď hodiny,“ oznámil. „Hodiny?“

„Ano. Odpálí bombu v jedenáct třicet. Nebudeš nic cítit, Sharon. Prostě bude po tobě i po Neilovi a bude po Ronaldu Thompsonovi.“

Opatrně otvíral kufr. Pozorovala, jak z něho vytáhl budík, podíval se na svoje náramkové hodinky a nařídil budík na osm třicet. Je tedy půl deváté, středa ráno. Zvonek – nastavil zvonek na jedenáct hodin třicet minut. Teď upevňoval k budíku dráty.

Tři hodiny.

Opatrně kufr zvedl a položil ho nahoru na hluboké dřezy u dveří. Ciferník budíku měla na druhé straně místnosti přímo proti sobě. Ručičky a čísla svítily.

„Chceš ještě něco, než odejdu, Sharon? Sklenici vody? Nechceš, abych tě políbil na rozloučenou?“

„Mohla bych… nepustil byste mě na záchod?“

„Jistě, Sharon.“ Šel k ní, rozvázal jí ruce a zvedl ji. Nohy se pod ní podlamovaly. Roztřásla se bolestí. Oči jí obestřela černá clona. Ne… ne… ne… nesmí omdlít.

Nechal ji v temném kamrlíku, přidržovala se kulaté kliky. Kroutila s ní, modlila se, aby to nebylo slyšet. Slabé křupnutí. Klika se ulomila.

Sharon přejela prsty po odlomeném konci, cítila roztřepanou hranu zlomeného kovu. Strčila kliku do hluboké kapsy sukně. Když otevřela dveře, měla jednu ruku v kapse. Kdyby si něčeho všiml, až ji ponese zpátky na lehátko, bude si myslet, že je to její pěst.

Vyšlo to. Spěchal, chtěl už odtud. Hodil ji zpátky, rychle jí znovu svázal ruce. Dokázala je udržet trochu od sebe, provazy na nich neměla tak těsné jako předtím. Ústa jí zacpal roubíkem.

Skláněl se nad ní. „Byl bych tě moc miloval, Sharon, a ty bys mě myslím taky mohla milovat.“

Pak rychle strhl Neilovi pásku z očí. Neil zamrkal, oči měl oteklé, zorničky obrovské.

Únosce se do těch očí zahleděl. Jeho pohled sklouzl k fotografii na stěně a pak zpátky k Neilovu obličeji.

Prudce pustil zvednutou chlapcovu hlavu, otočil se, zhasl všechna světla a naposledy z místnosti vyklouzl.

Sharon upírala oči na svítící ciferník budíku. Ukazoval osm třicet šest.

38

GLENDINA POSTEL BYLA POSETA stránkami papíru, zmuchlanými i nově načatými. „Ne, čtrnáctého jsem nešla přímo k doktorovi. Zastavila jsem se v knihovně… připiš to, Rogere, mluvila jsem tam s několika lidmi…“

„Začnu nový list. Tenhle už je moc přečmáraný. S kým jsi hovořila v čekárně u doktora?“

Zevrubně se vraceli ke každému detailu posledního měsíce. Nic zatím Glendě nepřipomnělo člověka, který si říká Foxy. Ve čtyři ráno Roger na její vytrvalé naléhání zavolal ústředí FBI a vyžádal si k telefonu Hugha. Ten ho informoval o kontaktu s únoscem.

„Říká, že podle únoscova slibu bude možné Sharon a Neila v jedenáct třicet vyzvednout,“ sdělil Glendě Roger.

„Nedůvěřují mu ale, co?“

„Máš pravdu.“

„Jestli to je někdo, koho znám, pak ho může znát i Neil. A v takovém případě ho nepustí.“

„Glendo, jsme oba tak unavení, že už nejsme schopni myslet. Na pár hodin si lehněme. Možná na něco přijdeš. Ve spánku naše podvědomí pracuje. To přece víš.“

„Dobře.“ Unaveně skládala archy papíru v chronologickém pořádku.

Roger natáhl budík na sedmou. Tři hodiny spali – byl to vyčerpaný, zmučený spánek.

V sedm hodin šel Roger dolů uvařit čaj. Glenda si vložila pod jazyk tabletu nitroglycerinu, šla do koupelny, omyla si obličej, znovu vlezla do postele a vzala blok na psaní.

V devět přišla Marian. Za čtvrt hodiny šla nahoru podívat se na Glendu. „Je mi moc líto, že vám není dobře, paní Perryová.“

„Děkuju.“

„Nebudu vás rušit. Jestli souhlasíte, soustředím se vždycky na jednu místnost dole.“

„To by bylo prima.“

„Takhle bude koncem týdne celý dolejšek jako ze škatulky. Je vidět, že máte v domě ráda všechno v pořádku.“

„Ano, to ano. Děkuju vám.“

„Jsem ráda, že jsem tady, že jsem vás nemusela zklamat kvůli tomu, co se nám stalo s autem…“

„Manžel se o něčem zmínil.“ Glenda záměrně zvedla pero a držela je připravené.

„Opravdu hrůza. Zrovna jsme do něho vrazili čtyři sta dolarů, aby bylo v pořádku. Normálně bychom tolik peněz na staré auto nevydali, ale Arty je opravdu dobrý automechanik, a tak manžel řekl, že se to vyplatí. No, vidím, že máte práci. Nesmím pořád tlachat. Neměla byste chuť na malou snídani?“

„Ne, děkuju vám, paní Voglerová.“

Dveře se za ní zavřely. Za několik minut se vrátil Roger. „Mluvil jsem s pár lidmi v kanceláři. Řekl jsem, že na mě leze chřipka.“

„Rogere, počkej moment.“ Glenda stiskla knoflík magnetofonu. Do uší jim doléhala už známá věta:… zavolám do budky u pumpy… Glenda přístroj vypnula. „Poslyš, Rogere, kdy jsme měli v opravě moje auto?“

„Myslím, že to je asi tak měsíc. Bill Lufts ho odvezl do té dílny, kterou doporučoval.“

„A když jsem měla auto hotové, tys mě tam zavezl cestou do práce. Arty. Tak se ten člověk jmenoval, ne?“

„Myslím že ano. Proč?“

„Protože auto bylo hotové, ale teprve se do něho chystal načerpat benzin. Mluvila jsem s ním, stála jsem vedle auta. Všimla jsem si, že na firemním štítě má A. R. Taggert, a zeptala jsem se ho, jestli to ‚A‘ znamená Arthur, protože mu Bill říká Arty.“

Glenda zvýšila hlas: „Poslyš, Rogere!“ Popadla ho za ruku. „Řekl mi, že mu lidi tady v okolí začali říkat Arty kvůli tomu štítu A. R. Taggert, ale že jeho skutečné jméno je August Rommel Taggert.

A já řekla: ‚Rommel – nebyl to ten slavný německý generál?‘

A on řekl: ‚Ano, Rommel, zvaný Liška pouště.‘ Ten hlas, když mluvil o tom generálovi… a ten hlas v telefonu! Přísahám, Rogere, že ten automechanik je Foxy a že Neila a Sharon unesl on!“

Bylo devět třicet jedna.

39

VYPRAVILA SE DO SVÉ MÍSTNOSTI. Olendorf ten den nesloužil a druhý dozorce ji otravovat nebude. Lally celou noc nespala. Něco na ni lezlo. Ta artritida ji usouží, ale nebylo to jenom to. Jako by něco v jejím nitru sláblo. Cítila to. Přála si jen dostat se do své místnosti, lehnout si na lehátko a zavřít oči.

Musí tam jít. Vláčela se dolů s cestujícími, kteří odjížděli v osm čtyřicet směrem na Mount Vernon, a pak proklouzla k rampě. Měla v tašce nějaké noviny navíc, aby se jimi přikryla, ale pro kávu se nezastavila. Neměla hlad, chtěla jenom svou místnost.

Nemyslela ani na to, jestli tam ten člověk je. Riskne to. Vítal ji příjemný rachot generátorů a ventilátorů. Bylo tu jako obvykle ponuře a to jí vyhovovalo. Těžké plátěnky nedělaly žádný hluk, když našlapovala ke schodům.

A potom to uslyšela.

Tlumený zvuk pomalu otevíraných dveří. Jejích dveří. Lally se přikrčila do stínu za generátorem.

Měkké tiché kroky. Scházel dolů po kovových schodech. Stáhla se dozadu, přitiskla se celým tělem ke zdi. Má proti němu vykročit? Ne, ne. Všechny instinkty ji nabádaly, ať se skryje. Pozorovala ho, jak tam stojí, soustředěně naslouchá a pak se žene k rampě. V minutě bude pryč a ona ve své místnosti. Jestli tam tu holku najde, tak ji vystrnadí.

Artritickými prsty zalovila v kapse a nemotorně vytahovala klíč. Spadl jí s cinkotem na zem.

Zadržela dech. Slyšel to? Netroufla se podívat. Kroky dozněly. Žádné zvuky, že by se někdo vracel. Počkala deset minut a snažila se uklidnit bušící srdce. Potom se pomalu, namáhavě sehnula a šmátrala na zemi po klíči. Taková tma a ona má špatné oči. Nahmatala klíč a s úlevou si oddechla.

Zrovna se chystala narovnat, když jí něco zavadilo o záda. Něco mrazivě chladného. Zalapala po dechu, když se to dotklo její pokožky a ostře to do ní vniklo s takovou rychlostí, že si téměř ani neuvědomila oslepující bolest a teple tryskající krev. Nemotorně klesla na kolena a zhroutila se dopředu. Padla plnou silou na čelo, levá paže opsala oblouk. Než upadla do bezvědomí, sevřela v pravé pěsti klíč.

40

V PŮL DESÁTÉ ZAVOLAL HUGHA do Stevova bytu kolega z ústředí FBI. „Myslíme, že jsme na něco přišli, Hughie.“

„Co je to?“

„Ten automechanik, Arty Taggert.“

„Ano?“

„Nějakého chlapa, známého jako Gus Taggert, jsme sebrali zhruba před dvanácti lety, protože se potloukal kolem autobusového nádraží. Pro podezření, že měl prsty ve zmizení šestnáctileté holky, co utekla z domova. Nic jsme mu nemohli přišít, ale hodně chlapů si myslelo, že jí něco udělal. Byl vyšetřovaný i kvůli zmizení ještě dalších děvčat. Jeho popis odpovídá tomu, co jsi nám dal.“

„Dobrá práce. Co jste o něm zjistili?“

„Snažíme se prověřit, kde bydlel. Měl v New Yorku kupu zaměstnání, u benzinového čerpadla v západním New Yorku, jako sběrač nádobí v jedné putyce na Osmé Avenue, pak myl nádobí v Ústřicové jídelně…“

„Soustřeďte se na to, kde bydlel, zjistěte, jestli má rodinu.“

Hugh zavěsil. „Pane Petersone,“ začal opatrně, „možná že máme novou stopu. Automechanik, který se zdržuje v Mill Tavern, patřil k podezřelým, když asi tak před dvanácti lety došlo k několika případům zmizení mladých děvčat. Jmenuje se Arty Taggert.“

„Automechanik,“ reagoval Steve okamžitě zvýšeným hlasem. „Automechanik!“

„Přesně. Vím, na co myslíte. Je to malá pravděpodobnost, ale jestli někdo tenkrát ten den opravil vaší ženě pneumatiku, bylo by možné, že by mu zaplatila šekem? Máte nějaké stornované šeky nebo kontrolní útržky šekové knížky z ledna před dvěma roky?“

„Ano, podívám se.“

„Pamatujte, že se jenom snažíme prozkoumat každou stopu. Nemáme proti Artymu žádný důkaz, jenom to, že byl před lety vyslýchán.“

„Chápu.“ Steve šel k psacímu stolu.

Zazvonil telefon. Volal Roger Perry a hlasitě vyřizoval vzkaz od Glendy: Foxy je automechanik jménem A. R. Taggert.

Hugh prudce zavěsil a chystal se vytočit New York, když se telefon ozval znovu. Netrpělivě vyštěkl: „Ano?“ Jeho výraz se změnil, vypadal najednou nevyzpytatelně: „Cože? Moment, začněte znovu.“

Steve viděl, jak Hughovy oči v soustředění tuhnou v pouhé štěrbiny. Když Hugh vytáhl pero, přidržel mu blok. Nedbal, že se druhý muž snaží zaclonit, co píše, upíral oči na blok a hltal slovo za slovem, jak se objevovala na papíře.

Děkuju za peníze. Jsou všechny. Dodržel jste slib. Teď dodržím svůj já. Neil a Sharon žijí. V půl dvanácté budou popraveni při výbuchu ve státě New York. V sutinách si pak můžete jejich těla vykopat.

Foxy

Hugh žádal: „Opakujte to ještě jednou, abych si byl jistý, že to mám přesně.“ Poté dodal: „Děkuji vám. Velice brzy se s vámi spojíme.“ Zavěsil.

„Kdo přijal ten telefonický vzkaz?“ zeptal se Steve. Milosrdná otupělost paralyzovala jeho schopnost myslet a mít strach.

Hugh si dal s odpovědí čas. Když nakonec promluvil, čišela z jeho hlasu nezměrná únava: „Majitel pohřebního ústavu v Carley, který měl na starosti pohřeb vaší ženy.“

Bylo devět třicet pět.

41

Co TA STARÁ ČARODĚJNICE DĚLALA takový hluk! Arty se koupal v potu. Jeho nový zelený oblek teď skutečně páchne, tak jako vždycky potom, když…

Co kdyby ji neslyšel? Zřejmě to byla ona, kdo v té místnosti přespával, kdo tam vtáhl lehátko. To znamená, že má klíč. Kdyby ji neslyšel, vešla by tam a objevila je. A odborníci by stačili bombu zneškodnit.

Svižně prošel nádražní halou k pasáži vedoucí k hotelu Biltmore a z garáže si vyzvedl auto. Kufr a rádio už v něm měl sbalené. Ujížděl co nejrychleji po East Side Drive k mostu Triborough Bridge. To byla nejkratší cesta k LaGuardiově letišti. Jako posedlý noční můrou se hnal pryč z New Yorku. Letadlo do Phoenixu odlétá v půl jedenácté.

Vrátil se na parkoviště, odkud odjel teprve před pár hodinami. Lichotilo mu pomyšlení, jak úspěšně zvládl plán na převzetí výkupného. Tentokrát zaparkoval volkswagen daleko od mýtní závory v úseku, kde nechávali auta lidé přestupující na kyvadlovou dopravu. Na tomto úseku bylo vždycky rušno. Již dřív u volkswagenu přepiloval číslo motoru a podle poznávací značky mu nikdo na stopu nepřijde. Odmontoval ji před pěti lety z jednoho vyhozeného auta. A stejně bude trvat, než si někdo všimne, že tam volkswagen stojí už dlouho.

Vytáhl oba kufry, lehký se šatstvem a s kazetami, těžký s penězi a krabici s radiotelefonem. Teď už ho k autu absolutně nic nepoutá.

Rychle kráčel k autobusové zastávce. Nastoupil do bezplatného letištního autobusu. Ostatní cestující se na něho dívali lhostejně. Cítil, jak ho přehlížejí. Jenom proto, že není nastrojený. Seděl vedle asi devatenáctileté dívky, velice přitažlivé. Neušlo mu, jak pohrdavě se zatvářila a jak se od něho odvrátila. Čubka jedna. Houby o něm ví a on je zatím chytrý a bohatý muž.

Autobus zastavil u odletové haly vnitrostátních letů. Přešel přibližně sedmdesát metrů k zvláštnímu vchodu American Airlines, kde pracovník aerolinií odbavoval zavazadla. Nebude muset s sebou vláčet všechny věci. Vytáhl z kapsy letenku na jméno Renard. Francouzsky liška, totéž co v angličtině fox. Bylo to jméno, které se chystal užívat v Arizoně.

„Podáte si všechna tři zavazadla, pane?“

„Ne. Tohle ne.“ Strhl kufr s penězi z dosahu úředníka.

„Lituji, pane. Tak velké zavazadlo asi nebudete moct vzít do kabiny.“

„Musím!“ Snažil se držet na uzdě intenzitu svého hlasu. „Mám tam materiály, na kterých chci pracovat.“

Pracovník pokrčil rameny. „Dobře, pane. Stevardka ho myslím vždycky může uložit v kabině, když bude třeba.“

Bylo devět dvacet osm a on měl znovu hlad. Nejdřív ale musí zatelefonovat. Vybral si telefonní budku v zadním rohu odletové haly a napsal si, co řekne, aby nedošlo k omylu. Představoval si, co Steve udělá, až vzkaz dostane.

V pohřebním ústavu hned zvedli telefon. Tlumeným hlasem Foxy oznámil: „Bude třeba, abyste převzali ostatky.“

„Samozřejmě, pane. Kdo volá?“ ozvalo se soustrastně.

„Jste připravený si to zapsat?“

„Samozřejmě.“

Foxyho hlas se změnil, zdrsněl: „Pište si. Pak mi to zopakujete a dejte pozor, abyste to měl správně.“ Začal diktovat a bavil se zděšeným vydechnutím, které slyšel na druhém konci telefonu. „A teď mi to přečtěte,“ žádal. Třesoucí se hlas poslechl a dodal: „Proboha, prosím vás…“

Foxy s úsměvem zavěsil. Zašel do letištního bufetu a dal si slaninu, rohlíky, pomerančový džus a kávu. Pomalu jedl a pozoroval, jak se lidi spěšně ženou kolem.

Uklidňoval se. Při myšlence na to, jak volal do pohřebního ústavu, potlačoval smích. Nejdřív je chtěl varovat před výbuchem v New Yorku. Na poslední minutu to změnil z města New York na stát New York. Uměl si představit, jak jsou z toho policajti na větvi. To jim jenom prospěje.

Arizona, země Barevné pouště.

Podívat se tomu klukovi do očí bylo nutné. Nebude už muset před nimi prchat. Představoval si, jaké to bude v jedenáct třicet na Grand Central Station. Exploze vyrazí vzhůru. Na Neila a Sharon se zřítí celý strop, tuny betonu.

Udělat bombu bylo stejně snadné jako spravit motor. Stačilo všechno si o tom přečíst. Celý svět se bude zajímat, kdo je Foxy. Patrně o něm budou psát, jako se psalo o Rommelovi.

Dopil kávu, hřbetem ruky si otřel ústa. Oknem pozoroval, jak se lidé se zavazadly v rukou ženou přes letištní halu k odletovým východům. Vzpomněl si, jak před několika lety na LaGuardiově letišti vybuchla o Vánocích bomba. Vyvolalo to paniku, letiště uzavřeli. Viděl to v televizi.

Už se těšil, jak se bude večer ve Phoenixu někde v baru dívat na televizní zprávy o výbuchu na Grand Central. Budou to vysílat televize po celém světě. Ještě lepší by ale bylo, kdyby policajti dostali tip na nějaké místo a začali tam hledat. Lidi, co dávají bomby do úředních budov, to tak dělávají. Zavolají, uvedou seznam, kam všude bomby uložili, a policajti pak nevědí, kam dřív skočit. Musí evakuovat lidi ze všech zmíněných budov.

Ještě má na něco takového čas. Co jim řekne? Podíval se ven. Tohle je rušné letiště. Lidi tu všude pobíhají sem tam, a přitom není ani tak velké jako Kennedyho letiště.

Úplně jako na Grand Central, hlavním newyorském nádraží. Anebo na ústředním autobusovém nádraží. Každý se někam žene. Nikomu nevěnují pozornost, jenom se chtějí dostat ke svému cíli. Nikoho si nevšímají. Neopětují úsměvy.

Zvolna se před ním rýsoval nápad. Co když bude policajty předem varovat? Co když jim řekne, že Sharon s Neilem a bomba jsou v jednom z dopravních center v New Yorku. To znamená, že budou muset vyklidit obě letiště a obě autobusová i vlaková nádraží, Pennsylvania Station a Grand Central Station. Začnou hledat pod sedadly v čekárnách, otevírat skříňky v úschovnách. Nebudou vědět, kde začít. A všechny lidi, všechny ty všiváky ze všech míst vyženou, takže zmeškají vlaky, letadla i autobusy.

Sharon a Neila nikdy nenajdou. Nikdy. Jediný člověk, který o místnosti věděl, byla ta stará čarodějnice a o tu už se postaral. Jediným telefonátem může vyhnat lidi z největšího města na světě. Peterson si myslí, kdoví co není s tím svým časopisem, svěřeneckým fondem a s tou svou přítelkyní. Foxy se nahlas zasmál. Manželský pár, sedící u vedlejšího stolu, se po něm překvapeně podíval.

Zavolá těsně před tím, než nastoupí do letadla. Koho vlastně zavolá?

Znovu pohřební ústav? Ne.

Kdo jiný pozná, že to není žádný podvod?

Už to má! S úsměvem si představoval, s jakou reakcí se setká, a šel pro další kávu. Dvanáct minut před desátou vyšel z bufetu, kufr v ruce. Záměrně čekal dlouho, aby při prosvěcování jeho příručních zavazadel spěchali. Nikdo nebude na jeho kufr zvědavý. Aerolinky rády dodržují letový řád.

Ve čtvrt na jedenáct vklouzl do telefonní budky u východu číslo devět, vytáhl drobné a vytočil číslo. Jakmile dotyčný sluchátko zvedl, zašeptal vzkaz. Zavěsil, zamířil k přepážce, kde se zaregistroval, a prošel kontrolou bez zádrhele.

Když procházel odletovou čekárnou ke kryté rampě vedoucí k letadlu, světelný signál k nastupování do letadla už blikal.

Deset hodin, šestnáct minut.

42

CÍTILA, ŽE MÁ ŠATY VLHKÉ a lepkavě teplé. Krev. Krvácí, život z ní uniká.

Vykrvácí. Zemře. Lally to věděla. V mdlém, zhasínajícím světle své duše to cítila. Někdo ji zabil… ten netvor, co ji připravil o její místnost, ji připravil i o život.

Její místnost. Její místnost. Chtěla v ní umřít. Chtěla být tam. On už se nevrátí. Bude se bát. Možná ji nikdo nenajde. Bude tam pohřbená. Pohřbená v jediném domově, který kdy měla. Usne tu navěky s uklidňujícím rachotem vlaků. Trochu se jí v hlavě rozjasnilo, ale moc času jí nezbývá. To věděla. Musí se dostat do svého útočiště.

Uvědomovala si, že v pravé ruce drží klíč, a snažila se nadzvednout. Něco ji táhlo… nůž… pořád ještě měla v zádech vražený nůž. Nemohla na něj dosáhnout. Začala lézt…

Musela se přetočit. Ležela obličejem odvrácená od místnosti. Obrátit se znamenalo nadlidské úsilí. Pomalinku, centimetr po centimetru popolézala, až se natočila směrem k místnosti. Ke schodišti má alespoň sedm metrů. A pak schody. Dokáže to? Lally třásla hlavou, snažila se zaplašit tmu. Cítila, jak jí z úst teče krev. Pokoušela se ji dostat z krku.

Pravá ruka… drž ten klíč… levá ruka kupředu… pravé koleno, popotáhni ho kupředu… levé koleno… pravá ruka… Zvládne to. Nějak se jí podaří dostat se nahoru na schody.

Nepřestávala si v duchu představovat, jak otevírá dveře, jak je zavírá… leze dovnitř… souká se na lehátko… leží tam… oči zavřené… čeká.

V její místnosti k ní smrt přijde jako přítel, jako přítel s chladnýma, jemnýma rukama.

43

JSOU MRTVÍ, říkal si v duchu Steve. Jakmile člověka odsoudí, je mrtev. Dnes odpoledne si matka Ronalda Thompsona vyžádá synovo tělo. Dnes odpoledne Sheridenův pohřební ústav zajede na místo exploze a bude čekat na tělo Sharon a Neila.

Někde ve státě New York, překopávají se sutiny… Stál u okna. Venku se shromáždila skupina reportérů s televizními kamerami. „Zprávy se šíří rychle,“ poznamenal. „My supi sdělovacích prostředků si potrpíme na dobrou kořist.“

Právě telefonoval Bradley. „Můžu pro vás něco udělat, Steve?“

„Nic. Nic. Jen mi dejte vědět, kdybyste náhodou viděl temně zelený volkswagen brouka a v něm asi tak osmatřicetiletého chlapa. Patrně si vyměnil poznávací číslo, takže to nepomůže. Máme hodinu dvacet minut – hodinu dvacet minut.“

Už předtím se Steve zeptal Hugha: „Jak jste reagovali na hrozbu, že vybuchne bomba?“

„Zburcovali jsme všechna velká města ve státě, aby tam byli v pohotovosti pro případ nouze. Víc dělat nemůžeme. Výbuch ve státě New York. Stát New York! Víte, kolik tisíc čtverečních kilometrů to je? Zbývá ještě šance, pane Petersone, že je to nejapný vtip. Mám na mysli tu zprávu o explozi do pohřebního ústavu.“

„Ne, ne, pro ně už je příliš pozdě, příliš pozdě.“ Bill a Dora Luftsovi se sem nastěhovali, protože Nina zemřela, připomínal si Steve v duchu. Bydleli u něho, aby mu pomohli, aby se starali o Neila. Jenže Bill Lufts žvanil o jeho záležitostech a na jeho vrub patrně připadá únos Neila a Sharon – jejich smrt. Kruh smrti. Ne, prosím, nech je žít, pomoz nám je najít…

Neklidně se odvrátil od okna. Právě vešel Hank Lamont s Billem. Znovu probírali jeho verzi. Steve už to znal celé nazpaměť.

„Pane Luftsi, vy jste se s Artym často bavil. Prosím vás, snažte si vzpomenout. Nezmínil se někdy, že chce jet na nějaké konkrétní místo? Nemluvil hodně o nějakém místě, třeba o Mexiku… nebo o Aljašce?“

Bill vrtěl hlavou. Bylo toho na něho moc. Věděl, že podle nich Arty unesl Neila a Sharon. Arty, ten tichý člověk a dobrý automechanik. Je to pár týdnů, co za ním byl. Neil jel s ním. Přesně si ten den pamatuje, protože Neil měl pak večer ošklivý astmatický záchvat. Zoufale se snažil vzpomenout, o čem Arty hovořil, ale připadalo mu, že toho nikdy moc nenamluvil, zato Billovy historky ho skutečně zajímaly.

Hank měl na sebe vztek. Seděl v Mill Tavern a tomu chlapovi kupoval pivo. Dokonce hlásil, ať se ústředí s jeho prověřováním moc netrápí. Lufts si ale něco musí pamatovat. Jak řekl Hughie, po všem, co člověk dělá, zůstávají stopy. Viděl toho chlapa odcházet z výčepu a on, Hank, neměl žádné podezření. Hank se zamračil. Ale ten Arty nějak zavtipkoval, když se loučil. Co to řekl?

Bill vykládal: „… a milý člověk, jak vám povídám. Stará se jen o svoje věci. Možná se vyptával, ale jen tak, jako by se přátelsky zajímal.“

„Moment,“ přerušil ho Hank.

„Co je?“ otočil se tiše Hugh k mladšímu kolegovi. „Přišels na něco?“

„Možná. Když Arty s ostatními odcházel… a oni řekli, že už nebude mít možnost se s Billem setkat, než odjede do Rhode Islandu…“

„Jo. A v očích poldy se Arty žene do Rhode Islandu.“

„Právě na to myslím. Řekl něco jiného… a ten chlap od reklamy Allan Kroeger na to nějak zavtipkoval. Vtipkoval nějak… nějak o Barevné poušti. Tak je to!“

„Cože?“ ptal se Hugh.

„Když řekli něco jako ‚velká škoda, že tu není Bill Lufts, aby ses s ním rozloučil,‘ Arty prohlásil: ‚Rhode Island není Arizona.‘ Že by se byl uřekl?“

„To brzy zjistíme.“ Hugh běžel k telefonu.

Vešel Roger, položil Stevovi ruku na rameno a naslouchal s ním, jak Hugh do telefonu chrlí příkazy a veškerou moc a sílu FBI nasazuje na vysledování nové stopy.

Konečně Hugh telefon položil. „Jestliže míří do Arizony, tak ho dostaneme, pane Petersone. To vám můžu slíbit.“

„Kdy?“

Barva Rogerova obličeje připomínala kalné ráno. „Steve, pojď se mnou k nám,“ řekl. „Glenda by byla ráda, kdybys k nám zašel. Prosím tě.“

Steve zavrtěl hlavou.

„Půjdeme oba,“ rozhodl Hugh rázně. „Hanku, převezmi to tady.“

Steve zaváhal. „Dobře.“ Vykročil k předním dveřím. „Ne, pojďme raději zadem a mezi stromy. Vyhnete se tak reportérům.“

Ná Stevových rtech se objevil stín úsměvu. „Ale to je ono. Nemám v úmyslu se jim vyhnout.“

Otevřel dveře. Reportéři se prodírali přes pracovníky FBI před domem a hnali se k němu. Před obličej mu strkali mikrofony. Televizní kamery se zaměřovaly, aby zachytily jeho ztrápený, unavený obličej.

„Pane Petersone, dostal jste nějaký nový vzkaz?“

„Ne.“

„Myslíte si, že únosce opravdu uskuteční svou hrozbu a připraví o život vašeho syna a Sharon Martinovou?“

„Nemám nejmenší důvod si myslet, že takového násilí není schopen.“

„Myslíte si, že to je víc než náhodná shoda, že k explozi má dojít v téže minutě, kdy bude popraven Ronald Thompson?“

„Nemyslím, že to je náhoda. Řekl bych, že únosce Foxy je nejspíš zapleten do vraždy mé ženy. Snažil jsem se to sdělit guvernérce, ale odmítá se mnou mluvit. Teď ji veřejně prosím, aby Thompsonovu popravu odložila. Ten chlapec je asi nevinný – myslím, že je nevinný.“

„Pane Petersone, změnil jste názor na trest smrti po té úzkosti a strachu o syna a o slečnu Martinovou? Až bude únosce zatčen, chtěl byste ho vidět odsouzeného k smrti?“

Steve natáhl ruku a odstrčil si mikrofony dál od obličeje. „Chci zodpovědět vaše otázky. Umožněte mi to.“ Reportéři ztichli. Steve se díval přímo do kamery. „Ano. Změnil jsem názor. Říkám to, třebaže vím, že je velice nepravděpodobné, že můj syn a Sharon budou nalezeni živí. Ale i když bude jejich únosce zatčen příliš pozdě, aby byli zachráněni, něco jsem v těch posledních dvou dnech poznal. Poznal jsem, že žádný člověk nemá právo určovat čas smrti svým spolubližním. Věřím, že tato moc přísluší jen Všemohoucímu, a…,“ hlas se mu zlomil, „žádám vás: proste Boha, aby Neil, Sharon a Ronald dnes byli ušetřeni.“

Slzy se mu řinuly po tvářích. „Nechte mě projít.“

Reportéři se tiše rozestoupili. Steve se rozběhl přes ulici, Roger s Hughem za ním.

Glenda netrpělivě čekala u dveří. Otevřela a Steva objala. „Jen se vyplač,“ říkala tiše. „Nebraň se tomu.“

„Nemůžu o ně přijít,“ vzlykal. „Nemůžu je ztratit…“

Nechala ho plakat, tiskla k sobě jeho široká třesoucí se ramena. Kdybych na to přišla dřív, trápila se. Vzpomněla jsem si pozdě. Vnímala, jak se Steve snaží potlačit vzlyky.

„Promiň, Glendo, je toho na tebe moc… není ti dobře.“

„Jsem v pořádku, Steve. A ať chceš nebo ne, vezmeš si šálek čaje a topinku. Už dva dny jsi nejedl a nespal.“

Zasmušile zamířili do jídelny.

„Nezapomínejte, pane Petersone,“ ozval se Hugh starostlivě, „že fotografie Sharon a Neila právě vycházejí ve zvláštních vydáních ranních novin. Promítají je na všech televizních stanicích. Možná je někdo viděl, něčeho si všiml.“

„Snad si nemyslíte, že ten, kdo je unesl, je ukazoval někde na veřejnosti?“ zeptal se Steve hořce.

„Někdo si možná všiml něčeho nezvyklého. Mohl zaslechnout některý z těch telefonních hovorů, mohl slyšet ve výčepu hovořit lidi…“

Marian nalila vřelou vodu do čajové konvice. Dveře mezi kuchyní a jídelnou byly otevřené, takže slyšela o čem se mluví. Chudák pan Peterson! Není se co divit, že jí přišel neurvalý, když na něho mluvila. Umíral úzkostí, že mu unesli toho chlapečka, a ona ho svými řečmi o Neilovi dráždila. Tady vidí, že člověk nikdy nemá jiné lidi odsuzovat. Neví, jakou bolest v sobě nosí.

Třeba když si vezme trochu čaje…

Přinesla konvici. Steve měl obličej zabořený v dlaních.

„Pane Petersone,“ začala jemně, „můžu vám nalít šálek horkého čaje?“

Zvedla jeho šálek. Druhou rukou začala nalévat čaj.

Steve zvolna stáhl ruce z obličeje. V příští chvíli konvice letěla přes stůl, vyšplíchla do cukřenky, čaj se rozlil přes květované prostírání.

Glenda, Roger a Hugh vyskočili. Zděšeně zírali na Steva, který popadl vyděšenou Marian za ruce. „Kde jste sebrala tenhle prsten?“ křičel. „Kde jste ho sebrala?“

44

V SOMERSKÉ STÁTNÍ VĚZNICI líbala Kate Thompsonová syna na rozloučenou. Nepřítomně zírala na vyholené místo na jeho hlavě, připomínající mnišskou tonzuru, na rozparky na bocích kalhot.

Se suchýma očima vnímala objetí silných mladých paží. Přitáhla si k sobě jeho obličej: „Buď statečný, hošíčku můj.“

„Budu. Bob říkal, že na tebe bude dávat pozor, mami.“

Odešla. Bob měl zůstat až do konce. Věděla, že to bude snazší, když půjde teď… snazší pro něho.

Odcházela z věznice studenou větrnou silnicí k městu. Zastavilo u ní policejní auto. „Mohu vás svézt, paní?“

„Děkuji.“ Důstojně nastoupila do vozu.

„Jste ubytovaná v motelu, paní Thompsonová?“

„Ne. Zavezte mě, prosím, ke kostelu svatého Bernarda.“

Ranní mše už skončily, chrámová loď byla prázdná. Poklekla u sochy Panny Marie. „Buď při něm do konce. Osvoboď mé srdce od hořkosti. Ty, která jsi vydala svého nevinného syna, pomoz mi, když musím vydat svého…“

45

ROZTŘESENÁ MARIAN SE SNAŽILA promluvit. Ale nemohla, v ústech měla sucho, hrdlo sevřené. Těžce vládla jazykem. Čaj jí popálil ruku. Bolel ji prst, jak z něho pan Peterson strhl prsten.

Všichni se na ni dívali, jako by ji nenáviděli. Pan Peterson jí pevně svíral zápěstí. „Kde jste ten prsten sebrala?“ řval.

„Já… Já… našla jsem ho.“ Hlas se jí třásl a lámal.

„Tak vy jste ho našla.“ Hugh odstrčil Steva od Marian. „Říkáte našla!“ vybuchl pohrdavě.

„Ano.“

„Kde?“

„Ve svém autě.“

Hugh ironicky sykl a podíval se přímo na Steva. „Jste si naprosto jistý, že tohle je prsten, který jste dal Sharon?“

„Naprosto. Koupil jsem ho v jednom mexickém městečku. Takový je jen jeden. Podívejte se!“ Napřáhl k němu ruku. „Sáhněte si na hranu na levé straně kroužku.“

Hugh po ní přejel prstem. Zamračil se. „Kde máte plášť, paní Voglerová? Půjdete k výslechu.“ Rychle na ni vychrlil upozornění podle rozhodnutí ze známého arizonského procesu v roce 1966: „Na otázky nejste povinna odpovídat. Cokoli řeknete, může být použito proti vám. Máte právo zavolat si advokáta. Pojďme.“

Steve se rozkřikl: „Sakra, co jí to říkáte, že nemusí odpovídat na otázky! Zbláznil jste se? Musí odpovídat!“

Glendin obličej byl jako z ledu. Dívala se na Marian zlostně a s odporem. „Dneska ráno jste hovořila o Artym,“ spustila žalobně. „Vykládala jste, jak vám opravil auto. Copak je to možné? Copak je to možné, že jako žena a matka v tom jedete s ním?“

Hugh se prudce otočil. „Ona mluvila o Artym?“

„Ano.“

„Kde je Arty?“ spustil na ni Steve. „Kde je drží? Proboha, hned při našem prvním setkání jste vykládala o Neilovi.“

„Steve, uklidni se,“ chytil ho za paži Roger.

Marian cítila, že na ni jdou mdloby. Nechala si ten prsten a nebyl její. Teď si všichni myslí, že má prsty v únosu. Jak je má přesvědčit, aby jí věřili? Motala se jí hlava, viděla jako v mlze. Musí je přimět, aby zavolali Jima. Musí Jima zavolat. Jim jí pomůže. Přijede a poví jim, jak jim ukradli auto a že v něm našla prsten. On je přesvědčí, aby jí věřili. Pokoj se s ní začal točit. Zachytila se stolu.

Steve přiskočil, aby ji podržel. Zkaleným zrakem pohlédla do jeho očí, viděla tam muka. Soucit s ním ji uklidnil. Opřela se o něj a dělala, co mohla, aby závrať potlačila. „Pane Petersone.“ Konečně mohla mluvit. „Já bych nedokázala nikomu ublížit. Chci vám pomoct. Já opravdu ten prsten našla. V našem autě. V pondělí večer nám auto ukradli. Arty nám ho zrovna opravil.“

Steve hleděl do vyděšené vážné tváře, do očí, které nelhaly. Potom mu teprve došel význam toho, co právě slyšel. „Ukradli, říkáte! Ukradli vám auto v pondělí večer?“ Proboha, říkal si, existuje ještě šance je najít?

Hugh do toho skočil. „Přenechte mi to, pane Petersone.“ Přitáhl si židli a pomohl Marian, aby se posadila. „Jestli mluvíte pravdu, paní Voglerová, musíte nám pomoct. Jak dobře znáte Artyho?“

„Nijak blíž ho neznám. Je dobrý automechanik. V neděli jsem si u něho auto vyzvedla. V pondělí jsem jela na čtvrtou hodinu do kina na Carleyském náměstí. Když jsem před půl osmou z kina vyšla, auto bylo pryč.“

„Takže stav auta znal,“ poznamenal Hugh. „A věděl, že pojedete do kina.“

„Možná.“ Marian svraštila čelo. „Ano, mluvili jsme o tom u něho v dílně. A potom mi natankoval do auta benzin. Zdarma, protože oprava byla drahá.“

Glenda tiše připomínala: „Pamatuješ, jak jsem říkala, že to auto bylo tmavé a široké.“

„Paní Voglerová,“ ptal se dál Hugh, „velice důležitá otázka: Kde objevili vaše auto?“

„V New Yorku. Policie ho odtáhla. Parkovalo na zakázaném místě.“

„Kde? Nevíte náhodou, kde ho našli?“ Marian se snažila vzpomenout. „Někde u hotelu, u nějakého hotelu.“

„Paní Voglerová, pokuste se vzpomenout. U kterého hotelu? Ušetříte nám spoustu času.“ Marian vrtěla hlavou. „Nevzpomenu si.“

„Pamatoval by si to váš manžel?“

„Ano, ale dnes má práci někde venku. Musíte zavolat k němu do továrny a zjistit, jestli ho seženou.“

„Jakou má vaše auto poznávací značku, paní Voglerová?“

Hned mu ji řekla. Který hotel to byl? Zmínil se Jim o ulici, kde to bylo? Proč? Bude trvat dlouho, než Jima seženou… než projdou záznamy odtahové služby… Musí si vzpomenout. Bylo to něco o starém autě na blahobytné ulici, jak to Jim komentoval. Ne, řekl, že ta ulice se jmenuje podle rodiny, která si vždycky žila blahobytné. „Vanderbilt Avenue,“ zvolala, „tak je to. Auto bylo zaparkované na Vanderbilt Avenue před nějakým hotelem… Hotelem Biltmore.“

Hugh popadl telefon a vytáčel ústředí FBI v New Yorku. Chrlil bleskové příkazy. „Chci odpověď obratem.“ Zavěsil.

„Jeden náš člověk se žene do Biltmoru se starou policejní fotografií Taggerta,“ oznámil. „Doufejme, že mu je pořád ještě podobná a že nám něco řeknou.“

Napjatě čekali.

„Prosím tě, Bože,“ modlil se Steve. Zazvonil telefon.

Hugh chňapl po sluchátku. „Máte něco?“ Naslouchal, pak zaječel: „Ježíšikriste. Přiletím helikoptérou.“ Pustil sluchátko a podíval se na Steva. „Recepční identifikoval na fotografii jistého A. R. Renarda, který se zaregistroval v neděli večer. V hotelové garáži měl tmavězeleného brouka. Odhlásil se dneska ráno.“

„Renard. To je francouzsky totéž co anglicky fox, liška,“ vykřikla Glenda.

„Přesně,“ souhlasil Hugh.

„Byl tam?“ Steve nedořekl a chytil se stolu.

„Byl sám. Ale recepční si pamatuje, že přicházel a odcházel z hotelu dost nepravidelně. Občas zmizel jen na krátkou dobu, a to může znamenat, že Neila a Sharon drží někde v centru. Vzpomeňte si, že John Owens na té kazetě rozpoznával v pozadí rachocení vlaků.“

„Nezbývá nám už žádný čas, vůbec žádný,“ naříkal hořce Steve. „Co nám pomůže, že to víme?“

„Letím helikoptérou na střechu budovy Pan Amu. Uvolní nám tam prostor pro nouzové přistání. Jestli Taggerta dostaneme včas, přinutíme ho mluvit. Pokud ne, máme ještě možnost všechno vsadit na prohledání oblasti kolem Biltmoru. Chcete letět taky?“

Steve jen mávl rukou a běžel ke dveřím.

Glenda se podívala na hodiny. „Půl jedenácté,“ hlesla.

46

OTEC KENNEDY SEDĚL U STOLU na faře u Svaté Moniky a naslouchal nejnovějším zprávám. Pokyvoval hlavou při vzpomínce na zmučený výraz Stevena Petersona, když si minulý večer přišel na faru pro ten balíček. Není divu, že byl tak rozčílený.

Existuje nějaká možnost, že dítě s tou mladou ženou najdou včas? Kde k explozi dojde? Kolik dalších lidí to zabije?

Ozval se telefon. Utrápeně ho zvedl. „Otec Kennedy.“

„Dík za doručení balíčku, který jsem nechal včera večer u vašeho oltáře, otče. Tady Foxy.“

Kněz cítil, jak se mu stahuje hrdlo. Tisk se nedozvěděl víc, než že se kazeta našla v kostele. „Co…“

„Žádné otázky. Jenom zavolejte Stevu Petersonovi a dejte mu další informaci. Řekněte mu, že bomba vybuchne v jednom z největších dopravních center v New Yorku. Tam se může dát do kopání.“

Telefon oněměl.

47

FOXY ZVOLNA PŘECHÁZEL odletovou čekárnou východu číslo devět k uzavřené rampě, která vedla k letadlu. Předtucha nebezpečí mu jako poplašný signál drásala nervy až do konečků všech prstů. Neklidně těkal očima kolem sebe. Spolucestující si ho nevšímali, věnovali se svým příručním taškám, peněženkám a aktovkám, připravovali k předložení palubní karty.

Sklopil oči ke své palubní kartě, spořádaně vyčuhující z obálky s letenkou, kterou předložil u přepážky. V druhé ruce pevně svíral starý černý kufr.

Nějaký hluk. Ano. Někdo běží. Policie! Odhodil lístek, přehoupl se přes nízkou přepážku mezi nástupním prostorem a chodbou. Dva muži uháněli chodbou směrem k němu. Zoufale se rozhlédl a všiml si nouzového východu asi o patnáct metrů dál. Určitě vede na letištní plochu.

Kufr. S kufrem běžet nemůže. S nepatrným zaváháním ho odhodil za sebe. Kufr dopadl na tvrdou podlahu, kousek po ní sjel a pak se otevřel. Peníze se rozletěly po chodbě.

„Stůj, nebo střelím!“ zařval někdo.

Foxy rozrazil nouzové dveře, až to zadunělo. Přirazil je za sebou a kličkoval přes letištní plochu. V cestě mu stálo letadlo do Phoenixu. Rozběhl se kolem něho. U levého křídla letadla stála malá služební dodávka se spuštěným motorem. Šofér se zrovna chystal nasednout. Foxy ho zezadu popadl a udeřil ho pěstí do krku. Muž zachroptěl a skácel se. Foxy naskočil do dodávky. Sešlápl plyn a vyrazil kolem letadla. Když budou mít v cestě letadlo, střílet si netroufnou!

Policajti ho co nevidět začnou pronásledovat autem, nebo pošlou vozy z jiných úseků letiště, aby mu odřízli cestu. Vystoupit z auta je riskantní, riskantnější než v něm zůstat. Rozjezdové dráhy jsou oplocené, případně končí v průlivu. Když pojede po rozjezdové dráze, uvázne v pasti.

Hledají člověka, který jede se služební dodávkou po letištní ploše. Uvnitř letiště ho hledat nebudou. Zahlédl stejný služební vůz, který parkoval u jednoho hangáru. Zajel těsně k němu a zastavil. Vedle něho na sedadle ležel otevřený služební blok. Rychle na to pohlédl. Něco o požadavcích a dodávkách. Popadl to a vystoupil z auta. Právě se otevíraly dveře označené „Jen pro personál letiště“. Sklonil hlavu nad blok a zachytil dveře, aby se nezavřely. Vyšla energicky vypadající mladá žena v uniformě, podívala se po zápisníku v jeho ruce a proběhla kolem něho.

Kráčel rozhodně a rázně. Prošel malou chodbou s kancelářemi a v zápětí se ocitl v odjezdové hale. Letištní policie se hnala kolem něho k přistávací ploše. Aniž jim věnoval pozornost, prošel halou ven k chodníku a přivolal si taxík.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič.

„Na Grand Central Station.“ Vytáhl dvacetidolarovou bankovku, poslední peníze. „Jak rychle se tam můžete dostat? Můj let zrušili a já potřebuju stihnout vlak před půl dvanáctou.“

Řidič byl ještě kluk, nebylo mu víc než dvaadvacet. „To je pane, trochu knap, ale svedu to. Silnice jsou už docela dobrý a není velký provoz.“ Sešlápl pedál plynu. „Držte se.“

Foxy se opřel. Ledový pot ho na těle chladil. Vědí, kdo je. Co když si vyhledali staré záznamy, které o něm mají. Co když někdo řekl: „Pracoval v Ústřicové jídelně. Myl tam nádobí.“ Co když si vzpomenou na tu místnost a půjdou tam hledat?

Bomba je napojená na budík. To znamená, že když někdo do místnosti vejde, má čas dostat Sharon a Neila ven. Třeba i čas zneškodnit bombu. Ne, když se jí někdo dotkne, nejspíš vybuchne. Je velice citlivá. Co mu ale pomůže, když se Sharon s Neilem dostanou ven?

Už neměl znovu telefonovat. To všechno kvůli Sharon. Měl ji včera uškrtit. Připomněl si, jak jí rukama svíral krk, nahmatával jemný pulz na jejím hrdle. Žádné z ostatních žen se rukama nedotkl, prostě jenom utáhl uzel nebo zkroutil jejich šátky či pásky. Ale ona! Prsty ho pálily, potřeboval to hrdlo sevřít. Zkazila mu to. Napálila ho, předstírala, že ho má ráda. To, jak se na něho dívala, dokonce z televize, a jak se chovala, jako by ho chtěla – jako by si přála, aby ji s sebou odvezl. Potom ho vzala kolem krku a chtěla mu sebrat revolver. Je to potvora. Je ze všech nejhorší, ze všech těch ženských v sirotčincích a sester v polepšovnách; odstrkovaly ho, když jim chtěl dát pusu. „Přestaň. Nech toho!“ bránily se.

Neměl Sharon do té místnosti odvádět. Kdyby vzal jen kluka, tohle by se nestalo. Přinutila ho, aby ji vzal taky. Teď jsou peníze pryč a oni vědí, kdo je. Musí se někde schovat.

Nejdřív ji ale zabije. Teď pravděpodobně začínají s evakuací nádražních hal a letišť. Pravděpodobně si na tu místnost nevzpomenou. Bomba je pro ni příliš dobrá. Ona musí zvednout oči, vidět ho a cítit na svém hrdle jeho ruce. A on se na ni bude dívat, jak umírá. Musí s ní mluvit, musí jí říct, co se chystá udělat, a slyšet, jak ho prosí, ať to nedělá. A pak stiskne.

Zavřel oči a polkl, třebaže měl vyschlo v ústech. V extatickém rozechvění ho začal štípat pot.

Potřebuje mít na nádraží čtyři pět minut. Když se do místnosti dostane v jedenáct dvacet sedm, má času dost. Prchne tunelem pod Park Avenue.

Přestože nemá magnetofon, zapamatuje si Sharonin hlas. Chce si ho zapamatovat. Bude usínat se vzpomínkou, jaká byla ve chvíli smrti.

Kluka tam nechá. O něj se postará bomba. O něj a všecky ty všivácký policajty a taky o lidi, co se nedostanou ven včas. Ani netuší, co se jim stane.

Vjížděli do tunelu vedoucího do středu města. Ten mladíček je dobrý šofér. Bylo teprve za deset minut jedenáct. Ještě deset patnáct minut a jsou na Dvaačtyřicáté ulici. Zbývá spousta času. Spoustu času na Sharon.

Taxík prudce zastavil v půlce tunelu. „Co se děje?“

Taxíkář pokrčil rameny. „Bohužel, pane. Tamhle havaroval nějaký náklaďák. Vypadá to, že ztratil část nákladu. Oba pruhy jsou zablokované. Ale nebude to myslím trvat dlouho. Nedělejte si starost, k tomu vlaku vás dovezu.“

Šíleně netrpělivý, aby se dostal k Sharon, Foxy čekal. Ruce ho pálily, jako by je držel v ohni. Napadlo ho, zda by neměl vystoupit a zbytek cesty jít pěšky, ale pak tu myšlenku zavrhl. Policajti by ho určitě zastavili.

Bylo sedmnáct minut po jedenácté, když se dostali z tunelu a stočili na sever. Provoz začal houstnout. Šofér hvízdl. „To je mela. Zkusím to tady říznout na západ.“

U Třetí Avenue všechno stálo. Nehybná auta blokovala křižovatky. Klaksony vztekle troubily. Nervózní chodci, poklusávající východním směrem, se snažili dostat kolem aut. „Určitě něco není v pořádku, pane. Vypadá to, jako by tam nahoře některé ulice uzavřeli. Počkejte. Zapnu rádio. Možná už zase někdo hrozil bombou.“

Pravděpodobně vyklízejí nádraží. Foxy hodil šoférovi dvacetidolarovku, otevřel dveře a vklouzl mezi auta.

Na Dvaačtyřicáté ulici je uviděl. Policajty. Byli všude. Dvaačtyřicátá uzavřená. Strkal se, prorážel si cestu. Bomba. Bomba. Zastavil se. Lidi mluvili o bombě na nádraží. Našli Sharon a kluka? To pomyšlení ho rozběsnilo, neznal se vzteky. Rameny odstrkoval lidi, násilím se prodíral mezi davy.

„Zpátky, kamaráde, dál nemůžete.“ Statný mladý policista mu poklepal na rameno, když se snažil přejít Třetí Avenue.

„Co se děje?“ musel to vědět.

„Doufáme, že nic, pane. Někdo ale telefonicky hrozil bombou. Musíme udělat nezbytná opatření.“

Telefonicky. To ten jeho telefon knězi. Hrozil! To znamená, že bombu nenašli. Je to v pořádku. Zajásal. Prsty a dlaně ho pálily jako vždycky, když se pustil za děvčetem a věděl, že ho nic nemůže zastavit. Mluvil uhlazeně a tvářil se nespokojeně, když policistovi říkal: „Jsem lékař. Jdu se připojit k záchranářskému týmu, pokud by ho bylo třeba.“

„Promiňte, pane doktore. Prosím, jen jděte.“

Foxy běžel po Dvaačtyřicáté ulici, hleděl, aby se držel blízko budov. Příští policajt, který ho zastaví, bude možná ostřílený a bude chtít vidět průkaz. Lidi vycházeli proudem z kancelářských budov a obchodů, pobízely je naléhavé megafony policistů. „Rychle, ale žádnou paniku. Jděte na Třetí a Pátou Avenue. Pro záchranu vašich životů vás žádáme o spolupráci!“

Bylo přesně jedenáct dvacet šest, když Foxy, prorážející si cestu zmatenými a vyděšenými davy, dorazil k hlavnímu vchodu nádraží. Všechny dveře byly dokořán, aby se urychlil hromadný odchod. Starší zkušený policista hlídal u vzdálenějších levých dveří. Foxy se kolem něho snažil prodrat. Policista ho popadl za ruku. „Dovnitř nemůžete! Slyšíte?“

„Pracuju tady,“ vyštěkl Foxy. „Poslali pro mě.“

„Jdete pozdě. Sami pátrači každou chvíli zmizí.“

„Poslali pro mě,“ opakoval Foxy.

„Jak je libo.“ Policista pustil Foxyho paži.

Na opuštěném novinovém stánku za vraty se vršily kupy ranních novin. Foxy viděl palcové černé titulky. Únos. Bylo to o něm, co udělal on – lišák Foxy.

Proběhl kolem stánku a podíval se dolů do hlavní haly. Zachmuření policisté s ochrannými přilbami hledali za pulty a prodejními stánky. Další tucty nejspíš byly po celém nádraží. Ale on na ně vyzrál. Na všechny!

Malá skupinka lidí stála v chumlu u informací. Vyšší chlapík s širokými rameny a s pískovými vlasy stál s rukama v kapsách a vrtěl hlavou. Steve Peterson! Tohle je Steve Peterson! Foxy se nadechl a běžel jako o závod na hlavní podlaží a dál ke schodům k dolní hale.

Potřeboval už jenom dvě minuty. Prsty se mu chvěly a měl je jako v ohni. Řítil se dolů po schodech a prsty svíral a rozvíral, jen palce držel strnule. Když běžel dolní halou a mizel po schodech k mountvernonskému nástupišti a k místnosti vzadu, nikdo se mu nepostavil do cesty.

48

ZPRÁVA O FOXYHO TELEFONÁTU se dostala k Hughovi a Stevovi, právě když helikoptérou přelétali nad Triborough Bridge.

„Jedno z největších dopravních center New Yorku,“ vyštěkl Hugh do telefonu. „To znamená obě letiště, oba autobusové terminály, nádraží Pennsylvania Station a Grand Central Station. Začali jste už evakuovat?“

Steve naslouchal se svěšenými rameny. Neklidně svíral ruce. Kennedyho letiště! LaGuardiovo letiště! Autobusový terminál Port Authority zabírá celý čtvercový blok, a ten u mostu je patrně ještě větší. Sharon… Neil… proboha, je to beznadějné… nechť se liška zahnízdí v tvém krbu…

Hugh zavěsil telefon. „Nemůžete tu mašinu trochu popohnat?“ naléhal na pilota.

„Ten vítr je čím dál silnější,“ namítl pilot. „Pokusím se snížit výšku.“

„Takový vítr je přesně to, co potřebujeme, jestli vznikne požár, až bomba vybuchne,“ mumlal Hugh. Podíval se na Steva. „Nemá cenu vtipkovat. Je to zlé. Musíme předpokládat, že hrozbu provedl a bombu načasoval.“

„A Sharon a Neil jsou blízko ní,“ dodal vyčerpaně Steve. „Kde začnete hledat?“

„Spekulujeme. Hlavní pátrání bude na Grand Central. Pamatujte, že parkoval ve Vanderbilt Avenue a bydlel se v Biltmoru. Zná ten nádražní areál jako knihu. A John Owens říká, že rachot vlaků, co slyšel na kazetě, odpovídá spíš příměstským vlakům než podzemní dráze.“

„A co chlapec Thompsonových?“

„Když Foxyho nedopadneme a nevymáčkneme z něho doznání, je s Thompsonem konec.“

V jedenáct nula pět přistála helikoptéra na mrakodrapu Pan Amu. Hugh rozrazil dveře. Když vyskakovali na zem, běžel k nim pracovník FBI, muž s úzkým obličejem popelavý vztekem a s pevně sevřenými rty. Stručně informoval o Foxyho úniku.

„Unikl?“ vybuchl Hugh. „Jak se to sakra mohlo stát? Byl to opravdu Foxy?“

„Určitě. Odhodil výkupné. Prohledávají letištní plochu i budovu. Jenže celé letiště se evakuuje a je tam zmatek.“

„Výkupné nám neřekne, kam nastražil bombu, a nepomůže mladému Thompsonovi,“ vztekal se Hugh. „Musíme Foxyho najít a přinutit ho, aby mluvil.“

Foxy unikl. Steve oněměl, nemohl to pochopit. Sharon. Neil. „Neměla jsem pravdu, doufám, že mi odpustíš.“

„Maminka by nechtěla, abych tady byl.“ Bude snad ta prapodivná kazeta jeho posledním kontaktem s nimi?

Ta kazeta. Ninin hlas…

Popadl Hugha za paži: „Ta kazeta, co poslal. Musel na ni Ninin hlas přehrát. Říkal jste, že z té garáže všechno vyklidil. Měl nějaká zavazadla? Možná nesl kufr, měl něco s sebou. Možná ještě má tu druhou kazetu s Nininým hlasem, něco, co by ukázalo, kde je Sharon a Neil.“

Hugh se otočil ke kolegovi. „Co zavazadla?“

„K letence, kterou odhodil, jsou přišpendleny dva útržky. Ale letadlo asi před sedmadvaceti minutami odletělo. Nikoho nenapadlo ho zastavit. Dostaneme ta zavazadla ve Phoenixu.“

„To nestačí!“ křičel Hugh. „Prokristapána, to nestačí. Přivolejte to zatracený letadlo zpátky. Všechen letištní personál od zavazadel ať se připraví k vyložení letadla. Kontrolní věži řekněte, ať uvolní přistávací dráhu. A ať se tam nemotá žádný pitomec!“

„Musíme dovnitř.“

Hugh v běhu vytáhl zápisník. Rychle vytočil věznici v Somersu a spojil se s kanceláří správce věznice. „Pořád se ještě snažíme dostat důkaz, který prokáže Thompsonovu nevinu. Mějte někoho u telefonu do poslední chvíle.“

Zavolal kancelář guvernérky, dostal se k její osobní sekretářce. „Koukejte se postarat, aby guvernérka byla k dosažení a abyste měli volnou linku pro naše mládence z LaGuardiova letiště a další linku do věznice. Jinak se ten váš Muškátový stát zapíše do historie tím, že uškvaří nevinnýho kluka.“ Praštil telefonem. „Pojďme,“ řekl Stevovi.

Devatenáct minut, říkal si v duchu Steve, když ve výtahu mrakodrapu prudce klesali dolů. Devatenáct minut.

V hale mrakodrapu Pan American se tlačili lidé, kteří se sem hrnuli ze sousedního nádraží. Hrozí výbuch bomby… Hrozí výbuch bomby… Ta slova splývala ze všech rtů.

Steve s Hughem se prodrali davy těl. Jak má člověk poznat, kde začít hledat? Steve byl zoufalý. Vždyť tady včera byl. Seděl v Ústřicové jídelně a čekal na vlak. Byli tu snad Sharon a Neil celou dobu taky? Z amplionů naléhavý hlas ustavičně opakoval: „Opusťte okamžitě budovu. Jděte k nejbližšímu východu. Nepodléhejte panice. Neshlukujte se u východů. Opusťte areál… opusťte areál…“

Pracoviště v horním patře nádraží, kde hrozivě blikala červená nouzová světla, byly pro pátrače velícím stanovištěm. Inženýři se tam skláněli nad nákresy a diagramy a vydávali spěšné příkazy pátracím skupinám.

„Soustřeďujeme se na oblast mezi podlahou tohoto patra a stropem spodního patra,“ sdělil Hughovi nějaký inspektor.

„Je přístupná ze všech nástupišť a je to dobrá skrýš. Rychle jsme zkontrolovali nástupiště a jdeme do všech skříněk na zavazadla. Odhadujeme, že i když bombu najdeme, bude pravděpodobně příliš riskantní pokusit se ji zneškodnit. Četa zabývající se bombami si sem přinesla všechny ochranné štíty, co dokázali sehnat. Rozdávají je pátracím skupinám. Můžeme se spolehnout, že každý z nich je z devadesáti procent schopný pohltit explozi.“

Steve přeletěl očima přes nádražní halu. Tlampač už by! vypnutý a celý rozlehlý areál ztichl. Zdušené výsměšné ticho. Hodiny. Vyhledal očima hodiny nad informační tabulí. Ručičky se nemilosrdně pohybovaly: jedenáct dvanáct… sedmnáct… dvacet čtyři… Přál si ty ručičky zadržet. Rozběhnout se na každé nástupiště, do každé čekárny, každého kamrlíku. Křičet jejich jména: Sharon! Neile!

Jako šílený otočil hlavu. Musí něco udělat. Musí je hledat sám. Pohled mu padl na vysokého kostnatého muže, který sem vběhl vchodem z Dvaačtyřicáté ulice, utíkal po schodech dolů a zmizel na dalším schodišti vedoucímu k dolnímu areálu. Jako by mu byl nějak povědomý – nejspíš někdo od FBI? Co teď chce ještě dokázat?

Ozval se amplion. „Je jedenáct hodin dvacet sedm minut. Všichni pátrači se okamžitě odeberou k nejbližšímu východu. Opusťte okamžitě nádražní prostory. Opakuji. Opusťte okamžitě nádražní prostory.“

„Ne!“ Steve popadl Hugha za rameno a strhl ho zpátky. „Ne!“

„Mějte rozum, pane Petersone. Jestli ta bomba vybuchne, může nás zabít všechny. I pokud tu Sharon s Neilem jsou, takhle jim nepomůžem.“

„Já nikam nejdu,“ řekl Steve.

Hugh ho popadl za ruku. Další pracovník FBI za druhou. „Buďte rozumný, pane Petersone. Opatrnosti není nazbyt.“ Steve se jim vyškubl. „Pusťte mě, sakra!“ křičel. „Nechte mě!“

49

NENÍ TO K NIČEMU. Vůbec k ničemu. Sharon jako šílená rýpala koncem kliky do provazů na zápěstích a přitom nemohla odtrhnout oči od budíku. V jedné ruce držet kliku a pokoušet se bušit do provazů na druhé. Šlo to strašně těžce.

Častěji se do provazů vůbec nestrefila a kov se jí zařízl do ruky. Cítila, jak jí teče teplá, vlhce lepkavá krev a jak se sráží. Bolest už necítila. Ale co když si nabodne tepnu a omdlí?

Provaz krví změkl a tím víc odolával. Kov na něj narážel, ale nepronikal do něho. Snažila se už přes hodinu… do jedenácté chybělo pětadvacet minut.

Dvacet minut.

Deset… pět… a pět pojedenácté.

Dřela se s tím dál, obličej lepkavý potem, ruce umatlané od krve; žádnou bolest už necítila. Uvědomovala si, jak ji pozorují Neilovy oči. Modli se, Neile.

Deset minut pojedenácté cítila, že provaz je už slabší, že povoluje. Z posledních zbytků sil se Sharon vzchopila a odtrhla ruce od sebe. Měla je volné, provazy z nich visely.

Zvedla je vzhůru, zatřásla jimi, snažila se do nich dostat cit. Zbývá ještě patnáct minut.

Sharon se opřela o levý loket a posunula se vzhůru. Zhoupla se tak, že se zády mohla opřít o zeď, a podařilo se jí popolézt, až seděla. Nohy jí přepadly přes okraj lehátka, kotníkem projela palčivá bolest.

Čtrnáct minut.

Rozvazovala si roubík a ruce se jí třásly slabostí. Uzly na mulu byly pevně utažené. Nedařilo se jí roubík uvolnit. Jako šílená jím cloumala, až ho dokázala stáhnout dolů. Hltavě se nadechla a to jí pročistilo hlavu.

Třináct minut.

Chodit nemůže. I kdyby se odplazila k bombě, mohla by s ní zachvět, až by se snažila přitáhnout ke dřezu a dosáhnout na ni. Anebo by ji odpálila už jen dotykem. Připomněla si, s jakou jemností si Foxy počínal, když napojoval dráty.

Sama nemá naději. Musí se pokusit zachránit Neila. Když ho rozváže, může se dostat ven, varovat lidi. Odtrhla mu roubík.

„Sharon…“

„Já vím. Pokusím se tě rozvázat. Nemůžu za to, jestli tě to bude bolet.“

„Ano, Sharon.“

Něco zaslechla. Něco dopadlo na dveře. Vrací se? Rozmyslel si to? Sharon přitiskla Neila k sobě a zírala na dveře. Otevíraly se. Cvakl vypínač.

V prašném světle viděla zjevení klopýtající směrem k ní. Stará žena, které se z úst řinul pramínek krve; hluboce zapadlé, poloslepé oči.

Žena se k nim blížila a Neil se schoulil k Sharon. S hrůzou sledoval, jak žena přepadá kupředu a hroutí se na zem jako ranec prádla.

Padla na bok a snažila se promluvit: „Nůž… mám ho v zádech… pomozte… prosím… vytáhněte ho… bolí to… chci umřít tady…“

Hlavou se žena opírala Sharon o nohu, tělo bizarně vychýlené. Sharon spatřila mezi jejími lopatkami rukojeť nože.

Může Neila osvobodit nožem. Sharon se celá třásla, když oběma rukama sevřela nůž a táhla.

Nůž nechtěl povolit. Najednou ho držela v ruce, čepel strašně ostrou, zakrvácenou.

Žena sténala.

Sharon okamžitě přeřezala Neilova pouta. „Utíkej, rychle běž odtud pryč… zařvi na lidi, že to tu vybuchne… pospěš si… po těch schodech dolů… pak je tam velká rampa… utíkej k ní… u nástupiště běž nahoru po schodech… uvidíš tam lidi… tatínek si pro tebe přijde… pospěš si… musíš pryč z téhle budovy… musíš odtud dostat lidi…“

„A co ty, Sharon?“ protestoval úpěnlivě.

„Běž, Neile!“

Svezl se z lehátka. Snažil se jít, klopýtl, narovnal se. „Mám nohy…“

„Pospěš si, Neile. Utíkej! Utíkej!“

Neil se na ni ještě jednou zoufale podíval a poslechl. Vyběhl z místnosti na plošinu nad schody, dolů po schodech! Bylo tam strašidelné ticho. Bál se. Ta bomba. Třeba když někoho najde, tak Sharon pomůžou. Musí k tomu někoho přimět.

Stál dole pod schody. Kterým směrem má jít? Všude je spousta potrubí. Rampa. Sharon řekla rampa. Musí to být tamhle. Podobnou rampu mají ve škole mezi třídami a aulou.

Vyběhl po ní. Chtěl křičet o pomoc. Musí si pospíšit, někoho najít. Ocitl se na konci rampy, na vlakovém nádraží. Sharon přikázala, aby šel nahoru po schodech. Proběhl po nástupišti kolem končících kolejí.

Zaslechl nějaký hlas. Znělo to, jako když ve škole ředitel mluví do amplionu. Hlas všechny nabádal, aby šli pryč. Kde je ten člověk, co mluví?

Slyšel kroky, které se blížily dolů po schodech. Někdo, kdo pomůže Sharon. Tolik se mu ulevilo, že chtěl zavolat, ale nešlo to. Z toho, jak utíkal, byl bez dechu. Nohy ho bolely, běželo se mu těžce. Klopýtal ke schodišti a pustil se nahoru. Musí tomu člověku, který sem jde, povědět o Sharon.

Neil vzhlédl a spatřil, jak se k němu řítí tvář, která ho pronásledovala ve snech.

Foxy ho uviděl. Přimhouřil oči. Ústa se mu zkřivila. Rozpřáhl ruce…

Neil uskočil stranou, nastrčil nohu. Foxy zakopl a rozplácl se přes poslední tři schody. Neil se vyhnul pažím, které se po něm vymrštily, a utíkal nahoru po schodech. Nikdo tam nebyl. Další schodiště. Tamhle. Možná že nahoře jsou lidi. Ten zlý člověk jde k Sharon.

Neil vzlykal a běžel po schodech vzhůru. Tati, snažil se křičet. Tati. Tatínku. Dostal se na poslední schod. Všude samí policisti. Všichni běželi pryč. Pár jich před sebou strkalo nějakého člověka.

Strkali pryč tatínka.

„Tati!“ vykřikl Neil. „Tati!“

Z posledních sil klopýtal přes nádražní halu. Steve ho zaslechl, otočil se, rozběhl se k němu a popadl ho do náruče.

„Tati,“ vzlykal Neil, „ten člověk chce zabít Sharon… stejně jako zabil maminku.“

50

ODHODLANÁ ROSIE SE BRÁNILA, nechtěla se dát za žádnou cenu vystrnadit. Lally je dole v Sing Singu. Ví to. Policajti byli všude. Chumel jich stál zrovna u informací. Rosie tam zahlédla Hugha Taylora. To je ten milý chlapík z FBI, který se s ní vždycky baví, když se vyskytuje na nádraží. Rozběhla se k němu a zatahala ho za ruku. „Pane Taylore, Lally…“

Podíval se po ní a vytrhl se jí. „Sakra, vypadněte odtud, Rosie,“ řekl jí ostře.

Ozval se amplion a přikazoval všem odejít. „Ne!“ rozvzlykala se Rosie.

Vysoký muž vedle Hugha Taylora ho popadl a otočil na druhou stranu. Uviděla, jak Hugh a ještě další policista s tím člověkem najednou cloumají.

„Tati! Tati!“

Má snad halucinace? Rosie se obrátila. Přes halu se potácel malý chlapec. Potom ten velký mužský, co křičel na pana Taylora, proběhl kolem ní k dítěti. Dítě něco říkalo o nějakém zlém člověku. Spěchala k nim. Možná viděl toho chlapa, kterého společně s Lally pozorovaly.

Chlapec plakal. „Tati, běž pomoct Sharon. Je zraněná. Je celá svázaná a je tam nějaká nemocná stará paní…“

„Kde, Neile, kde?“ naléhal Steve.

„Nemocná stará paní,“ vykřikla Rosie. „To je Lally. Je v té své místnosti. Vy to znáte, pane Taylore, v Sing Singu – tam, co se kdysi mylo nádobí.“

„Honem!“ křikl Hugh.

Steve strčil Neila jednomu policistovi. „Odveďte ho odtud,“ přikázal. Rozběhl se za Hughem. Dva muži s těžkým kovovým štítem se hnali za nimi.

„Proboha, musíme pryč!“ Někdo popadl Rosii a vlekl ji k východu. „Ta bomba každým okamžikem vybuchne!“

51

SHARON SLYŠELA PLESKOT Neilových tenisek, jak běžel dolů po schodech. Prosím tě, bože, ať se zachrání. Ať se odtud dostane ven.

Sténání staré ženy na chvíli ustalo. Pak znovu začalo a opět přestalo na delší dobu. Když se ty zvuky ozvaly znovu, byly hlubší, tišší, jako by uhasínaly.

Najednou si Sharon uvědomila, co ta žena řekla: že tu chce umřít. Sehnula se, nahmatala slepené vlasy a jemně po nich přejela rukou. Konečky prstů hladila vrásčité čelo. Cítila jen vlhkou a studenou pokožku. Lally se prudce zachvěla. Sténání ustalo.

Sharon si uvědomila, že žena je mrtvá. A teď čeká smrt ji. „Miluju tě, Steve,“ pronesla nahlas. „Miluju tě, Steve.“ V duchu si vybavovala jeho tvář. Strašně ho postrádá, je to jako fyzická bolest, silná, palčivá, převyšující pulzující muka v noze a v kotníku.

Zavřela oči. „Odpusť nám naše viny, jakož i my odpouštíme našim viníkům… V ruce tvé poroučím ducha svého.“

Nějaký zvuk.

Prudce otevřela oči. Ve dveřích se rýsoval Foxy. Tvář mu rozřízl úsměv od ucha k uchu. Se zahnutými prsty a strnulými palci k ní vykročil.

52

HUGH BĚŽEL DOLŮ k mountvernonskému nástupišti, kolem konce kolejí na rampu k nejhlubším končinám nádražního areálu. Steve se hnal za ním. Muži nesoucí ochranné štíty měli co dělat, aby s nimi udrželi tempo.

Byli na rampě, když uslyšeli zoufalý křik.

„Ne… ne… ne… Steve… Pomoc… Steve…“

Od doby, kdy Steve dělal atletiku, uplynulo dvacet let. Znovu však pocítil vzedmutí síly, výbuch energie, který v sobě vždy dokázal při závodech vybičovat. Hnal ho šílený děs, aby se k Sharon dostal včas. Předběhl ostatní.

„Steve…“ Výkřik se zadrhl.

Schody. Vyrazil po nich nahoru, bral je po třech, a vletěl do otevřených dveří.

Spatřil výjev jako z hrůzného snu: nehybné tělo na zemi, Sharon polo ležíc, polo sedíc se svázanýma nohama se snaží odtáhnut od postavy, která se nad ní sklání, od postavy se silnými prsty, svírajícími její krk.

Steve se na muže vrhl a nabral ho hlavou do ohnutých zad. Foxy klesl kupředu. Oba padli na Sharon. Proležené lehátko prasklo a všichni byli na zemi. Ruce svírající Sharonino hrdlo se při pádu uvolnily. Foxy klopýtavě vstal, přikrčil se. Steve také vstával, ale zakopl o Lallyino tělo. Sharon se dusila, křečovitě lapala po dechu. Do místnosti vběhl Hugh.

Zaskočený Foxy couval. Rukou nahmatal dveře záchodu. Skočil dovnitř přirazil dveře a zašoupl zástrčku.

„Vylezte ven, vy blázne!“ vykřikl Hugh.

Do místnosti dorazili muži z FBI s ochrannými štíty. Co nejopatrněji zakryli černý kufr těžkým kovovým pláštěm.

Steve se obrátil k Sharon. Oči měla zavřené. Když ji zvedl, hlava jí visela. Na krku jí naskakovaly ohavné podlitiny. Přesto žila. Žila. Přitiskl ji k sobě a obrátil se ke dveřím. Oči mu padly na zvětšeniny, na Nininu fotografii. Pevně k sobě Sharon přivinul.

Hugh se naklonil k Lally: „Má to za sebou.“

Velká ručička budíku se přibližovala k šestce.

„Vypadněte ven!“ zařval Hugh.

Klopýtali dolů po schodech.

„K tunelu! Běžte do tunelu!“

Utíkali kolem generátoru, kolem ventilačních zařízení, na koleje, dál do tmy…

Foxy slyšel vzdalující se kroky. Jsou pryč. Odstrčil zástrčku a otevřel dveře. Když uviděl kovový plášť přes kufr, rozchechtal se, hlubokým, dunivým, trhavým smíchem.

Už je pro něho pozdě. Ale pro ně taky. Lišák Fox nakonec vždycky vítězí.

Popadl rukou kovový plášť a snažil se ho z kufru stáhnout.

Oslepující záblesk, rachot, který rval bubínky, ho vrhl do věčnosti.

53

JEDENÁCT HODIN, ČTYŘICET DVĚ MINUTY. Bob Kurner vletěl do kostela svatého Bernarda, proběhl uličkou a objal klečící postavu. „Je po všem?“ Její oči byly bez slz.

„Po všem! Pojďte, maminko, a odveďte si dítě domů. Dostali jednoznačný důkaz, že tu vraždu spáchal někdo jiný. Mají magnetofonový pásek, který ho zachytil při činu. Guvernérka dala pokyn, ať Rona z vězení ihned propustí.“

Kate Thompsonová, matka Ronalda Thompsona, neochvějná ve víře v dobrotu a milost boží, omdlela.

Roger Perry zavěsil telefon a obrátil se ke Glendě. „Stihli to!“

„Zachránili oba? Sharon i Neila?“ šeptala.

„Ano. A Ron Thompson se vrací domů.“

Glenda vztáhla ruku k hrdlu. „Díky Bohu.“ Zahlédla polekaný Rogerův výraz. „Je mi dobře, Rogere. Ty zatracené pilulky dej pryč a udělej mi pořádnou whisky s ledem.“

Hugh jednou paží objímal tiše plačící Rosii. „Lally svoje nádraží zachránila,“ šeptal. „Zorganizujeme petici, aby se jí sem dala pamětní deska. Vsadím se, že ji odhalí sám newyorský guvernér Carey. Je to prima člověk.“

„Pamětní deska pro Lally,“ šeptala Rosie. „Pamětní deska! Ta by měla radost!“

Vznášela se nad ní nějaká tvář. Zemře a už nikdy Steva neuvidí. „Ne… Ne…“

„Všechno je v pořádku, holčičko, všechno je v pořádku.“ Stevův hlas. To je přece Stevova tvář! „Je po všem. Jedeme do nemocnice. Ošetří ti tam nohu.“

„Neil…“

„Jsem tady, Sharon.“ Ruku jí sevřely jeho drobné prsty.

Stevovy rty cítí na tvářích, na čele, na ústech.

A k tomu Neilův hlásek: „Sharon, víš, jak jsi mi říkala, celou dobu jsem myslel na ten dárek. Sharon, kolik těch vláčků pro mě máš?“