Harlan Coben

Chybíš mi

Kapitola 1

Kat Donovanová se rázně otočila na otcově staré židli v baru O’Malley’s, aby se připravila k odchodu, když Stacy vyhrkla: „Udělala jsem něco, co se ti nebude líbit.“

Její tón přiměl Kat zastavit se uprostřed pohybu. „Co?“

O’Malley’s býval staromódní policajtská hospoda. Katin dědeček tu trávil spoustu času. Stejně tak její otec a jejich kolegové z newyorské policie. Teď se proměnil v nóbl bar pro úspěšné, namyšlené, arogantní hejsky posedlé svým vzhledem a byl plný mladých zbohatlíků včerných oblecích a bělostných košilích, kteří nosili dvoudenní strniště, aby působili nedbale, i když jinak byli depilovaní od hlavy k patě. Tihle modelové s vlasy nagelovanými tak, že vypadaly jako paruka, se pořád samolibě usmívali a objednávali si vodku Ketel One místo Grey Goose, protože sledovali televizní reklamy, které tvrdily, že to je pití pro pravé muže.

Stacy začala těkat pohledem po baru. Vyhýbavě. To se Kat ani trochu nelíbilo.

„Tak co jsi udělala?“

„Podívejme,“ prohodila Stacy.

„Co je?“

„Ksicht na pozici pět hodin.“

Kat se pootočila doprava, aby se nenápadně podívala.

„Vidíš ho?“ ujišťovala se Stacy.

„Ale jo.“

Zařízení v O’Malley’s se za ta léta příliš nezměnilo. Jistě, staré elektronkové televizory nahradilo množství plochých obrazovek nabízejících až příliš široký výběr sportovních utkání – koho zajímá, jak hrají Edmonton Oilers? – ale kromě toho si bar zachovával určitou policajtskou atmosféru, která tyhle metrosexuály přitahovala, falešnou autentičnost, jež se sem nastěhovala, vytlačila vše, co vminulosti činilo toto místo živým, a změnila ho vjakousi disneyovskou verzi sebe sama.

Kat byla jediný příslušník policie, který bar ještě navštěvoval. Ostatní teď chodili po službě domů, anebo na schůzky Anonymních alkoholiků. Kat sem stále přicházela a snažila se tiše sedět na otcově staré barové židli s duchy, zvlášť dnes večer, kdy ji znovu v myšlenkách pronásledovala otcova vražda. Chtěla tu jen být, cítit otcovu přítomnost a – i když to znělo otřepaně – čerpat z ní sílu.

Ale tihle šamponi ji nenechají, že?

Zejména zmíněný ksicht – opis pro muže, který by si už od pohledu zasloužil pořádně proplesknout – spáchal klasický hřích ksichtů. Měl na očích tmavé sluneční brýle. V jedenáct večer. V baru se slabým osvětlením. Další hříchy takového ksichtu zahrnovaly nošení peněženky na řetězu, šátek na hlavě, rozepnutou hedvábnou košili a přemíru tetování (se zvláštní kategorií pro ty, kdo nosili kmenové symboly), psí známku na krku, přestože nebyli v armádě, a obrovské bílé náramkové hodinky.

Sluneční brýle se sebevědomě usmály a pozvedly skleničku směrem ke Kat a Stacy.

„Zamlouváme se mu,“ poznamenala Stacy.

„Neprotahuj to. Co se mi nebude líbit?“

Když se k ní Stacy zas obrátila, Kat přes její rameno uviděla na ksichtově tváři, lesknoucí se přemrštěně drahou vodou po holení, velké zklamání. Kat ten výraz viděla už milionkrát. Mužům se Stacy líbila. Což bylo pravděpodobně velmi nevýstižně řečeno. Stacy byla zastrašujícím, drtivým, omračujícím způsobem sexy, až z toho mnohým měkl mozek. Mužům se v přítomnosti Stacy podlamovala kolena a dočista zblbnuli. Především zblbnuli. Totálně, naprosto zblbnuli.

Proto byla zřejmě chyba vyjít si ven s někým, kdo vypadal jako Stacy – muži často usoudili, že u ženy, která vypadá takhle, nemají šanci. Zdála se nedosažitelná.

Kat ve srovnání s ní nikoli.

Sluneční brýle se tedy zaměřily na Kat a dotyčný zahájil svůj manévr. Ani tak k ní nepřistoupil, jako spíš přiklouzal po vlastním slizu.

Stacy potlačila zachichotání. „Tohle bude psina.“

Kat vnaději, že ho odradí, vrhla na muže bezvýrazný pohled a přezíravě se zamračila. Muž ve slunečních brýlích se nenechal odradit. Přitancoval k ní v rytmu nějakého soundtracku, který vyhrával jen v jeho hlavě.

„Hej, kotě,“ oslovily ji Sluneční brýle. „Nejmenuješ se náhodou Wifina?“

Kat čekala.

„Protože cítím silný připojení.“ Stacy vyprskla smíchy.

Kat na něho jen upřeně zírala. Pokračoval.

„Takové malé kočičky jako ty miluju, rozumíš? Jsi rozkošná. Jako pírko. Víš, co by na mně dobře vypadalo? Ty.“

„Fungujou někdy tyhle kecy?“ prohodila Kat.

„Ještě jsem neskončil.“ Sluneční brýle si odkašlaly do dlaně, vytáhly iPhone a ukázaly ho Kat. „Hele, kotě, gratuluju – právě ses dostala na první místo mýho seznamu žhavých kandidátek na sex.“

Stacy se ohromně bavila.

Kat se zeptala: „Jak se jmenuješ?“ Povytáhl obočí. „Jakkoli chceš, kotě.“

„Co třeba vopruz?“ Kat si rozevřela sako a ukázala pistoli na opasku. „Teď vytáhnu zbraň, vopruzi.“

„Sakra, ženská, jsi snad můj novej šéf?“ Ukázal si na rozkrok.

„Protože se mi právě postavil do pozoru.“

„Vypadni.“

„Moje láska k tobě je jako průjem,“ pokračovaly Sluneční brýle.

„Zkrátka to v sobě nemůžu udržet.“ Kat na něho zůstala zděšeně zírat.

„Přehnal jsem to?“ zeptal se.

„Bože, to je nechutný.“

„Jo, ale vsadím se, že jsi to ještě nikdy neslyšela.“ Sázku by vyhrál. „Zmiz odtud. Hned.“

„Vážně?“

Stacy se smíchy málem svalila na zem.

Sluneční brýle se obrátily k odchodu. „Počkat. To je nějaký test? Je vopruz něco jako kompliment?“

„Padej.“

Pokrčil rameny, otočil se, uviděl Stacy a řekl si proč ne. Prohlédl si její dlouhé tělo odshora dolů a pronesl: „Heslem pro dnešní den jsou nohy. Pojďme k tobě domů a to heslo rozšiřme.“

Stacy se pořád výborně bavila. „Vezmi si mě, vopruzi. Tady a teď.“

„To jako vážně?“

„Ne.“

Vopruz se podíval zpátky na Kat. Ta položila ruku na pažbu pistole. Zvedl ruce a odplížil se pryč.

Kat řekla: „Stacy?“

„Hm?“

„Proč si chlapi pořád myslí, že u mě mají šanci?“

„Protože vypadáš mile a vstřícně.“

„Nejsem vstřícná.“

„Ne, ale vypadáš tak.“

„Vážně, to vypadám tak zoufale?“

„Vypadáš zraněná,“ odpověděla Stacy. „Říkám to nerada. Ale ta zraněnost… z tebe vyzařuje jako nějaký feromon, kterému žádný z těch blbečků nemůže odolat.“

Obě se napily.

„Takže, co se mi nebude líbit?“ naléhala znovu Kat.

Stacy se ohlédla na vopruze. „Je mi ho teď líto. Možná bych mu měla věnovat jednu rychlovku.“

„Nezačínej zase.“

„S čím?“ Stacy si přehodila jednu výstavní dlouhou nohu přes druhou a usmála se na vopruze. Zatvářil se tak, že Kat připomněl psa zanechaného příliš dlouho v autě. „Myslíš, že ta sukně je moc krátká?“

„Sukně?“ opáčila Kat. „Myslela jsem, že to je pásek.“

Stacy si to užívala. Milovala pozornost. Ráda si vybírala muže, protože se domnívala, že jedna noc s ní je pro ně něco, co jim změní život. Byla to také součást jejího povolání. Stacy vlastnila soukromou detektivní firmu spolu se dvěma dalšími překrásnými ženami. Jejich specializace? Chytání (přesněji lákání do pasti) nevěrných manželů.

„Stacy?“

„Hm?“

„Tak co se mi nebude líbit?“

„Tohle.“

Zatímco Stacy dál škádlila vopruze, podala Kat kus papíru. Kat se na papír podívala a zamračila se:

KD8115 SexPlnýVášně

„Co to je?“

„KD8115 je tvoje uživatelské jméno.“ Její iniciály a číslo odznaku.

„SexPlnýVášně je tvoje heslo. Jo, a rozlišuje to velká a malá písmena.“

„A to všechno je k čemu?“

„Webová stránka. JsiMůjTyp.com.“

„Co?“

„Internetová seznamka.“

Kat se zaškaredila. „Prosím, řekni, že si děláš legraci.“

„Je luxusní.“

„To se říká o striptýzových klubech.“

„Koupila jsem ti předplatné,“ pokračovala Stacy. „Stačí to na jeden rok.“

„To je vtip, viď?“

„Není. Dělala jsem pro tu agenturu nějakou práci. Jsou dobří. A nic si nenalhávejme. Potřebuješ někoho. Chceš někoho. A tady ho rozhodně nenajdeš.“

Kat si vzdychla, vstala a kývla na barmana, chlápka jménem Pete, který vypadal jako charakterní herec, co vždycky hraje irského barmana – jímž také ve skutečnosti byl. Pete rovněž přikývl, a naznačil tak, že připíše útratu na Katin účet.

„Kdoví?“ dodala Stacy. „Nakonec možná potkáš toho pravého.“

Kat vykročila ke dveřím. „Ale pravděpodobněji zas nějakého vopruze.“

Kat napsala „JsiMůjTyp.com“, stiskla RETURN a vyplnila své nové uživatelské jméno a to velmi trapné heslo. Zamračila se, když na začátku profilu uviděla přezdívku, kterou pro ni vybrala Stacy:

Milá a vstřícná!

„Vynechala zoufalá,“ zamumlala si pro sebe potichu Kat.

Bylo po půlnoci, ale Kat nebyla velký spáč. Bydlela v části města pro ni až příliš exkluzivní – v Západní 67. ulici u Central Park West, v takzvaném Ateliéru. Před sto lety v tomto a sousedních domech, včetně slavného Hotel des Artistes, bydleli spisovatelé, malíři, intelektuálové – umělci. Prostorné starosvětské byty byly obráceny do ulice, menší umělecké ateliéry se nacházely vzadu. Postupně byly staré ateliéry přeměněny v jednopokojové byty. Katin otec, policista, který viděl, jak jeho přátelé bohatnou a přitom nedělají nic, než kupují nemovitosti, se snažil dostat mezi ně. Jeden muž, kterému otec zachránil život, mu ten byt prodal lacino.

Kat byt poprvé využila jako studentka Columbijské univerzity. Studia na prestižní univerzitě si platila ze stipendia newyorské policie. Podle životního plánu měla potom jít na práva a nastoupit u významné firmy v New York City, a tak konečně překonat proklínané rodinné dědictví práce u policie.

Bohužel, dopadlo to jinak.

Vedle klávesnice měla postavenou sklenku s červeným vínem. Kat pila hodně. Věděla, že to je klišé – polda, co hodně pije – ale někdy mají klišé svá opodstatnění. Jinak Kat fungovala dobře. Při práci se pití ani nedotkla. Alkohol ve skutečnosti nijak viditelně její život neovlivňoval, ale pokud pozdě v noci telefonovala, nebo dokonce činila nějaká rozhodnutí, bývala poněkud sentimentální. Během let se naučila po desáté večer vypínat mobil a zdržet se psaní e-mailů.

Přesto tu teď pozdě v noci seděla a prohlížela si namátkou různé muže na webové seznamce.

Stacy na Katinu stránku nahrála čtyři fotografie. Katina profilová fotografie, momentka, byla výřezem z amatérského snímku skupiny družiček pořízeného loni na nějaké svatbě. Kat se pokusila podívat se na sebe objektivně, ale nešlo to. Tu fotku nenáviděla. Žena na snímku vypadala nejistá sama sebou, se slabým úsměvem, téměř jako by čekala, že ji někdo uhodí. Každá ze čtyř fotografií – když teď Kat procházela bolestným rituálem jejich prohlížení – pocházela ze skupinových záběrů a na každém Kat vypadala, jako by se stále bojácně krčila.

Dobrá, tolik o jejím profilu.

Jediní muži, s nimiž se stýkala, byli její kolegové policisté v práci. Policistu nechtěla. Poldové byli dobří muži a hrozní manželé. To

věděla moc dobře. Když její babička nevyléčitelně onemocněla, dědeček to nezvládl a utekl, a pak už bylo příliš pozdě. Děda si to nikdy neodpustil. To aspoň byla Katina teorie. Byl osamělý, a zatímco ho mnozí považovali za hrdinu, děda se zachoval zbaběle, když na tom nejvíc záleželo, a nedokázal s tím žít. Služební revolver měl hned po ruce, na stejné horní polici v kuchyni, kam ho vždycky ukládal, a tak po něm jedné noci sáhl, sundal z police, posadil se ke kuchyňskému stolu a…

Prásk.

Její otec často chodil na flámy a někdy zmizel na celé dny. Kdykoli se to stalo, máma bývala zvlášť veselá – čímž to všechno bylo ještě děsivější a strašidelnější – a buď předstírala, že táta je na tajné misi, nebo jeho nepřítomnost zcela ignorovala, přesně podle rčení sejde z očí, sejde z mysli. A potom, třeba po týdnu, se otec rozjařeně znovu objevil, čerstvě oholený, s úsměvem a tuctem růží pro mámu, a všichni dělali, jako že to je normální.

JsiMůjTyp.com. Ona, milá a vstřícná Kat Donovanová, je na internetové seznamce. Zatraceně, a pak něco povídejte o těch nejlepších plánech. Kat vzala sklenku vína, pozvedla ji jako při přípitku k obrazovce počítače a zhluboka se napila.

Svět už bohužel nenabízel mnoho příležitostí k seznámení s partnerem pro život. Sex, jistě. To bylo snadné. To se ve skutečnosti od internetové seznamky očekávalo, byl to zjevný fakt, i když to nikdo nepřiznával. A třebaže Kat jako každá žena měla ráda tělesné rozkoše, pravdou bylo, že když jste šli do postele s někým příliš rychle, ať už to dopadlo dobře, nebo špatně, šance na dlouhodobý vztah tím vzaly za své. Kat to morálně nijak nesoudila. Prostě to tak bylo.

V počítači to zacinkalo. Objevila se bublina se zprávou:

Máme pro vás protějšky! Klikněte sem a uvidíte někoho, kdo může být pro vás ideální!

Kat dopila víno. Zvažovala, zda si má nalít další, ale usoudila, že už měla dost. Když se nad sebou zamyslela, uvědomila si jednu zjevnou, byť nevyřčenou pravdu: Touží ve svém životě někoho mít. A taky má odvahu si to přiznat, jasný? I když se usilovně snažila být nezávislá, chtěla muže, partnera, někoho v noci ve své posteli. Netrápila se proto, nevynucovala si to, dokonce ani nevyvíjela příliš velké úsilí. Ale zkrátka nebyla stavěná na to žít sama.

Začala klikat na jednotlivé profily. Kdo nehraje, nevyhraje, pravda?

Jak smutné.

Některé kandidáty mohla vyřadit hned po prvním pohledu na profilovou fotografii. To byl klíč, když se nad tím zamyslíte. Profilový portrét, který si každý muž pečlivě vybral, vyvolával první (velmi kontrolovaný) dojem prakticky v každém směru. Vypovídal tak o mnohém.

Tudíž: Když si dotyčný záměrně zvolil, že bude mít na hlavě kovbojský klobouk, znamenalo to u Kat automaticky ne. Když se rozhodl, že nebude mít na sobě košili, bez ohledu na to, jak byl urostlý, automaticky ne. Jestli měl v uších sluchátka bluetooth – sakra, nebyla tu nejdůležitější ona? – automaticky ne. Když měl pod spodním rtem pár řídkých vousků, vestu, přimhouřené oči, gestikuloval rukama nebo si vybral oranžovou košili (její osobní předpojatost) či sluneční brýle na temeni, automaticky ne, ne, ne. Jestliže jeho profilové jméno bylo Muž-Hřebec, SexyÚsměv, BohatýPěknýKluk, IdolŽen – věděli jste v jádru všechno.

Kat klikla na pár fotek, kde muž vypadal… přijatelně, jak se domnívala. Všechny popisy byly smutně, depresivně stejné. Každý na té webové stránce měl rád procházky na pláži, návštěvy restaurací, sport, cestování do exotických zemí, ochutnávky vína, divadlo, muzea, aktivitu, riskování a velká dobrodružství – přesto právě tak rád byl doma, díval se na televizi, povídal si u kávy, vařil, četl si a užíval si jiné prosté radosti. Každý muž tvrdil, že nejdůležitější vlastností, kterou hledá u ženy, je smysl pro humor – jo, to určitě – až se Kat musela ptát, jestli „smysl pro humor“ je eufemismus pro „velké kozy“. Samozřejmě, každý muž taky uváděl preferovaný tělesný typ jako atletická, štíhlá plus dobře vyvinutá.

To vypadalo upřímněji, ne-li přímo toužebně.

Profily nikdy neodrážely realitu. Víc než obrazem toho, jací jste, to byly krásné, marné ukázky toho, jací si myslíte, že jste, nebo co chcete, aby si potenciální partner o vás myslel – anebo nejpravděpodobněji tyto profily (a věřte, že by si to psychiatři vychutnali) prostě odrážely to, jací byste být chtěli.

Osobní výpovědi byly velmi rozmanité, ale kdyby je Kat měla stručně shrnout, použila by nejspíš spojení cukrová vata. První zněla: „Každé ráno je život prázdné plátno čekající na svého malíře“ – klik. Některé usilovaly o upřímnost tak, že neustále opakovaly, jak jsou upřímné. Další předstíraly otevřenost. Některé byly pompézní nebo vychloubačné, jiné nejisté či prosebné. Tak jako skutečný život, řekla si Kat, když se nad tím zamyslela. Většina jednoduše moc tlačila na pilu. Z obrazovky se v nepříjemných vlnách šířil pach zoufalství jako špatná kolínská. Ty neustálé důvěrné řeči byly přinejmenším odrazující. Ve skutečném životě, jak si Kat připomněla, nikdo z nás nemůže najít někoho, s nímž by si chtěl vyjít víc než jednou, přesto věříme, že na JsiMůjTyp.com okamžitě najdeme člověka, vedle něhož se budeme chtít probouzet po zbytek života.

Iluze – nebo naděje opravdu umírá poslední?

To byla ta lehčí stránka. Bylo snadné být cynický a dělat si legraci, ale s odstupem si Kat uvědomila něco, co ji zasáhlo až do srdce: Každý profil byl život. Obyčejný, to ano, ale za každým profilem plným klišé a žadonícím o náklonnost byl nějaký spolubližní se svými sny, snahami a tužbami. Tito lidé se nepřihlásili, nezaplatili poplatek ani nevyplnili informace pro nic za nic. Jen si to představte: Každý z těch osamělých lidí vyhledal tuto webovou stránku – přihlásil se a klikal na profily – v naději, že to tentokrát bude jiné,

V zoufalé touze, že konečně pozná toho jediného člověka, který nakonec bude nejdůležitější osobou v jeho životě.

Páni. Jen se nad tou představou na chvíli zamyslete.

Kat, soustředěná na myšlenku, klikala na profily stále rychleji, až se tváře mužů – těch mužů, kteří sem přišli v naději, že najdou „tu pravou“ – začaly slévat v jedinou rozmazanou šmouhu, když najednou uviděla jeho fotografii.

Na sekundu, možná dvě, její mozek odmítal uvěřit tomu, co viděly oči. Trvalo další vteřinu, než prst přestal klikat na tlačítko myši, a další, než se míhající se profilové fotografie zpomalily a posléze zastavily. Kat se narovnala a zhluboka se nadechla.

To nemůže být pravda.

Surfovala tak rychlým tempem a současně přemýšlela o mužích na fotografiích, o jejich životech, touhách, nadějích. Její myšlenky – a v tom byla síla a současně i slabina Kat jako policistky – se volně toulaly a nesoustředily se nutně na to, co měla přímo před sebou, ale přesto dokázala tuto důležitou fotografii postřehnout. V policejní práci to znamenalo, že byla schopna vidět možnosti, únikové cesty, alternativní scénáře, osobu skrytou za překážkami, nejasnostmi, zábranami a úskoky.

Ale také to znamenalo, že jí někdy uniklo to, co bylo zjevné. Kat pomalu začala klikat na šipku zpět.

To nemohl být on.

Ten obrázek se tam mihl nanejvýš na zlomek sekundy. Všechno to přemítání o pravé lásce, spřízněné duši, jediném člověku, s nímž by chtěla strávit život – kdo by jí mohl vyčítat, že ji zcela ovládla představivost? Bylo to už osmnáct let. V opilosti se ho několikrát pokusila vyhledat na Googlu, ale našla tam jen pár starých článků, které kdysi napsal. Nic současného. To ji překvapilo a vzbudilo její zvědavost – Jeff totiž býval skvělý novinář – ale co víc mohla dělat? Kat byla v pokušení zahájit po něm mnohem důkladnější pátrání. V jejím postavení by to nevyžadovalo žádnou velkou námahu. Ale nechtěla využívat své spojení s policejními složkami pro osobní účely. Taky se mohla obrátit na Stacy, jenže, jaký by to mělo smysl?

Jeff odešel.

Pronásledovat, nebo dokonce hledat na Googlu bývalého milence bylo nesmírně ubohé. Dobrá, Jeff býval víc než milenec. Mnohem víc. Kat se palcem bezděčně dotkla prsteníku na levé ruce. Prázdný. Ale nebylo to tak vždycky. Jeff ji požádal o ruku, udělal všechno, jak se patří. Poprosil o svolení jejího otce. Poklekl a požádal ji, aby si ho vzala. Nic výstředního. Neschoval prsten v poušti, ani ji nepožádal o ruku prostřednictvím světelné tabule na Madison Square Garden. Bylo to stylové, romantické a tradiční, protože přesně věděl, že tak to Kat chce.

Oči se jí naplnily slzami.

Kat klikala na zpětnou šipku přes pestrou směsici obličejů a účesů, vskutku celé Spojené národy žádoucích starých mládenců, a pak se jí prst zastavil. Na okamžik jen zírala, bála se pohnout a zadržovala dech.

Ze rtů jí uniklo tiché zasténání.

Stará bolest se vrátila s plnou silou. Kat pocítila čerstvé bodnutí hluboko u srdce, jako by Jeff odešel z těchto dveří právě teď, v tomto okamžiku, a ne před osmnácti lety. Ruka se jí chvěla, když ji přiblížila k obrazovce a dotkla se jeho tváře.

Jeff.

Pořád byl tak strašně hezký. Trochu zestárl, byl prošedivělý na spáncích, ale, bože, jak mu to slušelo. Mohla to předpokládat. Jeff patřil k mužům, kteří s přibývajícím věkem vypadají stále lépe. Pohladila jeho tvář. Z očí jí stekly slzy.

Zatraceně, pomyslela si.

Kat se pokusila ovládnout, pokusila se získat odstup a dívat se z větší perspektivy, ale místnost se s ní točila a Kat nebyla schopna to zastavit. Stále roztřesenou ruku položila zpátky na myš, klikla na profilovou fotografii a zvětšila ji.

Obrazovka zablikala a ukázala další stránku. Tam stál Jeff ve flanelové košili a džínsech, ruce v kapsách a oči tak modré, že jste bezděčně hledali linie kontaktních čoček. Tak pohledný. Tak neuvěřitelně atraktivní. Vypadal elegantně a sportovně a najednou, navzdory všemu, se jí v útrobách začalo šířit jiné vzrušení. Na okamžik se odvážila pohlédnout směrem k ložnici. Tady s Jeffem žili. Po něm ložnicí prošli i jiní muži, ale nic se ani zdaleka nepřiblížilo extázi, jakou zažívala se svým snoubencem. Věděla, jak to zní, ale když byla s Jeffem, každičká její část se chvěla a zpívala. Nebylo to technikou, velikostí nebo podobně. Bylo to – jakkoli to vypadá neeroticky – důvěrou. Právě díky naprosté důvěře byl jejich sex tak úžasný. Kat se s Jeffem cítila bezpečně. Připadala si sebevědomá, krásná, beze strachu a svobodná. Jeff ji někdy zlobil, kontroloval ji, prosazoval svou, ale nikdy, nikdy se s ním necítila zranitelná nebo nejistá.

S žádným jiným mužem se nikdy nedokázala tak uvolnit.

Kat ztěžka polkla a klikla na odkaz na celý profil. Jeho osobní výpověď byla krátká, a jak si Kat pomyslela, dokonalá: Uvidíme, co se stane.

Žádný nátlak. Žádné velkolepé plány. Žádné předběžné podmínky, záruky nebo divoká očekávání.

Uvidíme, co se stane.

Přeskočila k sekci Stav. Za uplynulých osmnáct let Kat mnohokrát přemýšlela o tom, jak se asi vyvíjel Jeffův život, takže první otázka byla zcela zřejmá: Co se stalo, že byl teď na webové stránce pro nezadané?

Na druhé straně, co se stalo s ní? Stav uváděl: Vdovec.

Další úžas.

Pokusila se představit si to – Jeff se oženil s nějakou ženou, žil s ní, miloval ji a nakonec mu zemřela. Nedávalo jí to smysl. Zatím. Nechtěla si to připouštět. To ale bylo v pořádku. Přenes se přes to. Teď není důvod se tím dlouze zabývat.

Takže vdovec.

A pod tím další šok: Jedno dítě.

Nebyl uveden věk ani pohlaví, ale samozřejmě, na tom také nezáleželo. Každé odhalení, každý nový fakt o muži, kterého kdysi celým srdcem milovala, způsobil, že se svět znovu otřásl. Žil si bez ní svůj život. Proč ji to tak překvapuje? Co čekala? Jejich rozchod byl náhlý a nevyhnutelný. Těmi dveřmi sice odešel on, ale byla to její vina. V okamžiku byl pryč, stejně jako celý život, který Kat znala a plánovala.

Teď byl zpátky, jeden ze sta, možná dvou set mužů, přes jejichž profily se proklikala.

Otázkou bylo: Co s tím teď udělá?

Kapitola 2

Gerarda Remingtona dělilo už jen pouhých pár hodin od chvíle, kdy hodlal požádat Vanessu Moreauovou o ruku, když tu náhle jeho svět zčernal.

Ta nabídka k sňatku, jako mnoho věcí v životě Gerarda Remingtona, byla pečlivě naplánována. První krok: Po rozsáhlém průzkumu trhu Gerard koupil zásnubní prsten, 2,93 karátu, princesový brus, čistota VVS1, barva F, platinový kroužek, centrální kámen lemovaný menšími. Zakoupil ho u renomovaného klenotníka v Diamond District na Manhattanu na Západní 47. ulici – ne v některém z těch předražených větších obchodů, ale v zastrčeném krámku téměř na rohu Šesté avenue.

Druhý krok: Dnes měli nastoupit na bostonském Loganově letišti na let 267 JetBlue v07.30 a přistát v St. Maarten v11.31, kde by on a Vanessa přesedli na malé letadlo na ostrov Anguilla, kam měli dorazit ve 12.45.

Krok třetí, čtvrtý a tak dále: Měli si odpočinout v jednopatrové vilce v rezortu Viceroy s výhledem na záliv Meads Bay, vykoupat se v nekonečném oceánu, pomilovat se, potom se osprchovat, obléknout a povečeřet v restaurantu Blanchards. Rezervaci měli na sedmou večer. Gerard tam předem zatelefonoval a zařídil, aby měli připravenu láhev Vanessina oblíbeného vína Château Haut-Bailly Grand Cru Classé 2005, bordeaux z oblasti Pessac-Léognan. Po večeři se Gerard a Vanessa měli vydat na procházku po pláži, bosí, ruku v ruce. Zjistil si v kalendáři lunární fáze a věděl, že tou dobou bude měsíc téměř v úplňku. Necelých dvě stě metrů po pláži (přeměřil si to) stála chata s doškovou střechou, která ve dne fungovala jako půjčovna šnorchlů a vodních lyží. V noci tam nikdo nebyl. Místní květinářka měla vyzdobit přední verandu jednadvaceti (počet týdnů, po které se spolu znali) bílými kalami (oblíbená Vanessina květina). Také tam měl být smyčcový kvartet. Na Gerardovo znamení měli hudebníci zahrát Keaneovu píseň Somewhere Only We Know, o níž si s Vanessou slíbili, že bude navždy jejich. Poté, protože oba měli rádi tradice, Gerard poklekne na jedno koleno. V duchu téměř viděl Vanessinu reakci. Překvapením vydechne. Do očí jí vstoupí slzy. Ruce pozvedne k tváři v údivu a radosti.

„Vstoupila jsi do mého světa a navždy ho změnila,“ řekne Gerard.

„Jako ten nejúžasnější katalyzátor jsi vzala obyčejnou hroudu hlíny a přetvořila ji v něco mnohem mocnějšího, mnohem šťastnějšího a plného života, než jsem si kdy dovedl představit. Miluju tě. Miluju tě celou svou bytostí. Miluju na tobě všechno. Tvé úsměvy dodávají mému životu barvu a tvar. Jsi ta nejkrásnější a nejvášnivější žena na světě. Prosím, učiň ze mě nejšťastnějšího muže na světě a vezmi si mě.“ Gerard stále ještě piloval přesná slova – chtěl, aby byla zcela náležitá – když jeho svět náhle potemněl. Ale každé slovo byla pravda. Miloval Vanessu. Miloval ji celým srdcem. Gerard nikdy nebyl velký romantik. Celý život ho lidé znovu a znovu zklamávali. Věda ne. Popravdě byl vždy nejspokojenější sám, když bojoval s mikroby a organismy, vyvíjel nové léky a protilátky, které v těchto válkách zvítězí. Nejlépe se cítil ve své laboratoři firmy Benesti Pharmaceuticals, kdy na tabuli řešil rovnici nebo vzorec. Byl, jak říkávali jeho mladší kolegové, ze staré školy. Měl rád tabuli. Pomáhala mu myslet – vůně křídy, křídový prach, ušpiněné prsty, snadné smazání – protože ve vědě je vskutku jen máloco trvalé.

Ano, právě tady, ve ztracených chvilkách samoty, se Gerard cítil nejspokojenější.

Nejspokojenější. Ale ne šťastný.

Vanessa byla to první v jeho životě, co ho dělalo šťastným.

Gerard teď otevřel oči a myslel na ni. Všechno s Vanessou bylo mnohonásobně intenzivnější. Žádná jiná žena na něj nepůsobila duševně, emocionálně a samozřejmě fyzicky tak silně jako Vanessa. A věděl, že žádná jiná žena to už nikdy nedokáže.

Gerard teď otevřel oči, ale tma přetrvávala. Nejprve si pomyslel, že je stále ještě doma, ale bylo příliš chladno. Doma měl digitální termostat nastavený přesně na dvaadvacet stupňů. Vždycky. Vanessa si ho často kvůli jeho preciznosti dobírala. Během života se často setkal s lidmi, kteří považovali jeho potřebu řádu a pořádku téměř za pedantství, nebo dokonce za obsedantně-kompulzivní poruchu. Vanessa to však chápala. Oceňovala to, a dokonce to považovala za plus. „Právě to z tebe dělá velkého vědce a starostlivého člověka,“ svěřila se mu jednou. Vyložila mu svou teorii, že lidé, které dnes považujeme za „autisty“, byli v minulosti geniální malíři, vědci či spisovatelé, ale dnes, s léky a diagnózami, je nivelizujeme, děláme je uniformní, otupujeme jejich smysly.

„Génius pochází z toho neobvyklého,“ vysvětlila mu Vanessa.

„A já jsem neobvyklý?“

„V tom nejlepším smyslu slova, miláčku.“

Ale zatímco jeho srdce překypovalo vzpomínkami, Gerard si bezděčně povšiml zvláštního pachu. Něčeho vlhkého, starého, plesnivého a jako…

Jako hlína. Jako čerstvá půda.

Najednou se ho zmocnila panika. Stále v černočerné tmě se pokusil zvednout ruce k obličeji. Nemohl. Měl něčím svázaná zápěstí. Na dotek to vypadalo jako provaz, vlastně ne, něco tenčího. Možná drát. Zkusil pohnout nohama. Byly spoutané k sobě. Napjal břišní svaly a zvedl obě nohy do vzduchu, ale na něco narazily. Cosi dřevěného. Přímo nad ním. Jako by byl v…

Celým tělem mu prostoupil strach.

Kde je? A kde je Vanessa?

„Haló?“ vykřikl. „Haló?“

Gerard se snažil posadit, ale měl nějaký pásek i kolem hrudi. Nemohl se hnout. Počkal, než si jeho oči zvyknou na tmu, ale nešlo to dost rychle.

„Haló? Je tu někdo? Prosím, pomozte mi!“

Teď uslyšel nějaký hluk. Hned nad sebou. Znělo to jako vrzání, šoupání nebo…

Nebo kroky?

Kroky přímo nad ním. Gerard se zamyslel nad tou tmou. Zamyslel se nad pachem čerstvé hlíny. Odpověď byla najednou zcela zřejmá, přesto nedávala smysl.

Jsem pod zemí, pomyslel si. Jsem pod zemí. A pak se rozkřičel.

Kapitola 3

Kat neusnula, ale spíš upadla do bezvědomí.

Jako každý pracovní den ji vzbudil iPod její oblíbenou namátkovou písní – dnes ráno to byla Bulletproof Weeks od Matta Nathansona – v šest hodin. Uvědomila si, že leží v téže posteli, kde před všemi těmi lety spávala s Jeffem. Místnost stále měla tmavé dřevěné obložení. Předchozím majitelem byl houslista z Newyorské filharmonie, který se rozhodl přeměnit celý byt o pětapadesáti čtverečních metrech tak, aby vypadal jako vnitřek staré lodi. Všude bylo tmavé dřevo a místo oken lodní okénka. Kat a Jeff se tomu smáli a dělali hloupé dvojsmyslné vtipy o tom, že tu loď rozhoupou, překotí nebo nafouknou záchranný člun.

Láska dodává sentimentalitě na dojemnosti.

„Ten byt,“ říkával Jeff, „se k tobě ani trochu nehodí.“

Jeff samozřejmě považoval svou vysokoškolsky vzdělanou snoubenku za chytřejší a veselejší než její prostředí. Ale teď o osmnáct let později si každý, kdo vkročil do jejího příbytku, pomyslel, že to místo Kat dokonale odpovídá. Stejně jako se prý manželé po dlouhých letech začnou sobě podobat, Kat se stala součástí tohoto bytu. Chvíli uvažovala, že zůstane v posteli a ještě si trochu přispí, ale lekce jí začínala za patnáct minut. Její instruktor Aqua, drobounký transvestita s bipolární poruchou, nikdy za vynechání hodiny neuznával jinou omluvu než ohrožení života. Kromě toho tam možná bude Stacy a Kat doufala, že s ní probere celou tu situaci s Jeffem. Rychle na sebe natáhla tepláky na jógu a tílko, popadla láhev vody a vykročila ke dveřím. Pohled jí uvízl na počítači na psacím stole.

Dobrá, nic hrozného se nestane, když se rychle podívá.

Domovská stránka JsiMůjTyp.com byla stále otevřená, i když po dvou hodinách nečinnosti už byla Kat automaticky odhlášená. Inzerovala „vzrušující úvodní nabídku“ pro „nově příchozí“ (kdo jiný by byl vhodný pro úvodní nabídku?), měsíc neomezeného přístupu (ať to znamenalo cokoli) jen za pět dolarů a čtyřiasedmdesát centů „diskrétně naúčtovaných“ (jakže?) na vaši kreditní kartu. Naštěstí pro Kat, Stacy jí už zaplatila na celý rok. Hurá.

Kat znovu zadala do příslušných políček své jméno a heslo a stiskla RETURN. Měla tam vzkazy od několika mužů. Ignorovala je. Našla Jeffovu stránku – tu si samozřejmě dala do záložek.

Klikla na tlačítko pro odpověď. Prsty měla připravené na klávesnici.

Co by měla napsat?

Nic. Aspoň ne teď hned. Musí to promyslet. Čas běžel. Za chvíli začne hodina jógy. Kat potřásla hlavou, vstala a zamířila ke dveřím. Tak jako každé pondělí, středu a pátek volným tempem doběhla na 72. ulici a vešla do Central Parku. Správce památníku Strawberry Fields, pouliční umělec, který žil z peněz od turistů, už pokládal květiny na pamětní mozaiku Johna Lennona s nápisem Imagine. Dělal to skoro každý den, ale málokdy takhle brzo. „Ahoj, Kat,“ pozdravil a podal jí růži.

Vzala si ji. „Pěkný den, Gary.“

Spěchala dál přes horní terasu Bethesdy. Na jezeře byl ještě klid – zatím žádné loďky – ale voda tryskající z fontány se třpytila jako závěs z korálků. Kat zabočila na cestu vlevo a dostala se blízko k obří soše Hanse Christiana Andersena. Tyrell a Billy, stále stejní dva bezdomovci (jestli to vůbec byli bezdomovci – protože pokud věděla, bydleli v San Remu a jen se takhle oblékali), kteří tu seděli každé ráno, spolu jako vždy hráli gin rummy.

„Máš pěknou prdelku, děvče,“ prohodil Tyrell.

„Ty taky,“ odvětila Kat.

To se Tyrellovi moc líbilo. Vstal, předvedl krátký sexy taneček a plácl si s Billym dlaněmi – až přitom rozházel karty po cestě. Billy mu vyhuboval.

„Posbírej to!“ křičel Billy.

„Jen se uklidni, ano?“ A ke Kat: „Jdeš cvičit?“

„Jo. Kolik lidí?“

„Osm.“

„Přišla už Stacy?“

Při vyslovení jejího jména oba muži smekli klobouky a na znamení úcty si je přiložili na srdce. Billy zamumlal: „Bůh buď milostiv.“

Kat se zamračila.

Tyrell jí odpověděl: „Ještě ne.“

Kat pokračovala napravo a obešla jezírko Conservatory Water. Na něm už takhle brzy ráno závodily modely lodí. Za loděnicí Kerbs našla sedět Aquu se zkříženýma nohama. Oči měl zavřené. Aqua, potomek afroamerického otce a židovské matky, rád přirovnával odstín své pleti k barvě kávy mocha latte s kapkou šlehačky. Byl malý a ohebný a právě teď seděl v naprostém klidu, takže nepřipomínal toho maniodepresivního kluka, se kterým se před mnoha lety spřátelila.

„Jdeš pozdě,“ napomenul ji Aqua, aniž otevřel oči.

„Jak to děláš?“

„Co? Že tě vidím se zavřenýma očima?“

„Ano.“

„To je speciální tajemství mistra jógy,“ odpověděl Aqua, „zvané juknutí koutkem oka. Sedni si.“

Kat poslechla. O minutu později se ke skupině připojila Stacy. Tu Aqua nijak nepokáral. Aqua dřív míval lekce jógy na travnaté ploše Great Lawn – tedy do doby, než začala chodit Stacy a předvádět

veřejně svou pružnost. Najednou v sobě muži objevili obrovský zájem o venkovní jógu. Aquovi se to nelíbilo, a tak udělal ranní lekce jen pro ženy a teď je pořádal v tomto ukrytém koutu za úschovnou člunů. Stacyino „vyhrazené místo“ bylo co nejblíž u zdi, takže ti, kdo chtěli pokukovat z dálky, neměli volný výhled.

Aqua je vedl při sérii ásan. Každé ráno, ať pršelo, svítilo slunce nebo sněžilo, vyučoval Aqua jógu vždy na tomto místě. Nepožadoval určitý poplatek. Dali jste mu tolik, kolik jste považovali za odpovídající. Byl výborný učitel – instruktivní, vlídný, motivující, upřímný, zábavný. Upravil vaši pozici střechy nebo bojovníka 2 jen nejslabším dotekem, přesto se tím ve vás všechno pohnulo.

Kat se většinou plně soustředila na jednotlivé pózy. Její tělo tvrdě pracovalo. Dech se zpomalil. Mozek se poddal. V každodenním životě Kat pila, příležitostně kouřila, jedla nezdravě. Její práce pro ni byla jako čistá, neředěná dávka toxinu. Ale tady, s Aquovým uklidňujícím hlasem, se všechno obvykle odplavilo.

Dnes ne.

Snažila se uvolnit, uvědomovat si každičký pohyb a dodržovat všechny zenové poučky, které zněly jako velký nesmysl, dokud je nevyslovil Aqua, ale Jeffova tvář – ta, kterou znala, ta, kterou právě teď viděla – ji neodbytně pronásledovala. Aqua si její nesoustředěnosti všiml. Starostlivě ji pozoroval a věnoval víc času opravování jejích pozic. Ale nic neřekl.

Na konci každé lekce, kdy žáci odpočívali v pozici mrtvoly, Aqua uvedl žáky do hluboké relaxace. Každá jejich část se plně podřídila. Upadli do polospánku. Pak jim popřál požehnaný, výjimečný den. Leželi tam ještě chvíli, zhluboka dýchali, konečky prstů jim brněly. Pomalu se zamrkáním otevřeli oči – jak to Kat udělala teď – a Aqua byl pryč.

Kat se pomalu probrala k životu. Stejně tak ostatní žáci. Mlčky si sbalili podložky, téměř neschopni mluvit. Stacy se připojila ke Kat. Šly několik minut kolem Conservatory Water.

„Pamatuješ si na toho chlápka, se kterým jsem tak trochu chodila?“ zeptala se Stacy.

„Patricka?“

„Ano, toho.“

„Vypadal opravdu sympaticky,“ mínila Kat.

„Jo, ale, no prostě jsem ho musela pustit k vodě. Zjistila jsem, že dělá něco vážně ošklivého.“

„Co?“

„Chodí na kurzy spinningu,“ odpověděla Stacy. Kat jen zvedla oči v sloup.

„No tak, Kat. Ten člověk chodí na spinning. Co to bude příště, Kegelovy cviky?“

Bylo zábavné procházet se se Stacy. Po chvíli jste už ani nevnímali obdivné pohledy a hvízdání. Neuráželo vás to, ani jste to nemuseli ignorovat. Prostě přestaly existovat. Jít vedle Stacy bylo pro Kat to nejbližší tomu, co mohla nazvat kamufláží.

„Kat?“

„Ano?“

„Tak povíš mi, co se stalo?“

Velký muž s vypracovanými svaly, takovými, na nichž jsou vidět vystouplé žíly, a s vlasy ulízanými dozadu se před Stacy zastavil a významně se jí podíval na hruď. „Páni, to jsou ale fakt velký nárazníky.“

Stacy se taky zastavila a významně se mu zahleděla na rozkrok.

„Páni, to je ale fakt mrňavej čudlík.“

A šly dál. No dobře, možná nepřestaly tak úplně existovat. Stacy zvládala pozornost různě, záleželo na přístupu. Nesnášela okázalé chvástání, hvízdání na prsty – zkrátka hulváty. Ostýchavé muže, ty, kteří jen obdivovali to, co viděli, a užívali si to, Stacy ráda odměnila. Někdy se usmála, nebo dokonce zamávala, téměř jako celebrita, která dává kousek sebe, protože to je pro ni maličkost a ostatní tím potěší.

„Byla jsem včera večer na té webové stránce,“ přiznala Kat. To vyvolalo u Stacy úsměv. „Už?“

„Jo.“

„Páni. To dlouho netrvalo. Dala ses s někým dohromady?“

„Ne tak docela.“

„Co se tedy stalo?“

„Viděla jsem svého starého snoubence.“

Stacy se prudce zastavila, oči dokořán. „Co prosím?“

„Jmenuje se Jeff Raynes.“

„Počkat, tys byla zasnoubená?“

„Je to už dávno.“

„Ale zasnoubená? Ty? Jako s prstýnkem a vším ostatním?“

„Proč tě to tolik překvapuje?“

„Nevím. Chci říct, jak dlouho jsme kamarádky?“

„Deset let.“

„Správně, a za celou tu dobu jsem neviděla ani náznak, že by ses zamilovala.“

Kat slabě pokrčila rameny. „Bylo mi dvaadvacet.“

„Nemám slov,“ prohlásila Stacy. „Ty. Zasnoubená.“

„Mohly bychom to přeskočit?“

„Dobře, jistě, promiň. A včera večer jsi viděla jeho profil na té webové stránce?“

„Ano.“

„Cos řekla?“

„Komu bysem něco říkala?“

„Komu bych říkala. Ne bysem. Kondicionál.“

„Škoda, že nemám s sebou pistoli,“ zalitovala Kat.

„Cos tedy napsala tomu Jeffovi?“

„Nic.“

„Cože?“

„Nenapsala jsem mu.“

„Proč ne?“

„Vykašlal se na mě.“

„Snoubenec.“ Stacy znovu zavrtěla hlavou. „A nikdy jsi mi o něm neřekla? Připadám si podvedená.“

„Jak to?“

„Nevím. Tedy, když se jednalo o lásku, vždycky jsem si myslela, že jsi stejný cynik jako já.“

Kat šla stále dál. „A jak myslíš, že se ze mě stal cynik?“

„Máš pravdu.“

Našly si stůl v Le Pain Quotidien v Central Parku nedaleko Západní 69. ulice a objednaly si kávu.

„Je mi to opravdu líto,“ řekla Stacy. Kat to odbyla mávnutím.

„Přihlásila jsem tě na tu stránku, aby sis mohla užít sex. Bůh ví, že to potřebuješ. Myslím tím, že potřebuješ sex tak zoufale jako nikdo, koho znám.“

„To je náramná omluva,“ ušklíbla se Kat.

„Nechtěla jsem, aby to vyvolalo špatné vzpomínky.“

„Vždyť o nic nejde.“

Stacy se zatvářila skepticky. „Chceš si o tom promluvit? Ovšem že ano. Hořím zvědavostí. Pověz mi všechno.“

A tak jí Kat vypověděla celý příběh o Jeffovi. Jak se seznámili na Columbijské univerzitě, jak se do sebe zamilovali, jak to vypadalo na celý život, jak se to zdálo snadné a správné, jak ji požádal o ruku, jak se všechno změnilo, když byl zavražděn její otec, jak začala být stále uzavřenější, jak Jeff nakonec odešel a jak byla příliš slabá nebo možná příliš hrdá, aby šla za ním.

Když Kat skončila, Stacy jen vydechla: „Páni.“ Kat se napila kávy.

„A teď, skoro po dvaceti letech, jsi viděla bývalého snoubence na seznamovací webové stránce?“

„Ano.“

„Je nezadaný?“

Kat se zamračila. „Na seznamce je málo ženatých.“

„Jistě, samozřejmě. Takže co on? Je rozvedený? Seděl doma a pořád se soužil jako ty?“

„Nesoužím se,“ odporovala Kat. Pak dodala: „Je vdovec.“

„Páni.“

„Neříkej pořád ‚Páni‘. Kolik ti je, sedm?“

Stacy její minivýbuch zlosti ignorovala. „Jmenuje se Jeff, ano?“

„Ano.“

„Takže když to Jeff ukončil, milovala jsi ho?“ Kat polkla. „Ano, samozřejmě.“

„Myslíš, že on tě pořád miloval?“

„Zjevně ne.“

„Nech toho. Zamysli se nad tou otázkou. Zapomeň na to, že tě nechal.“

„No, to je dost těžké. Řídím se spíš rčením ‚činy mluví víc než slova‘.“

Stacy se k ní naklonila. „Je jen málo lidí, kteří znají stinné stránky lásky a manželství líp než já. To obě víme, je to tak?“

„Ano.“

„Člověk se hodně naučí o vztazích, když je jeho prací ty vztahy svým způsobem rozbít. Ale pravda je, že skoro každý vztah má svůj kritický bod. Každý vztah má trhliny a praskliny. To neznamená, že nemá smysl, nebo že není dobrý, či je dokonce špatný. Víme, že všechno v životě je složité a nejednoznačné. Přesto jaksi očekáváme, že naše vztahy budou jen a jen jednoduché a čisté.“

„To všechno je pravda,“ souhlasila Kat, „ale nechápu, kam tím míříš.“

Stacy se naklonila ještě blíž. „Když jste se s Jeffem rozešli, miloval tě ještě? A nezačínej zas s tím svým ‚činy mluví víc než slova‘. Pořád tě miloval?“

A Kat bez dlouhého rozmýšlení odpověděla: „Ano.“

Stacy zůstala strnule sedět a zírala na svou přítelkyni. „Kat?“

„Co je?“

„Víš moc dobře, že nejsem nábožná,“ řekla Stacy, „ale tohle mi trochu připadá jako, já nevím, jako osud, znamení nebo tak něco.“

Kat se znovu napila kávy.

„Ty a Jeff jste oba nezadaní. Oba jste volní. Oba jste si prožili svoje.“

„Zoufalá,“ poznamenala Kat.

Stacy nad tím chvíli uvažovala. „Ne, to není, co jsem chtěla… Tak dobře, ano, je to toho součást, jistě. Ale ani ne tak zoufalá jako… realistická.“ Stacy se usmála a odvrátila pohled. „No tohle.“

„Co?“

Stacy, stále s úsměvem, se jí znovu podívala do očí. „Mohlo by to být jako v pohádce. Rozumíš?“

Kat na to neřekla nic.

„Ale ještě lepší. Ty a Jeff jste měli dobrý vztah i předtím, že ano?“ Kat stále mlčela.

„Nechápeš to? Tentokrát do toho můžete oba jít s otevřenýma očima. Může to být pohádka – ale skutečná. Víš o těch trhlinách a prasklinách. Jdeš do toho se zátěží, zkušeností a realistickým očekáváním. Uvědomuješ si, co jste oba před tak dávnou dobou udělali špatně. Kat, poslouchej mě.“ Stacy se natáhla přes stůl a vzala Kat za ruku. Měla v očích slzy. „Mohlo by to být opravdu, opravdu krásné.“

Kat stále neodpovídala. Nedůvěřovala svému hlasu. Dokonce si ani nedovolila na to pomyslet. Ale věděla to. Věděla přesně, co Stacy míní.

„Kat?“

„Až se vrátím domů, napíšu mu.“

Kapitola 4

Když se Kat sprchovala, přemýšlela o tom, co má přesně napsat do zprávy Jeffovi. V duchu probrala tucet možností, každá neuspokojivější než ta předcházející. Nenáviděla ten pocit. Nenáviděla, že si musí dělat starosti s tím, co napíše muži, jako by byla na střední a chtěla nechat dopis v šatně v jeho skříňce. Do háje. Copak z toho nikdy nevyrosteme?

Pohádka, řekla Stacy. Ale skutečná.

Oblékla si civilní uniformu policisty – džínsy a sako – a sportovní boty TOMS. Vlasy si stáhla do ohonu. Kat nikdy nenašla odvahu ostříhat si vlasy nakrátko, ale vždycky je ráda nosila utažené dozadu z obličeje. Jeffovi se to také líbilo. Většina mužů dávala přednost tomu, když měla vlasy volně rozpuštěné. Ale Jeff to rád neměl.

„Miluju tvůj obličej. Miluju tvoje lícní kosti a oči…“ Přinutila se přestat.

Čas dát se do práce. S tím, co napsat, si bude lámat hlavu později. Když procházela kolem monitoru počítače, zdálo se, že se jí vysmívá a vyzývá ji, aby se neopovážila odejít. Kat se zastavila. Spořič obrazovky dál kreslil své zvlněné čáry. Podívala se, kolik je hodin.

Ať už to mám za sebou, pomyslela si.

Posadila se a znovu otevřela JsiMůjTyp.com. Po přihlášení uviděla, že má „vzrušující nové protějšky“. Nezdržovala se tím. Našla

Jeffův profil, klikla na fotografii a znovu si přečetla jeho osobní výpověď.

Uvidíme, co se stane.

Přemítala, jak dlouho asi Jeffovi trvalo, než přišel s něčím tak prostým, tak svůdným, tak nenuceným, tak nezávazným, tak podmanivým. Nebyl v tom žádný nátlak. Jen pozvání, nic víc. Kat klikla na ikonu chatových zpráv. Objevila se kolonka. Kurzor netrpělivě blikal.

Kat napsala: Ano, uvidíme, co se stane.

Fuj.

Okamžitě to vymazala.

Zkusila pár dalších. Hádej kdo; Je to už dávno; Jak se máš, Jeffe?; Je milé zas vidět tvou tvář. Vymazat, vymazat, vymazat. Každá ta věta byla nanejvýš žalostná. Možná, pomyslela si Kat, že to je podstata. Je těžké být přesvědčiví, sebevědomí nebo uvolnění, když jste na webové stránce a snažíte se najít životní lásku.

Jedna vzpomínka jí vyvolala na tváři teskný úsměv. Jeff měl slabost pro sentimentální hudební klipy z osmdesátých let. To bylo předtím, než YouTube usnadnilo jejich sledování, kdykoli jste chtěli. Dřív jste museli zjistit, kdy televizní stanice VH1 dává nějaký speciál a podobně. Kat si najednou představila, co asi teď dělá Jeff, pravděpodobně sedí u počítače a dívá se na staré klipy od Tears for Fears, Spandau Ballet nebo Paula Younga či Johna Waita.

John Waite.

Waite měl kdysi na MTV Classic hit stylu nové vlny, který ji pokaždé dojal, dokonce i dnes, kdykoli projížděla rozhlasové stanice nebo v baru, kde hráli hity z osmdesátých let. Když Kat slyšela Johna Waita zpívat Chybíš mi, v duchu viděla ten slzopudný klip, kde John chodí sám ulicemi a znovu a znovu volá „Vůbec mi nechybíš“ hlasem tak plným bolesti, že další text („Můžu si to nalhávat“) je nadbytečný a polopatický. John Waite jde do baru, kde utápí očividný smutek, vrací se ke šťastným vzpomínkám na ženu, kterou bude navždy milovat, a celou dobu v refrénu stále tvrdí, že mu vůbec nechybí. Ale je slyšet, že to je lež. Vidíme tu lež v každém jeho kroku, každém pohybu. Potom, ke konci klipu, jde osamělý John domů, vezme si sluchátka a tiší svůj žal spíš hudbou než alkoholem. A proto, v tragédii připomínající nějakého Shakespeara ve formě špatného sitcomu, John neslyší, když – ach – se jeho láska vrátí k jeho dveřím a zaklepe. Nakonec jeho velká láska, s níž měl být navždy, zaklepe ještě jednou, přiloží ucho ke dveřím a potom odchází a zanechává Johna Waita navždy se zlomeným srdcem, ačkoli ten si neustále nalhává, že mu jeho láska nechybí.

Vlastně je to ironie.

Ten klip se pro Kat a Jeffa stal jakýmsi soukromým vtipem. Když byli odloučení, i na krátkou dobu, nechával jí vzkazy „vůbec mi nechybíš“ a Kat někdy dokonce poznamenala, jak sám sobě dobře umí lhát.

Ano, romantika není vždycky hezká.

Ale když Jeff chtěl být vážnější, podepisoval své dopisy názvem písně, který teď Katiny prsty téměř automaticky napsaly do textového políčka.

CHYBÍŠ MI.

Chvíli se na to dívala a rozvažovala, jestli má stisknout ODESLAT.

Bylo to přehnané. Jeff na jedné straně byl báječně nevtíravý se svým Uvidíme, co se stane, a ona přijde s CHYBÍŠ MI. Ne. Vymazala to a zkusila to znovu, kdy tentokrát citovala skutečný text refrénu:

„Vůbec mi nechybíš.“

To působilo příliš lehkovážně. Další mazání. Dobrá, tak dost.

Pak dostala nápad. Otevřela další vyhledávací okno a našla odkaz na ten starý klip Johna Waita. Neviděla ho bůhvíjak dlouho, snad dvacet let, ale stále neztratil nic ze svého působivého kouzla. Ano, přikývla si Kat, perfektní. Zkopírovala odkaz a vložila ho do textového pole. Objevila se fotografie ze scény klipu v baru. Kat se tím raději už víc nezabývala.

Stiskla tlačítko ODESLAT, rázně vstala a téměř vyběhla ze dveří.

Kat bydlela na 67. ulici v Upper West Side. Devatenáctý okrsek, její pracoviště, se nacházel také na 67. ulici, i když na východní straně, nedaleko Hunterovy univerzity. Kat si nesmírně cenila své cesty do práce – procházkou přímo přes Central Park. Její oddělení sídlilo v historické budově postavené v osmdesátých letech 19. století ve stylu, který se nazýval novorenesance, jak Kat kdosi poučil. Pracovala jako detektiv ve druhém patře. V televizi detektivové obvykle mívají nějakou specializaci, například oddělení vražd, ale většina těchto úzkých specializací nebo určení už dávno zmizela. V roce, kdy byl zavražděn její otec, došlo k téměř čtyřem stovkám vražd. Letos jich zatím bylo dvanáct. Šestičlenné skupiny detektivů specializované na vraždy a podobně byly už zastaralé.

Když Kat míjela recepci, službu konající seržant Keith Inchierca jí oznámil: „Chce tě vidět kapitán, bezodkladně.“ Keith ukázal tlustým palcem, jako by nevěděla, kde je kapitánova kancelář. Kat vyběhla schody po dvou do prvního patra. Navzdory osobním vztahům s kapitánem Staggerem byla do jeho kanceláře volána velmi zřídka.

Zlehka zaklepala na dveře.

„Vstupte.“

Otevřela dveře. Staggerova kancelář byla malá a šedivá jako chodník za deště. Kapitán se hrbil nad psacím stolem, hlavu skloněnou.

Kat měla najednou vyprahlá ústa. Ten den před osmnácti lety, kdy Stagger zaklepal na dveře jejího bytu, měl také skloněnou hlavu. Kat tehdy nic nechápala. Aspoň ne hned. Vždycky si myslela, že to pozná, pokud to zaklepání přijde, že ucítí nějakou předtuchu. Tu scénu si v duchu promítala stokrát – jednou pozdě v noci, za hustého deště, se ozve zaklepání. Otevře dveře a už bude vědět, co přijde. Pohlédne nějakému policistovi do očí, zavrtí hlavou, on pomalu přikývne a ona se zhroutí na zem s výkřikem: „Ne!“

Ale když to zaklepání skutečně přišlo, když jí Stagger přišel oznámit zprávu, která rozťala její život na dvě části – zatímco před tím okamžikem byla jednou osobou, po něm už někým jiným – svítilo bez nějakých rozpaků či ohledů slunce. Kat se chystala na Horní Manhattan do columbijské univerzitní knihovny, aby pracovala na pojednání o Marshallově plánu. To si dodnes pamatovala. Pitomý Marshallův plán. Takže, otevřela dveře připravená zamířit na metro C a přede dveřmi stál Stagger se svěšenou hlavou jako právě teď, a ona neměla sebemenší tušení. Nepohlédl jí do očí. Pravdou – absurdní, ostudnou pravdou – bylo, že když uviděla Staggera na chodbě, nejdřív si pomyslela, že zřejmě přišel za ní. Domnívala se totiž, že Stagger pro ni má slabost. Mladší policisté, zvlášť ti, kteří jejího tátu považovali za jakousi otcovskou postavu, se do ní často zamilovávali. A tak když se Stagger objevil na jejím prahu, nejdřív si pomyslela, že ji přece jen chce sbalit, ačkoli ví, že je zasnoubená s Jeffem. Ale ne agresivně. Stagger – jmenoval se Thomas, i když mu nikdo tak neříkal – nebyl ten typ. Byl spíš milý. Když tehdy uviděla na jeho košili krev, přivřela oči, ale pravda jí pořád nepřišla na mysl. Pak Stagger pronesl čtyři slova, čtyři prostá slova, která se spojila, explodovala jí v hrudi a na kousky rozbila její svět.

„Je to zlé, Kat.“

Staggerovi teď bylo skoro padesát, byl ženatý a měl čtyři syny. Psací stůl mu lemovaly fotografie. Na jedné staré byl Stagger a jeho zesnulý parťák, detektiv z oddělení vražd Henry Donovan, řečený Táta. Tak to bylo. Když zemřete ve službě, vaše fotografie skončí různě. Pro někoho krásný památník. Pro jiné bolestná upomínka. Na stěně za Staggerem visel zarámovaný plakát jeho nejstaršího chlapce, středoškoláka, jak hraje lakros. Stagger se ženou měli byt v Brooklynu. Kat předpokládala, že mají hezký život.

„Chtěl jste mě vidět, kapitáne?“

Mimo okrsek mu říkala Staggere, ale když šlo o pracovní záležitosti, prostě nemohla. Když teď Stagger vzhlédl, překvapilo ji, jak je bledý. Bezděčně ucouvla a téměř čekala, že znovu uslyší ta čtyři slova, ale tentokrát ho předběhla.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Monte Leburne,“ pronesl Stagger.

To jméno jako by vysálo všechen vzduch z místnosti. Po bezcenném životě plném ničení si Monte Leburne odpykával doživotní trest za vraždu newyorského detektiva Henryho Donovana z oddělení vražd.

„Co je s ním?“

„Umírá.“

Kat přikývla, odmlčela se a snažila se zachovat si rozvahu. „Na co?“

„Rakovina slinivky.“

„Jak dlouho to má?“

„Nevím.“

„Proč mi to říkáš až teď?“

Hlas jí zazněl ostřeji, než měla v úmyslu. Stagger se na ni podíval. Udělala omluvné gesto.

„Právě jsem se to dozvěděl,“ odpověděl.

„Pokoušela jsem se ho navštívit.“

„Jo, já vím.“

„Dřív mi to dovolil. Ale poslední dobou…“

„To taky vím,“ přisvědčil Stagger.

Ticho.

„Je pořád v Clintonu?“ zeptala se. Clinton bylo nápravné zařízení s maximální ostrahou na severu státu New York u kanadských hranic, zdánlivě to nejosamělejší, nejstudenější místo na světě. Z New Yorku to bylo šest hodin jízdy. Kat tu depresivní cestu podnikla až příliš často.

„Ne. Přeložili ho do Fishkillu.“

Dobře. To bylo mnohem blíž. Stihla by to za devadesát minut.

„Kolik času mu zbývá?“

„Moc ne.“

Stagger vykročil kolem stolu, možná aby jí poskytl útěchu nebo ji objal, ale hned se zastavil.

„Je to dobře, Kat. Zaslouží si zemřít. Zaslouží si ještě něco horšího.“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Kat…“

„Musím s ním znovu mluvit.“

Pomalu přikývl. „Čekal jsem, že to řekneš.“

„A?“

„Zažádal jsem o to. Leburn tě ale nechce vidět.“

„Smůla,“ opáčila Kat. „Jsem polda. On je usvědčený vrah, který co nevidět zemře s velkým tajemstvím.“

„Kat.“

„Co?“

„I kdybys ho přiměla, aby teď mluvil – a přiznej si, víme, že to se nestane – stejně se nedožije soudu.“

„Můžeme ho nahrát. Přiznání na smrtelné posteli.“ Stagger se zatvářil skepticky.

„Musím to zkusit.“

„Nebude tě chtít vidět.“

„Můžu si půjčit auto z vozového parku?“ Zavřel oči, neřekl nic.

„Prosím, Staggere.“

Už žádné oslovení „kapitáne“.

„Tvůj parťák tě zastoupí?“

„Jistě,“ zalhala. „Samozřejmě.“

„Zdá se, že nemám moc na vybranou,“ povzdechl si rezignovaně.

„Tak dobře, jeď.“

Kapitola 5

Gerard Remington konečně spatřil denní světlo.

Neměl ponětí, jak dlouho byl ve tmě. Náhlá záplava světla mu explodovala v očích jako supernova. Zase oči zavřel. Chtěl si je taky zastínit, ale ruce měl stále spoutané. Pokusil se zamrkat, protože od té záře se mu oči zalily slzami.

Někdo stál přímo nad ním.

„Nehýbej se,“ řekl mužský hlas.

Gerard poslechl. Uslyšel praskavý zvuk a uvědomil si, že mu ten muž přeřezává pouta. Na kratičký okamžik se mu hruď naplnila nadějí. Možná, pomyslel si Gerard, mě ten muž přišel zachránit.

„Vstaň,“ nařídil muž. Měl slabý přízvuk, možná odněkud z Karibiku nebo Jižní Ameriky. „Mám pistoli. Jestli uděláš nějaký pohyb, zabijeme tě a pohřbíme tě tu. Rozumíš?“

Gerard měl tak sucho v ústech, že se mu stěží podařilo vypravit:

„Ano.“

Muž vylezl z té… komory? Gerard Remington teď poprvé uviděl, kde byl vězněn tolik… hodin? Velikostí to bylo něco mezi rakví a malou místností, asi metr dvacet hluboké a široké a snad dva a půl metru dlouhé. Když se Gerard postavil, uviděl, že ho obklopuje neproniknutelný les. Komora byla vyhloubená v zemi. Jakýsi tajný bunkr. Možná prostor, kam se člověk mohl schovat při bouři nebo kde se dalo skladovat obilí. Těžko říci.

„Vylez,“ přikázal muž.

Gerard zamžoural směrem vzhůru. Muž – ne, ve skutečnosti spíš ještě mladý chlapec – byl velký a samý sval. Jeho přízvuk teď měl nádech portugalštiny, možná brazilské, ale Gerard nebyl žádný odborník. Na hlavě měl krátké pevné kudrny. Oblečený byl v roztrhaných džínsech a přiléhavém tričku, které mu obepínalo mohutné bicepsy téměř jako tlaková manžeta.

Taky měl zbraň.

Gerard se s námahou vyškrábal z té díry do lesa. V dálce zahlédl psa čokoládové barvy – snad labradora – běžícího po nějaké pěšině. Když muž zavřel poklop bunkru, bunkr zmizel z dohledu. Byly vidět jen dva velké kovové kruhy, řetěz a visací zámek – všechno na jakýchsi dvířkách nahoře.

Gerardovi se zatočila hlava.

„Kde to jsem?“

„Smrdíš,“ odfrkl si mladík. „Támhle za stromem je hadice. Ulev si, umyj se a tohle si oblíkni.“

Mladík podal Gerardovi maskáčovou jednodílnou kombinézu.

„Ničemu nerozumím,“ hlesl Gerard.

Svalovec s pistolí přistoupil těsně k němu. Začal napínat prsní svaly a tricepsy. „Mám ti nakopat prdel?“

„Ne.“

„Tak udělej, co říkám.“

Gerard se pokusil polknout, ale i hrdlo měl vyprahlé. Otočil se k hadici. Kdepak mytí. Potřeboval pít. Rozběhl se k hadici, ale kolena se mu podlomila a málem upadl na zem. Strávil v té díře pod zemí příliš času. Přesto se mu podařilo udržet se vzpřímeně na nohou dost dlouho, aby se dostal k hadici. Otočil kohoutkem. Když začala téci voda, hltavě pil. Voda chutnala po staré hadici, ale bylo mu to jedno.

Gerard čekal, že na něj muž znovu vyštěkne, ale ten měl najednou dost trpělivosti. To z nějakého důvodu dělalo Gerardovi starosti.

Rozhlédl se. Kde je? Otáčel se dokola v naději, že uvidí nějakou paseku, ulici nebo podobně. Ale nikde nic. Jen lesy.

Poslouchal, jestli něco neuslyší. Zase nic.

Kde je Vanessa? Čeká na něj na letišti, zmatená, ale v bezpečí? Nebo ji taky unesli?

Gerard Remington se postavil za strom a svlékl si pošpiněné šaty. Muž ho stále hlídal. Gerard přemýšlel, kdy naposled se ukázal nahý před jiným mužem. Usoudil, že asi při tělocviku na střední škole. Zvláštní, myslet na to v takové chvíli – na cudnost.

Kde je Vanessa? Je v pořádku?

To samozřejmě nevěděl. Nevěděl nic. Nevěděl, kde je, kdo je ten muž nebo proč se tu octl. Pokusil se uklidnit a logicky uvažovat o dalším kroku. Bude muset spolupracovat a ze všech sil se snažit, aby si zachoval zdravý rozum. Gerard byl bystrý. To si teď připomněl. Dobře, hned se cítil o něco líp.

Je chytrý. Má ženu, kterou miluje, skvělou práci a před sebou zářivou budoucnost. Ano, ta hora svalů má zbraň, ale v inteligenci se s Gerardem Remingtonem nemůže měřit.

Muž konečně promluvil. „Hoď sebou.“

Gerard se postříkal hadicí. „Máte ručník?“ zeptal se.

„Ne.“

Gerard, stále mokrý, se nasoukal do kombinézy. Celý se roztřásl. Kombinace strachu, vyčerpání, zmatku a strádání si vybrala svou daň.

„Vidíš tu pěšinu?“

Muž se svaly jako balvany ukázal ke stejnému průhledu, kudy Gerard prve viděl utíkat psa.

„Ano.“

„Jdi po ní až na konec. Jestli uhneš, odprásknu tě.“

Gerard se neobtěžoval proti tomuto rozkazu něco namítat. Vydal se po úzké pěšině. Útěk by zřejmě nebyla dobrá volba. I kdyby ho ten člověk nezastřelil, kam by šel? Mohl by se snad schovat v lese.

Doufat, že muži uteče. Ale neměl ponětí, kterým směrem se dát. Netušil, jestli se dostane k nějaké silnici nebo ještě hlouběji do divočiny.

Byl to zjevně pošetilý plán.

Navíc, jestli ho ti lidé chtějí zabít – Gerard předpokládal, že jich tu je víc, protože ten kulturista řekl „zabijeme a pohřbíme“ – už by to udělali. Takže buď chytrý. Buď všímavý. Zůstaň naživu.

Najdi Vanessu.

Gerard věděl, že jeho krok měří asi osmdesát centimetrů. Proto počítal kroky. Když dosáhl dvou set, což dělalo nějakých sto dvaašedesát metrů, uviděl na pěšině světlejší místo. Nedaleko se rozprostírala mýtina. Po dalších dvanácti krocích byl Gerard venku z hustého lesa. Před ním se objevil bílý farmářský statek. Gerard si ho zdálky důkladně prohlížel a všiml si, že okenní rolety nahoře jsou tmavozelené. Hledal elektrické dráty vedoucí k domu. Nikde žádné neviděl.

Zajímavé.

Na verandě domu stál nějaký muž. Nonšalantně se opíral o sloupek verandy. Rukávy měl vyhrnuté, ruce zkřížené na hrudi. Měl sluneční brýle a pracovní boty. Jeho vlasy byly špinavě blond a dlouhé po ramena. Když uviděl Gerarda, mávl na něj, ať jde dovnitř. Pak proklouzl dveřmi a zmizel.

Gerard pokračoval k farmářskému statku. Znovu si všiml těch zelených rolet. Po jeho pravici stála stodola. Před ní seděl pes – ano, byl to určitě čokoládový labrador – a trpělivě hlídal. Za psem Gerard rozeznal roh něčeho, co vypadalo jako šedá koňská bryčka. Hmm. Také zahlédl větrný mlýn. To dávalo smysl. Byla tu vodítka. Nevěděl, co znamenají – nebo možná věděl a to jen činilo situaci ještě víc matoucí – ale zatím prostě čekal, až si ta vodítka dá dohromady.

Vyšel dva schody na verandu a u otevřených dveří zaváhal. Zhluboka se nadechl, pak vstoupil do přední haly. Velký obývací pokoj byl po jeho levici. Muž s dlouhými vlasy seděl v širokém křesle. Byl teď bez slunečních brýlí. Měl hnědé a zarudlé oči. Předloktí mu pokrývala tetování. Gerard si je dobře prohlédl a pokusil se uložit si do paměti jejich fotografický obraz, protože doufal, že mu to naznačí, kdo je ten muž. Ale tetování byly jen obyčejné vzory. Nic mu neprozradily.

„Jmenuju se Titus.“ Mužův hlas zněl melodicky. Bylo vněm něco stříbřitého, měkkého a téměř křehkého. „Prosím, posaďte se.“

Gerard postoupil dál do místnosti. Muž jménem Titus ho provrtával pohledem. Gerard se posadil. Do místnosti přišel další muž, který vypadal jako hipík. Na sobě měl pestrobarevnou halenu, pletenou čepici a růžově tónované brýle. Posadil se k psacímu stolu v rohu a otevřel McBook Air. Všechny notebooky MacBook Air vypadají stejně, samozřejmě, což byl důvod, proč si Gerard na ten svůj nalepil malý kousek černé pásky.

Černá páska tam stále byla.

Gerard se zamračil. „Co se děje? Kde je Vanessa –“

„Pst,“ zasyčel Titus.

Ten zvuk prořízl vzduch jako kosa Smrtky.

Titus se otočil k hipíkovi s notebookem. Hipík kývl hlavou a řekl:

„Připraven.“

Gerard se málem zeptal: „Připraven k čemu?“ Ale zvuk toho zasyknutí ho dál nutil mlčet.

Titus se otočil zpět k Gerardovi a usmál se. Byl to ten nejděsivější úsměv, jaký kdy Gerard Remington viděl.

„Máme pro vás pár otázek, Gerarde.“

Kapitola 6

Původní název věznice Fishkill byl Matteawanská státní nemocnice pro duševně choré zločince. To bylo v devadesátých letech 19. století. Zůstala v té či oné podobě státní psychiatrickou léčebnou až do sedmdesátých let minulého století, kdy soudy omezily možnost libovolně posílat do vězení lidi považované za duševně nemocné. Nyní byl Fishkill veden jako věznice s dozorem, i když měl všechno od režimu věznice s dohledem, kde vězni docházejí do práce, až po blok S s maximální ostrahou.

Věznice se nacházela v Beaconu ve státě New York, malebně umístěná mezi řekou Hudsonem a pohořím Fishkill, a při příjezdu vás stále vítala její původní cihlová budova. S ostnatým drátem a ve zchátralém stavu vypadala jako univerzitní kampus s Osvětimí dohromady.

Kat využila profesní výhody a díky zlatému odznaku se dostala přes většinu bezpečnostních opatření. U newyorské policie měli řadoví policisté na ulici stříbrný odznak. Detektivové zlatý. Číslo jejího odznaku, 8115, kdysi patřilo jejímu otci.

V nemocničním křídle ji zastavila starší zdravotní sestra oblečená celá v bílém a se staromódním ošetřovatelským čepcem. Měla poněkud křiklavý make-up – sytě modré oční stíny, neonově červenou rtěnku – a vypadala, jako by jí někdo rozmazal po obličeji pastelky. Usmívala se až příliš sladce, přičemž jí bylo vidět na zubech kousíček rtěnky. „Pan Leburne si nepřeje žádné návštěvníky.“

Kat znovu blýskla odznakem. „Jen ho chci vidět,“ – všimla si její visačky se jménem SYLVIA STEINEROVÁ, RS – „sestro Steinerová.“

Sestra Steinerová rychle vzala zlatý odznak, dlouze ho studovala, potom vzhlédla a prohlížela si Katinu tvář. Kat zachovávala neutrální výraz.

„Nerozumím tomu. Proč jste tady?“

„Zabil mého otce.“

„Chápu. A chcete vidět, jak trpí?“

V hlase sestry Steinerové se neprojevoval žádný odsudek. Znělo to, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě.

„To ne. Jsem tu, abych mu položila pár otázek.“

Sestra Steinerová ještě jednou pohlédla na odznak a vrátila ho Kat. „Tudy, má drahá.“

Ten hlas byl melodický, andělský a vyloženě děsivý. Sestra Steinerová ji zavedla do místnosti se čtyřmi postelemi. Tři byly prázdné. Na čtvrté, v protějším pravém rohu, ležel Monte Leburne se zavřenýma očima. Ve své době byl Leburne vysoký svalnatý rváč. Kdykoli nějaký zločin potřeboval fyzické násilí nebo zastrašování, byl Monte Leburne ten správný tupec, kterého zavolali. Jako bývalý boxer těžké váhy, který rozhodně dostal do hlavy mnoho úderů, používal Leburne svoje pěsti (a nejen ty) při vymáhání dluhů, vydírání, válkách gangů, boji proti odborům, nač si vzpomenete. Poté, co ho konkurenční mafiánská rodina nechala zvlášť brutálně zbít, bossové jeho zločineckého gangu – kteří si vážili Leburnovy typické oddanosti, která se prakticky blížila stupiditě – mu dali pistoli a nechali ho vykonávat fyzicky méně náročné úkoly jako střílení jejich nepřátel. Krátce řečeno, Monte Leburne se stal nájemným zabijákem střední úrovně. Nebyl bystrý nebo chytrý, ale ve skutečnosti, když se nad tím zamyslíte, jak inteligentní musíte být, abyste zastřelili člověka, když máte pistoli?

„Často upadá do bezvědomí,“ vysvětlila sestra Steinerová.

Kat přistoupila k posteli. Sestra Steinerová se držela několik kroků za ní. „Mohla byste nám dopřát trochu soukromí?“ požádala Kat.

Zase ten sladký úsměv. Ten strašidelný, melodický hlas. „Ne, drahoušku, to nemůžu.“

Kat se zadívala na Leburna a na okamžik v sobě hledala nějaký náznak soucitu s mužem, který zabil jejího otce. Pokud nějaký měla, byl velmi dobře ukrytý. Většinou cítila k tomu muži zuřivou nenávist, ale někdy si uvědomovala, že to je jako nenávidět pistoli. Leburne byl jen zbraň. Nic víc.

Samozřejmě, zbraně by se taky měly ničit, ne?

Kat položila Leburnovi ruku na rameno a jemně s ním zatřásla. Leburne několikrát zamrkal a pomalu otevřel oči.

„Nazdar, Monte.“

Chvíli trvalo, než zaostřil pohled na Katinu tvář. Když se mu to podařilo – když ji poznal – tělo mu ztuhlo. „Tady nemáš co dělat, Kat.“

Kat sáhla do kapsy a vyndala fotografii. „To byl můj otec.“ Leburne viděl tu fotografii mnohokrát. Kdykoli ho Kat navštívila, měla ji s sebou. Nevěděla jistě proč. Částečně doufala, že ho to zasáhne, ale muži, co popravují lidi, jsou málokdy náchylní k záchvatům lítosti. Možná ji nosila kvůli sobě, aby posílila své odhodlání, aby nějakým zvláštním způsobem měla svého otce jako oporu.

„Kdo chtěl, aby byl mrtvý? Byl to Cozone, že?“

Leburne dál ležel s hlavou skleslou na polštáři. „Proč se mě pořád ptáš na to samé?“

„Protože mi nikdy neodpovíš.“

Monte Leburne se na ni usmál ústy s řídkými zuby. I na tu vzdálenost ucítila v jeho dechu rozklad. „A co, doufáš v přiznání umírajícího?“

„Není důvod, abys mi teď neřekl pravdu, Monte.“

„Jistě, že je.“

Měl na mysli svou rodinu. To byla jeho cena, samozřejmě. Mlč, a my se postaráme o tvou rodinu. Promluv, a rozsekáme je na kusy.

Hlavní princip cukru a biče.

To byl vždycky pro Kat problém. Neměla Leburnovi co nabídnout. Nemuseli jste být doktor, abyste poznali, že Montemu Leburnovi už nezbývá mnoho času. Smrt se mu usadila v útulném místečku v těle a začala si razit cestu k nevyhnutelnému vítězství. Monteho celá bytost se ztrácela, jako by se propadala do postele, potom do podlahy a nakonec, pfff, definitivně zmizí. Kat se zahleděla na jeho pravou ruku – která kdysi držela pistoli – plnou tlustých, povolených žil, které vypadaly jako staré zahradní hadice. U zápěstí měl připevněnou infuzi.

Monte zaťal zuby, jak mu tělem projela další vlna bolesti. „Jdi,“ podařilo se mu vypravit.

„Ne.“ Kat cítila, jak jí uniká poslední šance. „Prosím,“ dodala a přitom se snažila potlačit prosebný tón v hlase. „Musím to vědět.“

„Jdi pryč.“

Kat se naklonila blíž. „Poslouchej mě, ano? Tohle je jen pro mě. Rozumíš? Je to osmnáct let. Musím znát pravdu. To je všechno. Pro můj vnitřní klid. Proč si Cozone objednal vraždu mého otce?“

„Jdi pryč.“

„Tak řeknu, že jsi mluvil.“

„Cože?“

Kat přikývla. Snažila se, aby její hlas zněl pevně. „Hned jak zemřeš, popadnu ho za ten jeho zadek a seberu ho. Řeknu, že jsi ho práskl. Řeknu, že mám od tebe plné doznání.“

Monte Leburne se znovu usmál. „Dobrý pokus.“

„Myslíš, že to neudělám?“

„Nevím, co uděláš. Jenom vím, že tomu nikdo nebude věřit.“ Monte Leburne se přes Kat podíval na sestru Steinerovou. „A mám svědka, že ano, Sylvie?“

Sestra Steinerová pokývala hlavou. „Jsem přece tady, Monte.“

Při další vlně bolesti sebou škubl. „Jsem fakt unavený, Sylvie. Začíná to být vážně zlé.“

Sestra Steinerová rychle přistoupila k jeho lůžku. „Jsem u tebe, Monte.“ Vzala ho za ruku. S tím výstředním make-upem vypadal její úsměv doslova jako namalovaný, jako na tváři strašidelného klauna.

„Prosím, pošli ji pryč, Sylvie.“

„Už odchází.“ Sestra Steinerová začala stlačovat pumpu infuze a uvolňovat mu do žil nějaké narkotikum. „Jen klid, Monte, ano?“

„Nenechávej ji tu.“

„Pst, bude to v pořádku.“ Sestra Steinerová vrhla na Kat zlostný pohled. „Hned jak bude pryč.“

Kat chtěla protestovat, ale sestra Steinerová znovu stiskla tlačítka na ovládacím panelu infuze, takže její slova stejně byla zbytečná. Leburnovi se zachvěla oční víčka. Za okamžik už o sobě nevěděl.

Ztráta času.

Ale co Kat čekala? I ten umírající muž se vysmál nápadu s přiznáním na smrtelné posteli. Cozone věděl, jak své zaměstnance umlčet. Seď pěkně ve vězení, a o tvou rodinu bude do konce života postaráno. Promluv, a všichni zemřou. Neexistovala žádná páka, která by přiměla Leburna promluvit. Neexistovala ani dřív. A rozhodně už ne teď.

Kat se chystala vydat se zpátky k autu, když za sebou uslyšela ten odporně sladký hlas. „Vedla jste si moc špatně, drahoušku.“

Kat se otočila a podívala se na sestru Steinerovou, která tam stála a v ošetřovatelské uniformě a s nevkusným make-upem vypadala jako postava z hororu. „Jo, jasně, díky za vaši pomoc.“

„Chtěla byste mou pomoc?“

„Co prosím?“

„Nemá v sobě ani špetku lítosti, to víte. Myslím tím opravdové lítosti. Když sem přijde kněz, Monte odříkává všechna patřičná slova. Ale nemyslí to upřímně. Jen se snaží usmlouvat si cestu do nebe. Pánbůh se nedá tak lehce oklamat.“ Zase ten přízračný úsměv se stopou rtěnky na zubech. „Monte zavraždil hodně lidí, je to tak?“

„Přiznal se k vraždě tří lidí. Bylo jich víc.“

„Včetně vašeho otce?“

„Ano.“

„A váš otec byl policejní důstojník? Jako vy?“

„Ano.“

Sestra Steinerová rozhořčeně zamlaskala jako projev soucítění.

„To je mi moc líto.“ Kat neřekla nic.

Sestra Steinerová se chvíli hryzala do silně namalovaného spodního rtu. „Prosím, pojďte za mnou.“

„Cože?“

„Potřebujete informace, mám pravdu?“

„Ano.“

„Prosím, držte se z dohledu. Nechte to na mně.“

Sestra Steinerová se otočila a vydala se zpátky k nemocnici. Kat si pospíšila, aby ji dohonila. „Počkejte, co chcete dělat?“

„Víte něco o narkotickém spánku?“ zeptala se sestra Steinerová.

„Ani ne.“

„Začínala jsem svou kariéru na porodnicko-gynekologickém oddělení při porodech. Za starých časů jsme jako anestezii používali morfium a skopolamin. Navodí to polonarkotický spánek – rodička zůstane bdělá, ale nic si pak nepamatuje. Některé říkají, že to otupilo bolest. Možná, ale já si to nemyslím. Podle mě se stalo to, že rodička zapomněla na ty velké bolesti, které musela přetrpět.“ Naklonila hlavu na stranu jako pes poslouchající nezvyklý zvuk.

„Existovala ta bolest, jestliže si ji nepamatujete?“

Kat tu otázku považovala za řečnickou, ale sestra Steinerová se zastavila a čekala na její odpověď. „Nevím.“

„Zamyslete se nad tím. Ať jde o jakýkoli zážitek, dobrý, nebo zlý:

Když si něco nepamatujete vzápětí poté, co se to stane, opravdu se to počítá?“

Znovu čekala na odpověď. A Kat znovu řekla: „Nevím.“

„Já taky ne. Je to zajímavá otázka, viďte?“

Kam tím sakra mířila? „Asi ano,“ souhlasila váhavě Kat.

„My všichni chceme prožít daný okamžik. To chápu. Ale když si na ten okamžik nevzpomínáte, opravdu se to stalo? Nejsem si tím jistá. S narkotickým spánkem začali Němci. Domnívali se, že tak bude pro matky porod snesitelnější. Ale mýlili se. Přestali jsme to používat, samozřejmě. Děti se rodily zdrogované. To byl hlavní důvod – nebo to aspoň doktoři tvrdili.“ Spiklenecky se naklonila ke Kat. „Ale mezi námi, myslím, že tohle ten důvod nebyl.“

„Proč tedy?“

„Důvodem nebylo to, co se dělo dětem.“ Sestra Steinerová se zastavila u dveří. „Ale matkám.“

„Co s nimi bylo?“

„Taky měly s tímhle zákrokem potíže. Narkotický spánek jim umožňoval vyhnout se bolesti, to ano. Ale nikdy ani neprožily porod. Přišly na sál a další, co si pamatovaly, bylo, že držely v rukou nějaké dítě. Emocionálně se cítily odtažité, vzdálené od narození vlastního dítěte. Bylo to znepokojivé. Nosíte dítě devět měsíců. Začnou vám porodní bolesti a pak šup –“

Sestra Steinerová pro zdůraznění luskla prsty.

„Nevíte, jestli se to skutečně stalo,“ dokončila Kat místo ní.

„Přesně tak.“

„Jak to souvisí s Montem Leburnem?“

Sestra Steinerová se zdrženlivě usmála. „Vy víte.“

Kat nevěděla. Nebo možná ano. „Můžete ho uvést do narkotického spánku?“

„Ano, jistě.“

„A myslíte si – co? – že ho přiměju promluvit a on pak na to zapomene?“

„Ne tak docela, ne. Myslím tím, ano, nebude si to pamatovat. Ale morfium se tolik neliší od thiopentalu. Víte, co to je, ne?“

Kat věděla, i když byl známější jako pentothal. Krátce: sérum pravdy.

„Neúčinkuje to tak, jak to vidíte ve filmech,“ pokračovala sestra Steinerová. „Ale když jsou lidé pod jeho vlivem, no zkrátka, rodičky měly sklon moc mluvit. Dokonce se zpovídat. Při nejednom porodu, zatímco manžel nervózně přešlapoval v jiné místnosti, přiznaly, že dítě není jeho. Neptali jsme se na to, pochopitelně. Prostě to řekly a my předstírali, že jsme to neslyšeli. Ale během času jsem si začala uvědomovat, že můžete skutečně vést rozhovor. Můžete se ptát a hodně se dozvědět a samozřejmě, ona si nebude pamatovat vůbec nic.“

Sestra Steinerová významně pohlédla Kat do očí. Kat ucítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. Pak sestra oči odtrhla a otevřela dveře.

„Měla bych zdůraznit, že tu je velký problém se spolehlivostí. Viděla jsem to mnohokrát u morfia. Pacient mluví přesvědčivě o něčem, co případně nemusí být pravda. Muž, co naposled zemřel v téhle nemocnici? Přísahal, že kdykoli ho nechám o samotě, někdo ho unese a vezme ho na kočičí pohřeb. Nevymýšlel si to. Byl přesvědčený, že se to děje. Rozumíte?“

„Ano.“

„Takže rozumíte. Máme pokračovat?“

Kat nevěděla. Vyrostla v rodině policajta. Znala nebezpečí obcházení pravidel.

Ale co jí zbývalo?

„Detektive?“

„Dejte se do toho,“ souhlasila Kat.

Úsměv se rozšířil. „Jestli Monte uslyší váš hlas, vyburcuje to jeho obranné mechanismy. Jestli to necháte na mně, možná pro vás získáme nějakou užitečnou informaci.“

„Dobře.“

„Budu potřebovat nějaké údaje o tom zastřelení.“

Trvalo to asi dvacet minut. Sestra Steinerová přidala do směsi skopolamin, zkontrolovala životní funkce, provedla úpravy. Dělala to až příliš zkušenou rukou, takže se Kat na okamžik v duchu ptala, jestli to je opravdu poprvé, co to sestra Steinerová dělá z jiných než čistě lékařských důvodů. Kat se bezděčně zamyslela nad důsledky narkotického spánku, nad jeho potenciálním zneužitím. Sestřino zdánlivě optimistické ospravedlnění – když si vzápětí nepamatujete, co se stalo, stalo se to vůbec? – znělo příliš nenuceně.

Ta žena byla vyšinutá, o tom nebylo pochyb. Ale právě teď to Kat bylo jedno.

Posadila se do rohu, z dohledu. Monte Leburne teď byl při vědomí, s hlavou bezvládně položenou na polštáři. Oslovoval sestru Steinerovou Cassie – jménem své sestry, která zemřela ve věku osmnácti let. Začal mluvit o tom, jak ji chtěl vidět, když zemřela. Kat žasla nad tím, jak ho sestra Steinerová zkušeně vedla dál a dál po cestě, po níž chtěla, aby se ubíral.

„Však mě uvidíš, Monte,“ pronesla sestra Steinerová. „Budu čekat na té druhé straně. Jenže by mohly nastat potíže s lidmi, které jsi zabil.“

„S muži,“ opravil ji.

„Co?“

„Vraždil jsem jen muže. Žádnou ženu bych nezabil. Nikdy. Žádné ženy, žádné děti, Cassie. Zabíjel jsem muže. Špatné muže.“

Sestra Steinerová vrhla na Kat krátký pohled. „Ale zabil jsi policistu.“

„Jsou ze všech nejhorší.“

„Co tím myslíš?“

„Poldové. Nejsou o nic lepší. Ale na tom nezáleží.“

„Tomu nerozumím, Monte. Vysvětli mi to.“

„Žádného poldu jsem nikdy nezabil, Cassie. To ty víš.“ Kat strnula. To nemůže být pravda.

Sestra Steinerová si odkašlala. „Ale, Monte –“

„Cassie? Je mi líto, že jsem tě neochránil.“ Monte Leburne začal vzlykat. „Nechal jsem ho, aby ti ubližoval, a nijak jsem ti nepomohl.“

„To je v pořádku, Monte.“

„Ne, není. Všechny ostatní jsem chránil, že ano? Ale tebe ne.“

„Už je to pryč. Jsem teď na lepším místě. Chci, abys tu byl se mnou.“

„Chráním teď svou rodinu. Poučil jsem se. Táta byl ničema.“

„Já vím. Ale, Monte, řekl jsi, že jsi nikdy nezabil poldu.“

„Ty to víš.“

„Ale co detektiv Henry Donovan?“

„Pst.“

„Co?“

„Pst,“ opakoval. „Oni to uslyší. Bylo to snadné. Stejně jsem byl vyřízený.“

„Co tím myslíš?“

„Už mě měli za zabití Lazlowa a Greena. S nezvratnými důkazy. Beztak mě čekalo doživotí. Co znamená jeden navíc, když to zabezpečí rodinu, jestli mi rozumíš?“

Kolem Katina srdce se ovinula studená ruka a pevně ho stiskla.

I sestra Steinerová měla potíže zachovat vyrovnaný tón. „Vysvětli mi to, Monte. Proč jsi zastřelil detektiva Donovana?“

„To si myslíš? Jen jsem se k tomu přiznal. Stejně byl se mnou konec. Nechápeš to?“

„Tys ho nezastřelil?“ Žádná odpověď.

„Monte?“

Začínala ho ztrácet.

„Monte, když jsi to nebyl ty, kdo ho zabil?“ Mluvil už duchem nepřítomně. „Kdo?“

„Kdo zabil Henryho Donovana?“

„Jak to mám vědět? Přišli za mnou. Den nato, co mě sebrali. Řekli mi, abych si vzal peníze a na sebe vinu.“

„Kdo?“

Montemu se zavřely oči. „Chce se mi spát.“

„Monte, kdo ti řekl, aby ses k tomu přiznal?“

„Nikdy jsem neměl dopustit, aby to tátovi prošlo, Cassie. To, co ti dělal. Věděl jsem o tom. Máma o tom věděla. A neudělali jsme nic. Je mi to tak líto.“

„Monte?“

„Jsem hrozně unavený…“

„Kdo ti řekl, abys přijal vinu?“ Ale Monte Leburne už spal.

Kapitola 7

Cestou zpátky Kat pevně svírala volant oběma rukama. Usilovně se soustředila na silnici, příliš usilovně, ale byl to jediný způsob jak zabránit, aby se jí netočila hlava. Svět se jí vychýlil z osy. Sestra Steinerová ji opakovaně varovala, že Monte Leburne byl pod vlivem léků dezorientovaný a že na jeho tvrzení by měla pohlížet s velkou dávkou skepse. Když to sestra říkala, Kat přikyvovala. To všechno chápala – dezorientaci, nespolehlivost, a dokonce fantazii – ale jako policistka se naučila jedno: Pravda má svůj typický zatuchlý pach.

A právě teď Monte Leburne páchl pravdou.

Kat pustila rádio a snažila se poslouchat nějaký diskusní pořad. Moderátoři měli na problémy světa vždy takové snadné odpovědi. Kat to zjednodušování popuzovalo, a proto ji tyhle talk show nějakým zvláštním způsobem krásně rozptylovaly. Ti, kdo měli snadné odpovědi, ať stoupenci pravice, nebo levice, se vždycky mýlili. Svět je složitý. Žádná univerzální řešení neexistují.

Když přijela zpátky na 19. okrsek, zamířila rovnou do kanceláře kapitána Staggera. Nebyl tam. Mohla se zeptat, kdy se vrátí, ale zatím ještě na sebe nechtěla upoutat pozornost. Spokojila se s tím, že mu poslala krátkou textovou zprávu:

Musíme si promluvit.

Žádná okamžitá odpověď nepřišla, ale Kat to ani nečekala. Vyšla po schodech o patro výš. Její současný parťák Charles „Chaz“ Faircloth stál v rohu se třemi dalšími policisty. Když se objevila, Chaz prohodil: „Á, tady je, ahoj, Kat,“ a protáhl to tak, že i tahle neškodná slova dostala sarkastický nádech. Potom, protože Chaz byl známý vtipálek, dodal: „Podívejme, kde se ta naše kočka zas toulala.“

Bohužel muži, co byli s ním, se tomu opravdu zachechtali.

„Moc vtipný,“ zabručela.

„Díky. Pracoval jsem na správném načasování.“

„To se vyplácí.“

Bože, na Chaze teď rozhodně neměla náladu.

Chaz měl na sobě drahý, okázalý, perfektně ušitý oblek, takový, co se leskne jako mokrý, kravatu uvázanou na uzel Windsor někým, kdo měl až moc volného času, a boty od Ferragama, které vás nutily připomenout si staré rčení, že muže máte posuzovat podle lesku jeho bot. To rčení nedávalo smysl. Chlapi, kteří měli vždycky naleštěné boty, byli obvykle sebestřední kreténi, co si myslí, že obal je důležitější než obsah.

Chaz měl ulízaný příjemný vzhled pěkného chlapa a téměř nadpřirozené charisma, řekněme, sociopata, za kterého ho Kat víceméně považovala. Byl to Faircloth, ano, jeden z těch Fairclothů, bohaté rodiny s významnými styky, jejíž členové si často hráli na policisty, protože to vypadalo dobře, když kandidovali na veřejnou funkci. Chaz, stále s pohledem upřeným na Kat, pošeptal mužům nějaký vtip, pravděpodobně na její účet, a policisté se se smíchem rozešli.

„Jdeš pozdě,“ vyčetl jí Chaz.

„Dělala jsem na případu pro kapitána.“ Povytáhl obočí. „Tak se tomu dneska říká?“ Idiot.

S Chazem bylo všechno dvojsmyslné a přinejmenším to hraničilo se sexuálním obtěžováním, pokud to už tyto hranice nepřekročilo.

Nebylo to tím, že stále sváděl ženy. Sváděl je celou svou osobností. Někteří muži jsou takoví – komunikují se všemi ženskými protějšky, jako by se právě seznámili v baru pro nezadané. Nedokázal mluvit o tom, co měl k snídani, aniž by to vyznělo nějak vtíravě, jako byste s ním právě strávili noc a tu snídani mu vlastnoručně připravili.

„Takže, na čem pracujeme?“ zeptala se Kat.

„Neboj se. Kryl jsem tě.“

„Jo, dobře, dík, ale mohl bys mě laskavě informovat?“

Chaz ukázal k jejímu stolu, až se zatřpytily jeho smaragdové manžetové knoflíčky. „Všechny složky máš tam. Pusť se do toho.“ Podíval se na své nadměrně velké a příliš lesklé rolexy. „Musím sebou hodit.“

Odkráčel s napřímenými rameny a přitom si hvízdal nějakou stupidní písničku o hezkých holkách v klubu. Kat už jednou hovořila se svým nejbližším nadřízeným Stephenem Singerem o tom, jestli by mohla dostat nového parťáka. Když se Chaz o její prosbě dozvěděl, byl šokovaný. Ani ne tak proto, že měl Kat opravdu rád, ale protože nedovedl pochopit, jak to, že tahle žena – nebo jakákoli žena – nepodlehla jeho šarmu. Reagoval tak, že svůj šarm ještě vystupňoval, přesvědčen, že neexistuje žádná žena v celém širém světě, kterou by nemohl získat, kdy se mu zachce.

Chaz, stále ke Kat otočený zády, zvedl ruku, zamával a řekl:

„Později, kotě.“

Nestojí to za rozčilování, řekla si Kat.

Měla před sebou důležitější otázky. Například: Mohl Monte Leburne mluvit pravdu?

Co když se všechny ty roky mýlili? Co když vrah jejího otce je pořád na svobodě?

Ta představa byla téměř nesnesitelná. Kat se potřebovala vypovídat, svěřit se někomu, kdo znal všechny aktéry a situace, a první jméno, které ji napadlo, první člověk, který se jí vynořil v hlavě, bůh jí pomoz, byl Jeff Raynes.

Pohlédla na počítač na svém stole.

Ale všechno popořádku. Vytáhla si všechny složky o Montem Leburnovi a vraždě detektiva Henryho Donovana. Byla to tuna materiálu. Dobře, fajn. To si může přečíst večer doma. Samozřejmě, četla to už stokrát, ale dívala se někdy na to s hypotézou, že Monte Leburne je obětní beránek? Ne. Nový pohled. Bude to číst jinýma očima.

Potom začala být zvědavá, jestli už Jeff odpověděl na vzkaz na seznamce JsiMůjTyp.com.

U stolů z její levé i pravé strany bylo prázdno. Podívala se za sebe. Nikdo nikde. Dobře. Kdyby ji chlapi tady viděli, jak si otevírá internetovou seznamku, měla by to už pořád na talíři. Posadila se k počítači a znovu se rozhlédla. Vzduch byl čistý. Rychle napsala do příslušného políčka „JsiMůjTyp.com“ a stiskla RETURN.

Stránka zablokovaná. Pro přístup se prosím obraťte na svého přímého nadřízeného a žádejte o přístupové heslo.

To zrovna, ani náhodou. Policejní oddělení bylo jako spousta jiných podniků – snažili se zvýšit produktivitu tím, že neumožňovali zaměstnancům trávit čas na osobních webových stránkách nebo sociálních sítích. Právě to se tu teď dělo.

Kat už předtím uvažovala, že si stáhne aplikaci JsiMůjTyp do telefonu, ale to vypadalo až příliš zoufale. Bude zkrátka muset počkat. Což bylo v pořádku. I když se jí to nelíbilo.

Případy vcházely do dveří jeden za druhým. Kat je vyřizovala. Taxikář tvrdil, že ho nějaká dáma ošidila při placení. Žena si stěžovala, že soused pěstuje v květináčích marihuanu. Samé bezvýznamnosti. Zkontrolovala svůj mobil. Od Staggera žádná odpověď. Nevěděla, co si o tom myslet. Poslala mu další zprávu:

Opravdu s tebou musím mluvit.

Už chtěla telefon uložit do kapsy, když ucítila vibrace. Přišla Staggerova odpověď: Předpokládám, že to souvisí s návštěvou ve věznici.

Ano.

Tentokrát byla pauza delší.

Do osmi nemám čas. Můžu se stavit večer, nebo můžeme počkat do zítřka.

Teď se odmlčela Kat.

ZASTAV SE VEČER.

Kat si už otevřeně přiznávala, že se nemůže dočkat, až uvidí, jestli Jeff odpověděl.

Na konci služby se převlékla do oblečení na jogging, proběhla parkem, s úsměvem a kývnutím se přehnala kolem vrátného, rychle zdolala schody po dvou (výtah by byl pomalý) a jediným plynulým pohybem odemkla dveře.

Počítač byl v klidovém režimu. Kat zatřásla myší a čekala. Objevily se malé přesýpací hodiny a trčely tam celou věčnost. Do háje, potřebuje nový počítač. Po tom úprku měla žízeň a rozhodovala se, že si zajde pro sklenici vody, ale přesýpací hodiny konečně zmizely. Otevřela web JsiMůjTyp.com. Od její poslední návštěvy uběhlo mnoho hodin, proto ji systém znovu odhlásil. Zadala své uživatelské jméno a heslo a klikla na POKRAČOVAT. Naskočila úvodní stránka se šesti velkými zářivě zelenými slovy:

Ve vaší schránce čeká jedna odpověď!

Kat se rozbušilo srdce. Přímo to cítila, pomalé, pravidelné údery, a byla si jistá, že to je vidět pouhým okem. Klikla na zelený nápis.

Naskočila schránka s maličkou profilovou fotografií Jeffa. Teď, nebo nikdy.

Políčko pro předmět bylo prázdné. Přesunula k němu kurzor a klikla, aby si otevřela e-mail. Objevila se Jeffova zpráva.

HA! Roztomilý klip! Vždycky se mi moc líbil. Vím, že muži stále říkají, že milují ženy se smyslem pro humor, ale tohle byl opravdu chytrý způsob, jak zaujmout. Taky mě velmi upoutaly tvoje fotografie. Máš krásnou tvář, očividně, ale je tu něco… něco víc. Rád tě poznávám!

To bylo všechno. Žádný podpis. Žádné jméno. Nic.

Moment, cože?

Pravda ji tvrdě udeřila do tváře: Jeff se na ni nepamatoval. Bylo to možné? Jak by na ni mohl zapomenout? Tak počkat, nepředbíhejme. Zhluboka se nadechla a pokusila se nad tím zamyslet. Dobře, přinejmenším ji Jeff nepoznal. Nakolik se změnila? Asi hodně. Vlasy teď měla tmavší a kratší. Zestárla. Muži mají větší štěstí, samozřejmě. S prošedivělými spánky vypadá Jeff ještě líp, k čertu s ním. Má-li být objektivní, musí si přiznat, že k ní uplynulé roky pravděpodobně tak vlídné nebyly. Tak je to prosté. Kat vstala, začala přecházet po místnosti, poté se podívala do zrcadla. Sama to na sobě nevidí, samozřejmě. Nevidí změny, které přinášejí léta. Ale když začala hledat v zásuvkách své staré fotografie – neupravené vlasy, plnější tváře, zářivé mládí – téměř to chápala. Naposled ji viděl jako dvaadvacetiletou, byť zdrcenou dívku s jasnýma očima. Teď jí bylo čtyřicet. Velký rozdíl. Její profil neposkytoval žádné skutečné osobní informace. Neuváděl její adresu, titul z Columbie, nic, podle čeho byste poznali, že to je Kat.

Takže, na jedné straně se dalo pochopit, že ji Jeff nemusel poznat. Jistě, když se nad tím víc zamyslela, její odůvodnění se začalo ne-li hroutit, tak aspoň poněkud slábnout. Byli do sebe zamilovaní. Byli zasnoubení. Ta píseň – ten klip – byla pro ně víc než „roztomilá“, víc než něco, co přejdete, zapomenete nebo…

Cosi upoutalo a zadrželo její pohled.

Naklonila se blíž k monitoru počítače a uviděla vedle Jeffovy profilové fotografie tepající srdce. Podle malé vysvětlivky dole to znamenalo, že je v této chvíli připojený a přijímá chatové zprávy od „těch, kdo s ním už komunikovali“.

Posadila se, otevřela okno pro chatové zprávy a napsala:

To jsem já, Kat.

Aby zprávu odeslala, musela stisknout RETURN. Neztrácela čas, aby si nedala šanci si to rozmyslet. Stiskla klávesu. Zpráva byla odeslána.

Kurzor netrpělivě blikal. Kat tam seděla a čekala na Jeffovu odpověď. Pravá noha jí začala svévolně podupávat. Syndromem neklidných nohou nikdy netrpěla, ale teď se obávala, že k němu nemá daleko. Její otec taky potřásal nohou. Hodně. Položila ruku na koleno a silou vůle se přiměla přestat. Oči nespouštěla z obrazovky.

Blikající kurzor zmizel. Objevil se malý obláček.

To znamenalo, že Jeff píše odpověď. Ta se za okamžik objevila na její obrazovce:

Žádná jména. Aspoň zatím.

Zamračila se. Co to sakra mělo znamenat? Matně si vzpomněla, že při svém prvním „orientování se“ na JsiMůjTyp.com četla jakési varování uživatelům, aby nepoužívali svá pravá jména, dokud si nebudou jistí, že se s dotyčným chtějí setkat osobně.

Takže si nebyl jistý?

Co se to tu dělo? Její prsty našly klávesnici a začaly psát:

Jeffe? Jsi to ty? Tady Kat.

Kurzor zablikal přesně dvanáctkrát – počítala to – a potom pulzující červené srdce zmizelo.

Jeff se odpojil.

Kapitola 8

Pokud to byl Jeff.

To byla druhá myšlenka, která ji najednou napadla. Možná ten vdovec z profilu není Jeff. Možná to je jen nějaký muž, který vypadá jako její bývalý snoubenec. Fotografie, když si je teď znovu podrobně prohlédla, byly zrnité. Většina snímků byla pořízena venku, z určité vzdálenosti. Jedna v lese, jedna na opuštěné pláži s rozbitým plotem, další zřejmě na golfovém hřišti. Na některých měl čepici s kšiltem. Na jiných měl taky sluneční brýle (nikdy uvnitř, díky bohu). Stejně jako Kat na svých fotografiích nevypadal ani případný Jeff nikdy zcela uvolněně, téměř jako by se schovával, byl přistižen v nestřežené chvíli nebo se vyhýbal fotografovi, který se ho přesto snažil zachytit.

Kat se jako policistka z vlastní zkušenosti dobře poučila o síle přesvědčení, síle přání, o nespolehlivosti zraku. Viděla, jak svědci označili tu osobu v řadě jiných, kterou si policisté přáli. Mozek vás může ošálit i jednoduchými podněty.

Co potom může udělat se vší tou touhou?

Včera večer rychle prohlížela webovou stránku a hledala celoživotního partnera. Nebylo pravděpodobné, že si vybavila muže, který tomu měl v jejím životě nejblíž, místo aby ho skutečně znovu uviděla?

Vtom zabzučel interkom z vrátnice.

Stiskla tlačítko. „Ano, Franku?“

„Je tu váš kapitán.“

„Pošlete ho nahoru.“

Kat nechala dveře pootevřené, aby Stagger mohl vejít rovnou bez zaklepání – to poslední, co teď chtěla, byly další záblesky vzpomínek na onen den před osmnácti lety. Zavřela JsiMůjTyp.com a pro jistotu vymazala historii v prohlížeči.

Ze Staggera vyzařovala vyčerpanost. Oči měl zarudlé a vpadlé. Jeho normální odpolední strniště ztmavlo v cosi blíž půlnoci. Ramena měl svěšená jako dravý pták příliš unavený, aby se vrhl na kořist.

„Je ti dobře?“ zeptala se ho.

„Dlouhý den.“

„Můžu ti dát něco k pití?“ Zavrtěl hlavou. „Co se děje?“

Kat se rozhodla skočit do toho rovnýma nohama. „Jak moc si jsi jistý, že Henryho zabil Monte Leburne?“

Ať očekával, že od ní uslyší cokoli – ať se dohadoval o jakýchkoli důvodech, proč s ním tak naléhavě chtěla mluvit – tohle to rozhodně nebylo. „To myslíš vážně?“

„Ano.“

„Takže předpokládám, žes ho dnes viděla.“

„Ano.“

„A co, najednou popřel, že zastřelil tvého otce?“

„Ne tak docela.“

„Tak co tedy?“

Tady Kat musela být opatrná. Stagger nejenže dodržoval předpisy – on je dodržoval a řídil se jimi do posledního písmenka. Kdyby se dozvěděl o sestře Steinerové a narkotickém spánku, řádil by jako pominutý.

„Tak dobře, chci, abys mě chvíli poslouchal,“ začala. „Jen k tomu přistup bez předpojatosti, ano?“

„Kat, vypadám snad, že mám náladu na nějaké hrátky?“

„Ne. To rozhodně ne.“

„Tak mi už pověz, co se děje.“

„Já tě chápu, ale měj se mnou ještě chviličku strpení. Vraťme se na začátek.“

„Kat…“

Neohroženě pokračovala dál. „Je tu Monte Leburne, ano? Federálové ho zatknou jako pachatele dvou nájemných vražd. Snaží se ho přimět, aby práskl Cozonea. To neudělá. Není ten typ. Možná moc hloupý. Nebo se bojí, že tím ublíží rodině. Tak nebo onak, Leburne mlčí.“

Čekala, že ji Stagger pobídne, aby šla k věci. Neudělal to.

„Mezitím vy hledáte toho, kdo zabil mého otce. Moc toho nemáte, jen fámy a pár neurčitých vodítek a najednou, z ničeho nic, se Leburne přizná.“

„Tak to nebylo,“ namítl Stagger.

„Ale ano, bylo.“

„Měli jsme stopy.“

„Ale nic přesvědčivého. Tak mi pověz – proč se najednou přiznal?“

Stagger se zamračil. „Ty víš proč. Zabil policajta. Intenzivní pátrání začalo být pro Cozoneovy operace nepříjemné. Musel nám něco předhodit.“

„Přesně. A tak Monte Leburne vezme vinu na sebe. A Cozoneovi to projde. Jak pohodlné. Chlápek, co už sedí doživotně ve vězení, dostane další rozsudek na doživotí.“

„Snažili jsme se za to zatknout Cozonea celé roky. To sama víš.“

„Ale nikdy jsme nemohli. Nechápeš to? Nikdy jsme v tomhle případu nedokázali spojit Cozonea a Leburna. A víš proč?“

Stagger si vzdychl. „Nezkoušíš na mě nějaké konspirační teorie, že ne, Kat?“

„Ne.“

„Důvod, proč jsme je nemohli spojit, je prostý: Tak to na světě chodí. Není to dokonalý systém.“

„Nebo možná,“ řekla Kat a přitom se snažila zachovat klidný tón, „jsme to nemohli spojit, protože Monte Leburne otce nezastřelil. Byli jsme schopní nezávisle spojit Leburna s těmi dalšími dvěma vraždami. Ale u otcovy vraždy jsme to nikdy nedokázali. Proč? A co ty otisky prstů, které jsme nikdy nedokázali identifikovat? Nezajímá tě, kdo ještě byl na místě činu?“

Stagger se na ni jen dál díval. „Co se stalo ve Fishkillu?“

Kat věděla, že si tady musí počínat obezřetně. „Je na tom zle.“

„Leburne?“

Přikývla. „Myslím, že mu nezbývá víc než týden nebo dva.“

„Takže jsi tam zajela,“ konstatoval Stagger. „A on s tvou návštěvou souhlasil.“

„Tak nějak.“

Obdařil ji podezíravým pohledem. „Co to znamená?“

„Byl ve vězeňské nemocnici. Přemluvila jsem je, ať mě tam pustí. Nic nepatřičného, nic pochybného. Ukázala jsem odznak a nemluvila jsem nijak konkrétně.“

„Dobrá, a dál?“

„Když jsem tedy přišla k Leburnově posteli, byl ve strašném stavu. Nacpali do něj pořádnou dávku léků proti bolesti. Myslím, že morfium.“

Stagger přimhouřil oči. „Dobrá, a dál?“

„Začal něco mumlat. Nevyptávala jsem se ho nebo tak. Na to byl moc mimo. Ale pak začal mít nějaké halucinace. Myslel, že ošetřovatelka je jeho mrtvá sestra Cassie. Omlouval se, že nezabránil, aby ji jejich otec zneužíval nebo tak něco. Rozbrečel se a říkal, že brzy bude zase s ní. A podobné kecy.“

Stagger ji probodával očima. Kat si nebyla jistá, jestli jí to věří, ale ani si nebyla jistá, nakolik přesvědčivě mu to vykládá. „Pokračuj.“

„A prohlásil, že toho poldu nezabil.“

Jeho vpadlé oči teď trochu vylezly z důlků. Kat sice neříkala úplnou pravdu, ale dělala to v zájmu jejich rozhovoru a domnívala se, že to má k pravdě dost blízko.

„Trval na tom, že je nevinný,“ pokračovala. Stagger vypadal nevěřícně. „Ve všem?“

„To ne, právě naopak. Řekl, že ho už právem odsoudili za dvě vraždy, takže se nic nestane, když se přizná k ještě jedné, zvlášť když se to vyplatí.“

„Když se to vyplatí?“

„Jeho slova.“

Stagger jen zavrtěl hlavou. „Tohle je šílené. To sama vidíš, ne?“

„Není. Dokonce to dává perfektní smysl. Představ si, že si už odpykáváš doživotní trest. Co vedle toho znamená ještě jedno usvědčení z vraždy?“ Kat k němu o krok přistoupila. „Řekněme, že jste už měli blízko k dopadení vraha. Možná vás dělily jen dny, nebo dokonce hodiny, než byste si dali všechno dohromady. A najednou se přizná člověk, který už je dopaden a odsouzen na doživotí. Copak to nechápeš?“

„A kdo přesně to zařídil?“

„Nemám zdání. Nejspíš Cozone.“

„Využil vlastního člověka?“

„Člověka, o kterém věděl – a my věděli – že nikdy nebude mluvit? Jistě, proč ne?“

„Máme vražednou zbraň, máš to na paměti?“

„Ano.“

„Pistoli, která zastřelila tvého otce. Našli jsme ji přesně tam, kde Monte Leburne vypověděl, že bude.“

„Samozřejmě, že to Leburne věděl. Řekl mu to skutečný vrah. Zamysli se nad tím. Odkdy si nájemný vrah jako Leburne schovává pistoli? Vždycky se jí zbaví. Zbraně z těch dvou druhých vražd jsme nikdy nenašli, že? A najednou, když zabije policajta, se rozhodne si ji nechat? Na co? Jako suvenýr? A znovu, co ty otisky? Měl komplice? Udělal to sám? Co?“

Stagger jí položil ruce na ramena. „Kat, poslouchej mě.“ Věděla, co přijde. To k tomu patřilo. Bude to muset přestát.

„Řekla jsi, že Leburne byl pod vlivem léků, je to tak? Dostával morfium?“

„Ano.“

„Takže měl halucinace. Tvoje slova. Mumlal nějaké imaginární nesmysly. To je všechno.“

„Nemluv se mnou tak blahosklonně, Staggere.“

„To nedělám.“

„Ale děláš. Víš, že nevěřím v nesmysly jako“ – Kat prsty naznačila uvozovky – ,definitivní odpovědi‘. Podle mě to je blbost. I kdybychom sebrali každého člověka zapleteného do té vraždy, otec zůstane mrtvý. To se nikdy nezmění. Takže definitivní odpověď, aspoň pro mě, je téměř urážka jeho památky, jestli mi rozumíš.“

Pomalu přikývl.

„Ale tohle zatčení… mě nikdy neuspokojovalo. Vždycky jsem měla podezření, že vtom je něco víc.“

„A teď sis to pro sebe přizpůsobila.“

„Cože?“

„Ale jdi, Kat. Je to přece Monte Leburne. Myslíš, že nevěděl, že tam jsi? Hraje si s tebou. Ví, že jsi celou dobu měla pochybnosti. Chtěla jsi vidět něco, co tam nebylo. A on ti to teď dal.“

Otevřela ústa, aby protestovala, ale najednou si vzpomněla na potenciálního Jeffa na svém počítači. Přání může být otcem myšlenky. Platilo to i tady? Chtěla tak usilovně najít řešení – najít „definitivní odpověď“ – že si vytvářela scénáře?

„Tak to není,“ ohradila se, ale hlas jí teď zněl méně přesvědčivě.

„Víš to jistě?“

„Musíš to pochopit. Nemůžu to jen tak nechat.“ Stagger rozvážně přikývl. „Opravdu to chápu.“

„Znovu jsi přezíravý.“

Přinutil se k unavenému úsměvu. „Tvého otce zabil Monte Leburne. Není to úhledné a ani dokonalé objasnění. Takové to není nikdy. To dobře víš. Užíráš se otázkami ohledně toho případu – to je zcela normální, rutinní a snadno vysvětlitelné. Ale v určitém bodě to musíš nechat plavat. Jinak se z toho zblázníš. Jestli to takhle necháš jít dál, skončíš v depresích a…“

Slova se vytratila.

„Jako můj děda?“

„To jsem neřekl.“

„Ani jsi nemusel.“

Stagger jí dlouze pohlédl do očí. „Tvůj otec by chtěl, abys šla dál.“ Kat na to neřekla nic.

„Víš, že mám pravdu.“

„Ano,“ odpověděla.

„Ale?“

„Ale nemůžu to udělat. To by otec věděl taky.“

Kat si nalila další skleničku Jacka Danielse a začala tisknout starou složku o otcově vraždě.

Nebyla to oficiální policejní složka. Tu samozřejmě četla už mnohokrát. Tahle byla její vlastní, nahraná se vším v oficiální složce – oba detektivové, kteří uzavřeli otcův případ, byli rodinní přátelé – a k tomu všechno ostatní, dokonce i drby, co se jí podařilo shromáždit. Ten případ byl velmi dobře podložený důkazy, jedním rozhodujícím bodem bylo přiznání samotného Leburna, druhým vražedná zbraň nalezená v Leburnově domě. Většina nejasných detailů byla obratně vysvětlena s jednou významnou výjimkou, která Kat stále nedávala pokoje: Na místě činu se našly neidentifikované otisky prstů. Technici v laboratoři objevili celý zřetelný otisk na otcově opasku a prověřili ho v databázi, ale shodu nenašli.

Kat se nikdy úplně nespokojila s oficiálním vysvětlením, ale všichni, včetně ní, to připisovali na vrub jejímu osobnímu vztahu k tomuto případu. Nejlépe to vyjádřil Aqua, když na něj narazila v parku vjednom z jeho jasnějších dnů: „V tom případu hledáš něco, co nikdy nemůžeš najít.“

Aqua.

Bylo to zvláštní. Kat by si mohla promluvit o otcově vraždě se Stacy, ale ta ho nikdy nepotkala. Stacy neznala „starou Kat“, někdejší Kat, která chodila s Jeffem, bezstarostně se smála a existovala před zavražděním Henryho Donovana. Ale první, na koho si vzpomněla – jediný člověk, který chápal víc než jiní, čím Kat prochází – byl, ano, Jeff.

To nevypadalo jako dobrý nápad, že?

Ne. Aspoň ne v šest ráno nebo v deset večer. Ale teď, ve tři ráno a s několika panáky whisky kolující v žilách, to vypadalo jako ten nejskvělejší nápad v dějinách světa. Podívala se z okna bytu. Říká se, že New York je město, které nikdy nespí. To byl nesmysl. Když Kat pobývala v jiných městech, i menších jako St. Louis nebo Indianapolis, lidé zjevně zůstávali vzhůru mnohem déle, třebaže spíš ze zoufalství než čeho jiného. Nejsme v New Yorku, proto budeme pracovat usilovněji, abychom se měli dobře. Nebo něco takového.

Ale ulice Manhattanu ve tři ráno? Jako na hřbitově.

Kat se dopotácela k počítači. Vyžádalo si to tři pokusy, než se jí podařilo přihlásit se na JsiMůjTyp.com, protože měla prsty, stejně jako jazyk, ztuhlé od alkoholu. Podívala se, jestli Jeff náhodou není online. Nebyl. Tedy, to byla velká škoda, ne? Klikla na odkaz, aby mu poslala přímou zprávu.

Jeffe,

můžeme si promluvit? Něco se tu stalo a já bych to opravdu ráda probrala s tebou.

Kat

Část jejího mozku si uvědomovala, že to je skutečně špatný nápad, že komunikovat namazaná na internetové seznamce je prakticky totéž jako psát v podnapilosti esemesky. Psaní esemesek pod vlivem alkoholu nikdy nefungovalo. Nikdy, nikdy, nikdy.

Odeslala zprávu a podařilo se jí napůl omdlít, napůl usnout. Když v šest ráno zazvonil budík, Kat nenáviděla své zubožené já ještě předtím, než se ozvala kocovina a začala jí do lebky vystřelovat jiskřičky bolesti.

Podívala se na zprávy. Od Jeffa nic. Nebo případného Jeffa. Správně, copak si v určité chvíli neuvědomila, že to možná není Jeff, jen nějaký muž, který se mu podobá? Ale to bylo jedno. Co na tom záleží? A kde má sakra ten extra silný tylenol?

Lekce jógy s Aquou. To ne! V žádném případě. Ne dnes. Její hlava by to nesnesla. Kromě toho tam byla včera. Dneska nemusí.

Jenže…

Moment, počkej chvíli. Rozběhla se zpátky k počítači a otevřela Jeffův profil. Kromě Staggera jediný člověk, který se stále vyskytoval v jejím životě a který znal Jeffa, jejího otce i „starou Kat“, byl, ovšem, Aqua. Aqua a Jeff se spřátelili jejím prostřednictvím, dokonce spolu sdíleli jako spolubydlící ten mizerný dvoupokojový byt na 178. ulici. Klikla na TISK, spěšně se oblékla, přeběhla park na východní stranu – a dorazila jako obvykle, když už všichni meditovali, oči zavřené.

„Pozdě,“ utrousil Aqua.

„Promiň.“

Aqua se zamračil a překvapením otevřel oči. Kat se nikdy předtím neomluvila. Poznal, že se něco děje.

Před dvaceti lety byli Aqua a Kat spolužáci na Columbijské univerzitě. Tam se v prvním ročníku poznali. Aqua byl zkrátka ten nejnadanější člověk, jakého Kat potkala. Počet bodů za testy se u něj vymykal všem tabulkám. Jeho mozek jel na plné obrátky, pracoval příliš rychle, domácí úkoly měl hotové během minut, zatímco jiným to trvalo celou noc. Aqua hltal vědomosti, jako někteří hltají rychlé občerstvení. Chodil na přednášky navíc, měl dvě zaměstnání, začal závodně běhat, ale jeho mánii nemohlo nic zastavit.

Nakonec se mu přehřál motor. Tak si to aspoň Kat vždycky představovala. Aqua se porouchal, i když ve skutečnosti byl jen nemocný. Duševně chorý. Vlastně se to příliš nelišilo od toho, když máte rakovinu, lupus nebo tak. Od té doby pobýval často v ústavech. Doktoři zkoušeli všechno, aby ho vyléčili, ale jeho duševní onemocnění, stejně jako ta fyzická, bylo ne-li smrtelné, tak přinejmenším chronické. Kat nevěděla, kde teď přesně Aqua bydlí. Domnívala se, že někde v parku. Občas ho potkala i mimo ranní lekci, když jeho mánie byla v akutnější fázi. Někdy byl Aqua oblečený jako muž. Někdy – dobrá, většinou – jako žena. Někdy Aqua ani nevěděl, kdo Kat je.

Na konci lekce, když ostatní leželi se zavřenýma očima v pozici mrtvoly, se Kat posadila a upřeně se podívala na Aquu. On – nebo ona, je to velmi matoucí, když je někdo transvestita na částečný úvazek – jí pohled opětoval se zábleskem hněvu na tváři. V jeho kurzu platila pravidla. Kat jedno z nich porušovala.

„Chci, abys uvolnila obličej,“ vyzval ji Aqua tím konejšivým hlasem. „Uvolni oči. Vnímej, jak se zavírají. Uvolni ústa…“

Ani na chvíli se jí nepřestal dívat do očí. Nakonec Aqua ustoupil. Vstal z lotosové pozice jediným plynulým, tichým pohybem. Kat vstala také. Následovala ho po zadní cestičce směřující na sever.

„Takže sem chodíš po cvičení?“ zeptala se Kat.

„Ne.“

„Ne?“

„Neukazuju ti, kam chodím. Co chceš?“

„Potřebuju laskavost.“

Aqua šel stále dál. „Neprokazuju laskavosti. Učím jógu.“

„To vím.“

„Tak proč mě otravuješ?“ Obě ruce sevřel v pěst jako děcko těsně před záchvatem vzteku. „Jóga je rutina. Rutina mi dělá dobře. Když mě takhle vyrušíš, když si chceš takhle promluvit, není to součást rutiny. Ztratit rutinu pro mě není dobré.“

„Potřebuju tvou pomoc.“

„Pomáhám tím, že učím jógu.“

„Já vím.“

„Jsem dobrý učitel, ne?“

„Nejlepší.“

„Tak mě nech dělat, co dělám. Tak pomáhám. Tak zůstanu vyrovnaný. Tak přispívám společnosti.“

Kat najednou pocítila smutek. Před dlouhými lety bývali přátelé. Dobří přátelé. Blízcí přátelé. Sedávali v knihovně a povídali si o všem možném. Čas přímo letěl – takový byl Aqua kamarád.

Vyprávěla Aquovi o Jeffovi po jejich prvním rande. Hned to pochopil. Viděl to na první pohled. Aqua a Jeff se také skamarádili. Odstěhovali se z koleje a sdíleli spolu byt, i když Jeff nakonec většinou spal u Kat. Když teď viděla Aquův zmatený výraz, znovu si uvědomila, kolik toho ztratila. Ztratila otce. To bylo jasné. Ztratila snoubence. Také jasné. Ale možná – což tak jasné nebylo – ztratila ještě něco, něco skutečného a hlubokého, a to, když se zhroutil Aqua.

„Bože, jak mi chybíš,“ přiznala.

Aqua začal přidávat do kroku. „Tohle ničemu nepomůže.“

„Já vím. Promiň.“

„Musím jít. Mám práci.“

Položila mu ruku na paži, aby ho zadržela. „Podíváš se nejdřív na tohle?“

Zamračil se a příliš nezpomalil. Podala mu kopie z Jeffova profilu na JsiMůjTyp.com.

„Co je to?“ zeptal se Aqua.

„To pověz ty mně.“

Nelíbilo se mu to. To mohla vidět. Celé to narušení rutiny ho rozhodilo. To nechtěla. Ale věděla, že hrozí, že ho to vyvede z míry.

„Aquo? Aspoň se na to podívej, ano?“

Poslechl. Podíval se na listy papíru. Snažila se něco vyčíst z jeho tváře. Jeho výraz byl dál rozrušený, ale Kat se domnívala, že vidí, jak se mu v očích něco rozsvítilo.

„Aquo?“

V hlase se mu ozýval strach. „Proč mi to ukazuješ?“

„Vypadá jako někdo, koho znáš?“

„Ne.“

Ucítila, jak se jí sevřelo srdce. Pak Aqua začal spěšně odcházet.

„Nevypadá jako Jeff, Kat. To je Jeff.“

Kapitola 9

Kat zavěsila telefon a po bůhvíkolikáté si přehrávala v hlavě slova Monteho Leburna, když zacinkal její počítač a na obrazovce naskočilo oznámení „Chatová zpráva na JsiMůjTyp.com!“

Ta chatová zpráva, jak poznala podle maličké profilové fotografie, byla od Jeffa. Na okamžik tam Kat jen seděla a téměř se bála pohnout nebo kliknout na tlačítko ČÍST, protože tenhle kontakt, tohle spojení vypadalo tak křehké a slaboučké, že jakýkoli náhlý úkon z její strany by mohl tuto nejtenčí chatrnou nitku přetrhnout. Ikonka srdíčka vedle jeho profilové fotografie měla na sobě otazník a čekala na její souhlas se započetím konverzace. V uplynulých třech hodinách Kat pracovala na případu svého otce. Složka jí neřekla nic nového a stále obsahovala všechny staré problémy. Henry Donovan byl střelen zblízka do hrudi malou pistolí Smith & Wesson. To jí také nikdy nešlo na rozum. Nerozhodli byste se pro střelu do hlavy? Nepřišli byste zezadu, nepřiložili zbraň k týlu a nestiskli dvakrát spoušť? To byl typický způsob provedení činu Monteho

Leburna. Proč by to teď měnil? Proč by střílel do hrudi? Nezapadalo to do sebe.

Ani to, co Monte Leburne řekl sestře Steinerové, když se ptala, kdo zabil Henryho Donovana: „Jak to mám vědět? Přišli za mnou. Den nato, co mě sebrali. Řekli mi, abych si vzal peníze a na sebe vinu.“

Nevyhnutelná otázka: Kdo byli „oni“?

Ale možná jí Monte poskytl odpověď. „Oni“ ho navštívili ve vězení. A nejenže ho navštívili, ale byli tam hned den poté, co byl zatčen.

Hmm.

Kat vzala telefon a zavolala svého starého přítele Krise Harropa, který pracoval v oddělení pro nápravná zařízení.

„Kat, rád tě slyším. Co se děje?“

„Potřebuju laskavost,“ odpověděla Kat.

„To je ale překvapení. Myslel jsem, že mě voláš kvůli divokému bouřlivému sexu.“

„Moje škoda, Chrisi. Můžeš mi opatřit záznam návštěv jednoho vězně?“

„To by neměl být problém,“ mínil Harrop. „Kdo je ten vězeň a kde si odpykává trest?“

„Monte Leburne. Byl tehdy v Clintonu.“

„Pro jaké datum?“

„No, tedy, sedmadvacátého března.“

„Dobře, hned se do toho dám.“

„Před osmnácti lety.“

„Co prosím?“

„Potřebuju jeho návštěvní knihu. Z doby před osmnácti lety.“

„Děláš si legraci, viď?“

„Ne.“

„Páni.“

„Jo.“

„Podívej, to zabere trochu času,“ řekl Harrop. „Komputerizace začala v roce 2004. Myslím, že staré záznamy jsou uložené v Albany. Nakolik to je pro tebe důležité?“

„Jako divoký bouřlivý sex,“ odvětila Kat.

„Už na to jdu.“

Když zavěsila, objevila se bublina s oznámením o chatové zprávě na JsiMůjTyp. Kat třesoucí se rukou klikla na otazník, a pak, po malé pauze, se objevila Jeffova slova:

Ahoj, Kat, dostal jsem tvou zprávu. Jak se máš?

Málem se jí zastavilo srdce.

Přečetla tu kratičkou zprávu od Jeffa ještě dvakrát, možná třikrát. Těžko říci. Vedle jeho jména viděla tlukoucí srdíčko – byl online, právě teď, a čekal na odpověď. Její konečky prstů nahmataly klávesnici.

Ahoj, Jeffe…

Zastavila se a snažila se vymyslet, co má připsat, než stiskne ODESLAT. Rozhodla se pokračovat s tím, co jí nešlo z hlavy.

Ahoj, Jeffe. Asi jsi mě nepoznal.

Čekala na jeho odpověď – vysvětlení, které nejspíš bude plné nějakých omluvných keců jako „Jsi teď ještě hezčí“ nebo „Ten nový účes ti tak sluší“, nebo něco takového. Ale komu na tom záleží? Bylo to jedno. Proč to vůbec napsala? Pitomost.

Ale jeho odpověď ji překvapila:

Ne, hned jsem tě poznal.

Srdce vedle jeho profilové fotografie pořád tlouklo. Kat přemítala o té malé ikonce uživatele, nebo avataru či jak se tomu kruci říkalo. Pulzující červené srdíčko – symbol romantiky a lásky, a kdyby se Jeff teď hned odmlčel, kdyby se rozhodl ukončit spojení, to srdce přestane tlouci a pak zmizí. Vy, jako zákazník a případný partner, nechcete, aby se to stalo.

Kat napsala: Tak proč jsi to neřekl?

Stále blikající srdce: Ty víš proč.

Zamračila se, na chvíli se zastavila a přebírala si to v hlavě. Nakonec přiznala: Vlastně nevím. Pak, když se nad tím ještě víc zamyslela, dodala: Proč jsi nijak nereagoval na klip Chybíš mi?

Srdce. Blik. Srdce. Blik.

To proto, že jsem teď vdovec.

Tak moment. Jak odpovědět na tohle? Četla jsem to. Je mi to líto.

Chtěla se ho zeptat na milion věcí – kde žije, jestli má syna nebo dceru, kdy a jak zemřela jeho žena, jestli si na Kat ještě vůbec někdy vzpomene – ale místo toho tam seděla, téměř ochromená, a čekala na Jeffovu odpověď.

On: Připadám si tady na seznamce dost divně.

Ona: Já taky.

On: Nutí mě to být opatrnější a víc se chránit. Chápeš to?

Jedna její část chtěla odpovědět: „Ano, samozřejmě. Naprosto to chápu.“ Ale větší část chtěla napsat: „Opatrnější? Víc se chránit? Přede mnou?“

Nakonec se rozhodla pro: Snad ano.

Ikonka s pravidelně tepajícím srdcem ji hypnotizovala. Téměř cítila, jako by její srdce udržovalo stejný rytmus s tím vedle Jeffovy profilové fotografie. Čekala. Odpověď mu trvala mnohem déle, než by Kat předpokládala.

On: Nemyslím, že je dobrý nápad, abychom spolu dál mluvili.

Ta slova ji zavalila jako nečekaná vlna na pláži.

On: Zdá se, že vracet se do minulosti je chyba. Potřebuju nový začátek. Rozumíš mi?

Kat na okamžik pocítila nenávist ke Stacy za to, že ji do toho zatáhla a zaplatila jí tenhle pitomý účet. Pokusila se ten pocit setřást a připomněla si, že to především byla její směšná fantazie. Jeff ji už jednou pustil k vodě, ublížil jí, zlomil jí srdce, a ať se propadne, jestli dovolí, aby to udělal znovu.

Ona: Jo, fajn, rozumím.

On: Opatruj se, Kat. Blik. Srdce. Blik. Srdce.

Z očí jí unikla slza a stekla jí po tváři. Prosím nechoď, pomyslela si, zatímco psala: Ty taky.

Srdce na obrazovce přestalo tlouci. Barva mu zbledla z červené přes šedou do bílé a potom nadobro zmizelo.

Kapitola 10

Gerard Remington přicházel o rozum.

Měl pocit, jako by mu mozkovou tkáň odtrhávala nějaká bizarní odstředivá síla. Většinu času byl ve tmě a v bolestech, ale skrze mlhu k němu pronikala překvapivá jasnozřivost. Možná jasnozřivost nebylo to správné slovo. Příhodnější by bylo soustředěnost.

Svalovec s přízvukem ukázal na pěšinu. „Cestu znáš.“

Znal. Byl to Gerardův čtvrtý výlet na farmu. Titus bude čekat. Gerard se znovu rozhodoval, jestli se nemá pokusit o útěk, ale uvědomoval si, že by se daleko nedostal. Dávali mu jen tolik jídla, aby ho udrželi naživu, víc ne. I když celý den nic nedělal, zamčený v té prokleté podzemní komoře, byl slabý a vyčerpaný. Chůze po pěšině spotřebovala všechny jeho síly. Žádná mu nezbyla.

Marné, uvědomil si.

Přesto se stále držel naděje na nějakou zázračnou záchranu. Tělo mu přestávalo fungovat. Ale mozek, to bylo něco jiného. Gerard měl oči stále otevřené a začal si skládat dohromady pár základních informací o svém okolí.

Věznili ho někde na venkově v Pensylvánii, šest hodin jízdy od Loganova letiště, místa, odkud ho unesli.

Jak to věděl?

Prostá architektura farmářského domu, žádné elektrické vedení (Titus měl vlastní generátor), starý větrný mlýn, koňská bryčka, tmavozelené okenní rolety – to vše svědčilo o tom, že je na pozemku patřícím komunitě amišů. Navíc Gerard věděl, že bryčky určité barvy jsou typické pro určité oblasti. Šedá například obvykle ukazovala na Lancaster County v Pensylvánii. Z toho tedy vycházel Gerardův úsudek ohledně místa.

Nedávalo mu to smysl. Nebo možná ano.

Přes zelené koruny stromů prosvítalo slunce. Nebe bylo modré tak, jak ho mohl namalovat jen bůh. Krása vždy nacházela útočiště v ošklivosti. Popravdě řečeno, bez ošklivosti by krása ve skutečnosti nemohla existovat. Jak by mohlo být světlo, kdyby nebyla tma?

Gerard už chtěl vyjít na mýtinu, když uslyšel přijíždět dodávku. Na okamžik si dovolil věřit, že ho někdo přišel zachránit. Vzápětí se objeví policejní vozy. Rozezní se sirény. Svalnatec vytáhne zbraň, ale policista ho zastřelí. Téměř viděl, jak se to děje – Titus je zatčen, policie pročesává pozemky, celá ta hrůzná noční můra je odhalena světu, aby to všichni viděli na vlastní oči, i když to nebudou chápat.

Protože ani Gerard to nemohl plně pochopit.

Ale dodávka nepřijela, aby někoho zachránila. Právě naopak.

Z dálky zahlédl vzadu v dodávce nějakou ženu. Měla zářivě žluté letní šaty. Aspoň tolik mohl rozeznat. Ty letní šaty byly na tomhle místě hrůzy tak nepatřičné, že Gerard ucítil, jak se mu oči zalily slzami. Představil si v takových jasně žlutých šatech Vanessu. V duchu ji viděl, jak si je obléká, otáčí se k němu a usmívá se tak, že se mu rozbuší srdce. Viděl Vanessu v těch zářivě žlutých letních šatech a musel přitom myslet na všechny ostatní krásné věci na světě. Myslel na své dětství ve Vermontu. Myslel na to, jak ho otec rád bral s sebou rybařit pod ledem, když byl malý. Myslel na to, jak otec zemřel, když jemu bylo teprve osm, a jak se tím všechno změnilo, ale hlavně to zničilo Gerardovu matku. Myslel na její milence, strašné odporné muže, a jak všichni přezíravě pohlíželi na Gerarda jako na divného kluka, nebo ještě hůř. Myslel na to, jak byl ve škole terčem šikany, kluk, kterého vybrali do kickballového týmu jako posledního, na vtipy, posměšky a týrání. Myslel na to, jak se mu stal útočištěm jeho pokoj v podkroví, jak zhasl a jen ležel v posteli, jak se tady v té podzemní kobce někdy necítí o mnoho jinak, jak, když vyrostl, mu stejně tak začala sloužit vědecká laboratoř. Myslel na to, jak jeho matka stárla a ztrácela svou krásu, pak ti muži zmizeli, a tak se nastěhovala k němu, vařila mu, zbožňovala ho, byla velkou součástí jeho života. Myslel na to, jak před dvěma lety zemřela na rakovinu a nechala ho úplně samotného a jak ho našla Vanessa a vnesla do jeho života krásu – barvu jako ty zářivě žluté šaty – a jak to všechno velmi brzy skončí.

Dodávka nezastavila. Zmizela v oblaku prachu.

„Gerarde?“

Titus nikdy nekřičel. Nikdy se nerozčílil ani nevyhrožoval násilím. Nemusel. Gerard znal muže přirozeně vzbuzující respekt, kteří vešli do místnosti a okamžitě celý prostor ovládli. Takový byl i Titus. Dokonce i jeho tón vás pomyslně chytil za klopy a přinutil vás poslouchat.

Gerard se k němu otočil.

„Pojďme.“

Titus zmizel ve farmářském domě. Gerard ho následoval.

O hodinu později se Gerard vydal zpátky po pěšině. Šel nejistým krokem. Začal se třást. Nechtěl se vrátit do té zatracené jámy. Samozřejmě, dostalo se mu všemožných slibů. Cestou zpět k Vanesse, jak mu Titus slíbil, byla spolupráce. Gerard už nevěděl, čemu věřit, ale popravdě, záleželo na tom?

Znovu uvažoval o tom, že se pokusí uprchnout. A znovu to zamítl jako beznadějné.

Když došel na mýtinu, svalovec si přestal hrát s hnědým labradorem a dal mu nějaký rozkaz, zřejmě v portugalštině, jak se Gerard domníval. Pes se rozběhl po cestě a zmizel z očí. Svalovec namířil na Gerarda pistoli. Tímhle procesem už Gerard prošel dřív. Ten chlap měl vždycky u sebe zbraň, když Gerard lezl do jámy. Svalovec pak zavřel poklop a připevnil zámek.

Gerarda znovu pohltila tma.

Ale tentokrát tu byl rozdíl. Gerard to mohl vidět v očích toho muže.

„Vanessa,“ řekl si Gerard tiše. Často si opakoval její jméno téměř jako mantru, něco, co ho uklidňovalo a konejšilo jako růženec jeho matku, když se blížil její konec.

„Tudy,“ poručil svalovec. Ukázal pistolí doprava.

„Kam jdeme?“

„Tudy.“

„Kam jdeme?“ zeptal se znovu Gerard.

Svalovec přistoupil ke Gerardovi a přiložil mu pistoli k hlavě.

„Tu-dy.“

Gerard vykročil doprava. Byl tu už dřív – na tomhle místě se omyl hadicí a převlékl do kombinézy.

„Jdi dál.“

„Vanessa…“

„Jo. Jdi pořád dál.“

Gerard se vlekl kolem hadice. Svalovec se držel dva kroky za ním s pistolí namířenou na jeho záda.

„Nezastavuj se. Už tam budeme.“

Gerard před sebou spatřil menší paseku. Zmateně se zamračil. Udělal ještě krok, uviděl to a ztuhl.

„Jdi dál.“

Nešel. Nepohnul se. Nezamrkal. Dokonce ani nedýchal.

Po jeho levici – vedle statného dubu – ležela hromada šatů. Spousta šatů, jako by se je někdo chystal vyprat. Bylo těžké rozeznat, kolik oděvů. Deset. Možná víc. Dokonce uviděl šedivý oblek, který měl na sobě při cestě na Loganovo letiště.

Kolik nás tu…?

Ale jeho pohled nepřitáhl šedý oblek, ba ani výška té hromady. To nebyl důvod, který ho přinutil zastavit se na místě a konečně si připustit krutou pravdu. Ne, nebylo to množstvím toho oblečení.

Gerardův svět na milion částí roztříštil jediný kousek oblečení ležící nahoře jako ozdoba na dortu.

Zářivě žluté letní šaty.

Gerard zavřel oči. V duchu se mu odvíjel jeho život – život, jaký měl, život, jaký už téměř měl – než ho výstřel znovu poslal do tmy, tentokrát navždy.

Kapitola 11

O dva týdny později Kat dokončovala na okrsku nějaké papírování, když se přiřítila Stacy jako bouřková fronta na Dopplerově radaru. Hlavy se otočily. Ústa se otevřela. Většina vyšších mozkových funkcí se zastavila. Jednoduše řečeno, nic nesníží IQ muže tak jako vnadná žena. Chaz Faircloth, který byl bohužel stále Katiným parťákem, si upravil perfektně narovnanou kravatu. Vykročil ke Stacy, ale ta na něj vrhla pohled, který ho přiměl ucouvnout.

„Oběd v Carlyle,“ oznámila Stacy. „Platím já.“

„Dohodnuto.“

Kat začala vypínat počítač.

„Tak jak dopadlo to tvoje rande včera večer?“ zeptala se Stacy.

„Nenávidím tě,“ odsekla Kat.

„Přesto se mnou půjdeš na oběd.“

„Protože jsi říkala, že platíš.“

První tři protějšky Kat ze JsiMůjTyp byli neochvějně zdvořilí, hezky oblečení a, z toho důvodu nezáživní. Žádné jiskření, žádný žár, zkrátka… nic. Schůzka včera večer – čtvrtý za dva týdny od chvíle, co jí Jeff dal prakticky znovu kopačky – v ní vzbudila předčasnou naději. Kat a jistý Stan – nebyl důvod pamatovat si příjmení, dokud se neuskuteční zatím nedosažené druhé rande – šli po 69. ulici a mířili do restaurace Telepan, když se Stan zeptal:

„Máš ráda Woodyho Allena?“

Kat ucítila, jak jí poskočilo srdce. Woodyho Allena přímo zbožňovala. „Moc.“

„Co Annie Hallová? Viděla jsi Annii Hallovou?“ Jeden z jejích nejoblíbenějších filmů. „Samozřejmě.“

Stan se zasmál a zastavil se. „Pamatuješ tu scénu, kdy Alvy jde na první rande s Annií a říká něco v tom smyslu, aby se políbili už před tím rande, aby se tak mohli uvolnit?“

Kat málem padla do mdlob. Woody Allen se zastaví, než dojdou s Diane Keatonovou do restaurace, trochu jako to Stan udělal teď, a řekne: „Hele, dej mi pusu.“ Diane Keatonová odpoví: „Vážně?“ Woody na to: „Jo, proč ne, protože až půjdeme později domů, bude tu všechno to napětí, ještě jsme se nelíbali a já nikdy nevím, kdy je ta správná chvíle a tak. Takže se teď políbíme, budeme to mít za sebou a pak se půjdeme najíst. Aspoň se nám bude líp trávit.“

Ach, jak tu scénu milovala. Usmála se na Stana a čekala.

„Hele,“ pokračoval Stan, přičemž chabě napodobil Woodyho, „vyspěme se spolu, než se půjdeme najíst.“ Kat zamrkala. „Co prosím?“

„Pravda, vím, že to není přesný text, ale zamysli se nad tím. Nevím, kdy přijde ta správná chvíle a kolik rande bude zapotřebí, než spolu hupsneme do postele. Když se to vezme kolem a kolem, mohli bychom rovnou začít s nějakým tím sexuálním tělocvikem, protože když nebudeme dobří v posteli, tak jaký to má smysl? Chápeš?“

Podívala se na něj, jestli se začne smát. Nesmál se. „Počkej, to mluvíš vážně?“

„Jistě. Bude se nám líp trávit jídlo, ne?“

„Mám pocit, že moje poslední jídlo se právě dere zas ven,“ prohlásila Kat.

Při večeři se snažila držet bezpečnějšího tématu filmů Woodyho Allena. Brzy vyšlo najevo, že Stan žádný jeho fanoušek není, ale Annii Hallovou viděl. „Víš, tak to dělám,“ svěřil se jí Stan tichým šeptem. „Hledám na seznamce ženy, které ten film milujou. A ta pasáž? Na tebe nezabrala, ale většina fanynek hned zvedne nohy do vzduchu.“

Nádhera.

Stacy dychtivě poslouchala Katinu historku o Stanovi a měla co dělat, aby se nerozesmála. „No ne, to je ale kretén.“

„To je.“

„Přesto, jsi moc vybíravá. Ten chlap z druhé schůzky. Působil mile.“

„Pravda. Chci říct, že mi nepokazil žádný z mých oblíbených filmů.“

„Slyším v tom nějaké ale.“

„Ale objednal Dasani. Ne nějakou vodu. Ale konkrétně Dasani.“

Stacy se zamračila. „Dovol, abych to doplnila: No ne, to je ale naprostý kretén.“

Kat hlasitě vzdychla.

„Jsi moc vybíravá, Kat.“

„Zřejmě potřebuju víc času.“

„Abys zapomněla na Jeffa?“ Kat neodpověděla.

„Abys zapomněla na muže, který tě nechal před nějakými dvaceti lety?“

„Prosím, buď zticha.“ Potom: „Před osmnácti.“

Už byly skoro ze dveří, když Kat uslyšela, že na ni někdo volá. Obě se zastavily a otočily se. Byl to Chaz.

„Na moment tě potřebuju,“ oznámil Chaz.

„Jdu na oběd,“ odbyla ho Kat.

Chaz na ni kývl prstem, ale přitom nespouštěl oči ze Stacy. Kat si vzdychla a vrátila se k němu. Chaz se otočil zády a ukázal palcem směrem ke Stacy. „Co je to za prvotřídní, luxusní, výběrovou sexbombu?“

„To není tvůj typ.“

„Vypadá jako můj typ.“

„Má schopnost myslet.“

„Co?“

„Co chceš, Chazi?“

„Čeká na tebe návštěva.“

„Mám pauzu na oběd.“

„To jsem tomu klukovi řekl. Nabídl jsem se, že mu pomůžu, ale prý počká.“

„Kluk?“

Chaz pokrčil rameny.

„Jaký kluk?“

„Jsem snad tvoje sekretářka? Zeptej se ho sama. Sedí u tvého stolu.“

Kat naznačila Stacy, aby jí dala ještě minutku, a zamířila do jiného patra. Na židli u jejího pracovního stolu seděl mladý chlapec. Tedy, seděl jako teenager – zhroucený tak, že div nesklouzl na zem, jako by mu někdo odstranil kosti a opřel ho. Paži měl přehozenou přes opěradlo, jako by mu ani nepatřila. Vlasy měl moc dlouhé, což ukazovalo na fanouška chlapecké kapely nebo vyznavače lakrosu, a visely mu do obličeje jako závěsy se střapci.

Kat k němu popošla. „Co si přeješ?“

Narovnal se a odhrnul si závěs z obličeje. „Jste detektiv Donovanová.“

Bylo to spíš konstatování než otázka.

„To je pravda. Co si přeješ?“

„Jmenuju se Brandon.“ Napřáhl ruku. „Brandon Phelps.“ Kat mu rukou potřásla. „Těší mě, Brandone.“

„Mě taky.“

„Máš něco, s čím ti můžu pomoct?“

„Jde o mou mámu.“

„Co je s ní?“

„Ztratila se. Myslím, že mi můžete pomoct ji najít.“

Kat zrušila oběd se Stacy. Potom se vrátila ke svému stolu a posadila se proti Brandonu Phelpsovi. Položila mu první otázku, která jí vytanula na mysli.

„Proč já?“

Brandon ztěžka polkl. „Co?“

„Proč jsi přišel konkrétně za mnou? Můj parťák říkal, že jsi na mě chtěl počkat.“

„Ano.“

„Proč?“

Brandonův pohled těkal po kanceláři. „Slyšel jsem, že jste nejlepší.“ Zjevná lež. „Od koho?“

Brandon pokrčil rameny jako teenager, jaksi líně a zároveň melodramaticky. „Záleží na tom? Chtěl jsem vás, ne toho druhého.“

„Ale tak to nefunguje. Nemůžeš si vybírat svého vyšetřovatele.“ Najednou vypadal, jako by se měl každou chvíli rozplakat. „Nepomůžete mi?“

„To jsem neřekla.“ Kat to nechápala, ale něco jí tu nehrálo. „Proč mi prostě nepovíš, co se stalo?“

„Je to moje máma.“

„Ano.“

„Ztratila se.“

„Dobře, tak popořádku.“ Kat vzala pero a papír. „Jmenuješ se Brandon Phelps?“

„Ano.“

„A tvoje matka?“

„Dana.“

„Phelpsová?“

„Ano.“

„Je vdaná?“

„Ne.“ Začal si okusovat nehet. „Táta zemřel před třemi roky.“

„To je mi líto,“ řekla Kat automaticky, protože to se přece říká.

„Máš nějaké sourozence?“

„Ne.“

„Takže jsi sám s mámou?“

„Přesně tak.“

„Kolik ti je let, Brandone?“

„Devatenáct.“

„Kde bydlíš?“

„Třetí avenue 1279.“

„Číslo bytu?“

„8J.“

„Telefon?“

Dal jí číslo svého mobilu. Kat si zapsala ještě pár dalších detailů a potom, když viděla jeho rostoucí netrpělivost, se zeptala: „A o jaký problém jde?“

„Je nezvěstná.“

„Když říkáš, že je nezvěstná, nevím přesně, co tím myslíš.“ Brandon povytáhl obočí. „Vy nevíte, co znamená být nezvěstný?“

„To ne, myslela jsem…“ Zavrtěla hlavou. „Dobře, začněme s tímhle: Jak dlouho se pohřešuje?“

„Tři dny.“

„Tak mi pověz, co se stalo.“

„Máma řekla, že pojede na výlet s přítelem.“

„Dobře.“

„Ale myslím, že neodjela. Volal jsem jí na mobil. Nebrala to.“ Kat se musela ovládnout, aby se nezamračila. Kvůli tomuhle zmeškala oběd v Carlyle?

„Kam jela?“

„Někam do Karibiku.“

„Kam?“

„Říkala, že to prý bude překvapení.“

„Možná tam je špatné telefonní spojení.“ Zamračil se. „To pochybuju.“

„Nebo je možná zaneprázdněná.“

„Slíbila, že mi každý den pošle aspoň esemesku.“ Pak, když Brandon viděl výraz na její tváři, dodal: „Normálně to neděláme. Ale tohle je poprvé, kdy odjela od chvíle, co zemřel táta.“

„Zkusil jsi zavolat do hotelu?“

„Vždyť vám to povídám. Neřekla mi, kde bude bydlet.“

„A ty ses neptal?“

Znovu pokrčil rameny. „Myslel jsem, že si to napíšeme přes esemesky nebo tak.“

„Pokusil ses kontaktovat jejího přítele?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Neznám ho. Začali spolu chodit, když jsem nastoupil na vysokou.“

„Kam chodíš do školy?“

„Jsem na Connecticutské univerzitě. Proč na tom záleží?“ Dobrá připomínka. „Jen se snažím dát si to dohromady, ano?

Kdy tvá matka začala chodit s tím mužem?“

„Nevím. Ona se o takových věcech se mnou nebaví.“

„Ale řekla ti, že s ním někam pojede?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Kdy mi řekla, že někam pojedou?“

„Ano.“

„To nevím. Před týdnem, myslím. Podívejte, mohla byste se na to aspoň podívat? Prosím.“

Kat se na něj upřeně zahleděla. Škubl sebou. „Brandone?“

„Ano?“

„O co tu jde?“

Jeho odpověď ji překvapila. „Vy to opravdu nevíte?“

„Ne.“

Brandon se na ni skepticky podíval.

„Hej, Donovanová!“

Kat se otočila za dobře známým hlasem. Na schodišti stál kapitán Stagger. „Do mé kanceláře,“ nařídil.

„Jsem uprostřed –“

„Nepotrvá to dlouho.“

Jeho tón neponechával prostor pro diskuzi. Kat se otočila na Brandona. „Počkej tu vteřinku, ano?“

Brandon odvrátil pohled a přikývl.

Kat vstala. Stagger na ni nečekal. Spěchala po schodech a následovala ho do jeho kanceláře. Stagger za ní zavřel dveře. Nevrátil se za svůj stůl, ani se už s ničím nezdržoval.

„Monte Leburne dnes ráno zemřel.“ Sklesle se opřela o zeď. „Zatraceně.“

„Tedy, já řekl něco trochu jiného, ale myslel jsem, že to budeš chtít vědět.“

V uplynulých dvou týdnech se Kat několikrát pokusila znovu k Leburnovi dostat. Nepodařilo se to. Teď čas vypršel. „Díky.“

Oba dva tam chvíli rozpačitě stáli.

„Ještě něco?“ zeptala se Kat.

„Ne. Jen jsem myslel, že bys to ráda věděla.“

„To oceňuju.“

„Předpokládám, že jsi prošetřila, co říkal.“

„Ano, prošetřila.“

„A?“

„A nic, kapitáne,“ odpověděla Kat. „Nenašla jsem nic.“ Pomalu přikývl. „Dobře, můžeš jít.“

Vydala se ke dveřím. „Bude mít nějaký pohřeb?“

„Cože, Leburne?“

„Ano.“

„Nevím. Proč se ptáš?“

„Jen tak.“

Ale možná se neptala jen tak bezdůvodně. Leburne měl rodinu. Změnili si jména a odstěhovali se ze státu, ale možná budou mít o ostatky zájem. Možná budou něco vědět. Možná, teď když je drahý Monte mrtev, budou chtít dokázat jeho nevinu, aspoň v tomhle jednom případě.

Nepatrná šance.

Kat zamířila ven ze Staggerovy kanceláře a přitom se snažila vyznat ve svých pocitech. Hlavně se cítila otupělá. V jejím životě zůstávalo tolik nezodpovězených otázek. Byla policistka. Měla ráda uzavřené případy. Něco se stane. Vy vypátráte, kdo to udělal a proč. Nezískáte všechny odpovědi. Ale máte jich dost.

Její život najednou vypadal jako obrovský otevřený případ. To nenáviděla.

Ale na tom nezáleželo. Litovat se může později. Právě teď se musela vrátit a soustředit se na Brandona a případ jeho pohřešované matky. Když však dorazila do svého patra, židle u jejího stolu byla prázdná. Kat se posadila a usoudila, že ten kluk si zašel na toaletu nebo podobně, ale pak si všimla vzkazu:

MUSEL JSEM UŽ JÍT. PROSÍM, NAJDĚTE MÁMU. MÁTE MŮJ TELEFON, KDYBYSTE SE POTŘEBOVALA SE MNOU SPOJIT. – BRANDON

Přečetla si ten vzkaz znovu. Něco na celé té záležitosti – pohřešovaná matka, to, že vyhledal konkrétně Kat, vlastně všechno – tu nějak nehrálo. Něco jí tu unikalo. Podívala se do svých poznámek.

Dana Phelpsová.

Co se stane, když se na to jméno letmo podívá?

Vtom zazvonil telefon na stole. Zvedla ho a ohlásila se: „Donovanová.“

„Ahoj, Kat.“ Byl to Chris Harrop z nápravných zařízení. „Promiň, že mi tak dlouho trvalo, než jsem se ti ozval. Ale jak jsem říkal, ty záznamy nejsou převedené do digitální podoby a musel jsem poslat našeho člověka do skladu v Albany. A pak jsem, samozřejmě, musel čekat.“

„Čekat na co?“

„Než ten tvůj chlápek Monte Leburne zemře. Je to složitý, ale

V podstatě kdybych ti záznamy ukázal, mohlo by to být porušení jeho práv, pokud by s tím nesouhlasil nebo bys neměla soudní příkaz, bla, bla, bla, víš, jak to chodí. Ale když je teď po smrti…“

„Máš ten seznam?“

„Ano.“

„Můžeš mi ho poslat faxem?“

„Faxem? Co je za rok, 1996? Nechceš to rovnou poslat dálnopisem? Máš to v mailu. Právě jsem ho odeslal. Kromě toho v tom seznamu není nic, co by ti mohlo pomoct.“

„Co tím myslíš?“

„Ten den, na který ses ptala, byl jedinou osobou, která ho navštívila, jeho advokát, nějaký Alex Khowaylo.“

„To je všechno?“

„Všechno. Jo, a dva federálové. Mám tu jejich jména. A nějaký newyorský polda, Thomas Stagger.“

Kapitola 12

Stagger v kanceláři nebyl.

Kat, stále stojící přede dveřmi kanceláře, mu napsala esemesku,

že s ním okamžitě musí mluvit. Prsty se jí třásly, ale podařilo se jí stisknout tlačítko ODESLAT. Stála tam a civěla na displej dobré dvě minuty.

Žádná odpověď.

Nedávalo to smysl. Monteho Leburna zatkla FBI, konkrétně její agenti specializovaní na RICO, zákon o organizovaném vydírání a korupci. Newyorská policie se na zatčení vůbec nepodílela. Federálové Leburna podezírali ze zavraždění dvou členů konkurenční zločinecké rodiny. O pár dní později také získali informaci, že Leburne byl střelcem v případu smrti jejího otce.

Tak proč Stagger navštívil Leburna už předtím, den po jeho zatčení?

Kat potřebovala na vzduch. Slabá křeč jí také připomněla, že neobědvala. Kat nepracovala dobře, když vynechala jídlo. Měla sklon ztrácet soustředění a být podrážděná. Rychle seběhla po schodech a požádala Keithe Inchiercu v recepci, aby ji kontaktoval, jakmile se Stagger vrátí. Inchierca se zamračil.

„Jsem snad tvoje sekretářka?“ opáčil.

„Ha ha.“

„Co?“

„Prosím. Je to důležité, ano?“ Mávl na ni, ať jde pryč.

Kat našla na Třetí avenue stánek, který prodával falafel, a pak, když si připomněla adresu Brandona Phelpse, si řekla: Proč ne? Vydala se pěšky na sever. Po sedmi blocích se octla před celkem neokázalou výškovou budovou. V přízemí obráceném do ulice sídlila lékárna Duane Reade a prodejna s názvem Scoop, kterou Kat mylně pokládala za cukrárnu, ale kupodivu to byl módní butik. Vchod do bytového domu vedl ze 74. ulice. Kat ukázala vrátnému odznak.

„Jsem tu kvůli Daně Phelpsové,“ vysvětlila. „Byt 8J.“

Vrátný civěl na její odznak. Potom pronesl: „Nesprávná budova.“

„Nemáte tu žádnou Danu Phelpsovou?“

„Nemáme tu žádnou Danu Phelpsovou. Ani tu nemáme byt 8J. Nepoužíváme písmena. Byty v osmém poschodí mají čísla od 801 do 816.“

Kat zas odznak uložila. „Je to Třetí avenue 1279?“

„Ne, tohle je Východní 74. ulice 200.“

„Ale jste na rohu Třetí avenue.“

Vrátný na ni jen upřeně hleděl. „Hm, ano, takže?“

„Ale na budově je napsáno Třetí avenue 1279.“ Zamračil se. „Co si myslíte, že vám s tou adresou lžu?“

„Ne.“

„Prosím, detektive, jak si přejete. Jděte si nahoru do bytu 8J. S mým požehnáním.“

Ti Newyorčané. „Podívejte, snažím se najít byt 8J na Třetí avenue 1279.“

„Nemůžu vám pomoct.“

Kat zamířila zase ven a obešla roh. Na markýze se opravdu skvěl nápis Východní 74. ulice 200. Kat se vrátila zpátky na Třetí avenue. Nad vchodem do lékárny Duane Reade bylo skutečně číslo 1279. Co to sakra je? Kat vešla dovnitř, našla vedoucího a zeptala se:

„Máte nahoře nějaké byty?“

„Pardon, my jsme lékárna.“

Ti Newyorčané. „To vím, ale chtěla jsem říct, jak se dostanu do bytů nad vámi?“

„Znáte hodně lidí, kteří chodí do svého bytu přes lékárnu? Vchod je za rohem na Sedmdesáté čtvrté.“

S dalšími otázkami se neobtěžovala. Odpověď teď byla náramně jasná. Brandon Phelps, pokud se tak jmenoval, jí dal špatnou – nebo spíš falešnou – adresu.

Zpátky v kanceláři na okrsku poskytl Google Kat některé odpovědi, ale mnoho toho neobjasnily.

Existovala jakási Dana Phelpsová se synem Brandonem, ale ti nebydleli v Upper East Side na Manhattanu. Tihle Phelpsovi sídlili ve velmi nóbl části Greenwiche v Connecticutu. Brandonův otec býval vysokým manažerem hedgeového fondu. Spousta peněz. Zemřel, když mu bylo jednačtyřicet. Nekrolog neuváděl žádnou příčinu smrti. Kat hledala něco o darech na charitu – lidé často žádali o příspěvky na srdeční chorobu, rakovinu nebo cokoli jiného – ale nic tu zmíněno nebylo.

Proč tedy Brandon vyhledal konkrétní newyorskou policistku? Kat zkontrolovala jiné rezidence, které Phelpsovi mohli vlastnit.

Bylo samozřejmě možné, že bohatá rodina z Greenwiche bude mít byt v Upper East Side, ale na Manhattanu se nic neobjevilo. Prověřila číslo Brandonova mobilu v informačním systému. Kruci. Byl to předplacený telefon. Většina bohatých děcek z Greenwiche je nepoužívá. Velká část lidí, kteří je používají, má buďto špatný úvěrový rating, nebo zkrátka nechtějí být vystopováni. Samozřejmě, většina lidí neví, že vysledovat mobily na jedno použití je dost snadné. Americký odvolací soud pro šestý obvod dokonce vyhlásil, že můžete zjistit polohu mobilu pomocí „pingu“ i bez soudního příkazu. Tak daleko nemusela zacházet. Aspoň zatím.

Teď se rozhodla věřit své intuici. Všechny prodeje předplacených telefonů se registrují v datové bance. Kat zadala číslo a zjistila, kde přesně Brandon koupil ten svůj. Odpověď ji nepřekvapila. Koupil ho v Duane Reade sídlící, ano, ovšem, na Třetí avenue 1279.

To možná vysvětlovalo, proč si tu adresu vybral. Dobře, snad. Ale nic jiného to nevysvětlilo.

Naskýtaly se další možnosti zkoumání, nicméně ty vyžadovaly víc času. Brandon Phelps měl účet na Facebooku, ale ten byl nastaven na soukromí. Zřejmě by stačil jeden nebo dva telefonáty, aby zjistila, jak zemřel Brandonův otec, jenže jaký by to fakticky mělo význam? Ten kluk přišel za ní, protože jeho matka utekla s nějakým mužem.

A vtom byl ten háček: No a co s tím?

Tohle všechno mohl být jen stupidní falešný poplach. Proč ztrácet čas s takovou hloupostí? Nemá snad nic lepšího na práci? Možná, možná ne. Pravdou bylo, že se dnes její služba hrozně vlekla. A tohle bylo vítané rozptýlení, než se vrátí Stagger.

Dobrá, pomyslela si Kat. Dohrajeme to do konce.

Řekněme, že to je falešný poplach. Tedy především, jestli se jednalo z Brandonovy strany o vtip, byl to vtip velmi ubohý. Takový poplach nebyl ani v nejmenším zábavný nebo chytrý. Nezdálo se, že by měl nějakou pointu, anebo by přinesl nějaký zisk.

Nedávalo to smysl.

Policajti s oblibou věří v osobně vytvořený mýtus, že mají jakousi vrozenou schopnost „číst“ v lidech. Jsou přesvědčení, že všichni jsou lidské detektory lži a oni dovedou oddělit pravdu od lži podle řeči těla nebo tónu hlasu. Kat věděla, že takové přehnané sebevědomí je naprostá pitomost. Ba co hůř, až příliš často to vedlo k nenapravitelné katastrofě.

Přes to přese všechno, pokud Brandon nebyl čistý sociopat nebo čerstvý absolvent herecké školy Lee Strasberga, byl ten kluk z něčeho vyděšený.

Otázka zněla: Z čeho?

Odpověď: Přestaň marnit čas a zavolej mu.

Kat zvedla telefon a vytočila číslo, které jí Brandon dal. Napůl čekala, že telefon nezvedne, že vzdal tu svou pochybnou hru, ať reálnou, nebo ne, a spěšně přesunul svůj zadek zpátky na Connecticutskou univerzitu, nebo do Greenwiche či bůhvíkam. Ale ozval se při druhém zazvonění.

„Haló?“

„To jsi ty, Brandone?“

„Detektiv Donovanová.“

„Správně.“

„Vsadím se, že jste matku ještě nenašla,“ prohlásil.

Usoudila, že není důvod hrát si na schovávanou. „Ne, ale navštívila jsem Duane Reade na Třetí avenue 1279.“

Ticho.

„Brandone?“

„Co?“

„Jsi ochoten konečně přiznat barvu?“

„Špatná otázka, detektive.“

V jeho hlase se teď ozval jízlivý tón.

„Jak to myslíš?“

„Otázkou je,“ opáčil Brandon, „vy ano?“

Kat si přendala telefon od pravého ucha k levému. Chtěla si psát poznámky. „O čem to mluvíš, Brandone?“

„Najděte mámu.“

„Myslíš tvou mámu, která bydlí v Greenwichi v Connecticutu?“

„Ano.“

„Jsem z newyorské policie. Musíš se obrátit na greenwichskou policejní stanici.“

„To jsem už udělal. Mluvil jsem s detektivem Schwartzem.“

„A?“

„A nevěřil mi.“

„Tak proč myslíš, že já ti věřit budu? Proč jsi přišel za mnou? A proč všechny ty lži?“

„Jste Kat, že?“

„Co?“

„Myslím tím, že tak vám říkají. Kat.“

„Jak to víš?“ Brandon zavěsil.

Kat zůstala zírat na telefon. Jak mohl vědět, že se jí říká Kat? Zaslechl, jak na ni v oddělení někdo volá? Možná. Nebo možná Brandon Phelps o ní věděl hodně. Přišel koneckonců výslovně za ní, student z Greenwiche hledající mámu. Pokud to opravdu je Brandon Phelps. Ještě si nenašla jejich fotografie na internetu.

Nic z toho nedávalo smysl. Takže co dál?

Zavolat mu znovu. Nebo ještě lépe, pomocí pingu zjistit, kde právě je. Sebrat ho.

Kvůli čemu?

Třeba za falešné oznámení. Lhaní policejnímu důstojníkovi. Možná to je nahodilý psychopat. Možná udělal něco své matce nebo Daně Phelpsové, anebo…

Zvažovala tyto alternativy, když jí na stole zazvonil telefon. Kat ho zvedla. „Donovanová.“

„Tady tvoje sekretářka.“ Byl to seržant Inchierca. „Chtěla jsi vědět, až se vrátí kapitán, pravda?“

„Pravda.“

„Odpověď by byla ‚teď‘.“

„Díky.“

A z ničeho nic starosti s Brandonem a jeho snad nezvěstnou matkou zmizely. Kat už byla pryč ze židle a uháněla po schodech. Když dorazila do příslušného patra, viděla, jak Stagger vstupuje do kanceláře se dvěma dalšími policisty. Jeden byl její přímý nadřízený, Stephen Singer, chlapík tak vychrtlý, že by se schoval za striptýzovou taneční tyč. Druhý byl David Karp, který dohlížel na uniformované policisty na ulici.

Stagger už zavíral dveře, ale Kat doběhla včas a zadržela je rukou.

Přinutila se k úsměvu. „Kapitáne?“

Stagger zíral na její ruku na dveřích, jako by ho to uráželo.

„Dostal jste můj vzkaz?“ zeptala se Kat.

„Nemám teď čas.“

„Tohle nemůže počkat.“

„Bude muset. Mám schůzku s –“

„Mám návštěvní záznamy ze dne poté, co byl Leburne zatčen,“ vyhrkla Kat. Přitom ze Staggera nespouštěla oči a pátrala po nějaké bezděčné reakci, která by ho prozradila. Dobře, tak se neštítila číst řeč těla. Jen to nedělala s přehnaným sebevědomím. „Opravdu si myslím, že tady potřebuju vaši pomoc.“

Jeho reakce byla tak nápadná jako neonová reklama v Las Vegas. Ruce se mu sevřely v pěst. Tvář mu zbrunátněla. Mohli to vidět všichni, včetně Katina dosti podrážděného nadřízeného.

Staggerovi se skrze zaťaté zuby podařilo procedit: „Detektive?“

„Ano?“

„Řekl jsem, že teď nemám čas.“

Oba nadřízení, zejména Singer, kterého měla ráda a vážila si ho, se nad tím zjevným porušením kázně zlostně zamračili. Kat, poněkud v šoku, spěšně opustila kancelář. Stagger za ní zavřel dveře.

Ta esemeska přišla o deset minut později. Byla z Brandonova předplaceného telefonu:

Omlouvám se.

Tak dost. Kat zvedla telefon a vytočila jeho číslo. Brandon se ozval po prvním zazvonění. Hlas mu zněl nejistě.

„Kat?“

„Co se to hergot děje, Brandone?“

„Jsem v knihkupectví Hunterovy univerzity na rohu. Můžete se se mnou sejít?“

„Už mě vážně unavuje nechat se pořád vodit za nos.“

„Všechno vám vysvětlím. Slibuju.“ Vzdychla si. „Tak já jdu.“

Brandon seděl venku na lavičce na rohu Park Avenue. Hodil se sem, obklopený dalšími mladými lidmi jeho věku spěchajícími sem a tam s batůžky, mikinami s kapucí a únavou. Brandon byl schoulený, jako by mu byla zima. Vypadal mladě, vyděšeně a zranitelně. Posadila se vedle něj. Na nic se neptala. Jen se na něj dívala. Tohle bylo z jeho rozhodnutí. Ať mluví jako první. Chvíli to trvalo. Dlouho se díval na své ruce. Trpělivě přečkala jeho mlčení.

„Táta umřel na rakovinu,“ začal posléze Brandon. „Šlo to pomalu. Prostě ho to užíralo. Máma byla pořád u něj. Táta a máma spolu chodili už od střední. Rozuměli si, víte? Chci říct, když třeba jdu ke kamarádům, jejich rodiče jsou vždycky každý v jiném pokoji. Naši takoví nebyli. Když táta umřel, byl jsem zdrcený. Ale ne tak jako máma. Bylo to, jako by napůl umřela.“

Kat otevřela ústa, pak je zavřela. Měla na tisíc otázek, ale ty počkají.

„Máma mi vždycky volá. Vím, jak to asi zní. Ale myslím opravdu vždycky. A to je důvod, proč mi to začalo být podezřelé. Chápejte, teď už máme jen jeden druhého. A ona se strašně bojí, že zase někoho ztratí. Proto chce být pořád ve spojení, prostě, já nevím, jen aby se ujistila, že jsem naživu.“

Odvrátil se.

Konečně Kat přerušila mlčení. „Byla osamělá, Brandone.“

„Já vím.“

„A teď odjela s jiným mužem. To chápeš, že?“ Neřekl nic.

„Je ten muž její první partner od…?“

„Ne tak docela, ne,“ odpověděl. „Ale je to poprvé, co s někým odjela.“

„Možná to je ono,“ usoudila Kat.

„Co myslíte?“

„Možná má strach, jak budeš reagovat.“

Brandon zavrtěl hlavou. „Ví, že chci, aby si někoho našla.“

„Opravdu? Právě jsi řekl, že máte jen jeden druhého. Možná, že to byla pravda. Ale možná se to teď mění. Jen si představ, jak je to pro ni těžké. Třeba si potřebuje trochu udělat odstup.“

„V tom to není,“ trval na svém Brandon. „Vždycky volá.“

„Rozumím. Ale možná, tedy, možná to je tentokrát jiné. Myslíš, že je zamilovaná?“

„Máma? Asi jo.“ Potom dodal: „Jo, je do toho chlápka zamilovaná. Neodešla by s mužem, kterého nemiluje.“

„Láska z nás dělá zapomnětlivce, Brandone. Dělá z nás trochu sobce.“

„V tom to taky nevězí. Podívejte, tenhle chlap. Je to vyložený děvkař. Ona to nechápe.“

„Děvkař?“ Kat se na něho usmála, možná s lehkým pochopením. Brandon se choval ochranitelsky. Svým způsobem to bylo roztomilé. „Tak možná tvoje máma skončí se zlomeným srdcem. No a co? Není děcko.“

Brandon znovu zavrtěl hlavou. „Vy tomu nerozumíte.“

„Co se stalo, když jsi přišel na policii v Greenwichi?“

„Co si myslíte? Řekli to samé co vy.“

„Tak proč jsi přišel za mnou? Tomuhle pořád nerozumím.“ Pokrčil rameny. „Doufal jsem, že vy to pochopíte.“

„Ale proč já? Myslím tím, jak mě vůbec znáš? A jak víš, že mi říkají Kat?“ Pokusila se zachytit jeho pohled. „Brandone?“ Vyhnul se tomu. „Proč myslíš, že ti můžu pomoct?“

Neodpověděl.

„Brandone?“

„Vy to opravdu nevíte?“

„Samozřejmě, že ne.“ Mlčel.

„Brandone? Co se sakra děje?“

„Seznámili se po internetu,“ poznamenal Brandon.

„Co?“

„Moje máma a její přítel.“

„Spousta lidí se seznamuje po internetu.“

„Jo, já vím, ale –“ Brandon se odmlčel. Potom zamumlal: „Milá a vstřícná.“

Kat užasle vykulila oči. „Cos to řekl?“

„Nic.“

Ihned se jí vybavil její profil na JsiMůjTyp.com. Záhlaví, které pro ni vybrala Stacy: Milá a vstřícná!

„Ty…“ Přeběhl jí mráz po zádech. „Moment, ty mě sleduješ online nebo co?“

„Cože?“ Brandon se posadil vzpřímeně. „Ne! Pořád to nechápete?“

„Co nechápu?“

Sáhl do kapsy. „To je ten chlap, se kterým odjela máma. Mám to z té webové stránky.“

Brandon jí podal fotografii. Když Kat uviděla tu tvář, srdce se jí znovu málem zastavilo.

Byl to Jeff.

Kapitola 13

Když Titus začínal, vyhledával dívky následujícím způsobem: Chodil v obleku s kravatou. I když jeho konkurenti měli teplákovou soupravu či vytahané džínsy. Nosil aktovku. Používal brýle s rohovinovou obrubou. Udržoval si vlasy krátké a upravené.

Titus vždy sedával na stejné lavici na autobusovém nádraží Port Authority v prvním poschodí. Pokud tam vyspával nějaký bezdomovec, jakmile uviděl Tita přicházet, rychle se odklidil. Titus nemusel pronést ani slovo. Místní jednoduše věděli, že se mají držet dál. Tohle byla Titova lavice. Poskytovala mu dokonalý pohled z ptačí perspektivy na východy 226 až 234 jižního terminálu o patro níž. Viděl cestující vystupovat z autobusu, ale oni ho vidět nemohli.

Byl, jak věděl, predátor.

Sledoval, jak dívky vystupují, jako lev čekající na chromou gazelu. Klíčem k úspěchu byla trpělivost.

Titus nechtěl děvčata z větších měst. Čekal na autobusy z Tulsy, Topeky nebo třeba Des Moines. Boston nebyl vhodný. Ani Kansas City nebo St. Louis. Nejlepší byly uprchlice z takzvaného „biblického pásu“. Přicházely sem se směsicí naděje a vzdoru v očích. Čím větší vzdor – čím víc se chtěly pomstít otci – tím lépe. Tohle bylo velkoměsto. Tady se sny stávaly skutečností.

Dívky přijížděly s touhou po změně a vzrušení – něco se jim musí přihodit. Ale ve skutečnosti už byly hladové, vyděšené a unavené.

Vlekly těžký kufr, a pokud měly kytaru, tím to bylo lepší. Titus nevěděl proč. Ale když objevil nějakou s kytarou, vždycky to zvýšilo jeho šance.

Titus nikdy nic nevynucoval.

Jestliže okolnosti nebyly ideální – jestliže dívka nepředstavovala dokonalou kořist – nechal to plavat. To bylo to hlavní. Trpělivost. Rozhodíte dost sítí – sledujete dost přijíždějících autobusů – a nakonec ulovíte, co potřebujete.

A tak Titus čekal na lavici, a když uviděl dívku, která vypadala ideálně, přikročil k akci. Většinou to nevyšlo. Ale to nevadilo. Měl dobrou vyřídilku. Jeho učitel, násilnický pasák jménem Louis Castman, ho skvěle vyškolil. Mluvíte zdvořile. Předkládáte prosby nebo návrhy, nikdy příkazy nebo požadavky. Manipulujete s dívkami tak, aby věřily, že všechno mají pod kontrolou.

Chcete ty hezké, samozřejmě, ale to není nezbytný předpoklad. Většinou Titus používal kecy o modelingu. Nechal si vyrobit kvalitní vizitky na silném papíru, ne ty laciné tenké šmejdy. Peníze dělají peníze. Vizitky byly embosované. Stálo tam ozdobným písmem Modelingová agentura Elitism. Nesly jeho jméno. Bylo tam telefonní číslo agentury, číslo domů a číslo mobilu (všechna tři čísla přesměrovaná na jeho mobil). Uváděly legitimní adresu na Páté avenue, a pokud si dívky spletly Elitism s Elite, inu, jejich chyba.

Nikdy na dívku nenaléhal. Vykládal, že dojíždí ze svého domova v Montclairu, bohatého předměstí New Jersey, a náhodou ji zahlédl a pomyslel si, že by se mohla uplatnit v modelingu, „pokud ji už někdo nezastupuje“. Předstíral, že je dalek toho, aby se snažil vytlačit konkurenta. Nakonec mu dívky chtěly uvěřit. To pomohlo. Všechny už slyšely historky o tom, že ta či ona modelka nebo herečka byla objevena v místním obchodním domě, restauraci Dairy Queen nebo při práci servírky.

Proč ne na autobusovém nádraží na Manhattanu?

Říkal jim, že budou potřebovat portfolio. Pozval je na focení zkušebních záběrů s předním módním fotografem. Tady některé zaváhaly. Tohle tvrzení slyšely už dřív. Chtěly vědět, kolik to bude stát. Titus se vždy šibalsky pousmál. „Dám vám radu,“ říkával jim.

„Opravdové agentuře neplatíte – ona platí vám.“

Pokud dál vypadaly příliš nedůvěřivě nebo ustrašeně, nechal je jít a vrátil se na lavici. Museli jste být ochotni nechat je kdykoli jít. To bylo nejdůležitější. Pokud to například nebyla dívka na útěku z domova, ale přijela jen na krátké prázdniny nebo zůstávala v neustálém styku s někým z rodiny… všechny takové pustil a prostě šel dál.

Trpělivost.

U těch, které splňovaly požadavky, záleželo to ostatní na okolnostech.

Louis Castman rád způsoboval bolest. Titus ne. Nebylo to proto, že by nesnášel brutalitu – Titus ji použít mohl i nemusel. Jen hledal nejvýhodnější cestu. Přesto se Titus řídil Castmanovými metodami: Pozvete dívky na fotografování. Pořídíte pár snímků – Castman měl pro to skutečně cit – a pak na ně zaútočíte. Prostě a jednoduše. Dáte jim nůž na krk. Seberete jim mobil a peněženku. Připoutáte je k posteli. Někdy je znásilníte.

Vždycky jim dáte drogy.

To může trvat celé dny. Jednu, zvlášť krásnou a houževnatou dívku, museli takhle držet dokonce dva týdny.

Drogy byly drahé – Titovou nejoblíbenější byl heroin – ale to představovalo jen další obchodní výdaje. Nakonec se dívka stala závislou. Nikdy to netrvalo dlouho. Heroin zkrátka tak působí. Vypustíte džina z láhve, a už ho nedostanete zpět. Titovi to obvykle stačilo. Naproti tomu Louis si rád natáčel znásilňování, aranžoval dívku tak, aby to vypadalo, že souhlasí, a potom, aby zničil poslední jiskřičku naděje, kterou snad dívka měla, jí pohrozil, že pošle nahrávky jejím často nábožným, konzervativním rodičům.

V mnoha směrech to byl dokonalý systém. Našli jste dívky, které už přišly pošramocené, na útěku, s problémy se špatným otcem nebo možná prchající před zneužíváním. Byly to raněné gazely. Vezmete takovou dívku a odstraníte všechno, co případně ještě zbylo. Týráte je. Vystrašíte je. Navyknete je na drogu. A potom, když je všechna naděje ta tam, dáte jim zachránce.

Sebe.

A když je pak pošlete na ulici nebo do lepšího bordelu – Titus provozoval obojí – udělají cokoli, aby vás potěšily. Pravda, pár jich uteklo zpátky domů – obchodní výdaje – ale ne mnoho. Dvěma dívkám se dokonce podařilo dostat se na policii, ale v tom případě stálo jeho slovo proti jejich, bez důkazů, a v té době to už byly šlapky závislé na cracku (nebo heroinu), a kdo by jim věřil, nebo komu by na nich záleželo.

To všechno teď měl Titus už za sebou.

Právě končil svou odpolední procházku. Užíval si ten čas, sám venku v lese za stodolou, obklopen svěží zelení stromů a sytě modrou oblohou. Překvapovalo ho to. Narodil se v Bronxu, deset bloků severně od stadionu Yankees. Když vyrůstal, jeho představou venkovního prostoru bylo požární únikové schodiště. Znal jen ruch a hluk velkoměsta a věřil, že je jeho součástí, že ho má v krvi a že je nejen plně aklimatizován na cihly, maltu a beton, ale že bez toho nemůže žít. Titus byl jedním z osmi dětí, které žily ve dvoupokojovém bytě v omšelém domě bez výtahu na Jerome Avenue. Nevzpomínal si, že by byl někdy sám nebo si užíval víc než pár okamžiků v tichu. V jeho životě bylo málo klidu. Otázkou nebylo, zda po něm touží. Bylo to prostě něco neznámého.

Když Titus poprvé navštívil tuto farmu, pomyslel si, že ve zdejším tichu a klidu v žádném případě nemůže přežít. Ale nakonec si samotu zamiloval.

Našel si cestu na malou paseku, kde hlídal Reynaldo, jeho až nechutně svalnatý, ale loajální zaměstnanec. Reynaldo, který právě cvičil svého psa v aportování, kývl Titovi na pozdrav. Titus kývnutí opětoval. Původní amišský majitel si tady venku vybudoval krechty na uskladnění zeleniny a brambor. Takový krecht byl jen jáma vykopaná v zemi a zakrytá poklopem – podzemní sklad, který pomáhal uchovávat potraviny v chladu. Pokud jste je přímo nehledali, byly prakticky nezjistitelné.

Na pozemku se jich nacházelo čtrnáct.

Titus prošel kolem hromady oblečení. Svítivě žluté letní šaty ležely stále nahoře.

„Jak to s ní vypadá?“

Reynaldo pokrčil rameny. „Pořád stejně.“

„Myslíš, že je připravená?“

Byla to hloupá otázka. Reynaldo by to nepoznal. Ani se nenamáhal s odpovědí. Před šesti lety potkal Titus Reynalda v Queensu. Reynaldo byl tehdy hubený teenager, který se živil jako prostitut a byl často bit. Titus si uvědomil, že ten kluk nepřežije víc než další měsíc. Jediné, co Reynaldo měl a co se podobalo rodině nebo příteli, byl Bo, zatoulaný labrador, kterého našel u East River.

A tak Titus Reynalda „zachránil“, dal mu drogy a důvěru a udělal ho užitečným.

Jejich vztah začal jako další klasická léčka, stejně jako s děvčaty. Reynaldo se stal jeho nejposlušnějším poskokem a gorilou. Ale během let se něco změnilo. Vyvinulo, chcete-li. I když to může vypadat zvláštně, Titus choval k Reynaldovi jistou náklonnost. Ne, to není přesné.

Považoval Reynalda za rodinu.

„Večer mi ji přiveď,“ požádal Titus. „V deset hodin.“

„To je dost pozdě,“ poznamenal Reynaldo.

„Ano. Je to problém?“

„Ne. Vůbec ne.“

Titus se zahleděl na jasně žluté šaty. „Ještě něco.“ Reynaldo čekal.

„Ta hromada oblečení. Spal ho.“

Kapitola 14

Zdálo se, že se celá Park Avenue zastavila.

Kat koutkem oka stále viděla, jak se kolem ubírají studenti, stále slyšela občasný smích a zatroubení klaksonu, ale všechno bylo najednou tak strašně daleko.

Držela v ruce fotografii. Byl na ní Jeff stojící na písku, s rozbitým plotem za zády a zpěněnými vlnami v dálce. Sice to byl ten záběr z pláže, ale Kat ho teď vnímala, jako by měla k oběma uším přitisknuté mořské lastury. Měla pocit, jako by byla volně unášená, ochromeně držela fotografii bývalého snoubence a zírala na ni, jako by jí ten obrázek najednou mohl všechno vysvětlit.

Brandon vstal. Kat na okamžik dostala strach, že od ní uteče a nechá ji tu s tou zatracenou fotkou a mnoha otázkami. Natáhla ruku a chytila ho za zápěstí. Jen pro jistotu. Jen, aby se ujistila, že Brandon nezmizí.

„Znáte ho, je to tak?“ zeptal se.

„Co se tu sakra děje, Brandone?“

„Jste polda.“

„To je pravda.“

„Takže než cokoli prozradím, musíte mi dát imunitu nebo tak něco.“

„Cože?“

„Proto jsem vám to předtím neřekl. To, co jsem udělal. Je to podle pátého dodatku, myslím. Nechci svědčit proti sobě.“

„To, že jsi ke mně přišel,“ konstatovala Kat, „nebyla náhoda.“

„Ne.“

„Jak jsi mě našel?“

„To patří k tomu, o čem si nejsem jistý, že bych vám měl vykládat,“ namítl. „Myslím tím ten pátý dodatek a všechno okolo.“

„Brandone?“

„Co?“

„Přestaň žvanit,“ rozzlobila se Kat. „Pověz mi, co to všechno znamená. A hned.“

„Myslím tím,“ pronesl pomalu, „způsob, jakým jsem vás našel. Bylo to jaksi nezákonné.“

„Na to kašlu.“

„Cože?“

Kat ho probodla pohledem. „Mám chuť vytáhnout pistoli a vrazit ti ji do pusy. O co tu hergot jde, Brandone?“

„Jen mi nejdřív řekněte jedno.“ Ukázal na fotografii v její ruce.

„Znáte ho, že?“

Sklopila oči znovu k fotografii. „Znala jsem.“

„Tak kdo je to?“

„Stará láska,“ řekla tiše.

„Jo, to jsem si domyslel. Chci říct –“

„Co míníš tím, že sis to domyslel?“ Podívala se na něj. Něco mu přelétlo přes tvář. Jak ji našel? Jak ví, že Jeff byl její někdejší přítel? Jak může…

Odpověď najednou byla zcela zřejmá. „Naboural ses do počítače nebo tak něco?“

Z výrazu na jeho tváři poznala, že trefila do černého. Teď to dávalo smysl. Brandon nechtěl přijít za policistkou a přiznat, že porušil zákon. Proto si vymyslel historku o tom, že slyšel, že je dobrý detektiv.

„S tím si nedělej starosti, Brandone. Nic z toho mě nezajímá.“

„Opravdu?“

Kat zavrtěla hlavou. „Jen mi pověz, co tovšechno znamená, ano?“

„Slibujete, že to bude jen mezi námi?“

„Slibuju.“

Zhluboka se nadechl a zase vydechl. Oči se mu zalily slzami. „Na škole mám jako hlavní obor počítačové vědy. Moji kámoši a já. Jsme dobří v programování, tvorbě webových stránek a podobně. Takže to nebylo těžké. Chci říct, že to je jenom webová stránka seznamky. Stránky s pořádnými firewally a zabezpečením? Ty se zabývají nákladnějšími věcmi. To jediné, co snad můžete získat z internetové seznamky, jsou informace o kreditce. Takže tohle mají zabezpečené. Zbytek stránky? Už tolik ne.“

„Naboural ses do JsiMůjTyp.com?“

Brandon přikývl. „Jak jsem řekl, ne do části s financemi. To by trvalo věčnost. Ale jiné stránky, no, trvalo nám to možná dvě hodinky, abychom se tam dostali. Všechno si tam ukládají – na koho klikáte, s kým komunikujete, kdy, komu píšete zprávy. Včetně chatů. Ty webové stránky si to všechno zaznamenávají.“

Teď to Kat pochopila. „A viděl jsi moje záznamy s Jeffem.“

„Jo.“

„A tak jsi zjistil moje jméno. Z našich chatových zpráv.“ Mlčel. Ale teď jí to dávalo smysl. Podala mu zpět fotografii.

„Měl bys jít domů, Brandone.“

„Cože?“

„Jeff je dobrý chlap. Nebo aspoň byl. Našli jeden druhého. Tvoje máma je vdova. On je vdovec. Možná to je skutečný vztah. Možná jsou zamilovaní. Tak či tak, tvoje matka je dospělá žena. Neměl bys ji špehovat.“

„Nešpehoval jsem ji,“ ohradil se. „Tedy, nejdřív ne. Ale když mi nezavolala –“

„Je někde s mužem. Proto ti nezavolala. Chovej se už jako dospělý.“

„Ale on ji nemiluje.“

„Jak to víš?“

„Říkal si Jack. Proč, když se jmenuje Jeff?“

„Spousta lidí používá na internetu přezdívky. To nic neznamená.“

„A komunikoval se spoustou jiných žen.“

„No a? To je účel té stránky. Mluvíš se spoustou možných partnerů. Snažíš se najít jehlu v kupce sena.“

Jeff mluvil i se mnou, pomyslela si. Jistě, neměl odvahu jí přiznat, že si už někoho našel. Ne, místo toho ji krmil těmi kecy, že musí být opatrnější a že potřebuje nový začátek. Mezitím se ale už dal dohromady s jinou ženou.

Proč to prostě nepřiznal?

„Podívejte,“ ozval se zas Brandon. „Jen potřebuju znát jeho pravé jméno a adresu. To je všechno.“

„V tom ti nemůžu pomoct, chlapče.“

„Proč ne?“

„Protože to není moje věc.“ Potřásla hlavou a dodala: „Bože, nemáš ani ponětí, jak moc to není moje věc.“

Zabzučel jí mobil. Podívala se na zprávu a uviděla, že je od Staggera:

Fontána Bethesda. Deset minut.

Kat vstala z lavičky. „Musím jít.“

„Kam?“

„To zas není tvoje věc. Tohle skončilo, Brandone. Jdi domů.“

„Jen mi řekněte jeho jméno a adresu, ano? Vždyť, co by se mohlo stát? Jen jeho jméno.“

Na jedné straně si pomyslela, že je chyba mu to říci. Na druhé straně byla stále trochu dotčená, že ji Jeff nechal být. K čertu s tím. Ten kluk má právo vědět, s kým spí jeho matka, ne?

„Jeff Raynes,“ odpověděla Kat a upřesnila, že se to píše s y. „A netuším a ani mě nezajímá, kde bydlí.“

Fontána Bethesda byla srdce Central Parku. Vysoká socha anděla korunující fontánu drží v jedné ruce lilie a druhou žehná vodě před sebou. Její kamenná tvář je vážná, téměř znuděná. Voda, které socha věčně žehná, se nazývá prostě Jezero. Kat se to jméno vždycky líbilo. Jezero. Nic okázalého. Nazývejte to tím, čím to je.

Pod andělem byli čtyři malí andělíčci představující Střídmost, Cudnost, Zdraví a Mír. Fontána tu stála od roku 1873. V šedesátých letech ji ve dne v noci okupovali hippies. Natáčela se tu první scéna muzikálu Godspell. Stejně tak klíčová scéna Vlasů. V sedmdesátých letech se terasa Bethesda stala centrem obchodu s drogami a prostituce. Jak Kat vyprávěl otec, k terase se tehdy báli chodit i policisté. Dnes, zvlášť za takového krásného letního dne, bylo těžké si představit, že to místo nebylo vždycky ráj.

Stagger seděl na lavičce otočené k Jezeru. Po něm jezdili na lodičkách turisté hovořící každým myslitelným jazykem, potýkali se s vesly a potom se vzdali a nechali se unášet téměř neexistujícím proudem. Napravo se shromáždil velký houf lidí kolem pouličních umělců (nebo snad parkových umělců?) zvaných Afrobati. Afrobati byli mladí černoši, kteří předváděli výstup spojující akrobatiku, tanec a komedii. Další pouliční umělec nesl nápis, kde stálo: VTIP ZA DOLAR. SMÍCH ZARUČEN. Odpočívadlo lemovaly lidské sochy – to znamená lidé, kteří nehybně stáli, předstírali, že jsou sochy a pózovali pro fotografování s turisty; kdo vlastně s tím nápadem přišel jako první? Mezi nimi byl chlapík, který vypadal jako váš milý strýček náruživě vyhrávající na ukulele, a další v odrbaném županu, který napodoboval čaroděje z Bradavic.

Stagger v černé kšiltovce vypadal jako malý kluk. Pohled mu klouzal po vodní ploše jako placatý kámen. Byla to v mnoha směrech typická manhattanská scéna – jste obklopený lidmi, a přesto nacházíte útěchu; nacházíte samotu uprostřed lidského tornáda. Stagger se upřeně díval na vodu, tvářil se zachmuřeně a Kat si nebyla jistá, co sama vlastně cítí.

Neotočil se, když přicházela. Zůstala stát nad ním, chvíli čekala a potom prostě řekla: „Ahoj.“

„Co to sakra s tebou je?“

Když mluvil, stále upíral zrak na vodu.

„Prosím?“

„Ještě nikdy jsi takhle nevpadla do mé kanceláře.“

Konečně se k ní Stagger otočil. Jestliže jeho oči byly při pohledu na vodu klidné, ten klid teď zmizel.

„Nemyslela jsem to jako neúctu.“

„Kecy, Kat.“

„Šlo o to, že jsem konečně dostala Leburnovy záznamy návštěv.“

„A co, k tomu jsi zoufale potřebovala můj názor?“

„Ano.“

„Nemohla jsi ani počkat, až mi skončí schůzka?“

„Myslela jsem…“ Dav lidí za nimi zaburácel smíchy při vtipu Afrobatů o tom, že je okrádají. „Víš, jak mi na tom případu záleží.“

„Jsi tím posedlá.“

„Byl to táta, Staggere. Jak to, že to nechápeš?“

„Ale chápu, Kat.“ Otočil se znovu k vodě.

„Staggere?“

„Co?“

„Ty víš, co jsem zjistila, viď?“

„Jo.“ Na tváři se mu pomalu objevil úsměv. „Vím.“

„Takže?“

Jeho pohled našel člun a upnul se na něj.

„Proč jsi navštívil Leburna druhý den, co ho zatkli?“ zeptala se. Stagger neodpověděl.

„Zatkli ho federálové z FBI, ne newyorská policie. Neměl jsi s tím nic společného. Dokonce jsi ani nevyšetřoval tátův případ, protože to byl tvůj parťák a ty jsi našel tělo. Proč jsi tam tedy byl, Staggere?“ Vypadal tou otázkou téměř pobavený. „Jakou máš na to teorii,

Kat?“

„Popravdě?“

„Rád bych.“

„Nemám žádnou teorii,“ přiznala.

Stagger se k ní otočil čelem. „Myslíš, že jsem měl něco společného s tím, co se stalo Henrymu?“

„Ne. Samozřejmě že ne.“

„Tak tedy?“

Přála si, aby měla lepší odpověď: „Nevím.“

„Myslíš, že jsem Leburna najal nebo tak něco?“

„Myslím, že Leburne s tím nic společného neměl. Podle mě byl Leburne jen nastrčený obětní beránek.“

Zamračil se. „Ale jdi, Kat. Nezačínej s tím zase.“

„Proč jsi tam byl?“

„A znovu odpovím: Proč myslíš?“ Stagger na okamžik zavřel oči, zhluboka se nadechl a obrátil se znovu k Jezeru. „Teď chápu, proč nikdy nedovolujeme, aby případ řešili lidé s osobními vazbami.“

„To znamená?“

„Nejenže nejsi objektivní, ale ani nedokážeš jasně myslet.“

„Proč jsi tam byl, Staggere?“

Zavrtěl hlavou. „To je přece víc než zřejmé.“

„Pro mě ne.“

„Vždyť to povídám.“ Upřel znovu oči na člun a díval se, jak nějací mládenci zuřivě a neuměle máchají vesly. „Vrať se na chvilku. Promysli to. V době vraždy byl tvůj otec velmi blízko dopadení jedné z předních postav organizovaného zločinu ve městě.“

„Cozonea.“

„Samozřejmě, Cozonea. A najednou je tvůj otec popraven. Jaká byla tehdy naše teorie?“

„Moje teorie to nebyla.“

„Bez urážky, Kat, ale nebyla jsi ještě ani policistka. Bylas neposedná malá studentka na Columbii. Jaká byla naše oficiální teorie?“

„Oficiální teorie,“ odpověděla Kat, „byla taková, že můj otec představoval pro Cozonea hrozbu, a tak ho Cozone zlikvidoval.“

„Přesně tak.“

„Ale Cozone byl dost chytrý na to, aby zabíjel policajta.“

„Nenech se od zločinců oklamat jejich takzvanými pravidly. Udělají to, co považují za nejlepší z hlediska dlouhodobého zisku a přežití. A tvůj otec jim překážel v obojím.“

„Takže myslíš, že Cozone najal Leburna, aby otce zabil. To vím. Přesto to nevysvětluje, proč jsi Leburna navštívil.“

„Ale vysvětluje. Federálové zatkli jednoho z Cozoneových nejaktivnějších nájemných zabijáků. Samozřejmě, že jsme okamžitě sledovali tuhle stopu. Jak to, že to nechápeš?“

„Proč ty?“

„Co?“

„Vedoucími vyšetřovateli toho případu byli Bobby Suggs a Mike Rinsky. Tak proč jsi tam šel ty?“

Znovu se usmál, ale nebyla v tom žádná radost. „Protože jsem byl jako ty.“

„Co tím chceš říct?“

„Chci tím říct, že tvůj otec byl můj parťák. Víš, co pro mě znamenal.“

Ticho.

„Neměl jsem chuť čekat, než si newyorská policie a FBI vyřeší svůj otravný boj o teritorium a jurisdikci. To by Leburnovi poskytlo čas poradit se s právníkem a odmítnout vypovídat. Chtěl jsem tam jít. Jednal jsem impulzivně. Zavolal jsem příteli u FBI a požádal o laskavost.“

„Šel jsi tedy vyslechnout Leburna?“

„Tak nějak, ano. Byl jsem hloupý mladý polda, co se snaží pomstít svého učitele, než bude příliš pozdě.“

„Co myslíš tím příliš pozdě?“

„Jak jsem řekl, bál jsem se, že odmítne vypovídat. Ale ještě víc jsem se bál, že ho Cozone oddělá, než stačí promluvit.“

„Takže jsi s Leburnem mluvil?“

„Ano.“

„A?“

Stagger pokrčil rameny. Znovu, s kšiltovkou a tím pokrčením ramen, si ho Kat dovedla představit, jak vypadal na základní škole. Jemně mu položila ruku na rameno. Nevěděla jistě proč. Snad aby mu připomněla, že jsou oba na stejné lodi. Snad aby poskytla starému příteli nějakou útěchu. Stagger měl jejího otce velmi rád. Ne tak jako ona, samozřejmě; smrt nezůstává s přáteli a spolupracovníky. Ti pocítí smutek a jdou dál. Smrt zůstává jen s rodinou. Ale Staggerova bolest byla skutečná.

„A nikam jsem se nedostal,“ odpověděl po chvíli Stagger.

„Leburne to popřel?“

„Jen seděl proti mně a mlčel.“

„A přesto se později Leburne přiznal.“

„Samozřejmě. Jeho právník uzavřel dohodu. Že nebude vynesen rozsudek smrti.“

Afrobati končili s velkým finále – jeden z nich přeskočil přes diváky, kteří se dobrovolně přihlásili. Dav propukl v potlesk. Kat a Stagger se dívali, jak se lidé pomalu rozcházejí.

„Takže to je všechno,“ poznamenala Kat.

„To je všechno.“

„Nikdy jsi mi o tom neřekl.“

„Máš pravdu.“

„Proč?“

„Co jsem ti měl říct, Kat? Že jsem navštívil podezřelého a nic jsem z něj nedostal?“

„Ano.“

„Bylas studentka na vysoké a měla ses vdávat.“

„No a?“

Její hlas možná zazněl ostřeji, než měla v úmyslu. Jejich pohledy se střetly a něco mezi nimi zablesklo. Stagger se odvrátil.

„Nelíbí se mi, co naznačuješ, Kat.“

„Nic nenaznačuju.“

„Ale ano, naznačuješ.“ Vstal. „Pasivně agresivní chování ti nejde. Nejsi to ty. Tak si vyložme karty na stůl, ano?“

„Dobře.“

„Leburne až do konce tvrdil, že sám usoudil, že je nutné zabít tvého otce. Oba víme, že to je lež. Oba víme, že tu vraždu nařídil Cozone a že ho Leburne chránil.“

Kat na to nic neřekla.

„Strávili jsme roky tím, že jsme se ho snažili přimět, aby začal mluvit a přiznal pravdu. Neudělal to. Vzal si to s sebou do hrobu a teď zkrátka nevíme, jak tvému otci zajistit spravedlnost. Je to frustrující a jsme z toho zoufalí.“

„My?“

„Ano.“

Kat se zamračila. „Kdo je tu teď pasivně agresivní?“

„Nemyslíš, že mě to taky trápí?“

„Ale ano, myslím, že tě to trápí. Chceš vyložit karty na stůl? Dobrá. Ano, po léta jsem pracovala na základě teorie, že Cozone objednal vraždu a Leburne ji provedl. Ale nikdy jsem tomu doopravdy nevěřila. Nikdy se mi to nezdálo pravdivé. A když Leburne – který neměl sebemenší důvod lhát – řekl té ošetřovatelce, že s tím neměl nic společného, věřila jsem mu. Můžeš namítnout, že byl pod vlivem drog nebo lhal, ale byla jsem u toho. Jeho slova konečně zněla pravdivě. Takže ano, chci vědět, proč jsi ho navštívil dřív než kdokoli jiný. Protože, když mám, jak říkáš, vyložit karty na stůl, ti nevěřím, Staggere.“

Jako by mu něco explodovalo v očích. Usilovně se snažil zachovat vyrovnaný tón. „Tak mi to pověz, Kat. Proč jsem tam tedy šel?“

„Nevím. Přála bych si, abys mi to řekl.“

„Tvrdíš, že jsem lhář?“

„Ptám se, co se stalo.“

„Už jsem ti to řekl,“ odsekl, vstal a protáhl se kolem ní. Pak se otočil. Skutečně mu v očích planul hněv, ale bylo tam ještě něco. Bolest. A možná dokonce strach. „Máš ještě pár dní dovolené. Ověřil jsem si to. Vyber si je, Kat. Nechci tě na svém okrsku vidět, jinak tě dám přeložit.“

Kapitola 15

Kat vzala svůj notebook a zamířila do baru O’Malley’s. Posadila se na otcovu starou stoličku. Přiloudal se k ní barman Pete. Kat si zrovna prohlížela podrážky svých zaprášených bot.

„Co je?“ zeptal se jí.

„Nasypali jste tu víc pilin než obvykle?“

„To ten nový. Přehnal koncepci nóbl lokálu. Co si dáš?“

„Cheesburger středně opečený, hranolky, pivo.“

„Chceš potom udělat angiogram?“

„Dobrá připomínka, Pete. Příště zkusím nějaký ten tvůj bezlepkový veganský předkrm.“

Byla tu pestrá směsice hostů. U rohových stolků si několik úspěšných manažerů dávalo po práci koktejly. U baru posedávalo pár samotářů, jaké potřebují všechny bary, chlápky, kteří tiše sedí, ramena shrbená, civí do skleničky a netouží po ničem jiném než po otupělosti, jakou může poskytnout ta jantarová tekutina.

Na Staggera tlačila až moc silně, ale mírnost by tady ničemu nepomohla. Přesto Kat nevěděla, co si o Staggerovi myslet. Nevěděla, co si myslet o Brandonovi. A nevěděla, co si myslet o Jeffovi.

Takže, co teď?

Nakonec zvítězila zvědavost. Kat otevřela notebook a začala pátrat po Brandonově matce a Jeffově nové milence Daně Phelpsové, většinou na fotografiích a na sociálních sítích. Namlouvala si, že jen doplňuje detaily definitivně uzavírající tento případ a ujišťuje se, že ten kluk, kterého potkala, je skutečně Brandon Phelps, syn Dany, a ne nějaký podvodník nebo ještě hůř, jak by se mohla obávat.

Ačkoli v baru bylo deset prázdných židlí, hned vedle ní se posadil nějaký muž s muškou pod spodním rtem a nagelovanými špičkami krátkých vlasů. Odkašlal si a prohodil: „Nazdárek, kotě.“

„Jo, ahoj.“

První fotografii Dany našla na stránce věnované „Společenskému dění v Connecticutu“, jednom z těch míst na internetu, která pořizují fotografie zámožných lidí na večírcích tak exkluzivních, že se jim říká plesy, a tihle boháči, jimž v životě nic nechybí, se nemůžou dočkat, až stránku otevřou a podívají se, jestli je tam jejich fotka.

Dana Phelpsová loni pořádala galavečer na podporu zvířecího útulku. Netrvalo dlouho, aby Kat pochopila, proč k ní byl Jeff přitahován.

Dana Phelpsová byla omračující kráska.

Měla na sobě dlouhou stříbřitou řasenou róbu, která jí po těle splývala tak, jak to Kat nikdy nezažila. Z Dany Phelpsové vyzařovala noblesa. Byla vysoká, světlovlasá a měla prakticky všechno, čeho se Kat nedostávalo.

Mrcha.

Kat se hlasitě zachichotala. Nagelovaný ježek si to vyložil jako pozvání. „Něco k smíchu?“

„Jo, tvůj obličej.“

Pete se nad tou bezzubou ironickou poznámkou zamračil. Kat pokrčila rameny. Pete měl sice pravdu, ale účinkovalo to. Ježek zařadil zpátečku. Kat se napila a přitom se pokusila vyslat kolem sebe vibrace nech-mě-na-pokoji. Většinou to fungovalo. Začala hledat fotografie Brandona Phelpse a ano, byl to skutečně ten hubený kluk se střapatými vlasy, který za ní přišel. Zatraceně. Bylo by snazší, kdyby lhal.

Kat se už začínala cítit lehce namazaná, do té míry, že člověk má chuť psát opilecké esemesky bývalému partnerovi, jenže samozřejmě neměla ponětí, jaké má Jeff číslo mobilu. Proto se místo toho rozhodla udělat druhou nejlepší věc, jakou odvržené milenky dělávají – použít kyberstalking. Zadala Jeffovo jméno do několika vyhledávačů, ale nikde o něm nic nebylo. Vůbec nic. Věděla, že to tak dopadne – nebylo to poprvé, co se ho pod vlivem alkoholu pokoušela najít pomocí Googlu – ale znovu ji to překvapilo. Objevilo se několik internetových reklam a nabízelo, že Jeffa najdou, nebo ještě lépe, zjistí, jestli má záznam v trestním rejstříku.

Vzdala to.

Rozhodla se vrátit na Jeffův profil na JsiMůjTyp. com. I když předpokládala, že teď ho bude mít pravděpodobně zavřený, když si vyrazil do nějakého exotického místa s urostlou blondýnou. Nejspíš se teď procházejí po pláži ruku v ruce, Dana ve stříbrných bikinkách, měsíc odrážející se ve vodě.

Potvora.

Kat klikla na Jeffovu profilovou stránku. Stále existovala. Zkontrolovala stav. Pořád tam stálo: Aktivně hledající. Hmm. To nic neznamenalo. Zřejmě ji zapomněl zavřít. Pravděpodobně se nemohl dočkat, až dostane tu bloncku z vyšší společnosti do postele, takže se neobtěžoval maličkostmi jako kliknout na tlačítko a dát ostatním případným uchazečkám vědět, že už není k mání. Anebo měl krasavec Jeff záložní plán, plán B, pro případ, že by to s Danou nevyšlo (nebo nedopadlo), tak jak doufal. Jistě, starý Jeff mohl mít hromadu ženských čekajících se zatajeným dechem, kdyby potřeboval náhradnici nebo…

Z otupělosti ji milosrdně vytrhl mobil. Přijala hovor, aniž by se podívala na číslo volajícího.

„Nic tam není.“

Znělo to jako Brandon.

„Cože?“

„O Jeffu Raynesovi. Není tam absolutně nic.“

„Aha, to jsem ti mohla říct hned.“

„Hledala jste taky?“

„Googlovala jsem, když jsem něco vypila.“

„Cože?“

Už jí těžkl jazyk. „Co chceš, Brandone?“

„O Jeffu Raynesovi tam nic není.“

„Jo, já vím. Neprobrali jsme to už?“

„Jak je to možné? O každém tam něco je.“

„Asi se drží zpátky.“

„Prošel jsem všechny databáze. Ve Spojených státech jsou tři Jeffové Raynesové. Jeden v Severní Karolíně. Jeden v Texasu. Jeden v Kalifornii. Žádný není náš Jeff Raynes.“

„Co mám na to říct, Brandone? Spousta lidí na sebe nechce upozorňovat.“

„To není možné. Myslím to vážně. Nikdo nemůže být takhle nenápadný. Copak to nechápete? Něco tu není v pořádku.“

Hrací skříň začala vyhrávat Oh Very Young od Cata Stevense. Ta píseň ji deprimovala. Cat – téměř její jmenovec – zpíval o tom, že člověk chce, aby jeho táta tu byl navždy, ale „víš, že nikdy nebude“, že ten muž, kterého miluješ, vybledne stejně jako jeho nejlepší denimově modré džínsy. Bože, ta slova ji vždycky silně zasáhla.

„Nevím, co s tím můžu dělat, Brandone.“

„Potřebuju ještě jednu laskavost.“ Kat si vzdychla.

„Prověřil jsem máminy kreditní karty. Za poslední čtyři dny je tam jenom jeden výběr. Vybrala peníze z bankomatu ten den, co zmizela.“

„Nezmizela. Ona –“

„Fajn, jak chcete, ale ten bankomat byl v Parkchesteru.“

„No a?“

„No a na letiště jezdíme přes Whitestone Bridge. Parkchester je minimálně o jeden nebo druhý exit jinde. Proč by sjížděla z cesty?“

„Kdoví? Možná tu svou odbočku minula. Možná se chtěla zastavit v nějakém módním butiku s prádlem, který neznáš, a koupit si na ten výlet něco sexy.“

„Butik s prádlem?“

Kat potřásla hlavou, aby si ji pročistila. „Poslouchej mě, Brandone. Stejně to není v mé pravomoci. Musíš jít za tím poldou, se kterým jsi mluvil v Greenwichi. Jak se jmenuje…“

„Detektiv Schwartz.“

„Správně, za ním.“

„Prosím. Vy to nemůžete udělat?“

„Udělat co?“

„Podívat se na ten výběr z bankomatu.“

„Co myslíš, že zjistím, Brandone?“

„Máma nikdy nepoužívá kartu do bankomatu. Myslím tím opravdu nikdy. Dokonce mám za to, že ani neví jak. Peníze v hotovosti jí vždycky vybírám já. Nemůžete třeba, já nevím, prověřit bezpečnostní záznam nebo tak?“

„Je pozdě,“ namítla Kat a připomněla si vlastní pravidlo, že nemá moc přemýšlet, když pije. „Promluvíme si ráno, ano?“

Než Brandon stačil odpovědět, stiskla tlačítko UKONČIT. Rychle kývla na Petea, aby jí útratu připsal na účet, a vyšla ven na čerstvý vzduch. Milovala New York. Přátelé se ji pokoušeli přimět, aby poznala krásy lesa nebo pláží a možná by souhlasila, tak na pár dnů, ale turistika ji nudila. Rostliny, stromy, zeleň, fauna, to všechno mohlo být zajímavé, ale co bylo zajímavější než tváře, styl oblečení, účesy, boty, výklady obchodů, pouliční prodavači, cokoli?

Dnes v noci svítil na obloze srpek měsíce. Když byla malá holčička, měsíc ji fascinoval. Zastavila se teď, dívala se na něj a cítila, jak se jí do očí derou slzy. Vynořila se jí jedna vzpomínka. Když jí bylo šest, otec postavil na dvůr žebřík. Vyvedl ji ven, ukázal na žebřík a řekl jí, že právě zavěsil nahoru měsíc, jen pro ni. Věřila mu. Ještě dlouho potom věřila, že tak se měsíc dostane na oblohu, než byla dost stará a už tomu věřit přestala.

Kat bylo dvaadvacet, když otec zemřel – hodně mladá, jistě. Ale Brandon Phelps ztratil otce, když mu bylo jen šestnáct.

Mohl se někdo divit, že tak silně lpěl na matce?

Bylo už pozdě, když se Kat dostala domů, ale policejní stanice fungují stále. Vyhledala telefonní číslo policejního oddělení vGreenwichi, zavolala tam, uvedla svou funkci u newyorské policie a chtěla nechat vzkaz detektivu Schwartzovi, ale operátor ji překvapil.

„Okamžik. Joe je tady. Spojím vás.“

Po dvou zazvoněních se ozvalo: „Detektiv Joseph Schwartz. Co pro vás můžu udělat?“

Zdvořilý.

Kat udala své jméno a hodnost. „Dnes za mnou přišel mladý muž jménem Brandon Phelps.“

„Počkejte, neříkala jste, že jste z newyorské policie?“

„Ano.“

„Brandon vás tedy navštívil v New Yorku?“

„Správně.“

„Jste rodinná přítelkyně nebo podobně?“

„Ne.“

„Tomu nerozumím.“

„Myslí si, že se jeho matka ztratila,“ vysvětlila Kat.

„Ano, já vím.“

„A tak chtěl, abych se tím zabývala.“

Schwartz si vzdychl. „Proč sakra šel Brandon za vámi?“

„Zdá se, že ho znáte.“

„Samozřejmě, že ho znám. Říkala jste, že jste z newyorské policie, že? Proč šel za vámi?“

Kat si nebyla jistá, nakolik se chce pouštět do Brandonových ilegálních hackerských aktivit nebo rozebírat fakt, že sama navštěvuje seznamovací stránku. „Nevím jistě, ale říkal, že nejdřív požádal o pomoc vás. Je to pravda?“

„Je.“

„Vím, že jeho tvrzení vypadá bláznivě,“ pokračovala Kat, „ale ptám se, jestli nemůžeme něco udělat, abychom ho upokojili.“

„Detektive Donovanová?“

„Říkejte mi Kat.“

„Fajn, říkejte mi Joe. Snažím se vymyslet, jak to vyjádřit…“ Na chvíli se odmlčel. Potom: „Domnívám se, že vám neřekl všechno.“

„Tak proč mi to nepovíte vy?“

„Mám lepší nápad, jestli dovolíte,“ odpověděl. „Proč nezajedete ráno sem do Greenwiche?“

„Protože to je daleko.“

„Z centra to je jen čtyřicet minut. Myslím, že to bude prospěšné pro nás oba. Jsem tu do poledne.“

Kat by tam zajela hned, ale moc toho vypila. Spala neklidně a ráno po úvaze, že raději počká, až bude menší provoz, zamířila na hodinu jógy. Aqua, který tam vždycky byl dřív, než dorazil první žák, se tentokrát neukázal. Žáci si znepokojeně něco mumlali. Jedna žačka, příliš hubená starší žena, se rozhodla, že hodinu povede sama, ale nefungovalo to. Žáci se pomalu rozešli. Kat čekala ještě pár minut v naději, že se Aqua přece jen objeví. Neobjevil.

Když Kat usoudila, že provoz už povětšinou zeslábl, pronajala si na devět patnáct auto z půjčovny Zipcar. Jízda, jak ji Schwartz ujišťoval, trvala skutečně čtyřicet minut.

Když si vyhledáte v obrazovém slovníku „snobský“, objeví se vám zelený a zámožný Greenwich, Connecticut. Když řídíte hedgeový fond přesahující miliardu dolarů, je prakticky federálním zákonem, že musíte bydlet v Greenwichi ve státě Connecticut. Greenwich měl nejbohatší obyvatele z celých Spojených států a taky podle toho vypadal.

Detektiv Schwartz nabídl Kat colu. Vzala si ji a posadila se proti němu k laminátovému psacímu stolu. Všechno tady na stanici vypadalo elegantně, draze a nepoužívaně. Schwartz měl oficírský knír s nakroucenými navoskovanými konečky. Na sobě měl košili s knoflíčky a šle.

„Tak mi povězte, jak se podílíte na tom případu,“ vyzval ji Schwartz.

„Brandon za mnou přišel. Požádal mě o pomoc.“

„Pořád nechápu proč.“

Kat stále nebyla ochotná říci mu všechno. „Prý proto, že jste mu vy tady nevěřili.“

Schwartz na ni vrhl skeptický policajtský pohled. „A myslel si co, že mu pomůže náhodný policista v New Yorku?“

Pokusila se od toho všeho odvést jeho pozornost. „Byl za vámi, že?“

„Ano.“

„A říkal jste v telefonu něco o tom, že jste ho znal už předtím?“

„Něco vtom smyslu, ano.“ Joe Schwartz se naklonil trochu blíž.

„Tohle je maloměsto, jestli víte, co myslím. Myslím tím, že to není malé město, ale je to maloměsto.“

„Žádáte o moji diskrétnost.“

„Ano.“

„Máte ji mít.“

Naklonil se zpátky a položil ruce dlaněmi na stůl. „My tady na policejním oddělení se známe s Brandonem Phelpsem až moc dobře.“

„To znamená?“

„Co myslíte, že to znamená?“

„Prověřovala jsem si to,“ odpověděla Kat. „Brandon nemá žádný záznam.“

Schwartz rozhodil rukama. „Mám dojem, že jste přeslechla, jak jsem říkal, že tohle je maloměsto.“

„Aha.“

„Viděla jste Čínskou čtvrť?“ zeptal se.

„Ovšem.“

Odkašlal si a pokusil se napodobit Joea Mantella. „,Zapomeň na to, Jakeu. Tohle je Greenwich.‘ Nechápejte mě špatně. Byl zatčený jen za prkotiny. Párkrát se vloupal do střední školy, řídí moc rychle, vandalismus, trochu kšeftuje s trávou, to jen, abyste byla v obraze. A mám-li být poctivý, nic z toho se nestávalo předtím, než mu zemřel táta. Všichni jsme jeho otce znali a měli jsme ho rádi. A matka, tedy Dana Phelpsová, je dobrý člověk. Sůl země. Udělá pro vás všechno. Ale ten kluk… nevím. Vždycky na něm bylo něco nenormálního.“

„Jak nenormálního?“

„Nic moc, opravdu. Mám syna v Brandonově věku. Brandon sem nezapadá, ale v tomhle městě se nežije snadno.“

„Ale přišel za vámi před několika dny. Řekl vám, že má strach o matku.“

„To ano.“ Na stole ležela kancelářská sponka. Schwartz ji vzal a začal ji ohýbat sem a tam. „Ale taky nám lhal.“

„Jak?“

„Co vám řekl o údajném zmizení své matky?“

„Řekl, že se seznámila s nějakým mužem po internetu, že s ním odjela, že je s Brandonem vždycky v kontaktu, ale tentokrát se neozvala.“

„Jo, to nám řekl taky,“ přisvědčil Schwartz. „Ale není to pravda.“ Pustil sponku a otevřel zásuvku stolu. Vytáhl nějakou proteinovou tyčinku. „Chcete jednu? Mám jich spoustu.“

„Ne, díky. Takže jak je to doopravdy?“

Schwartz začal listovat ve stohu papírů. „Dal jsem to sem, protože jsem věděl, že budete… moment, tady to je. Záznamy z Brandonova mobilu.“ Podal jí listy papíru. „Vidíte tu žlutou?“

Kat uviděla dvě textové zprávy zvýrazněné žlutou barvou. Obě přišly ze stejného telefonního čísla.

„Brandon dostal od matky dvě esemesky. Jedna přišla předevčírem večer, druhá včera brzy ráno.“

„To je číslo matčina mobilu?“

„Ano.“

Kat ucítila, jak jí začíná rudnout tvář. „Víte, co je v těch esemeskách?“

„Když tu byl naposled, měl jsem záznam jen té první. Konfrontoval jsem ho s tím, tak mi ji ukázal. Psalo se tam něco jako ‚Jsem tu, mám se skvěle, stýská se mi‘. Tak nějak.“

Kat nespouštěla oči z listu papíru. „Jak to vysvětlil?“

„Tvrdil, že to neposlala jeho matka. Ale je to její číslo. Jak tady můžete vidět, jasné jako facka.“

„Volali jste na to matčino číslo?“

„Ano. Žádná odpověď.“

„Nepřišlo vám to podezřelé?“

„Ne. Bez obalu řečeno, myslíme si, že je na nějakém ostrově, možná si užívá sex poprvé za tři roky. Proč, nesouhlasíte snad?“

„To ne,“ uznala Kat. „Souhlasím. Jen jsem si zahrála na Ďáblova advokáta.“

„Samozřejmě, není to jediné vysvětlení.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím tím,“ odpověděl Schwartz s pokrčením ramen, „že Dana Phelpsová se přece jen může pohřešovat.“

Kat čekala, jestli ještě něco dodá. Schwartz čekal déle. Nakonec se Kat zeptala: „Řekl vám Brandon o výběru z bankomatu?“

„Kupodivu ne.“

„Možná o tom ještě nevěděl, když byl u vás.“

„To je jedna teorie.“

„Máte další?“

„Mám. Nebo řekněme, měl jsem. Podívejte, to je hlavní důvod, proč jsem chtěl, abyste sem přijela.“

„Ano?“

„Představte si sebe na mém místě. Přijde za mnou problémový teenager. Tvrdí, že pohřešuje matku. Z textových zpráv víme, že to je lež. Zjistíme, že z bankomatu byly vybrány nějaké peníze. Takže, pokud tu jde o násilný čin, kdo bude váš hlavní podezřelý?“

„Problémový teenager.“

„Trefa.“

Kat to už dřív letmo napadlo, ale dlouho o tom neuvažovala. Jistě, neznala minulost toho kluka – jenže Joe Schwartz zas nevěděl, že se Brandon naboural do JsiMůjTyp.com a že sama je s tím případem spojená. Na druhé straně, Brandon jí lhal o těch esemeskách. To se teď dozvěděla. Tak o co mu skutečně jde?

Nahlas se zeptala: „Myslel jste si, že Brandon možná něco udělal vlastní matce?“

„Tak daleko jsem nebyl ochoten zajít. Ale ani jsem si nemyslel, že zmizela. Proto jsem jako preventivní opatření udělal ještě jeden krok.“

„A to?“

„Vyžádal jsem si bezpečnostní záznam z toho bankomatu. Myslel jsem, že ho možná taky budete chtít vidět.“ Otočil monitor počítače na stole tak, aby na něj Kat viděla. Stiskl několik kláves. Monitor oživl. Videozáznam byl rozdělený, ze dvou úhlů kamery. Byla to nejnovější technologie. Až příliš mnoho lidí vědělo o kameře před bankomatem a mohli objektiv zakrýt rukou. Proto byl záběr nalevo přesně takový – pohled rybím okem na bankomat. Druhý záběr, na pravé straně obrazovky, byl natočen shora, jak to vidíte u každého vloupání do samoobsluhy. Kat chápala, že instalování kamery ke stropu je snazší, ale bylo to skoro vždy k ničemu. Zločinci nosili čepice s kšiltem nebo měli stále skloněnou bradu. Užitečnější by byly záběry zespoda, ne shora.

Videozáznamy byly barevné, nikoli černobílé. To začínalo být čím dál běžnější. Schwartz se chopil myši. „Připravená?“

Kat přikývla. Stiskl tlačítko PŘEHRÁT.

Pár sekund se nedělo nic. Pak vešla do záběru žena. Nebylo pochyb. Byla to Dana Phelpsová.

„Vypadá podle vás jako v tísni?“

Kat zavrtěla hlavou. I na bezpečnostní kameře vypadala Dana moc krásně. Víc než to, zdála se připravená odjet na dovolenou s novým milencem. Kat bezděčně pocítila bodnutí čehosi, co se podobalo závisti. Daniny vlasy vypadaly, jako by právě vyšla od kadeřníka. Na nehtech – Kat je mohla vidět zblízka, když Nukaly na klávesy – měla čerstvou manikúru. I její oblečení vypadalo ideálně pro romantickou cestu do Karibiku:

Zářivě žluté letní šaty.

Kapitola 16

Aqua nervózně přecházel sem a tam před Katiným domem.

Pohyboval se v pevně sevřené formaci dva kroky, obrat čelem vzad, dva kroky, obrat čelem vzad. Kat se zastavila na rohu a chvíli ho pozorovala. Něco držel v ruce. Stále se na to díval – byl to list papíru? Hovořil s tím – ne, pomyslela si Kat, spíš jako by se s tím přel, nebo dokonce o něco prosil.

Lidé Aquu obcházeli obloukem, ale tohle byl New York. Nikdo nereagoval přemrštěně. Kat k němu vykročila. Aqua za ní doma nebyl víc než deset let, tak proč teď? Když byla asi tři metry od něj, rozeznala, co je to za kus papíru, který mačkal v pravé ruce.

Byla to Jeffova fotografie, kterou Aquovi dala před víc než dvěma týdny.

„Aquo?“

Zastavil se uprostřed kroku a prudce se k ní otočil. Oči měl vytřeštěné a pohled těsně na hranici příčetnosti. Zažila už dřív, jak mluví sám se sebou, několikrát byla svědkem, jak takto maniakálně chodí sem a tam nebo má záchvat zlosti, ale nikdy ho neviděla tak… dá se říci rozrušeného? Ne. Vypadalo to jako něco víc. Vypadalo to zmučeně.

„Proč?“ vykřikl Aqua a zvedl Jeffovu fotografii.

„Co proč, Aquo?“

„Miloval jsem ho,“ řekl hlasem, který zněl jako raněný nářek.

„Tys ho milovala.“

„Vím, že jsme ho milovali.“

„Proč?“

Začal vzlykat. Chodci se mu teď vyhýbali už zdaleka. Kat přistoupila blíž. Otevřela náruč a Aqua se do ní vrhl, opřel si hlavu o její rameno a dál plakal.

„To nic,“ konejšila ho jemně.

Aqua nepřestal, tělo se mu otřásalo s každým novým vzlykem. Neměla mu tu fotku ukazovat. Byl nesmírně labilní. Potřeboval rutinu. Potřeboval neměnnost a pak si ona přijde a dá mu fotografii někoho, na kom mu hluboce záleželo a už ho nikdy neviděl.

Počkat. Jak mohla vědět, že Aqua už Jeffa nikdy neviděl?

Před osmnácti lety se s ní Jeff rozešel. To neznamenalo, že se vzdal všech svých přátel a vztahů, že? Jeff a Aqua stále mohli být v kontaktu, stále dělat to, co přátelé dělají, někam si vyrazit, dát si pivo, sledovat nějaký zápas. Jenže, samozřejmě, Aqua neměl počítač, telefon, nebo dokonce ani adresu.

Ale mohli být stále ve styku?

Vypadalo to nepravděpodobné. Kat nechala Aquu se vyplakat, tam na ulici. Postupně se vzpamatoval, ale nějakou dobu to trvalo. Hladila ho po zádech a šeptala mu uklidňující slůvka. Už ho kdysi takhle utěšovala, hlavně potom, co odešel Jeff, ale to bylo dávno, hrozně dávno. Tehdy Aquu litovala a zároveň ji rozčilovala jeho reakce. Jeff se přece vykašlal na ni, ne na něj. Neměl by naopak Aqua utěšovat ji?

Ale, bože, jak jí tenhle vztah chyběl. Už dávno ztrátu tohoto přítele oplakala a považovala jejich vztah žákyně a učitele jógy za jediný, který od něj může rozumně očekávat. Když ho teď takhle držela, přinášelo jí to útěchu, a přesto znovu pocítila bolest kvůli všemu, co před osmnácti lety ztratila.

„Nemáš hlad?“ zeptala se ho.

Aqua přikývl a zvedl hlavu. Jeho obličej byl uslzený a usmrkaný. Stejně tak Katina blůza. Neohlížela se na to. Taky jí vyhrkly slzy a nejen kvůli ztrátě Jeffa nebo vztahu, co kdysi byl mezi ní a Aquou, ale z toho, že fyzicky utěšuje někoho, na kom jí záleží. Bylo to už tak dávno. Příliš dávno.

„Mám trochu hlad, myslím,“ přikývl Aqua.

„Chceš si někde dát něco k jídlu?“

„Měl bych už jít.“

„Ne, ne, půjdeme si něco sníst, ano?“

„Raději ne, Kat.“

„Nerozumím. A především, proč jsi sem přišel?“

„Zítřejší lekce,“ trval na svém Aqua. „Musím se připravit.“

„Nikam nechoď,“ naléhala, vzala ho za ruku a snažila se potlačit úpěnlivý tón v hlase. „Zůstaň se mnou ještě chvilku, ano?“

Neodpověděl.

„Říkal jsi, že máš hlad, je to tak?“

„Máš pravdu.“

„Tak si něco dáme, platí?“

Aqua si rukávem otřel obličej. „Platí.“ Vydali se podél bloku, zavěšeni do sebe, dost nesourodá dvojice, jak si pomyslela, ale tohle byl přece New York. Chvíli kráčeli mlčky. Aqua přestal vzlykat. Kat ho nechtěla dráždit, ale na druhé straně to ani nemohla nechat jen tak.

„Chybí ti,“ poznamenala.

Aqua pevně zavřel oči, jako by chtěl silou vůle ta slova zaplašit.

„To je v pořádku. Chápu to.“

„Nic nechápeš,“ odbyl ji Aqua.

Nevěděla, jak na to reagovat, proto pokračovala: „Tak mi to vysvětli.“

„Chybí mi,“ připustil Aqua. Potom se zastavil, otočil se a postavil se k ní čelem. Když se na ni díval, ten vytřeštěný pohled nahradilo cosi podobného lítosti. „Ale ne jako tobě, Kat.“

Znovu vykročil. Pospíšila si, aby ho dohonila.

„Jsem v pohodě,“ ujistila ho Kat.

„Mělo to být.“

„Co mělo být?“

„Ty a Jeff spolu,“ odpověděl Aqua. „Mělo to tak být.“

„Jo, jenže nebylo.“

„Je to, jako byste se vy dva celý život ubírali po oddělených cestách – po dvou cestách, které byly předurčené k tomu, aby se spojily v jednu. To přece musíš vidět. Vy oba.“

„No, oba zjevně ne,“ opáčila.

„Jdete po těch životních cestách. Vybíráte si směr, ale někdy jste přinuceni dát se jinou cestou.“

Teď skutečně neměla náladu na tyhle jogínské filozofické bláboly.

„Aquo?“

„Ano?“

„Viděl jsi Jeffa?“ Znovu se zastavil.

„Myslím tím od chvíle, co mě nechal. Viděls ho?“

Aqua jí stiskl paži silněji. Pak znovu vykročil. A ona s ním. Na Columbus Avenue se dali doprava a zamířili na sever.

„Dvakrát,“ odpověděl po chvíli.

„Viděl jsi ho dvakrát?“

Aqua vzhlédl k obloze a zavřel oči. Kat na něj nespěchala. Tohle dělával i na škole. Mluvil o slunci na tváři, jak ho to uvolňuje a dovoluje mu soustředit se. Na okamžik se dokonce zdálo, že to účinkuje. Ale ta tvář teď byla zestárlá. Ve vráskách kolem očí a úst jste mohli vidět těžké roky. Pleť barvy „mocha latte“ měla hluboké ostře řezané rýhy jako u těch, kdo příliš dlouho žijí na ulici.

„Vrátil se do pokoje,“ řekl Aqua. „Potom, co to s tebou ukončil.“

„Aha,“ vydechla. To nebyla odpověď, v jakou doufala.

Aqua, protože byl takový, jaký byl, bydlel na koleji vždycky sám. Škola se mu snažila najít spolubydlícího, ale nikdy to nevydrželo. Některé pohoršovalo jeho převlékání do ženských šatů, ale skutečným problémem bylo, že Aqua nikdy nespal. Učil se. Četl. Pracoval v laboratoři, ve školní jídelně – a v noci měl zaměstnání ve fetišklubu v Jersey City. Někdy ve třetím ročníku Aqua o svůj samostatný pokoj přišel. Správa koleje trvala na tom, že tam ubytuje tři další studenty. To nemohlo v žádném případě dopadnout dobře. Ve stejné době Jeff našel dvoupokojový byt na 178. ulici. Zásah Štěstěny, jak říkal.

Aqua měl už zas v očích slzy. „Jeff byl zdrcený, víš.“

„Díky. To pro mě po osmnácti letech hodně znamená.“

„Nebuď taková, Kat.“

Aqua sice byl pomatený, ale sarkasmus její poznámky mu neunikl.

„Takže, kdy jsi ho viděl podruhé?“ zeptala se Kat.

„Jednadvacátého března,“ odpověděl.

„V kterém roce?“

„Jak to myslíš, v kterém roce? V tomhle roce.“

Kat se zastavila. „Moment. Tvrdíš, že jsi před šesti měsíci viděl Jeffa poprvé od doby, co jsme se rozešli?“

Aqua se začal ošívat.

„Aquo?“

„Vyučuju jógu.“

„Jo, já vím.“

„Jsem dobrý učitel.“

„Ten nejlepší. Kde přesně jsi viděl Jeffa?“

„Bylas tam.“

„O čem to mluvíš?“

„Bylas na mé hodině. Jednadvacátého března. Nejsi moje nejlepší žačka. Ale snažíš se. Jsi svědomitá.“

„Aquo, kde jsi viděl Jeffa?“

„Na hodině,“ odpověděl Aqua. „Jednadvacátého března.“

„Letos?“

„Ano.“

„Říkáš mi, že před šesti měsíci se Jeff zúčastnil tvé hodiny?“

„Nezúčastnil se hodiny,“ upřesnil Aqua. „Stál za stromem. Pozoroval tě. Tolik ho to bolelo.“

„Mluvil jsi s ním?“

Aqua zavrtěl hlavou. „Měl jsem vyučování. Myslel jsem, že třeba mluvil s tebou.“

„Ne,“ ujistila ho. Potom si uvědomila, že tu nejedná s tím nejspolehlivějším mozkem na světě, a pokusila se nad tím mávnout rukou. Před šesti měsíci nemohl být Jeff v žádném případě v Central Parku a sledovat jejich třídu zpoza stromu. Nedávalo to smysl.

„Je mi to tak líto, Kat.“

„Netrap se tím, ano?“

„Všechno se tím změnilo. Nevěděl jsem, že to tak dopadne.“

„Už je to dobré.“

Byli půl bloku od baru O’Malley’s. Za starých časů se tu všichni scházeli – Kat, Jeff, Aqua, pár dalších přátel. Řekli byste, že O’Malley’s tehdy musel být pro míšence a transvestitu drsné místo. Což byla pravda. Zezačátku se Aqua pro návštěvu v O’Malley’s oblékal jako muž, ale to nijak nezabránilo jízlivým posměškům. Katin otec si nad Aquou vždy jen nesouhlasně odfrkl. Nebyl tak zlý jako většina sousedů, nicméně „bukvice“ nesnášel.

„Neměla by ses stýkat s takovými typy,“ varoval ji otec. „Nejsou normální.“

Ona nad otcem vždy jen zavrtěla hlavou a zvedla oči v sloup. Nad všemi takovými. Lidé často mluvili o těchto policistech jako ze „staré školy“. Byla to pravda. Ale nešlo vždy o kompliment. Byli úzkoprsí a odtržení od reality. Dalo by se to omluvit (a také omlouvalo), ale přese všechno to nakonec byli bigotní lidé. Možná sympatičtí bigotní lidé. Nicméně bigotní. K homosexuálům se chovali posměšně, ale v menší míře tak přistupovali ke každé jiné skupině nebo národnosti. Byla to součást jejich slovníku. Když s nimi někdo vyjednával příliš tvrdě, postěžovali si, že se handrkuje jako „žid“. Každá činnost nepovažovaná za chlapskou byla pro „teplouše“. Hráč baseballu selhal, protože hrál jako „negr“. Kat to neomlouvala, ale když byla mladší, ani se nad tím nepohoršovala.

K Aquově cti (nebo možná shovívavosti?) bylo dlužno přičíst, že mu to zřejmě bylo jedno. „Jak myslíš, že získáváme rozhled, abychom se mohli vyvíjet?“ říkával. Dokonce to považoval za výzvu. Aqua si vždycky klidně přikráčel do O’Malley’s, jako by mu ty posměšky a ironické poznámky nevadily – nebo spíš se je snažil ignorovat. Po nějaké době toho většina policajtů nechala, přestalo je to bavit a už ani nevzhlédli, když Aqua vešel. Katin otec a jeho kamarádi si udržovali odstup.

Kat to rozčilovalo, zejména u jejího otce, ale Aqua jen pokrčil rameny a prohlásil: „Je to pokrok.“

Když teď došli ke dveřím baru, Aqua se najednou zastavil. Oči se mu znovu široce rozevřely.

„Co je?“ zeptala se Kat.

„Mám další lekci.“

„Jo, já vím. Zítra.“

Zavrtěl hlavou. „Musím se připravit. Jsem jógí. Učitel. Instruktor.“

„A dobrý.“

Aqua stále vrtěl hlavou. V očích měl znovu slzy. „Nemůžu se vrátit.“

„Nemusíš nikam chodit.“

„Tolik tě miloval.“

Ani se neobtěžovala zeptat, koho myslí. „To je v pořádku, Aquo. Jen si rychle něco sníme, ano?“

„Jsem dobrý učitel, ne?“

„Ten nejlepší.“

„Tak mě nech dělat, co dělám. Tak pomáhám. Tak zůstanu vyrovnaný. Tak můžu něčím přispět společnosti.“

„Musíš jíst.“

Na prosklených dveřích baru byla neonová reklama na Budweiser. Kat viděla, jak se Aquovi odráží v očích červené světlo. Vzala za kliku a dveře otevřela.

Aqua vykřikl. „Nemůžu se vrátit!“

Kat zas dveře pustila. „To je v pořádku. Rozumím. Půjdeme někam jinam.“

„Ne! Nech mě na pokoji! Nech ho na pokoji!“

„Aquo?“

Vztáhla k němu ruku, ale ucouvl. „Nech ho na pokoji,“ opakoval hlasem, který tentokrát zněl víc jako zasyčení. A potom se rozběhl po ulici zpátky k parku.

Kapitola 17

Stacy se s ní sešla v baru O’Malley’s o hodinu později.

Kat jí vyprávěla celou historku. Stacy bedlivě poslouchala, potom

zavrtěla hlavou a prohlásila: „Sakra, a já ti jen chtěla pomoct, aby ses mohla pořádně pomilovat.“

„To přece vím.“

„Žádný dobrý skutek nezůstane nepotrestán.“ Stacy se až moc usilovně zadívala na své pivo. Začala odlupovat nálepku.

„Co je?“ zeptala se Kat.

„Já, no prostě, dovolila jsem si v tomhle směru trochu pátrat na vlastní pěst.“

„Což znamená?“

„Detailně jsem si prověřila tvého bývalého snoubence Jeffa Raynese.“

Kat rychle polkla. „Co jsi zjistila?“

„Nic moc.“

„To znamená?“

„Víš, kam odjel potom, co jste se rozešli?“

„Ne.“

„Nebyla jsi zvědavá?“

„Byla jsem zvědavá,“ přiznala Kat. „Ale vykašlal se přece na mě.“

„Jo, chápu.“

„Tak kam odjel?“

„Do Cincinnati.“

Kat se upřeně zadívala před sebe. „To dává smysl. Pocházel z Cincinnati.“

„Správně. Každopádně asi tři měsíce potom, co jste se rozešli, se zapletl do potyčky v baru.“

„Jeff?“

„Ano.“

„V Cincinnati?“

Stacy přikývla. „Podrobnosti neznám. Přijeli tam policajti. Byl zatčený za přestupek. Zaplatil pokutu a tím to zhaslo.“

„Fajn. A pak?“

„A pak už nic.“

„Co tím myslíš?“

„Že o Jeffu Raynesovi tam nic víc není. Žádné výběry z kreditky. Žádný pas. Žádné bankovní účty. Nic.“

„Počkej, to je předběžné zjištění, ne?“

Stacy zavrtěla hlavou. „Projela jsem všechno. Dočista zmizel.“

„To není možné. Je na JsiMůjTyp.com.“

„Ale neříkal tvůj kamarád Brandon, že používá jiné jméno?“

„Jack. A víš co?“ Kat s plesknutím položila ruce na desku barpultu. „Už mě to nezajímá. Je to pro mě minulost.“

Stacy se usmála. „Výborně.“

„Na jeden večer bylo starých duchů už dost.“

„Souhlas.“

Přiťukly si láhvemi s pivem. Kat se usilovně snažila pustit to z hlavy.

„V jeho profilu stojí, že je vdovec,“ připomněla. „A má jedno dítě.“

„Jo, já vím.“

„Ale to jsi nenašla.“

„Po té rvačce v baru skoro před osmnácti lety jsem už neobjevila vůbec nic.“

Kat zavrtěla hlavou. „To nechápu.“

„Ale nezajímá tě to, co?“

Kat odhodlaně přikývla. „Přesně tak.“

Stacy se rozhlédla po baru. „Zdá se mi to, nebo je dnes tohle místo zvlášť zamořené kašpary?“

Pokouší se mě rozptýlit, pomyslela si Kat, ale to je v pořádku. A Stacy se to nezdálo. Dnes večer zřejmě měli v O’Malley’s slet samé kuriózní zjevy. Nějaký chlápek v kovbojském klobouku na pozdrav cvrnkl do krempy a skutečně procedil skrz zuby, byť s brooklynským přízvukem: „Jak se vede, madam.“ U hrací skříně se činil Tanečník – v každém baru je jeden takový, který napodobuje robota nebo měsíční chůzi, zatímco ho kámoši mohutně povzbuzují. Jeden mladík měl na sobě fotbalový dres, styl, který se Kat u mužů nelíbil, ale především ho nesnášela na ženách, zvlášť těch, které fandí příliš hlasitě a usilovně se snaží dokázat, že jejich fandovství je opravdové. Vždycky to působilo jako strašně zoufalé. Uprostřed baru se vystavovali na odiv dva vypatlanci nacpaní steroidy a s přehnaně nabušenými svaly – takoví muži si nikdy nesednou do tmavého kouta. Chtějí se předvádět. Jejich košile mají vždycky tu stejnou velikost – moc malé. Byli tam mladí hipsteři páchnoucí po marjánce. Seděli tam chlápci s pažemi potetovanými tak, že to vypadalo jako rukávy. Vyskytoval se tam zanedbaný opilec, paží objímal jiného chlápka, kterého potkal poprvé, a vykládal mu, že ho má hrozně rád, a i když se poznali teprve dnes večer, budou navěky nejlepší kámoši.

Nějaký rádoby motorkář v černé kůži a s červeným šátkem na hlavě – jednoznačné ne! – se přitočil ke Stacy a Kat. Tiskl v dlani čtvrtdolar. „Ahoj, zlato,“ pronesl s pohledem namířeným přesně mezi obě ženy. Kat usoudila, že to je typ, co se snaží ulovit dvě mouchy jednou ranou.

„Když si hodím mincí,“ pokračoval Červený šátek a povytáhl obočí, „postoupím do dalšího kola?“

Stacy se podívala na Kat. „Musíme si najít jiný podnik, kde se dá posedět.“

Kat přikývla. „Stejně je čas na večeři. Pojďme někam, kde dobře vaří.“

„Co takhle Telepan?“

„Mňam.“

„Dáme si specialitu podniku.“

„A k tomu víno.“

„Pospěšme si.“

Vyšly ven a daly se rychle do kroku, když zazvonil Katin mobil. Hovor teď přišel z normálního Brandonova mobilu – telefon na jedno použití už nebyl zapotřebí. Kat váhala, jestli má hovor přijmout – právě teď ze všeho nejvíc toužila po specialitě s vhodným vínem v Telepanu – ale nakonec ho vzala.

„Haló?“

„Kde jste?“ chtěl vědět Brandon. „Musíme si promluvit.“

„Ne, Brandone, nemusíme. Hádej, kde jsem dnes byla?“

„Tak kde?“

„Na policejní stanici vGreenwichi. Trochu jsem si popovídala s naším přítelem detektivem Schwartzem. Řekl mi o esemesce, kterou jsi dostal.“

„Není to tak, jak si myslíte.“

„Lhal jsi.“

„Nelhal. Jen jsem vám o těch esemeskách neřekl. Ale vysvětlím to.“

„Není třeba. Končím, Brandone. Ráda jsem tě poznala a tak dále. Hodně štěstí v budoucnosti.“

Už chtěla palcem stisknout tlačítko UKONČIT, ale uslyšela, jak Brandon říká: „Něco jsem zjistil o Jeffovi.“

Znovu přiložila telefon k uchu. „Že se před osmnácti lety popral v baru?“

„Co? Ne. Tohle je novější.“

„Podívej, je mi to opravdu jedno.“ Potom: „Je s tvou matkou?“

„Není to tak, jak jsme si mysleli.“

„Co není tak, jak jsme si mysleli?“

„Nic z toho.“

„Co tím chceš říct?“

„Tak například Jeff.“

„Co je s ním?“

„Není tím, co si myslíte. Musíme si promluvit, Kat. Něco vám musím ukázat.“

Reynaldo zkontroloval, že ta blondýna – nechtěl znát jejich jména – je zajištěná, pak se vydal po stejné stezce k domu na farmě. Byla už noc. Rozsvítil baterku, aby viděl na cestu.

Reynaldo ve svých devatenácti tady na venkově zjistil, že se bojí tmy. Černé tmy. Opravdu černé. Ve městě žádná pořádná tma nebyla. Vždycky tam svítily pouliční lampy nebo světla z oken či výloh obchodů. Skutečně čistou černočernou tmu jste nikdy nepoznali. Tady uprostřed lesů jste si neviděli ani vlastní ruku před obličejem. V té tmě mohlo být cokoli. Mohlo tam číhat cokoli.

Když Reynaldo došel na mýtinu, uviděl svítit světla na verandě. Zastavil se a díval se na tiché okolí. Než sem přišli, nikdy v reálném životě neviděl nic takového jako tahle farma. Ve filmech ano, jistě, ale nevěřil, že taková místa existují, stejně jako nevěřil, že existuje Hvězda smrti ve Hvězdných válkách. Byla to iluze, tyhle venkovské oblasti, kde děti mohly běhat na míle daleko, hrát si na neomezených hřištích a vracet se domů k mámě a tátovi a dělat si úkoly. Teď věděl, že venkov je skutečný. Nicméně šťastné příběhy byly stále iluzí.

Měl své rozkazy, ale nejprve zamířil ke stodole, aby se podíval na svého čokoládového labradora Boa. Bo jako vždy vyběhl ven a vítal ho, jako by ho neviděl aspoň rok. Reynaldo se usmál, podrbal ho za ušima a ujistil se, že Boova miska s vodou je plná.

Když se postaral o psa, vydal se do domu. Otevřel dveře. Byl tam Titus s Dmitrym. Dmitry byl Titův mladý počítačový kouzelník, oblečený do pestrobarevné košile a pletené čepice. Titus se rozhodl

´zařídit dům stejně jako amišové. Reynaldo nechápal proč. Všechen nábytek byl z kvalitního dřeva – masivní, těžký, jednoduchý, nezdobený. Nebylo tu nic přepychového. To všechno vytvářelo atmosféru klidné síly.

V jedné z ložnic nahoře se nacházela posilovací lavice a činky. Původně byly umístěné ve sklepě, ale po nějaké době se nikomu nechtělo chodit do podzemí. Proto je dali nahoru.

Reynaldo cvičil s činkami každý den, ať se dělo, co se dělo. Také měl v ledničce a skříňce stálou směs látek na zvýšení výkonnosti. Většinou si je píchal sám jehlou do horní části stehna. Opatřoval mu je Titus.

Před šesti lety našel Titus Reynalda v žumpě. Doslova. Reynaldo pracoval vjednom zapadlém koutě v Queensu, kde kazil ceny ostatním pouličním prostitutům tím, že se nabízel jen za patnáct dolarů za číslo. Ten den ho žádný zákazník nezbil. Zato konkurenti ano. Už měli plné zuby toho, že jim leze do jejich teritoria. A tak když Reynaldo vystoupil z auta – už šestého tu noc – dva z nich na něho skočili a ztloukli do bezvědomí. Titus ho našel krvácejícího ležet na zemi. Jediné, co Reynaldo ucítil, bylo, jak mu Bo olizuje tvář. Titus ho dal do pořádku. Vzal ho do posilovny a naučil ho zvedat činky a brát steroidy, aby už nikdy nemusel dělat mužskou kurvu.

Titus udělal víc, než že mu zachránil život. Dal Reynaldovi skutečný život.

Reynaldo se vydal ke schodům.

„Ještě nechoď,“ zastavil ho Titus.

Reynaldo se na něho ohlédl. Dmitry měl obličej stále zabořený do počítače a upřeně se soustředil na monitor.

„Nějaký problém?“ zeptal se Reynaldo.

„Nic, co by se nedalo vyřešit.“

Reynaldo čekal. Titus k němu přistoupil a podal mu pistoli.

„Čekej na můj signál.“

„Dobře.“

Reynaldo si zastrčil pistoli za pas a zakryl ji košilí. Titus si ho krátce prohlédl a pak přikývl na souhlas. „Dmitry?“

Dmitry polekaně vzhlédl skrz růžově tónované brýle. „Ano?“

„Jdi si něco sníst.“

Titus ho nemusel vybízet dvakrát. Dmitry bleskově vypadl z místnosti. Reynaldo a Titus osaměli. Titus stál ve dveřích. Reynaldo mohl vidět, jak lesem poskakuje světlo baterky. Došlo na mýtinu a dál pokračovalo po schodech verandy.

„Ahoj, chlapci.“

Claude měl na sobě svůj nóbl černý oblek. Titus zaměstnával dva muže starající se o dopravu. Claude byl jedním z nich.

„Tak co se děje?“ zeptal se Claude s širokým úsměvem. „Už mám vyzvednout další balík?“

„Ještě ne,“ pronesl Titus uklidňujícím hlasem, při němž i Reynaldovi přeběhl mráz po zádech. „Nejdřív si musíme promluvit.“

Claudovi začal mizet úsměv z tváře. „Nějaký problém?“

„Sundej si sako.“

„Co prosím?“

„Je to krásný oblek. Je teplá noc. Nepotřebuješ ho. Prosím, svlékni se.“

Dalo mu to námahu, ale Claudovi se podařilo nedbale pokrčit rameny. „Ovšem, proč ne?“

Svlékl si sako obleku.

„Kalhoty taky.“

„Co?“

„Sundej si je, Claude.“

„Co se děje? Tomu nerozumím.“

„Poslechni mě, Claude. Stáhni si kalhoty.“

Claude vrhl postranní pohled na Reynalda. Ten na něj jen nehybně hleděl.

„Fajn, proč ne?“ ustoupil Claude a přitom se stále snažil předstírat, že se nic neděje. „Vidím, že oba máte šortky. Můžu je mít taky, ne?“

„Pravda, Claude.“

Svlékl si kalhoty a podal je Titovi. Titus je pečlivě pověsil na opěradlo židle v protějším rohu. Pak se znovu otočil ke Claudovi. Claude tam stál ve společenské košili, kravatě, boxerkách a ponožkách.

„A teď mi pověz o té poslední dodávce.“

Claudův úsměv zakolísal, ale podařilo se mu udržet se na rtech.

„Co mám říct? Šlo to hladce. Je tady, ne?“

Claude se přinutil k tlumenému smíchu. Rozhodil rukama a znovu se podíval na Reynalda, jako by hledal oporu. Reynaldo byl dál nehybný jako kámen. Věděl, jak to skončí. Jen ještě neznal celý postup.

Titus přistoupil blíž, jen na pár centimetrů od Clauda. „Pověz mi o tom bankomatu.“

„O čem?“ Pak, když pochopil, že to nezabere, dodal: „Aha. O tomhle.“

„Tak mluv.“

„Dobře, podívej, to je v pohodě. Vím, že máš svoje pravidla, Tite, a víš, že jsem je nikdy neporušil, pokud jsem opravdu nemusel.“

Titus tam stál, trpělivě, jako by měl moře času.

„Takže, dobře, pravda. Rozjel jsem se a pak jsem si uvědomil jako idiot – tedy, ne jako idiot. Idiot. Byl jsem idiot. O tom není pochyb. Zapomnětlivý idiot. Vidím, že jsem si zapomněl doma peněženku. Pitomost, co? Každopádně jsem nemohl jet bez peněz, ne? Myslím tím, je to dlouhá cesta. To chápeš, ne, Tite?“

Odmlčel se a čekal, až Titus odpoví. Titus neřekl nic.

„A tak, dobře, ano, zastavili jsme u bankomatu. Ale neboj se. Došlo k tomu ještě ve stejném státě. Chci říct, byli jsme pořád ani ne třicet kilometrů od jejího domu. Vůbec jsem nevystoupil z auta, takže mě bezpečnostní kamera v žádném případě nemohla vidět. Pořád jsem ji měl na mušce. Řekl jsem jí, jestli něco udělá, půjdu po jejím klukovi. Vybrala peníze –“

„Kolik?“

„Co?“

Titus se na něho usmál. „Kolik peněz jsi ji přiměl vybrat?“

„Eh, no, maximum.“

„A to bylo kolik, Claude?“

Úsměv se mu ještě jednou mihl po tváři a nadobro zhasl. „Tisíc dolarů.“

„To je hodně peněz,“ poznamenal Titus, „co jsi potřeboval na cestu.“

„Tedy, podívej, no tak. Myslím tím, že stejně vybírala peníze. Proč rovnou nevzít maximum, nemám pravdu?“

Titus se na něho jen díval.

„No dobře, byla to ode mě blbost. Ptáš se, proč jsem ti o tom neřekl. Chtěl jsem, přísahám. Jenom jsem zapomněl.“

„Jsi dost zapomnětlivý, Claude.“

„Podívej, z širšího hlediska, to je velmi malá částka.“

„Přesně tak. Všechny jsi nás ohrozil pro pár drobných.“

„Moc mě to mrzí. Vážně. Mám ty peníze tady. V kapse kalhot. Podívej se. Jsou tvoje, ano? Neměl jsem to dělat. Už se to nestane.“ Titus přešel po místnosti zpět k židli, kam prve pověsil kalhoty. Sáhl do kapsy a vytáhl bankovky. Vypadal spokojeně. Přikývl – dal signál – a strčil si peníze do kapsy.

„Všechno v pořádku?“ ujišťoval se Claude.

„Ano.“

„Prima, skvělé. Můžu, ehm, můžu se zas obléknout?“

„Ne,“ odsekl Titus. „Je to drahý oblek. Nechci na něm mít skvrny od krve.“

„Skvrny od krve?“

Reynaldo teď stál těsně za Claudem. Beze slova nebo varování přitiskl Claudovi hlaveň pistole k týlu a stiskl spoušť.

Kapitola 18

Brandon čekal na lavičce u Strawberry Fields nedaleko 72. ulice. Dva mládenci brnkající na kytaru a zpívající písničky Beatles tu sváděli souboj o pozornost (a almužnu). Jeden vyhrával očekávatelné Strawberry Fields Forever, ale kšefty mu nešly zdaleka tak dobře jako muži, který měl na sobě tričko s obrázkem Eggmana a zpíval I Am the Walrus.

„Vysvětlím vám tu esemesku,“ řekl Brandon. „Tu, o které detektiv Schwartz říkal, že ji poslala máma.“

Kat čekala. Stacy tu byla taky. Kat začínala mít pocit, že se vtom sama už angažuje až příliš. Chtěla názor někoho, kdo má odstup.

„Počkejte, ukážu vám to.“ Sehnul se a začal něco kutit s mobilem.

„Tady, přečtěte si to sama.“

Kat vzala jeho telefon a přečetla si vzkaz:

Ahoj. Dojela dobře. Moc nadšená. Chybíš mi!

Podala telefon Stacy. Ta si zprávu také přečetla a vrátila mobil Brandonovi.

„Přišlo to z telefonu tvé matky,“ řekla Kat.

„Ano, ale ona to neposlala.“

„Proč myslíš?“

Brandon vypadal tou otázkou téměř uražený. „Máma nikdy neříká ‚chybíš mi‘. Myslím opravdu nikdy. Vždycky končí s ‚mám tě ráda‘.“

„Děláš si legraci, viď?“

„Mluvím smrtelně vážně.“

„Brandone, kolikrát tvoje matka někam odjela sama jako teď?“

„Tohle je poprvé.“

„Správně, takže přirozeně mohla na konci použít ‚chybíš mi‘, ne?“

„Vy to nechápete. Máma vždycky podepisovala esemesky zkratkou xoxo a slovem máma. To byl takový náš soukromý vtip. A pokaždé se představila. I když jsem mohl vidět číslo volajícího a znal jsem její hlas líp než svůj, kdykoli volala, vždycky se ohlásila: „Brandone, tady máma.“

Kat se podívala na Stacy. Ta lehce pokrčila rameny. Ten kluk měl odpověď na všechno.

„Taky jsem viděla záznam bezpečnostní kamery,“ informovala ho Kat.

„Jaké bezpečnostní kamery?“

„U bankomatu.“

Vykulil oči. „Páni, vy jste to viděla? Jak to?“

„Detektiv Schwartz byl důkladnější, než bych byla já. Sehnal tu nahrávku.“

„Co na ní bylo?“

„Co myslíš, že tam bylo, Brandone?“

„Nevím. Byla na ní moje matka?“

„Ano.“

„Nevěřím vám.“

„Myslíš, že lžu?“

„Co měla na sobě?“

„Žluté letní šaty.“

Kat viděla, jak zklamaně protáhl obličej. Chlápek v tričku s Eggmanem dozpíval. Ozval se slabý potlesk. Chlápek se hluboce uklonil a pak znovu začal zpívat I Am the Walrus.

„Taky skvěle vypadala,“ dodala Kat. „Tvoje matka je velmi krásná žena.“

Brandon nad tou chválou matky jen mávl rukou. „A jste si jistá, že byla sama?“

„Určitě. Kamery zabírají zepředu a shora. Byla sama.“

Brandon se sklesle opřel na lavičce. „Tomu nerozumím.“ Potom:

„Nevěřím vám. Prostě chcete, abych přestal. Mohla jste se o těch žlutých šatech dozvědět jinak.“

Stacy se zamračila a konečně promluvila: „Ale no tak, chlapče.“ Stále vrtěl hlavou. „To nemůže být pravda.“

Stacy ho poplácala po zádech. „Buď rád. Je naživu a v pořádku.“ Zavrtěl hlavou ještě prudčeji. Pak vstal a začal přecházet sem a tam po dlaždicích, které tvořily mozaiku památníku Imagine. Nějaký turista zakřičel: „Hej ty tam!“, protože mu Brandon zkazil snímek. Kat spěchala za ním.

„Brandone?“ Zastavil se.

„Prý jsi něco zjistil o Jeffovi.“

„Nejmenuje se Jeff,“ zdůraznil Brandon.

„To je pravda. Říkal jsi, že na internetu vystupuje jako Jack?“

„To taky není jeho jméno.“

Kat po očku pohlédla na Stacy. „Tomu nerozumím.“

Vytáhl z batohu notebook. Otevřel ho. Obrazovka se rozsvítila. „Jak jsem prve řekl. Vygoogloval jsem si ho a nic jsem nenašel. Ale, tedy, nevím, proč mě to nenapadlo dřív. Měl jsem na to přijít hned.“

„Na co jsi měl přijít?“

„Víte, co je vyhledávání obrázků?“ zeptal se Brandon.

Právě tak si vyhledala jeho matku, ale nebyl důvod mu to prozrazovat. „To je, když hledáš něčí fotografii.“

„Ne, to nemyslím,“ řekl Brandon s náznakem netrpělivosti v hlase. „To je běžné. Chcete na internetu najít třeba svou fotku, tak kliknete na OBRÁZKY a napíšete svoje jméno. To, o čem mluvím, je trochu náročnější.“

„V tom případě ne, nevím, co to je,“ připustila Kat.

„Místo abyste hledala text, hledáte určitý obrázek,“ pokračoval Brandon. „Například nahrajete obrázek na webovou stránku a ta hledá všechna ostatní místa, kde by takový obrázek mohl být. Ještě technicky vyspělejší software může dokonce najít něčí obličej na jiných fotografiích. A takové věci.“

„Takže jsi nahrál co, Jeffovu fotku?“

„Přesně tak. Stáhl jsem si fotografie z jeho profilové stránky na JsiMůjTyp.com a pak jsem je vložil do vyhledávání obrázků na Googlu.“

„Takže,“ shrnula to Kat, „kdyby některá z těch fotografií byla někde jinde na webu…“

„Vyhledávač obrázků by ji našel.“

„A to se stalo?“

„Nejdřív ne. Nejdřív to nenašlo nic. Ale je tu jeden háček. Většina vyhledávačů projíždí jen to, co je v současnosti na webu. Víte, jak se rodiče vždycky snaží postrašit nás děti, když nám říkají, že všechno, co je na webu, tam už zůstane napořád?“

„Ano.“

„Tak tedy, je to pravda. Stane se z toho soubor mezipaměti. To je spíš technická záležitost, ale když něco vymažete, není to nadobro odstraněné. Jako když doma malujete byt. Natíráte novou barvu přes starou. Stará barva tam pořád je, kdybyste si dali čas a seškrábali tu novou.“ Chvíli se nad tím zamyslel. „To zrovna není ten nejlepší příklad, ale aspoň máte nějakou představu.“

„Takže jsi seškrábal nový nátěr?“

„Tak nějak. Našel jsem způsob, jak hledat ve vymazaných stránkách. Program napsal jeden kámoš, který vede počítačovou laboratoř na UConn. Ještě pořád se testuje.“

„Co jsi našel?“

Brandon k ní otočil počítač. „Tohle.“

Ukázala se stránka na Facebooku. Profilová fotografie byla tatáž, jakou Jeff použil pro JsiMůjTyp.

Ale nahoře uvedené jméno znělo Ron Kochman.

Na stránce se toho moc nenacházelo. Byly tam vložené stejné fotografie. Nevyskytovaly se tam žádné příspěvky, žádná aktivita ode dne, kdy stránka byla před čtyřmi lety vytvořena. Takže ty fotky byly čtyři roky staré. Inu, to možná vysvětlovalo, proč Jeff alias Jack alias Ron vypadal tak zatraceně mladý a hezký. Za poslední čtyři roky, ujišťovala se Kat, pravděpodobně hodně zestárl.

Jasně, to bude tím.

Ale samozřejmě, důležitější otázka zůstávala: Kdo sakra je Ron Kochman?

„Můžu se v dobré víře na něco zeptat?“ ozvala se Stacy.

„Ovšem.“

„Jsi si jistá, že to je tvůj bývalý snoubenec, a ne někdo, kdo se mu podobá?“

Kat přikývla. „I to je možné.“

„Ne, není,“ ozval se Brandon. „Posílala jste mu chatovou zprávu, vzpomínáte? Znal vás. Odpověděl vám, že musí začít znovu.“

„Ano,“ přikývla Kat, „já vím. Kromě toho Stacy to ví ještě líp, že ano, Stacy?“

„Ano,“ souhlasila Stacy.

„Jak?“ zajímal se Brandon.

Kat ho prozatím ignorovala a pokusila se utřídit si všechny informace za pomoci Stacy. „Takže, před osmnácti lety se Jeff přestěhuje do Cincinnati. Zaplete se do rvačky v baru. Změní si jméno na Ron Kochman –“

„Ne,“ přerušila ji Stacy.

„Proč ne?“

„Asi si myslíš, že jsem ten nejhorší soukromý detektiv na celém širém světě. Prověřovala jsem databáze. Jestli si Jeff změnil jméno na Ron Kochman, neudělal to legálně.“

„Ale to se nemusí dělat legálně,“ poukázala Kat. „Změnit jméno si může každý.“

„Jenže když chceš kreditní kartu nebo bankovní účet…“

„Třeba nechtěl.“

„To ale nedává vůbec smysl, že? Podle tebe si Jeff změnil jméno na Ron. Oženil se. Měl dítě. Jeho žena zemřela. A pak se zaregistroval na JsiMůjTyp, aby si hledal partnerky?“

„Nevím. Možná.“

Stacy se nad tím zamyslela. „Prověřím si do detailů Rona Kochmana. Jestli byl ženatý nebo má dítě, něco najdu.“

„To je skvělý nápad,“ ozval se Brandon. „Taky jsem po něm začal pátrat na Googlu, ale moc jsem toho nenašel. Jen pár článků, které napsal.“

Kat ucítila, jak se jí rozbušilo srdce. „Článků?“

„Jo,“ přisvědčil Brandon. „Zdá se, že Ron Kochman je novinář.“

Kat strávila příští hodinu čtením jeho článků.

Už o tom vůbec nepochybovala. Ron Kochman byl Jeff Raynes. Ten styl. Slovník. „Ron“ měl vždycky skvělou úvodní větu. Vtahoval vás do problematiky pomalu, ale vytrvale. I nezáživné poznámky dovedl podat poutavým stylem. Články byly vždy dobře podložené, ověřené u několika nezávislých zdrojů, důkladně připravené. Ron pracoval jako novinář na volné noze. Články podepsané jeho jménem se objevovaly v téměř každém významném zpravodajském médiu jak tištěném, tak na webu.

Některé z těchto publikací uváděly na úvodní stránce fotografie svých přispěvatelů. Fotografie Rona Kochmana tam nebyla. Dokonce ať Kat hledala sebevíc, o Ronu Kochmanovi nemohla najít jediný článek. Jeho biografie uváděla jen nějaká ocenění za tvorbu – žádná zmínka o rodině, bydlišti, nic o jeho vzdělání, původu ani o akreditaci. Neměl aktivní účet na Facebooku, Twitteru nebo na dnes standardních propagačních prostředcích, jaké používají všichni novináři.

Jeff si změnil jméno na Ron Kochman. Proč?

Brandon byl u ní v bytě a horečně pracoval na svém laptopu. Když Kat vstala, zeptal se: „Ron je váš někdejší snoubenec Jeff?“

„Ano.“

„Prověřil jsem nějaké databáze. Zatím se mi nepodařilo zjistit, kdy nebo jak si změnil jméno.“

„To bude těžké najít, Brandone. Změnit si jméno není nelegální. Nech to na Stacy, ano?“

Přikývl, až mu přitom spadly do tváře dlouhé vlasy. „Detektive Donovanová?“

„Říkej mi Kat, ano?“

Dál se upřeně díval na své boty. „Potřebuju, abyste tomu rozuměla.“

„Čemu?“

„Mojí mámě. Je to bojovnice. Nevím, jak jinak to vyjádřit. Když táta onemocněl, hned se vzdal. Ale máma… je jako přírodní živel. Ještě dlouho ho dokázala držet na nohou. Prostě to má v povaze.“

Brandon konečně vzhlédl.

„Loni jsme si s mámou zajeli na Maui.“ Oči se mu zalily slzami.

„Plaval jsem moc daleko. Varovali mě. Byl tam silný proud nebo co. Měl jsem se držet blízko břehu. Ale neposlouchal jsem. Jsem přece drsňák, ne?“ Napůl se na Kat usmál a potřásl hlavou. „Tak nebo tak, dostal jsem se do toho proudu. Snažil jsem se plavat proti němu, ale to nešlo. Byl jsem vyřízený. Proud mě stahoval dolů a dál a dál. Věděl jsem, že to je jen otázka času. A pak se tam najednou objevila máma. Celou dobu plavala blízko mě a dávala pro všechny případy pozor. Neřekla vůbec nic. To je prostě její styl. Takže mě chytila a řekla, abych se držel. To bylo všechno. Jen abych se držel. A proud nás teď stahoval oba. Začal jsem panikařit a odstrkoval jsem ji. Ale máma jen zavřela oči a dál mě držela. Pořád mě držela a nepustila. Nakonec nás dovedla k malému ostrůvku.“

Z očí mu unikly slzy a stekly mu po tváři.

„Zachránila mi život. To ona zkrátka dělá. Takovou má sílu. Ani na chvíli mě nepustila. Držela by mě za každou cenu, i kdybych ji stáhl dolů s sebou. A teď je zas řada na mně, abych ji podržel. Chápete to?“

Kat pomalu přikývla. „Ano.“

„Mrzí mě to, Kat. Měl jsem vám ty esemesky ukázat. Ale kdybych to udělal, neposlouchala byste mě.“

„Právě o nich si chci promluvit.“

„Co?“

„Ukázal jsi mi jen jednu. Byly dvě.“

Stiskl pár tlačítek na telefonu a podal jí ho. Byla tam textová zpráva:

Mám se báječně. Nemůžu se dočkat, až ti všechno povím. Taky mám pro tebe velké překvapení. Je tu špatný signál. Chybíš mi.

Kat mu telefon vrátila. „Velké překvapení. Máš ponětí, co to znamená?“

„Ne.“

Zazvonil jí mobil. Vyrušení v pravou chvíli – Kat na displeji uviděla, že jí volá matka. „Hned jsem zpátky,“ řekla Brandonovi.

Zalezla si do ložnice s pomyšlením, jak dlouho by asi její matka vydržela v mořském proudu, a ohlásila se. „Nazdar, mami.“

„Tohle nesnáším,“ prohlásila matka.

„Co nesnášíš?“

Po mnoha letech kouření měla silně chraplavý hlas. „Že víš, že to jsem já, ještě než to zvedneš.“

„Jméno volajícího se ukáže na displeji. Už jsem ti to vysvětlovala.“

„Já vím, já vím, ale vážně, nemůžou některé věci zůstat tajemstvím? Skutečně musíme vědět úplně všechno?“

Kat zadržela povzdech, ale dovolila si zvednout oči v sloup. Představila si matku v její staré kuchyni s linoleem na podlaze, jak stojí a hovoří jedním z těch starých telefonů na zdi, který po tolika letech změnil barvu ze slonovinové na žlutou. Sluchátko jako vždy drží pod bradou. V ruce má půl sklenky laciného Chablis, zbytek v láhvi v lednici, aby zůstalo studené. Kuchyňský stůl pokrývá vinylový ubrus s imitací krajky. Na něm, a Kat o tom nepochybovala, trůní skleněný popelník. Odlupující se tapety mají květinový vzor, i když mnoho květů už stářím také zežloutlo.

Když bydlíte s kuřákem, všechno časem dostane nažloutlý odstín.

„Tak přijdeš, nebo ne?“ zeptala se matka.

Kat z hlasu poznala, že matka toho už dost vypila. Nebyl to neznámý zvuk.

„Kam, mami?“

Hazel Donovanová – matka a Katin otec si říkávali, a také tak podepisovali všechnu svou korespondenci, H&H jako Hazel a Henry, jako by to byla ta nejvtipnější věc na světě – se neobtěžovala potlačit povzdech.

„Na večírek u příležitosti odchodu Stevea Schradera do důchodu.“

„Aha, máš pravdu.“

„Dostaneš kvůli tomu volno, víš. To ti musejí na okrsku dát.“

Nemuseli – matka měla o laxním dodržování pravidel u policie různé kuriózní představy, všechny pocházející z éry jejího otce i manžela – ale Kat se nenamáhala ji opravit.

„Vážně mám spoustu práce, mami.“

„Budou tam všichni. Celé sousedství. Půjdu s Flo a Tessie.“ Svatá trojice vdov po policajtech.

„Pracuju na dost velkém případu,“ omlouvala se Kat.

„Tim McNamara přivede svého syna. Je doktor, víš?“

„Je chiropraktik.“

„A co? Říkají mu doktor. A chiropraktik tolik pomohl tvému strýčkovi Alovi. Vzpomínáš si?“

„Ano.“

„Ten člověk se stěží mohl hýbat. Pamatuješ?“

Kat si to pamatovala. Strýček Al dostal odškodné za pracovní úraz v továrně Orange Mattress. O dva týdny později ho tento chiropraktik vyléčil. Rovnalo se to téměř zázraku.

„A Timův syn je ohromný fešák. Vypadá úplně jako moderátor té televizní soutěže Kolik to stojí.“

„Díky za pozvání, mami, ale budu si to muset nechat ujít, víš?“ Ticho.

„Mami?“

Kat měla dojem, že snad slyší tiché vzlykání. Čekala. Matka jí volala vždy jen pozdě večer – opilá, nesrozumitelně drmolící. Hovor mohl sestávat z mnoha věcí. Mohl obsahovat sarkasmus. Mohl zahrnovat hořkost nebo hněv. Vždycky v něm šlo o vyvolání výčitek svědomí dcery vůči matce.

Ale Kat si nepamatovala, že by kdy slyšela pláč.

„Mami?“ zkusila to znovu, mírnějším hlasem.

„Zemřel, že?“

„Kdo?“

„Ten člověk. Ten, co nám zničil život.“ Monte Leburne. „Jak ses to dozvěděla?“

„Řekl mi to Bobby Suggs.“

Suggs. Jeden ze dvou vedoucích detektivů toho případu. Byl už v důchodu, bydlel blízko její matky. Druhý detektiv, Mike Rinsky, zemřel před třemi lety na náhlou srdeční příhodu.

„Doufám, že v bolestech,“ dodala matka.

„Nejspíš ano. Měl rakovinu.“

„Kat?“

„Ano, mami?“

„Mělas mi to oznámit ty.“

Správná připomínka. „Máš pravdu. Promiň.“

„Měly jsme být spolu. Měly jsme si sednout v kuchyni ke stolu jako tehdy, tak jako jsme tam seděly, když jsme se dozvěděly tu zprávu o tvém otci. On by si to přál.“

„Já vím. Je mi to líto. Brzy přijdu.“

Hazel Donovanová potom zavěsila. Tak to dělala vždycky. Nikdy se nerozloučila. Jen zavěsila.

Dana Phelpsová byla nepřítomná jen den nebo dva, a už si toho její syn všiml a začal mít obavy. Kat se v duchu ptala, jak dlouho by mohla být nezvěstná její matka. Možná týdny. A nevšimla by si toho Kat. Přišla by na to Flo nebo Tessie.

Krátce zavolala Joeovi Schwartzovi do Greenwiche a požádala ho, aby jí mailem poslal záznam kamery u bankomatu. „Ani mě nenapadne,“ odbyl ji. „Nechci se do toho zaplést. Kapitán mě pořádně seřval, že jsem to nechal zajít tak daleko.“

„Potřebuju jen ten záznam. To je všechno. Až Brandon mámu uvidí, myslím, že mu to pomůže se uklidnit.“

Schwartz si dal s odpovědí na čas. „No tak jo, ale víc nic, jasný? A nemůžu to poslat mailem. Pošlu vám zabezpečený odkaz. Bude přístupný ještě hodinu.“

„Díky.“

„Jo, není zač.“

Kat se vrátila do obývacího pokoje. „Promiň,“ omluvila se Brandonovi. „Musela jsem ten hovor vzít.“

„Kdo to byl?“

Už chtěla odseknout, že mu do toho nic není, ale rozhodla se jít jiným směrem. „Chci ti něco ukázat.“

„Co?“

Zavedla Brandona ke svému počítači a podívala se do pošty. O dvě minuty později dorazila zpráva od Joea Schwartze. Jako předmět bylo uvedeno: Na vaši žádost. Zpráva obsahovala jen odkaz.

„Co je to?“ zeptal se Brandon.

„Záznam z bankomatu s tvou matkou.“

Klikla na odkaz a stiskla PŘEHRÁT. Tentokrát víc než záznam sledovala Brandonovu reakci. Když se u bankomatu objevila jeho matka, Brandon se zatvářil sklesle. Ani na sekundu neodtrhl pohled od monitoru. Ani nezamrkal.

Kat už viděla psychopaty, kteří by, pokud jde o lhaní policii, herecky překonali i Daniela Day-Lewise. Ale bylo vyloučeno, aby tenhle kluk ublížil své matce.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Kat. Zavrtěl hlavou.

„Tak co?“

„Vypadá vyděšená. A bledá.“

Kat se otočila zpátky a zadívala se na obrazovku. Vyděšená, bledá – těžko říci. Na záznamu bezpečnostní kamery vypadal ustaraně každý. Záběry byly často ještě méně lichotivé než fotky na řidičáku. Soustředíte se na malou obrazovku a snažíte se mačkat tlačítka, jde tu o peníze a navíc v podstatě stojíte čelem ke zdi. Za těchto okolností nevypadá nejlíp žádná žena.

Záznam pokračoval. Kat ho tentokrát sledovala ještě pozorněji. Dana potřebovala tři pokusy, aby zadala správný PIN, ale to nic neznamenalo. Když byly vydány peníze, Dana s nimi chvíli zápolila, ale na druhé straně, tyhle bankomaty někdy drží vaše bankovky příliš pevně. Teprve když Dana byla hotová a začala odcházet, Kat něco uviděla. Natáhla ruku a stiskla tlačítko PAUZA.

Brandon se na ni podíval. „Co je?“

Pravděpodobně o nic nešlo, ale přece jen nikdo neprohlížel záznam podrobně. Nebyl důvod. Chtěli jen potvrdit, že Dana Phelpsová sama vybrala peníze. Kat stiskla tlačítko pro pomalý zpětný chod. Dana začala kráčet pozpátku od bankomatu.

Tam.

Kat zahlédla pohyb v horním pravém rohu obrazovky. Něco – nebo někdo – se matně rýsovalo v dálce. Na tom nebylo nic zvláštního, ale ať tam stál kdokoli, zdálo se, že se pohnul, kdykoli se pohnula i Dana.

Kvalita záznamu měla dostatečné rozlišení, aby Kat mohla přiblížit postavu kliknutím na lupu, až se z tmavé tečky stala podoba.

Byl to muž v černém obleku a černé čepici.

„Čím by jela tvoje matka na letiště?“ zeptala se Kat.

Brandon ukázal na muže v černém obleku. „Tenhle by ji nevezl.“

„Na to se neptám.“

„Vždycky používáme službu Bristol Car Service.“

„Máš jejich telefonní číslo?“

„Jo, moment.“ Brandon začal něco vyťukávat na mobilu. „Párkrát mě vezli ze školy, když jsem chtěl jet domů na víkend. Je to jednodušší, než když mě někdy musí vyzvednout máma. Tady to je.“

Brandon nahlas přečetl číslo. Kat ho zadala do svého telefonu a stiskla VOLAT. Hlasový automat jí nabídl dvě možnosti. Pro rezervace stiskněte jedničku. Pro přistavení vozu stiskněte dvojku. Kat pokračovala s dvojkou. Když se ohlásil nějaký muž, představila se a identifikovala se jako policistka. Někdy to lidi odradilo a požadovali nějaký důkaz. Ale většinou to otevíralo dveře.

Když jsou lidé opatrní a zároveň zvědaví, obvykle vítězí zvědavost.

Kat řekla: „Ráda bych věděla, jestli si žena jménem Dana Phelpsová nedávno objednala odvoz na letiště.“

„Ano, jistě, paní Phelpsovou znám. Je to stálá zákaznice. Milá dáma.“

„Rezervovala si u vás nedávno vůz?“

„Ano, asi před týdnem. Na Kennedyho letiště.“

„Můžu mluvit s jejím řidičem?“

„Ale…“

„Ale?“

„Ano, ovšem, okamžik. Ptala jste se, jestli si rezervovala odvoz na JFK.“

„Přesně tak.“

„Rezervovala, ano, ale nevyužila ho.“

Kat si přendala telefon z levé ruky do pravé. „Co tím myslíte?“

„Paní Phelpsová objednávku zrušila, tak dvě hodiny před jízdou. Sám jsem ten hovor přijal. Bylo to vlastně dost zvláštní.“

„Jak zvláštní?“

„Omlouvala se, že rezervaci ruší tak pozdě a tak dále. Ale byla taky, já nevím, radostí bez sebe.“

„Radostí bez sebe?“

„Ano, smála se a tak.“

„Uvedla důvod, proč to ruší tak pozdě?“

„Víceméně ano. Myslím tím, že asi právě proto byla tak rozradostněná. Řekla, že její přítel pro ni posílá vlastní černou prodlouženou limuzínu. Jako překvapení nebo podobně.“

Kapitola 19

Kat v naději, že zvítězí chladné hlavy – a taky potřebovala podat oficiální policejní žádost – přišla druhý den na okrsek do práce. Její (bohužel stále ještě) parťák Chaz, oslnivý v obleku tak lesklém, že Kat sáhla po slunečních brýlích, se zastavil u jejího pracovního stolu, ruce opřené v bok. Vypadal překvapeně, že ji vidí.

„Ahoj, Kat, potřebuješ něco?“

„Ne,“ odpověděla.

„Šéf říkal, že jsi na dovolené.“

„Jo, rozmyslela jsem si to. Potřebuju vyřídit jednu rychlou věc a pak chci slyšet, co je nového.“

Kat seděla u svého počítače. Minulý večer využila Google Earth, aby zjistila, jaké nejbližší bezpečnostní kamery by jí mohly poskytnout celkovější pohled na ulici nedaleko Danina bankomatu. Doufala, že uvidí, do jakého auta Dana nastoupila, a možná také získá poznávací značku nebo nějakou jinou stopu.

Chaz jí nakoukl přes rameno. „To je kvůli tomu klukovi, co tu onehdy byl?“

Ignorovala ho, zadala žádost o informaci a byla vyzvána, aby uvedla své uživatelské jméno a heslo. Napsala je a stiskla RETURN.

PŘÍSTUP ODEPŘEN

Zkusila to znovu. Totéž. Otočila se zpátky k Chazovi, který dál postával se založenýma rukama a pozoroval ji.

„Co se děje, Chazi?“

„Šéf říkal, že máš dovolenou.“

„Přece nezruší někomu přístup k počítači, protože si vezme dovolenou.“

„Jo, pravda.“ Chaz pokrčil rameny. „Požádala sis o to, ne?“

„O co jsem požádala?“

„Chtěla jsi přeložit, tak hádám, že ti vyhověli.“

„Nikdy jsem o přeložení nemluvila.“

„Řekl mi to kapitán. Prý jsi oficiálně požádala o nového parťáka.“

„Chtěla jsem nového parťáka. O žádné přeložení jsem nežádala.“ Chaz se zatvářil ublíženě. „Pořád nevím, proč bys to dělala.“

„Protože tě nemám ráda, Chazi. Jsi hulvát, lenoch, nemáš zájem dělat tu správnou věc –“

„Hele, mám vlastní způsob práce.“ Nechtěla se teď do toho pouštět.

„Detektive Donovanová?“

Kat se ohlédla. Byl to Stephen Singer, její bezprostřední nadřízený.

„Máte pracovní volno z osobních důvodů.“

„Ne, nemám.“

Singer přistoupil blíž. „Pracovní volno z osobních důvodů je něco, co vám nikdo nemá za zlé. Neukáže se to ve vašich záznamech jako, řekněme, neukázněné chování k nadřízenému důstojníkovi.“

„Neudělala jsem –“

Singer ji přerušil tím, že zvedl ruku a zavřel oči. „Užijte si dovolenou, Kat. Zasloužila jste si ji.“

Odešel. Kat se podívala na Chaze. Chaz mlčel. Pochopila, co jí právě bylo dáno na vědomí – buď zticha, přijmi tu urážku, to všechno přejde. Pomyslela si, že to byl chytrý tah. Vlastně jediný tah. Vstala a sáhla dolů, aby vypnula počítač.

„Nech to běžet,“ pronesl Chaz.

„Cože?“

„Singer řekl, abys odtud vypadla. Tak dělej. Hned.“

Jejich pohledy se střetly. Chaz na ni možná nepatrně kývl hlavou – nebyla si tím jistá – ale počítač nevypnula. Když mířila ke schodům, pohlédla ke Staggerově kanceláři. Co má kruci Stagger za problém? Věděla, že je pedant na předpisy a nařízení, a pravda, snad měla být uctivější, ale tohle bylo hodně přehnané.

Podívala se na hodinky. Měla teď volný den. V metru třikrát přesedala, než se dostala na stanici linky sedm v Main Street ve Flushingu. Velký sál Kolumbových rytířů měl dřevěné obložení a zdobily ho americké vlajky, orli a hvězdy a všechny další symboly, které jste si mohli spojovat s patriotismem. Sálem se jako při každé společenské akci rozléhal velký hluk. Sály Kolumbových rytířů, stejně jako školní tělocvičny, nejsou určené k tomu, aby v nich vládlo ticho. Steve Schrader, který v nevysokém věku třiapadesáti let odcházel do důchodu, stál u sudu piva a obsluhoval přicházející hosty jako ženich na svatbě.

U rohového stolu přetékajícího láhvemi budweiseru uviděla Kat vysloužilého detektiva Bobbyho Suggse. Měl na sobě kostkované sako a šedé volné kalhoty z tak nápadného polyesteru, až Kat začalo všechno svědit. Když k němu kráčela, zběžně se dívala do tváří hostů. Spoustu z nich znala. Zastavovali se, objímali ji a přáli jí všechno dobré. Říkali – jako vždycky – že vypadá, jako by z oka vypadla svému drahému otci, bůh dej odpočinout jeho věčné duši, a ptali se, kdy si najde manžela a založí rodinu. Kat si mezi nimi razila cestu a přitom se snažila přikyvovat a usmívat se. Nebylo to tak lehké. Tváře se k ní nakláněly blízko, aby je bylo slyšet, až příliš, dusivě blízko, jako by ji ty důlky po akné v kůži a popraskané červené žilky na nose měly zavalit. Začala hrát čtyřčlenná dechovka vedená tubou. Místnost páchla zvětralým pivem a potem z tance.

„Kat? Drahoušku, tady jsme!“

Otočila se za dobře známým chraplavým hlasem. Matčina tvář už byla zrudlá alkoholem. Máváním zvala Kat ke stolu, kde seděla s Flo a Tessie. Obě na ni také energicky gestikulovaly, kdyby náhodou nepochopila, že matka máváním naznačuje, aby se k nim připojila.

Kat, polapená v pasti, zamířila k nim. Políbila matku na tvář a pozdravila Flo a Tessie.

„Cože?“ zlobila se na oko Flo. „Žádná pusa pro tetičku Flo a Tessie?“

Ani jedna z nich nebyla teta, jen blízké rodinné přítelkyně, ale Kat je tedy také políbila. Flo měla vlasy nepovedeně nabarvené doruda, které místy přecházely v purpurovou. Tessie si nechávala přirozené šedivé vlasy, které také měly nafialovělý nádech. Obě byly cítit jako směs sušených květů na staré pohovce. „Tety“ sevřely oběma rukama Katin obličej a pak ji políbily na obě líce. Flo měla silně namalované rty rubínově červenou rtěnkou. Kat se v duchu ptala, jak si její otisk nenápadně setře.

Všechny tři vdovy si ji bez ostychu prohlížely.

„Jsi moc hubená,“ usoudila Flo.

„Jen ji nech,“ prohlásila Tessie, „vypadáš dobře, drahoušku.“

„Co? Mužům se líbí ženská, co má na kostech trochu masa.“ Aby Flo zdůraznila svá slova, bez sebemenších rozpaků si nadzvedla bujné poprsí. Dělala to pořád – upravovala si prsa, jako by to byly rozpustilé děti.

Matka si dál důkladně prohlížela Kat s nepříliš utajovaným nesouhlasem. „Myslíš, že ti ten účes sluší?“

Kat na ni jen upřeně hleděla.

„Chci říct, že máš přece tak hezký obličej.“

„Jsi krásná,“ prohlásila Tessie, jako vždy v opozici, byť umírněné.

„A ty vlasy se mi líbí.“

„Děkuju, teto Tessie.“

„Přišla jsi kvůli Timovu synovi, tomu doktorovi?“ zajímala se Flo.

„Ne.“

„Ještě tu není. Ale přijde.“

„Bude se ti líbit,“ přidala se Tessie. „Je moc pohledný.“

„Vypadá jako ten člověk v Kolik to stojí,“ doplnila Flo. Matka a Tessie nadšeně přikyvovaly.

„Který člověk?“

„Co?“

„Myslíš toho člověka, který je teď moderátorem, nebo toho, který byl moderátorem předtím?“

„Který člověk?“ opakovala Flo. „To je jedno, který člověk, slečno Vybíravá. Cožpak žádný z nich není pro tebe dost hezký?“ Flo si znovu nadzdvihla poprsí. „Který z nich?“

„Přestaň s tím,“ napomenula ji Tessie.

„S čím?“

„S tím hraním si s prsama. Někomu s nimi vypíchneš oko.“ Flo mrkla. „Jen když bude mít štěstí.“

Flo byla statná a energická a pořád toužila ulovit muže. Zachycovala jejich pohledy až příliš často – ale nikdy to nevydrželo. Navzdory celoživotním důkazům o opaku Flo stále bezmezně věřila v romantiku. Zamilovávala se hluboce a rychle a všichni kromě Flo už viděli nadcházející neúspěch. Flo a Katina matka byly nejlepší kamarádky už od základní školy v St. Mary’s. Existovalo krátké období, když byla Kat na střední, kdy ty dvě spolu nemluvily snad půl roku nebo rok – pohádaly se kvůli nějakému domácímu hostu nebo tak něco – ale jinak byly nerozlučné.

Flo měla šest dospělých dětí a šestnáct vnoučat. Tessie měla osm dětí a devět vnoučat. Obě ženy prožily těžký život – kdy vychovávaly spoustu dětí pod kontrolou nevšímavých manželů a přespříliš všímavé církve. Když bylo Kat devět, přišla jednou dřív ze školy a uviděla v jejich kuchyni plačící Tessie. Matka tam s ní seděla, v tichu polední kuchyně, držela Tessie za ruku a říkala jí, že je jí to líto a že všechno bude v pořádku. Tessie jen vzlykala a vrtěla hlavou. Devítiletá Kat se polekala, jaká tragédie asi potkala Tessiinu rodinu – jestli se něco nestalo její dceři Mary, která měla lupus, nebo jestli její manžel, strýček Ed, nepřišel o práci, nebo jestli Tessiina nezvedeného syna Pata nevyhodili ze školy.

Ale nic takového se nestalo.

Tessie naříkala, protože právě zjistila, že je zas v jiném stavu. Plakala, tiskla v ruce papírové kapesníky a neustále opakovala, že to nezvládne. Matka ji poslouchala, držela ji za ruku, potom přišla Flo, poslechla si to a nakonec brečely všechny.

Tessiiny děti byly dnes už dospělé. Když Ed před šesti lety zemřel, Tessie, která nikdy nevytáhla paty dál než do kasina v Atlantic City, začala rozsáhle cestovat. Její první cesta vedla do Paříže už tři měsíce po Edově smrti. Tessie si dlouhá léta půjčovala jazykové audio kurzy z knihovny v Queensu a učila se francouzsky. Teď je mohla využít. Také si ve svém pokoji schovávala soukromé cestovní deníky vázané v kůži. Nikdy je nikomu nevnucovala – a jen zřídka připouštěla jejich existenci – ale Kat je hrozně ráda četla.

Katin otec to pochopil už dávno. „Tenhle život,“ řekl Kat jednou s pohledem upřeným na její matku stojící u sporáku, „je pro děvče past.“ Jediné dívky, s nimiž Kat vyrůstala a které zůstaly v jejich čtvrti, byly ty, co otěhotněly velmi mladé. Ostatní, ať to dopadlo jakkoli, odtud utekly.

Kat se otočila a pohledem znovu zabloudila k Suggsovu stolu. Suggs se upřeně díval přímo na ni. Neodvrátil pohled, když ho uviděla. Naopak, pozvedl směrem k ní láhev ve vzdáleném, smutném přípitku. Na oplátku přikývla hlavou. Suggs se zhluboka napil, hlavu zakloněnou, až mu ohryzek klouzal nahoru a dolů.

„Hned se vrátím,“ slíbila Kat ženám a vydala se za Suggsem. Suggs vstal a vyšel jí napůl cesty vstříc. Byl to malý hřmotný muž, který chodil stylem, jako by právě sesedl z koně. V sále teď už bylo vedro, slabá klimatizace nemohla přeplněný prostor zvládnout. Všichni na sobě měli tenkou lesklou vrstvičku potu, včetně Suggse a Kat. Beze slova se objali.

„Asi jsi to slyšela,“ promluvil Suggs, když ji pustil.

„O Leburnovi? Ano.“

„Nevím, co k tomu říct, Kat. ‚Je mi to líto‘ nezní moc příhodně.“

„Chápu, co tím myslíš.“

„Jen jsem chtěl, abys věděla, že na tebe myslím. Jsem rád, že jsi tady.“

„Díky.“

Suggs zvedl svou láhev. „Potřebuješ pivo.“

„To máš tedy pravdu,“ souhlasila Kat.

Nebyl tu žádný bar, jen hromada chladniček a sudů v rohu. Suggs, džentlmen jako vždy, otevřel láhev svým snubním prstenem. Přiťukli si a napili se. Při vší úctě k Timovu synovi, ať už se podobal moderátorům Bobu Barkerovi, nebo Drewovi Careymu, Kat sem vážila cestu, aby si promluvila se Suggsem. Jen si nebyla jistá, jak má začít.

Suggs jí pomohl. „Prý jsi Leburna navštívila, než zemřel.“

„Ano.“

„Jaké to bylo?“

„Prohlásil, že to neudělal.“

Suggs se usmál, jako by mu právě řekla vtip a on předstíral, že mu přišel zábavný. „Až teď?“

„Byl pod vlivem léků.“

„Tak nejspíš vyslovil svou poslední lež.“

„Právě naopak. Ty léky účinkovaly spíš jako sérum pravdy. Přiznal, že ostatní zabil. Ale trval na tom, že za tátovu vraždu na sebe jen vzal vinu, protože už byl stejně odsouzený na doživotí.“

Suggs se dlouze napil piva. Bylo mu něco přes šedesát. Pořád měl plno šedivých vlasů, ale to, co Kat na něm vždycky ohromilo – a co ohromilo většinu lidí – byla jeho nesmírně laskavá tvář. Ne hezká, ani pozoruhodná. Jen laskavá. Nemohli jste si pomoci, ale muže s takovou tváří jste museli mít rádi. Někdo vypadá jako darebák, i když to třeba je ten nejmilejší člověk na světě. Suggs byl pravý opak – nedovedli jste si představit, že by muž s takovým vzhledem mohl být jiný než důvěryhodný.

Museli jste si stále připomínat, že to je jen tvář.

„Našel jsem tu pistoli, Kat.“

„Já vím.“

„Byla schovaná v Leburnově domě. Ve falešném panelu pod jeho postelí.“

„To vím taky. Ale nepřišlo ti to nikdy divné? Ten chlap byl vždycky tak opatrný. Použil zbraň a zbavil se jí. A najednou najdeš vražednou pistoli zastrčenou mezi jeho nepoužitými zbraněmi?“

Ten jakoby pobavený úsměv mu dál zůstával na rtech. „Jsi celý táta, víš to?“

„Jo, říkají to.“

„Neměli jsme jiné podezřelé, nebo ani teorie.“

„To neznamená, že nic takového neexistovalo.“

„Cozone si objednal nájemnou vraždu. Měli jsme vražednou zbraň. Měli jsme přiznání. Leburne měl prostředky a příležitost. To zatčení bylo oprávněné.“

„Neříkám, že jste neodvedli dobrou práci.“

„Rozhodně to tak bylo.“

„Jen některé dílky do toho nezapadají.“

„Ale jdi, Kat. Víš, jak tyhle věci chodí. Nikdy to nesedí stoprocentně. Od toho máme soudy a obhájce, kteří nás neustále upozorňují, i když je ten případ nezvratně podložený, že tam jsou mezery či nesrovnalosti nebo že obžaloba není“ – prsty naznačil uvozovky – „perfektní.“

Kapela přestala hrát. Někdo vzal mikrofon a začal pronášet nudný přípitek. Suggs se otočil a přihlížel. Kat se k němu naklonila blíž a řekla: „Můžu se ještě na něco zeptat?“

Nespouštěl oči z řečníka. „Nemohl bych ti vtom zabránit, ani kdybych ještě pořád nosil pistoli.“

„Proč šel Stagger navštívit Leburna den potom, co ho zatkli?“ Suggs několikrát zamrkal, pak k ní otočil hlavu.

„Co prosím?“

„Viděla jsem záznamy návštěv,“ vysvětlila Kat. „Hned druhý den, co federálové zatkli Leburna, ho Stagger vyslýchal.“

Suggs se nad tím na chvíli zadumal. „Řekl bych něco jako ‚myslím, že se pleteš,‘ ale hádám, že to máš ověřené.“

„Věděl jsi o tom?“

„Ne.“

„Stagger ti o tom nikdy neřekl?“

„Ne,“ potvrdil Suggs. „Ptala ses ho na to?“

„Prohlásil, že tam šel sám o své vůli, protože byl tím případem posedlý. Že prý jednal impulzivně.“

„Impulzivně,“ opakoval Suggs. „Dobré slovo.“

„Taky řekl, že Leburne s ním odmítl mluvit.“

Suggs začal odlupovat nálepku na pivní láhvi. „Tak co tu je tak divného, Kat?“

„Možná nic,“ připustila.

Oba chvíli stáli a předstírali, že poslouchají řečníka. Potom se Suggs zeptal: „Kdy přesně ho Stagger navštívil?“

„Hned den nato, co Leburna zatkli,“ odpověděla Kat.

„Zajímavé.“

„Proč?“

„Leburne se objevil v našem hledáčku až asi tak o týden později.“

„Přesto tam Stagger byl jako první.“

„Možná měl nějakou dobrou předtuchu.“

„Která tobě a Rinskému unikla, předpokládám.“

Suggs se zamračil. „Vážně čekáš, že tuhle návnadu spolknu, Kat?“

„Nic jsem tím nemyslela. Ale je to zvláštní, ne?“

Suggs udělal gesto, které mohlo znamenat možná ano i možná ne. „Stagger byl moc horlivý, ale taky byl dobrý v tom, že nás nechal pracovat samotné. Respektoval, že vyšetřování vedeme my s Rinským. Staggera jsme pověřili jenom kontrolou těch nalezených otisků prstů, ale tehdy jsme už měli Leburna pevně v rukou.“

Kat pocítila v kříži lehké zamrazení. „Počkej, jaké otisky prstů?“

„Nic z toho nebylo. Slepá ulička.“

Položila mu dlaň na rukáv. „Mluvíš o otiscích prstů nalezených na místě vraždy?“

„Ano.“

Kat nemohla uvěřit vlastním uším. „Myslela jsem, že jste nikdy nezjistili, komu patří.“

„Ne, dokud ten případ byl ještě otevřený. O nic významného nešlo, Kat. Získali jsme identifikaci několik měsíců poté, co se Leburne přiznal, ale to už byl případ uzavřený.“

„Takže jste to nechali být?“

Vypadal tou otázkou dotčený. „Znáš Rinského a mě víc než dobře. Nikdy jsme nic nezanedbali, je to tak?“

„Je.“

„Jak jsem řekl, Stagger nám to prověřil. Ukázalo se, že to byl nějaký bezdomovec, který spáchal sebevraždu. Slepá ulička.“

Kat tam dál jen tak stála.

„Nelíbí se mi, jak se tváříš, Kat.“

„Ty otisky,“ vypravila ze sebe. „Budou ještě ve složce?“

„Asi ano. Chci říct, určitě. Teď už asi budou ve skladu, ale možná –“

„Musíme je znovu prověřit,“ prohlásila Kat.

„Říkám ti, nic to není.“

„Tak to pro mě udělej, ano? Jako laskavost. Abych tě s tím už neotravovala, když nic jiného.“

Na druhé straně sálu řečník domluvil. Hosté zatleskali. Začala hrát tuba. Zbytek kapely ji následoval.

„Suggsi?“

Neodpověděl. Pak ji tam nechal stát a začal se proplétat davem. Přátelé na něj volali. Ignoroval je a zamířil k východu.

Kapitola 20

Brandon se potřeboval projít.

Jeho máma by na to byla pyšná. Jako každý rodič i Brandonova máma si stěžovala na to, kolik času její dítě tráví u obrazovek – počítače, televize, chytré telefony, videohry, všechno možné. Byl to neustálý boj. Táta tomu rozuměl líp. „Každá generace má něco takového,“ říkával Brandonově mámě. Máma vždycky jen rozhodila rukama. „Takže se vzdáme? Necháme ho celý den sedět v té tmavé kleci?“

„Ne,“ odpovídal táta, „ale ukážeme mu to ze všech úhlů.“

V tom byl táta dobrý. Ukazovat věci ze všech úhlů. V tomto případě to táta vysvětlil Brandonovi takto: Kdysi si rodiče naříkali nad línými dětmi, které pořád měly nos v knize, a nabádali je, aby víc chodily ven, prožívaly život, místo aby si o něm četly.

„Zní ti to povědomě?“ obracel se táta na Brandona. Brandon vždycky pokýval hlavou.

Potom, pokračoval táta, když vyrůstal on, rodiče na něj vždycky křičeli, ať vypne televizi a buď jde ven, anebo – a to bylo komické, když si připomenete minulost – si místo toho přečte knížku.

Brandon si pamatoval, jak se táta usmíval, když mu to říkal.

„Ale, Brandone, víš, co je nejdůležitější?“

„Ne, co?“

„Vyváženost.“

Tehdy Brandon zcela nerozuměl tomu, co tím otec myslí. Bylo mu teprve třináct. Možná by si o tom popovídal víc, kdyby věděl, že táta za tři roky zemře. Ale na tom už nezáleželo. Teď to chápal. Dělat příliš dlouho jednu věc – i něco zábavného – není dobré.

Takže problém s dlouhými procházkami venku nebo podobnými aktivitami spočíval v tom, že to zkrátka byla nuda. Světy na internetu jsou sice virtuální, ale jsou to nepřetržité podněty v nepřetržitém proudu. Vidíte, zažíváte, reagujete. Nikdy to není nuda. Nikdy to nezestárne, protože se to neustále mění. Vždycky vás to zcela upoutá.

Naopak jen tak se procházet – vlesnaté oblasti Central Parku zvané Ramble – bylo značně nezajímavé. Chtěl aspoň pozorovat ptáky – podle webu se Ramble „pyšnil“ (to bylo slovo, které ta webová stránka použila) přibližně dvěma sty třiceti druhy ptáků. Právě teď tu nebyl ani jeden. Byly tu javory a duby a spousta kytek a živočichů. Ptáci žádní. Tak co je tak ohromného na tom procházet se mezi stromy?

O něco víc by chápal procházku po městských ulicích, jak se domníval. Tam aspoň bylo něco k vidění – obchody, lidi, auta, možná nějaká potyčka kvůli taxi nebo hádka kvůli parkovacímu místu. Aspoň nějaká akce. Ale lesy? Zelené listí a nějaké kytky? Pěkné na jednu nebo dvě minuty, ale potom děsná otrava.

Takže ne, Brandon se neprocházel tímhle manhattanským lesem, protože najednou začal obdivovat krásy přírody, čerstvý vzduch nebo něco podobného. Dělal to, protože takové chození ho nudilo. K zbláznění nudilo.

Vyváženost oproti neustálým podnětům.

Navíc nuda skýtala velký prostor pro přemýšlení. Podporovala je. Brandon se neprocházel v lesích, aby se uklidnil nebo aby vychutnával soulad s přírodou. Dělal to, poněvadž nuda ho nutila dívat se dovnitř, usilovně uvažovat, soustředit se výlučně na vlastní myšlenky, protože nic kolem něj nestálo za jeho pozornost.

Určité problémy se nedají vyřešit, když vás něco neustále zabavuje a rozptyluje.

Přesto si Brandon nemohl pomoci. Měl s sebou chytrý telefon. Volal Kat, ale měla tam hlasovou schránku. Nikdy nenechával v hlasové schránce vzkazy – to dělali jen staří lidé – proto jí poslal esemesku, aby mu zavolala, až bude moct. Žádný spěch. Aspoň zatím. Chtěl strávit to, co se právě dozvěděl.

Držel se klikatých cestiček. Překvapilo ho, jak málo lidí potkal. Byl v srdci Manhattanu, potuloval se mezi 73. a 78. ulicí (to opět podle webové stránky – ve skutečnosti neměl ani ponětí, kde je) a cítil se doopravdy sám. Zastesklo se mu po škole, ale s tím se nedalo nic dělat. Informoval už dřív svou kolegyni z laboratoře, Jayme Ratnerovou, že nebude momentálně k mání. Smířila se s tím. Její předchozí kolega z laboratoře prodělal minulý semestr nějaký nervový kolaps, a tak byla Ratnerová ráda, že Brandon nemá problémy s duševním zdravím, jimiž zřejmě trpěla polovina jejich kamarádů.

Brandonovi zazvonil telefon. Na displeji se objevilo Bork Investments. Brandon hovor přijal.

„Haló?“

Nějaký ženský hlas se zeptal: „Je to pan Brandon Phelps?“

„Ano.“

„Okamžik prosím, předám vám Martina Borka.“

Hudba při čekání začala hrát instrumentální verzi Blurred Lines.

Pak se ozvalo: „Nazdar, Brandone.“

„Dobrý den, strýčku Marty.“

„Rád tě slyším, chlapče. Jak to jde ve škole?“

„Fajn.“

„Skvělé. Máš nějaké plány na léto?“

„Ještě ne.“

„Žádný spěch, mám pravdu? Radím ti, užívej si to. Stejně už brzy vstoupíš do skutečného světa.“

Martin Bork byl celkem milý, ale jako všichni dospělí, když začnou s radami do života, mluvil jako blbec. „Ano, ovšem.“

„Tak jsem dostal tvůj vzkaz, Brandone.“ Teď už přísně věcně. „Co pro tebe můžu udělat?“

Cestička začala klesat k jezeru. Brandon z ní sešel a přiblížil se až k vodě. „Jedná se o matčin účet.“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho. Brandon vytrvale pokračoval.

„Zjistil jsem, že vybrala dost velkou částku.“

„Jak jsi to zjistil?“ zeptal se Bork.

Ta změna tónu se Brandonovi ani trochu nelíbila. „Prosím?“

„I když nepotvrzuji, ani nepopírám, co jsi teď řekl, jak jsi to zjistil o tom údajném výběru?“

„Online.“ Další ticho.

„Mám její heslo, pokud vám tohle dělá starosti.“

„Brandone, máš nějaké otázky ohledně svého vlastního účtu?“ Odstoupil od jezera a vydal se přes potok. „Ne.“

„Pak se obávám, že už musím jít.“

„Na matčině účtu chybí skoro čtvrt milionu dolarů.“

„Ujišťuji tě, že nic nechybí. Jestli máš nějaké otázky ohledně účtu tvé matky, bude asi nejlepší, když se zeptáš jí.“

„Mluvil jste s ní? Schválila tu transakci?“

„Víc nemůžu říct, Brandone. Doufám, že to chápeš. Ale promluv si s matkou. Na shledanou.“

Martin Bork zavěsil.

Brandon, poněkud omráčený, se dopotácel přes starý kamenný most do odloučenější oblasti. Vegetace tady byla hustší. Konečně zahlédl ptáka – kardinála červeného. Vzpomněl si, že Čerokíové věřili, že kardinálové jsou dcery slunce. Když pták letěl ke slunci, bylo to dobré znamení. Když místo toho letěl dolů, očividně platil pravý opak.

Brandon stál jako přikovaný a čekal, až se kardinál pohne. Proto neuslyšel muže číhajícího za ním dřív, než bylo pozdě.

Chaz, její zanedlouho už bývalý parťák, zavolal na Katin mobil.

„Mám to.“

„Co máš?“

Kat právě vylezla ze stanice metra Lincoln Center, která nezaměnitelně páchla močí, směrem na 66. ulici, která stejně tak nezaměnitelně voněla po rozkvetlých třešních. Kat • New York. Čekala na ni esemeska od Brandona. Volala mu, ale neodpověděl, proto mu nechala krátkou hlasovou zprávu.

„Pokoušela ses podat žádost o záznam z bezpečnostní kamery,“ odpověděl Chaz. „Už to přišlo.“

„Počkej, jak je to možné?“

„Ty víš, jak je to možné, Kat.“

Věděla to, i když to bylo dost bizarní. Chaz tu žádost podal za ni. Mohla si to vysvětlit jen tím, že lidé se zřejmě mění. „Mohl by ses dostat do maléru,“ varovala ho Kat.

„Malér je moje druhé jméno,“ opáčil. „Vlastně moje druhé jméno je bujný hřebec. Řeklas té své rajcovní kámošce, že jsem bohatý?“

Ne. Nemění se. „Chazi.“

„Dobře, promiň. Chceš, abych ti to video poslal mailem?“

„To by bylo skvělé, díky.“

„Snažila ses zjistit, do jakého auta ta dáma nastoupila?“

„Ty ses na tu nahrávku díval?“

„To bylo v pořádku, ne? Pořád jsem tvůj parťák.“ Správná připomínka, pomyslela si Kat.

„Kdo to je?“

„Jmenuje se Dana Phelpsová. Ten kluk, co onehdy za mnou přišel, je její syn. Myslí si, že se jeho matka ztratila. Nikdo mu nevěří.“

„Včetně tebe?“

„Já jsem trochu přístupnější.“

„Můžeš mi říct proč?“

„To je dlouhá historka,“ odpověděla Kat. „Může to počkat?“

„Jo, nejspíš.“

„Takže Dana Phelpsová nastoupila do auta?“

„Ano,“ přisvědčil Chaz. „Konkrétněji do prodloužené limuzíny Lincoln Town Car.“

„Měl řidič černou čepici a oblek?“

„Ano.“

„Poznávací značka?“

„No, vtom je problém. Kamery u bankomatu ji nezachytily. Ten chlap zůstal s autem na ulici. Bylo už dost těžké rozeznat značku vozu.“

„Zatraceně.“

„Tedy, ne, ne tak docela,“ pravil Chaz.

„Jak to?“

Chaz si odkašlal, spíš pro efekt než z nutnosti. „Podíval jsem se na Google Earth a uviděl jsem, že o dva obchody dál ve směru, kudy ten chlap jel, je benzinka Exxon. Zavolal jsem na pár míst. Bezpečnostní kamera té čerpací stanice zabírá ulici.“

Většina lidí si do určité míry uvědomovala, že venku je hodně sledovacích kamer, ale jen velmi málo z nich skutečně vědělo, co to znamená. Jen ve Spojených státech je čtyřicet milionů bezpečnostních kamer a jejich počet stále roste. Nemine den, aniž byste byli někde nahráni.

„Každopádně,“ pokračoval Chaz, „vyřízení té žádosti může trvat hodinu nebo dvě, ale až to dostaneme, měli bychom být schopni rozeznat poznávací značku.“

„Výborně.“

„Zavolám ti, až to přijde. Dej mi vědět, kdybys ještě něco potřebovala.“

„Dobře,“ řekla Kat. Potom dodala: „Chazi?“

„Ano?“

„Moc si toho vážím. Myslím to upřímně, díky.“

„Dáš mi číslo té tvé sexy kamarádky?“

Kat zavěsila. Telefon vzápětí znovu zazvonil. Na dipleji bylo číslo Brandona Phelpse.

„Ahoj, Brandone.“

Ale hlas na druhém konci nebyl Brandonův. „Můžu se zeptat, s kým mluvím?“

„Vy jste volal mně,“ připomněla mu Kat. „Hej, kdo jste? Co se děje?“

„Jsem policejní důstojník John Glass,“ odpověděl muž v telefonu. „Volám kvůli Brandonu Phelpsovi.“

Osm set čtyřicet akrů Central Parku střeží dvaadvacátý okrsek, nejstarší ve městě a známější jako okrsek Central Park. Katin otec tam v sedmdesátých letech strávil osm let. Tehdy příslušníci „dvaadvacítky“ sídlili ve staré stáji. Byli tam v podstatě dosud, i když renovace za jednašedesát milionů dolarů dodala tomuto místu možná až příliš velký nový lesk. Okrsek teď vypadal spíš jako muzeum moderního umění než něco souvisejícího s bezpečnostními složkami. V tomto typicky newyorském projektu – to znamená, že jste nevěděli, jestli to je míněno vážně nebo jako vtip – bylo velmi působivé skleněné atrium z neprůstřelného skla. Podle původního odhadu měla stát renovace o téměř dvacet milionů méně, ale v rovněž klasickém manhattanském stylu stavebníci nečekaně narazili na staré tramvajové koleje.

Staří duchové toto město nikdy zcela neopouštějí.

Kat spěchala k recepci a ptala se po policistovi Glassovi. Seržant ve službě ukázal na štíhlého černocha za ní. Důstojník Glass byl vuniformě. Možná ho znala – okrsek Central Park byl velmi blízko jejího devatenáctého okrsku – ale nebyla si jistá.

Glass hovořil se dvěma staršími pány, kteří vypadali, jako by právě přišli z karetního turnaje v Miami Beach. Jeden měl plstěný klobouk a opíral se o vycházkovou hůl. Druhý měl na sobě bleděmodré sako a kalhoty v barvě oranžového manga. Glass si dělal poznámky. Když se Kat přiblížila, slyšela, jak oběma staříkům říká, že už můžou jít.

„Máte naše čísla, ano?“ zeptal se Klobouk.

„Mám, děkuji vám.“

„Zavoláte, když nás budete potřebovat?“ ujišťovaly se Oranžové kalhoty.

„Zavolám. A ještě jednou, děkuji za vaši pomoc.“

Když odcházeli, Glass si jí všiml a řekl: „Dobrý den, Kat.“

„My se známe?“

„Ne tak docela, ale můj táta tu pracoval s vaším tátou. Váš otec byl legenda.“

Jak Kat věděla, když zemřete ve službě, vždycky se stanete legendou. „Kde je Brandon?“

„Je s lékařem v zadní místnosti. Nechtěl, abychom ho zavezli do nemocnice.“

„Můžu ho vidět?“

„Jistě, pojďte za mnou.“

„Jak vážně byl zraněný?“

Glass pokrčil rameny. „Mohlo to být mnohem horší, nebýt těch dvou, co se rozhodli znovu prožít mládí.“ Ukázal na dva staré pány, Klobouk a Oranžové kalhoty, kteří pomalu odcházeli z atria.

„Jak to?“

„Znáte tu extravagantní minulost Ramble, že?“

Kat přikývla. I oficiální webová stránka Central Parku hovořila o Ramble jako o „ikoně gayů“ a „velmi známém místě pro soukromé schůzky homosexuálů po celé dvacáté století“. V těch dobách byla tato oblast díky hustému porostu a slabému osvětlení perfektní pro homosexuály takzvaně „na lovu“ partnera. V novější době se Ramble stal nejen hlavní zalesněnou oblastí parku, ale také jakousi historickou pamětihodností pro komunitu sexuálních menšin.

„Ti dva se zřejmě seznámili v Ramble před padesáti lety,“ vysvětloval Glass. „Takže se dnes rozhodli oslavit své výročí tím, že si vyjdou za staré keře a budou se oddávat, ehm, malé nostalgii.“

„Za bílého dne?“

„Jo.“

„Páni.“

„Říkali mi, že v jejich věku je už těžké zůstat dlouho vzhůru. Nebo vůbec vzhůru, řekl bych přesněji. Každopádně, ať tam prováděli cokoli, uslyšeli nějaký povyk. Vyběhli – nechci vědět v jakém stupni nahoty – a uviděli, jak nějaký ‚bezdomovec‘ napadl vašeho hocha.“

„Jak poznali, že to je bezdomovec?“

„To je jejich popis, ne můj. Zdá se, že pachatel se připlížil k Brandonovi a praštil ho do obličeje. Žádná výstraha, nic. Jeden z našich svědků tvrdil, že viděl nůž. Druhý prohlásil, že on ne, tak nevím. Nic nebylo ukradeno – zřejmě pro nedostatek času – ale buď šlo o loupežné přepadení, nebo si někdo zapomněl vzít svoje prášky na hlavu. Možná staromódní homofob, i když o tom pochybuju. Navzdory aktivitám našeho Romea s, ehm, druhým Romeem, už Ramble tímhle proslulý není, zejména ne ve dne.“

Glass otevřel dveře. Brandon seděl na stole a bavil se s doktorem. Na nose měl náplast. Vypadal bledý a pohublý, ale takhle vypadal pořád.

Doktor se otočil ke Kat. „Jste jeho matka?“

Brandon se tomu usmál. Kat se nejprve urazila, ale potom si uvědomila, že je za prvé dost stará, aby měla syna jeho věku – bože, to bylo deprimující – a za druhé, že jeho skutečná matka vypadá pravděpodobně mladší než ona. Dvojnásob deprimující.

„Ne. Jen známá.“

„Rád bych, aby šel do nemocnice,“ řekl jí doktor.

„Je mi dobře,“ ohradil se Brandon.

„Má zlomený nos, to především. Také se domnívám, že při útoku pravděpodobně utrpěl lehký otřes mozku.“

Kat se podívala na Brandona. Ten jen zavrtěl hlavou.

„Postarám se o něj,“ slíbila Kat.

Doktor rezignovaně pokrčil rameny a zamířil ke dveřím. S ostatním papírováním jim pomohl Glass. Brandon útočníka vůbec neviděl. Ani se nezdálo, že mu na jeho dopadení nějak záleží. Spěchal s vyřízením nezbytných papírů. „Něco vám musím říct,“ zašeptal, když Glass poodešel.

„Nejdřív se soustřeďme na to, co se teď stalo, ano?“

„Slyšela jste Glasse. Byl to náhodný útok.“

Kat tomu nevěřila. Náhodný? Teď, když jsou uprostřed… Čeho?

Stále neměli důkazy, které by svědčily o tom, že se tu stal nějaký trestný čin. Kromě toho, jaké jiné teorie se nabízely? Přestrojil se ten řidič v černém obleku za bezdomovce a sledoval Brandona do Ramble? To také nedávalo žádný smysl.

Když je Glass vyprovázel do neprůstřelného atria, Kat ho požádala, aby ji hned informoval, kdyby se něco dozvěděl.

„Budu,“ ujistil ji Glass.

Oběma podal ruku. Brandon mu poděkoval, nedočkavý dostat se ven. Proběhl hlavním vchodem. Kat ho následovala až k velké vodní ploše – zabírala osminu parku – zvané Rezervoár Jacqueline Kennedyové Onassisové.

Brandon se podíval na hodinky. „Ještě je pořád čas.“

„Na co?“

„Zajít na Wall Street.“

„Proč?“

„Někdo krade matčiny peníze.“

Kapitola 21

Kat se tam nechtělo.

Bork Investments sídlila v elegantním supermrakodrapu na Vesey Street u řeky Hudson v manhattanské finanční čtvrti, co by kamenem dohodil od nového Světového obchodního centra. Kat byla onoho tragického jasného slunečného dopoledne velmi mladá policistka, ale to nebyla žádná omluva. Když v osm hodin čtyřicet šest minut byla zasažena první věž, Kat spala jako zabitá jen o osm bloků dál. Než se probudila, než se vzpamatovala z kocoviny a než se tam dostala, byly obě věže už zřícené a bylo příliš pozdě udělat cokoli pro mrtvé, zvlášť pro její kolegy policisty. Mnozí, kteří zemřeli, sem přišli z vlastní vůle z mnohem větší dálky. Kat se tam nedostala včas.

Ne že by stejně mohla něco dělat.

Koneckonců nikdo nemohl nic dělat. Přesto cítila vinu toho, kdo přežil. Šla na pohřeb každého z těch policistů, pokud jen mohla, stála tam v uniformě a připadala si jako naprostá podvodnice. Trápily ji zlé sny – měl je skoro každý, kdo tam ten den byl. V životě si můžete hodně odpustit, ale z důvodů, které nemají žádné racionální opodstatnění, je velmi těžké odpustit si, že jste přežili.

Bylo to už dávno. Teď už na to moc nemyslela, možná tak ve dnech kolem výročí. Pobuřovalo ji na tom něco jiného, to, že čas skutečně hojí všechny rány. Ale od onoho dne se Kat držela od této oblasti dál, navíc stejně neměla moc důvodů sem chodit. Bylo to území mrtvých, přízraků a mužů v konzervativních oblecích a se spoustou peněz. Pro ni tu nebylo nic. Mnoho chlapců ze staré čtvrti – ano, i některé dívky, těch ale mnohem méně – si sem prorazilo cestu. Jako děti obdivovali a respektovali své otce policisty a hasiče, ale když vyrostli, chtěli být jiní než oni. Šli na střední školu St. Francis Prep, potom na univerzitu Notre Dame nebo Holy Cross a skončili tak, že prodávali spekulativní obligace nebo deriváty a vzdálili se své výchově a kořenům tak daleko, jak mohli – právě tak jako jejich otcové utekli od svých otců, kteří dřeli v továrnách nebo hladověli na odlehlém venkově.

Pokrok.

V Americe vládne pocit kontinuity a nostalgie, ale ve skutečnosti to je tak, že každá generace utíká od té předchozí. Je s podivem, že většinou utečou někam, kde se pak mají lépe.

Při pohledu na přepychovou kancelář by jeden soudil, že Martin Bork také utekl někam, kde se mu pak dařilo lépe. Kat a Brandon čekali v konferenční místnosti s mahagonovým stolem o velikosti letiště. Na něm bylo připraveno občerstvení – muffiny, koblihy, ovocný salát. Brandon byl vyhladovělý a na jídlo se vrhl.

„Pověz mi ještě jednou, jak ho znáš?“ zeptala se Kat.

„Je to náš rodinný finanční poradce. Pracoval s tátou v hedgeovém fondu.“

Kat nevěděla přesně, co je hedgeový fond, ale to slovní spojení ji vždy trochu vystrašilo. Zahleděla se oknem na Hudson a v dálce na New Jersey. Jedna z těch obrovských výletních lodí plula na sever k molům na Dvanácté avenue, mezi 52. a 55. ulicí. Cestující na palubě mávali. I když v žádném případě nemohli do budovy vidět, Kat jim zamávala také.

Do místnosti vešel Martin Bork a pozdravil upjatým: „Dobré odpoledne.“

Kat čekala, že Bork bude nějaký vypasený pracháč s tlustými prsty, těsným límečkem a mrtvičně brunátnou pletí. Omyl. Bork byl malý a šlachovitý, téměř jako boxer bantamové váhy, s olivovou pletí. Odhadla jeho věk na mladistvých padesát. Měl nekonvenční značkové brýle, které by pravděpodobně působily lépe na mladším muži. Tvář měl vyhlazenou, což vypovídalo o nějakém kosmetickém vylepšení, a v levém uchu diamantový cvoček, což oscilovalo na pomezí mezi módním a zoufalým.

Když Bork uviděl Brandona, otevřel ústa. „Proboha, co se ti stalo s obličejem?“

„Jsem v pořádku,“ upokojil ho Brandon.

„Mně se nezdáš v pořádku.“ Vykročil k němu. „Někdo tě uhodil?“

„Nic mu není,“ ubezpečila ho Kat, protože nechtěla odvést pozornost od záležitosti, kvůli které přišli. „Jen menší nehoda.“

Bork se zatvářil pochybovačně, ale nakonec se s tím musel spokojit. „Posaďme se.“

Zaujal místo včele stolu. Kat a Brandon obsadili dvě židle nejblíž k němu. Byl to divný pocit, tři lidé u stolu, kam by se jich vešlo snad třicet.

Bork nejprve oslovil Kat. „Nerozumím přesně, proč tu jste, slečno…?“

„Donovanová. Detektiv Donovanová. Newyorská policie.“

„Ano, promiňte. Ale nechápu tak docela, proč se tím zabýváte. Máte nějaké oficiální pověření?“

„Zatím ne,“ odpověděla. „Je to spíš neformální.“

„Rozumím.“ Bork sepjal obě ruce jako při modlitbě. Na Brandona se neobtěžoval pohlédnout. „A předpokládám, že to nějak souvisí s dnešním Brandonovým telefonátem.“

„Domníváme se, že z účtu jeho matky bylo vybráno čtvrt milionu dolarů.“

„Máte soudní příkaz, detektive?“

„Nemám.“

„Pak nejen nejsem povinen s vámi mluvit, ale bylo by neetické říci něco víc.“

Kat to ve skutečnosti nedomyslela. Přišla sem povzbuzená Brandonovým nadšením nad jeho peněžním objevem. Od onoho výběru z bankomatu nenastala na matčiných kreditních kartách ani na běžných účtech žádná aktivita. Ale včera provedla Dana Phelpsová „telegrafickou transakci“ – jak to bylo uvedeno v elektronickém výpisu – za přibližně 250 000 dolarů.

„Rodinu Phelpsových znáte, mám pravdu?“

Bork dál držel ruce jako při modlení. Teď je naklonil blíž k nosu, jako by to byla obtížná otázka. „Velmi dobře.“

„S Brandonovým otcem jste byli přátelé.“

Přes tvář mu přelétl stín. Hlas měl najednou tichý. „Ano.“

„Vlastně,“ pronesla Kat pomalu, jak vážila slova, než je vypustila z úst, „ze všech lidí, kterým Phelpsova rodina mohla svěřit své záležitosti, si vybrala právě vás. To hodně vypovídá nejen o vaší obchodní zdatnosti – přiznejme si, že tady u vás rozhodně není nedostatek údajných finančních géniů – ale mám za to, že si vás vybrali, protože vám důvěřovali. Protože vám záleželo na jejich prosperitě.“

Martin Bork konečně přenesl pohled na Brandona. Ten na něj jen nehybně zíral. „Velmi mi na nich záleží.“

„A víte, že Brandon a jeho matka si jsou velmi blízcí.“

„Ano. Ovšem to neznamená, že se mu svěřuje se všemi svými finančními záležitostmi.“

„Ale ano, svěřuje,“ ozval se Brandon a přitom se snažil potlačit plačtivý tón v hlase. „Proto mi dala hesla a čísla účtů. Nemáme před sebou tajemství.“

„Má pravdu,“ dodala Kat. „Kdyby jeho matka chtěla převést peníze bez jeho vědomí, nepoužila by jiné konto?“

„To nemohu soudit,“ řekl Bork. „Možná by jí Brandon měl zatelefonovat.“

„Vy jste to udělal?“ zajímala se Kat.

„Prosím?“

„Než jste provedl tu transakci. Zatelefonoval jste paní Phelpsové?“

„Ona volala mně,“ odpověděl.

„Kdy?“

„Nejsem oprávněn diskutovat –“

„Mohl byste jí zavolat teď?“ požádala Kat. „Myslím tím, jen pro dvojí kontrolu.“

„Co se tu děje?“

„Prostě jí zavolejte, ano?“

„Co se tím dokáže?“

„Strýčku Marty?“ Oči obou se obrátily na Brandona. „Neozvala se mi pět dní. Zdá se, že prostě zmizela.“

Bork vrhl na Brandona pohled, který měl být soucitný, ale nakonec vypadal spíš blahosklonně. „Nemyslíš, že je na čase pustit se máminy sukně, Brandone? Tvoje matka byla už dlouho osamělá.“

„To vím,“ vyhrkl Brandon. „Myslíte, že to nevím?“

„Promiň.“ Bork začal vstávat. „Z právních i etických důvodů ti nemůžu pomoct.“

Takže po dobrém to nikam nevedlo. „Zůstaňte sedět, pane Borku.“

Zarazil se uprostřed pohybu a ohromeně se na Kat podíval. „Co prosím?“

„Brandone, počkej v hale.“

„Ale –“

„Jdi,“ nařídila Kat.

Nemusela mu to opakovat dvakrát. Brandon byl vzápětí ze dveří a zanechal Kat samotnou s Martinem Borkem. Bork stále napůl stál, ústa dokořán otevřená.

„Řekla jsem sednout.“

„Zbláznila jste se?“ ohradil se Bork. „Dám vám sebrat odznak.“

„Jo, to je oblíbené. Hrozba sebráním odznaku. Zavoláte starostovi nebo mému nejbližšímu nadřízenému? Taky bych s oběma moc ráda mluvila.“ Ukázala na telefon. „Hned zavolejte Daně Phelpsové.“

„Vy mi nemáte co přikazovat.“

„Vážně si myslíte, že tu jsem kvůli rozmaru jejího kluka? Tohle je probíhající vyšetřování série nebezpečných zločinů.“

„Tak mi ukažte soudní příkaz.“

„Žádný soudní příkaz chtít nebudete, věřte mi. Podívejte, soudní příkazy si vyžadují soudce a potom budeme muset všechno projít, každičkou složku ve vaší kanceláři, každý účet –“

„To nemůžete udělat.“

Měl pravdu. Byl to trik, ale k čertu s tím. Lepší vypadat trochu bláznivá, vyšinutá. Kat zvedla sluchátko. „Žádám vás o jediný telefonát.“

Bork na okamžik zaváhal. Potom vytáhl svůj chytrý telefon, našel číslo mobilu Dany Phelpsové a zadal ho. Kat slyšela, jak telefon jednou zazvonil a pak se ozvala hlasová schránka. Šťastný hlas Dany Phelpsové žádal volajícího, aby zanechal krátkou zprávu. Bork zavěsil.

„Je asi na pláži,“ poznamenal.

„Kde?“

„O tom nejsem oprávněn hovořit.“

„Vaše klientka převedla čtvrt milionu dolarů ven z této země.“

„Což je její právo.“

Jakmile Bork ta slova vypustil z úst, hned si uvědomil, že toho prozradil příliš, a zbledl. Kat při té jeho chybě přikývla. Takže peníze byly poslány ze země. To předtím nevěděla.

„Všechno proběhlo jaksepatří,“ pospíšil si s vysvětlením Bork.

„Naše společnost má při tak velkém převodu svůj protokol. Možná ve filmu se to dá provést jen s pár kliknutími na počítači. Ale tady ne. Dana Phelpsová podala žádost. Osobně jsem s ní o tom mluvil po telefonu.“

„Kdy?“

„Včera.“

„Víte, odkud volala?“

„Ne. Ale volala ze svého telefonu. Nerozumím tomu. Co myslíte, že se tu stalo?“

Kat zaváhala, jak má odpovědět. „Nemůžu odhalit plný rozsah vyšetřování.“

„A já vám bez Danina dovolení nemůžu nic říct. Dala mi přísné instrukce, abych to považoval za tajné.“

Kat naklonila hlavu na stranu. „Nezdálo se vám to zvláštní?“

„Co? Držet věci v tajnosti?“ Bork se nad tím zamyslel. „V tomhle případě ne.“

„Jak to?“

„Není mým úkolem to posuzovat. Mým úkolem je ctít tu žádost. A teď když mě omluvíte…“

Ale Kat měla v rukávě ještě jeden trumf. „Předpokládám, že jste tu transakci nahlásil na FinCEN?“

Bork ztuhl. Trefa, pomyslela si Kat. FinCEN byla zkratka pro Úřad pro vyšetřování finanční kriminality, obávané oddělení ministerstva financí. FinCEN sleduje podezřelé finanční aktivity a snaží se potírat praní špinavých peněz, terorismus, podvody, daňové úniky a podobně.

„Tak velká transakce,“ pokračovala Kat, „musela vzbudit podezření, nemyslíte?“

Bork se snažil vypadat navenek klidně. „Nemám důvod pro podezření, že Dana Phelpsová udělala cokoli nelegálního.“

„Výborně, pak vám nebude vadit, když zavolám Maxovi.“

„Maxovi?“

„Je to můj kamarád ve FinCEN. Myslím tím, jestli je všechno jaksepatří –“

„Je.“

„Skvělé.“ Vytáhla mobil. Byl to další trik, ale účinný. Ve FinCEN neznala žádného Maxe, na druhé straně, jak těžké by bylo oznámit něco takového ministerstvu financí? Kat se usmála a znovu se snažila vypadat trochu vyšinutě. „Nic dalšího nemám, proto bych taky mohla –“

„To není zapotřebí.“

„Ano?“

„Dana…“ Bork pohlédl ke dveřím. „Zrazuji tady její důvěru.“

„Můžete to vysvětlit mně,“ prohlásila Kat, „nebo to můžete vysvětlit Maxovi a jeho týmu. Je to na vás.“

Bork si začal okusovat pečlivě upravený nehet na palci. „Dana mě požádala o důvěrnost.“

„Abyste kryl trestný čin?“

„Cože? To ne.“ Bork se předklonil a promluvil tiše. „Mimo záznam?“

„Jistě.“

Mimo záznam. Myslel si snad, že je reportérka?

„Její transakce, uznávám, je dosti nekonvenční. Možná opravdu podáme SAR, i když mám na to lhůtu třicet dní.“

SAR byla zkratka pro „hlášení o podezřelé aktivitě“. Podle zákona takto velký převod peněz do ciziny vyžadoval, aby příslušná finanční instituce nebo jednotlivec uvědomili ministerstvo financí. Nebylo to bezpodmínečné, ale většina poctivých institucí to dělala.

„Dana především požádala o trochu času.“

„Co tím myslíte?“

„To také není nelegální.“

„Takže?“

Podíval se směrem k chodbě. „Nesmíte to říct Brandonovi.“

„Dobře.“

„Myslím to vážně. Dana Phelpsová výslovně požádala, aby se o jejích plánech nikdo nedozvěděl, zvlášť její syn.“

Kat se naklonila blíž. „Budu mlčet jako hrob.“

„Nic z toho bych vám neřekl – vlastně bych nesměl – ale mou povinností také je chránit své klienty a firmu. Nevím, co by Dana řekla, ale domnívám se, že by nechtěla, aby její tajný telegrafický převod – o kterém se, mimochodem, její dítě nikdy nemělo dozvědět – prošetřovalo ministerstvo financí. Ne protože by to bylo nelegální. Ale protože by to vyvolalo spoustu problémů a pozornosti.“

Kat trpělivě čekala. Bork teď fakticky nemluvil k ní. Mluvil sám k sobě a snažil se najít nějaké ospravedlnění za to, že jí poskytuje důvěrné informace.

„Dana Phelpsová kupuje dům.“

Kat nevěděla jistě, co čekala, že od něj uslyší, ale tohle rozhodně ne. „Co?“

„Na Kostarice. Pětipokojovou vilu na pláži na poloostrově Papagayo. Fantastickou. Přímo u Tichého oceánu. A ten muž, co s ním cestuje? Požádal ji o ruku.“

Kat zůstala strnule sedět. Slova požádal ji o ruku se proměnila vkámen , který v ní padal dolů nějakou vnitřní důlní šachtou. Měla to všechno před očima – nádherný pás pláže, kokosové palmy (Rostou kokosové palmy na Kostarice? Kat nevěděla.), Jeff a Dana procházející se ruku v ruce, něžný polibek, společně odpočívají v houpací síti, zatímco v dáli zapadá slunce.

„Musíte to pochopit,“ pokračoval Bork. „Dana to po manželově smrti neměla snadné. Vychovávala Brandona sama. Nebylo s ním lehké pořízení. Smrt otce… ho silně zasáhla. Nebudu se víc pouštět do detailů, ale teď když je Brandon na koleji, tedy, Dana je připravena žít po svém. To určitě pochopíte.“

Kat se zatočila hlava. Pokusila se zaplašit představy o životě ve vile na pláži a soustředit se na bezprostřední úkol. Co stálo v té poslední esemesce, kterou Dana poslala synovi? Něco o tom, že se má báječně a o velkém překvapení…

„Tak či onak, Dana se bude vdávat. Ona a její nový manžel se možná dokonce rozhodnou přestěhovat se tam nastálo. Přirozeně, tuhle zprávu nechce Brandonovi oznámit jen tak po telefonu. Proto nekomunikuje.“

Kat mlčela a stále se snažila ty informace zpracovat. Žádost o ruku. Vila na pláži. Nechce to říct synovi po telefonu. Dávalo to všechno smysl?

Dávalo.

„Co tedy udělala Dana Phelpsová, poslala telegraficky peníze majiteli toho domu?“

„Ne, převedla peníze sobě. Koupě nemovitosti zahrnuje některé složité místní kroky, které si vyžadují velkou míru diskrétnosti. Není mou úlohou se do toho vměšovat. Dana si otevřela legální konto ve Švýcarsku a poslala na něj peníze z jiného účtu.“

„Otevřela si konto ve švýcarské bance na své jméno?“

„Což je zcela legální.“ Potom dodal: „Ale ne, ne na své jméno.“

„Na čí jméno tedy?“

Bork si znovu začal hrát s pěstěným nehtem na palci. Bylo ohromující, jak všichni muži, ať sebevíc úspěšní, stále mají v sobě nejistotu malého chlapce. Konečně promluvil: „Na žádné jméno.“

Kat to už bylo jasné. „Číselné konto?“

„Není to tak dramatické, jak to vypadá. Většina švýcarských kont je číselná. Víte o nich něco?“

Posadila se vzpřímeně. „Předstírejme, že ne.“

„Číselná konta jsou víceméně to, co si představujete – s účtem je místo jména spojené jen číslo. To vám poskytuje značné soukromí – nejen zločincům, ale i těm nejčestnějším lidem, kteří nechtějí, aby byla známa jejich finanční situace. Vaše peníze jsou vbezpečí a chráněné.“

„A utajené?“

„Do jisté míry, ano. Ale už to není jako dřív. Vláda Spojených států nyní může, a také to dělá, příslušný účet vypátrat. Všichni dávají pozor na kriminální aktivity a musí to hlásit. A utajení existuje jen po určitou mez. Mnoho lidí se pošetile domnívá, že nikdo neví, jaké číselné konto jim patří. To je samozřejmě směšné. Vědí to vybraní zaměstnanci banky.“

„Pane Borku?“

„Ano?“

„Chci to bankovní číslo a jméno.“

„To vám nijak nepomůže. Ani já nemůžu jistě říct, jaké jméno je s tím číslem spojené. Jestli nějak získáte soudní povolení pro přístup k informacím, švýcarská banka vám to bude blokovat celá léta. Takže, pokud chcete stíhat Danu Phelpsovou pro nějaký drobný přečin –“

„Nemám žádný zájem na stíhání Dany Phelpsové. Na to vám dávám čestné slovo.“

„Pak tedy kvůli čemu je tohle všechno?“

„Dejte mi to číslo, pane Borku.“

„A když nedám?“

Kat zvedla svůj telefon. „Pořád ještě můžu zavolat Maxovi.“

Kapitola 22

Při odchodu od Borka zavolala Kat Chazovi a předala mu jméno té švýcarské banky a číslo účtu. Téměř mohla v telefonu slyšet, jak se zamračil.

„Co s tím mám hergot dělat?“

„Nevím. Je to nový účet. Třeba můžeme zjistit, jestli je na něm nějaký nový pohyb.“

„Děláš si srandu, ne? Newyorský polda chce informace od velké švýcarské banky?“

V tom měl pravdu. Byl to opravdu výstřel naslepo. „Prostě pošli to číslo ministerstvu. Mám tam jeden zdroj jménem Ali Oscar. Jestli někdo v budoucnu ohlásí nějakou podezřelou aktivitu nebo něco, možná se to dozvíme.“

„No jo, dobře. Chápu.“

Brandon byl v metru cestou zpátky na Horní Manhattan nezvykle zamlklý. Kat čekala, že jí nedá pokoj a bude chtít vědět, proč musel odejít z místnosti a co jí Martin Bork řekl. Ale nezeptal se na to. Seděl ve vagonu metra celý skleslý, se shrbenými rameny. Tělo se mu při jízdě ochable kymácelo a houpalo, aniž kladlo sebemenší odpor.

Kat seděla vedle Brandona. Dovedla si představit, že řeč jejího těla není o mnoho lepší. Pozvolna si začala připouštět pravdu. Jeff požádal tu ženu o ruku. Nebo by ho teď měla nazývat Ron? Jméno

Ron nesnášela. Jeff byl Jeff. Nebyl to Ron. Opravdu mu teď lidé tak říkali? Jako třeba: „Ahoj, Rone!“ Nebo: „Podívej, támhle je Ronnie!“ Anebo: „Hele, to je Ronald, Ronster, Ronamama…“

Proč si zatraceně vybral jméno Ron?

Hloupé myšlenky, ale co naděláte. Odvádělo to její pozornost od toho očividného. Osmnáct let je dlouhá doba. Starý Jeff byl tehdy tak protimaterialistický, ale nový Ron byl bláznivě zamilovaný do přebohaté vdovy, která mu kupovala dům na Kostarice. Kat se zamračila. Jako by Jeff byl vydržovaný milenec té ženské. Fuj.

Když se s Kat poznali, Jeff si právě pronajal to nádherné doupě s výhledem na Washington Square. Spal na matraci na podlaze. Byl tam stále hluk. Trubky ve zdi buď propouštěly vodu, nebo aspoň rachotily. Příbytek vždycky vypadal, jako by tam právě vybuchla bomba. Když Jeff zrovna nepsal článek, vzal všechny fotografie, které o tématu sehnal, a nahodile je přišpendlil připínáčky na stěny. Byl to zcela neorganizovaný proces. Říkával, že nepořádek ho inspiruje. Kat namítala, že to vypadá, jako když v televizi policajti vtrhnou do vrahovy tajné místnosti a všude najdou fotky obětí.

Ale cítila se s ním tak dobře. Všechno – od té nejmenší, nejobyčejnější činnosti až po crescendo, chcete-li, při milování – všechno s ním bylo pravdivé a dokonalé. Po té báječné díře se jí stýskalo. Stýskalo se jí po tom nepořádku a fotografiích na zdi.

Bože, jak Jeffa milovala.

Vystoupili na 66. ulici u Lincolnova centra. Noční vzduch byl mrazivý. Brandon vypadal stále ztracený v myšlenkách. Nechala ho. Když se vrátili do Katina bytu – opravdu si nemyslela, že by pro Brandona bylo dobré, aby teď zůstal sám – zeptala se: „Máš hlad?“

Brandon pokrčil rameny. „Asi jo.“

„Objednám pizzu,“ nabídla se Kat. „Třeba salámovou?“

Brandon přikývl. Zabořil se do křesla a zahleděl se z okna. Kat zavolala do pizzerie La Traviata a zadala objednávku. Posadila se do křesla naproti.

„Jsi hrozně tichý, Brandone.“

„Jen jsem přemýšlel,“ odpověděl.

„O čem?“

„O tátově pohřbu.“

Kat čekala. Když nic víc neřekl, jemně ho pobídla. „Co je s ním?“

„Myslel jsem na strýčka Martyho – tak říkám panu Borkovi – myslel jsem na jeho smuteční proslov. Ani ne tak na to, co říkal, i když to bylo opravdu hezké, ale nejvíc si pamatuju, že když byl konec, vyběhl ven z kaple, nebo jak tomu říkáte. Takže domluvil a spěchal ven. Šel jsem za ním. Nevím. Pořád jsem se celou tu věc snažil vytěsnit. Jako bych byl na cizím pohřbu a netýkalo se mě to a nemělo to se mnou nic společného. Dává to smysl?“

Kat si vzpomínala na svou otupělost na pohřbu vlastního otce.

„Ovšem.“

„Nakonec jsem ho našel někde vzadu v kanceláři. Bylo zhasnuto. Stěží jsem ho viděl, ale mohl jsem ho slyšet. Myslím, že se držel kvůli té smuteční řeči, ale potom to už nezvládl. Strýček Marty tam klečel a mohl si oči vyplakat. Zůstal jsem stát ve dveřích. Nevěděl, že ho vidím. Myslel si, že je sám.“

Brandon se podíval na Kat.

„Strýček Marty vám řekl, že mu máma volala, že?“

„Ano.“

„O tom by nelhal.“

Kat nevěděla, co na to říci, tak jen prohodila: „To je dobré vědět.“

„Řekl vám, proč převedla ty peníze?“

„Ano.“

„Ale nepovíte mi to.“

„Řekl, že tvá matka požádala o důvěrnost.“ Brandon upřel oči na okno.

„Brandone?“

„Máma jednou chodila s jiným chlápkem. Neseznámila se s ním po internetu. Bydlel ve Westportu.“

„Kdy to bylo?“

Brandon pokrčil rameny. „Asi tak dva roky nato, co táta zemřel. Jmenoval se Charles Reed. Byl rozvedený. Měl dvě děti, které žily u své mámy ve Stamfordu. Bral si je na víkendy a jeden večer týdně, nevím přesně.“

„A co se stalo?“

„Já,“ odpověděl Brandon. „Já se stal.“ Na tváři se mu objevil zvláštní úsměv. „Když jste navštívila detektiva Schwartze, řekl vám, že jsem byl zatčený?“

„Řekl, že došlo k nějakým incidentům.“

„Jo, asi trochu přimhouřili oko. Pochopte, nechtěl jsem, aby máma někoho měla. Pořád jsem si představoval toho chlapa na místě mého otce – jak bydlí v tátově domě, spí na jeho straně postele, používá tátovu skříň a zásuvky, parkuje se svým autem na otcově místě. Víte, jak to myslím?“

„Jistě,“ přisvědčila Kat. „To jsou přirozené pocity.“

„Takže, tehdy jsem začal ‚vyvádět‘“ – prsty naznačil uvozovky – „jak to říkával můj terapeut. Vyhodili mě ze školy. Prořízl jsem sousedovi pneumatiky. Když mě policie přivedla domů, smál jsem se. Chtěl jsem, aby máma trpěla. Vyčítal jsem jí, že to všechno je její vina. Tvrdil jsem, že to dělám, protože zrazuje tátu.“ Prudce zamrkal a zamnul si bradu. „Jednou večer jsem jí řekl, že je kurva.“

„Co udělala?“

„Nic,“ odpověděl Brandon a duchem nepřítomně se ušklíbl. „Ani slovo. Jen tam stála a zírala na mě. Na ten její výraz nikdy nezapomenu. Nikdy. Ale to mě nezastavilo. Choval jsem se tak dál, až Charles Reed zmizel.“

Kat se k němu naklonila. „Proč mi to teď vyprávíš?“

„Protože jsem jí to zkazil. Myslím, že to byl docela dobrý chlap. Možná, že by s ním byla šťastná. Proto se vás ptám, Kat. Dělám jí to znovu?“ Brandon se otočil a pohlédl jí do očí. „Kazím to mámě, stejně jako jsem to udělal tehdy?“

Kat se pokusila zachovat si odstup a podívat se na to jako detektiv. Co skutečně měli? Matka odjela a synovi se neozvala. Jestli to bylo netypické nebo neobvyklé, neobjasnil snad Martin Bork její důvody? Pokud šlo o výběr z bankomatu a záznam bezpečnostní kamery, co Kat opravdu našla? Černou limuzínu a řidiče čekajícího na Danu Phelpsovou – což dokonale zapadalo do vysvětlení, které Dana Phelpsová dala své obvyklé společnosti pronajímající limuzíny: Její přítel pro ni poslal limuzínu.

Odstupme ještě o jeden chladný, těžký krok zpět: Jaké důkazy měli, že je Dana Phelpsová v nesnázích?

Žádné.

Brandon byl vyděšený kluk. Miloval svého otce a měl pocit, že známost jeho matky s jinými muži je zrada. Přirozeně by překroutil všechno, co viděl, v nějaké spiknutí.

Tak jakou měla Kat výmluvu?

Jistě, některé Jeffovo chování mohlo být považováno za podivné. A co z toho? Změnil si jméno a žil svůj život. Dal jasně najevo, že se nechce vracet do minulosti. Kat to ranilo. Takže, přirozeně, i ona viděla spíš spiknutí, než odmítnutí. Minulost – její otec, její exsnoubenec – to všechno se na ni najednou valilo.

Nebylo o čem víc diskutovat. Nastal čas jít od toho. Kdyby muž, s nímž Dana Phelpsová utekla, byl kdokoli jiný než Jeff, dávno by se tím přestala zabývat. Problém – který si nikdy doopravdy nepřiznala – spočíval v tom, že Jeffa nikdy nepustila z hlavy. Ano, bylo to nelichotivé pomyšlení, ale v hloubi srdce (ne-li v mysli) Kat nikdy nepřestala věřit, že jsou předurčeni být spolu, že život má podivné zvraty a zákruty, ale nějak – a ne, o tom nikdy vědomě nepřemýšlela – se ona a Jeff nakonec znovu sejdou. Ale teď, když seděla na podlaze a jedla s Brandonem pizzu, si uvědomila, že tu je pravděpodobně něco víc. Ano, bylo to období jejího života s mnoha otřesy, mnoha bolestnými, koncentrovanými emocemi, ale navíc to všechno skončilo předčasně. Vypadalo to neukončené.

Velká láska, zavraždění jejího otce, rozchod, dopadení vraha – to vše si žádalo nějaký definitivní závěr, ale nikdy se jí ho nedostalo. V hloubi srdce, když odhlédla od všech směšných lží, které sama sobě napovídala, Kat nikdy doopravdy nepochopila, proč Jeff jejich vztah ukončil. Nikdy nepochopila, proč byl její otec zavražděn nebo proč nikdy neuvěřila, že si Cozone objednal vraždu, kterou provedl Leburne. Její život se nevydal objížďkou, ani nevykolejil. Spíš se zdálo, že jí koleje pod nohama zmizely.

Člověk potřebuje odpovědi. Člověk potřebuje odpovědi, aby se dobral nějakého smyslu.

Pizzu zhltli v rekordním čase. Brandon byl po předchozím napadení stále otřesený. Kat připravila nafukovací matraci a dala mu prášky proti bolesti, které koupila v lékárně s nepřetržitým provozem. Rychle usnul. Chvíli se na chlapce dívala a v duchu se ptala, jak asi zvládne matčinu budoucí velkou zprávu.

Vklouzla pod přikrývku do své postele. Pokusila se číst si, ale marně. Slova na stránce se rozplývala v nesmyslnou mlhu. Odložila knihu a ležela ve tmě. Zaměř se na to, co je možné, přikázala si. Dana Phelpsová a „Ron Kochman“ byli mimo její dosah.

Pravda o otcově vraždě stále musela být odhalena, i po osmnácti letech. Na to se soustřeď.

Kat zavřela oči a upadla do hlubokého, černého spánku. Když zazvonil telefon, chvíli trvalo, než se zas probrala k vědomí. Poslepu sáhla po telefonu a přiložila ho k uchu.

„Haló?“

„Zdravím, Kat. Tady John Glass.“

Byla pořád mimo. Digitální budík ukazoval tři hodiny osmnáct minut. „Kdo?“

„Důstojník Glass z okrsku Central Park.“

„Aha, ano, promiňte. Víte, že jsou tři ráno, ne?“

„Jo, trpím nespavostí.“

„Jo, já ne,“ odvětila Kat.

„Chytli jsme muže, který napadl Brandona Phelpse. Tak jak jsme předpokládali, je to bezdomovec. Nemáme žádnou identifikaci. Nechce mluvit.“

„Oceňuju tu aktuální informaci, ale myslím, že to mohlo počkat do rána.“

„Normálně bych souhlasil,“ přisvědčil Glass, „nebýt jedné divné věci.“

„A to?“

„Ten bezdomovec.“

„Co je s ním?“ nechápala Kat.

„Ptá se po vás.“

Kat na sebe spěšně natáhla sportovní oblečení, napsala Brandonovi vzkaz pro případ, že by se vzbudil, a klusala na sever dvacet bloků na okrsek Central Park. John Glass na ni čekal u hlavního vchodu, stále v uniformě.

„Vysvětlíte mi to?“

„Co?“

„Proč se ptal po vás.“

„Možná bych se nejdřív měla podívat, kdo to je.“ Ukázal rukou. „Tudy.“

V téměř prázdném atriu z neprůstřelného skla se jejich kroky hlasitě rozléhaly. Z Glassova krátkého popisu v telefonu Kat už tušila, kdo asi na ni čeká v zadržovací cele. Když tam dorazili, Aqua přecházel sem a tam ve své úsporné formaci. Prsty se tahal za spodní ret. Bylo to zvláštní. Kat se snažila rozpomenout, kdy ho naposled viděla v něčem jiném než v úboru na jógu nebo aspoň v ženských šatech. Nevzpomněla si. Ale právě teď měl Aqua džínsy bokovky, nízko posazené jako u nejistého teenagera, a roztrženou flanelovou košili. Kdysi bílé tenisky získaly hnědý odstín, jakého byste možná dosáhli, kdybyste je na měsíc zakopali do bláta.

„Znáte ho?“ zeptal se Glass zvědavě.

Kat přikývla. „Jeho pravé jméno je Dean Vanech, ale všichni mu říkají Aqua.“

Aqua dál chodil sem a tam a nehlasně se hádal s nějakým neviditelným nepřítelem. Neprojevil žádnou známku, že by je slyšel vejít.

„Máte ponětí, proč napadl toho vašeho kluka?“

„Ne.“

„Kdo je Jeff?“ zeptal se Glass.

Kat k němu prudce otočila hlavu. „Cože?“

„Pořád něco drmolí o nějakém Jeffovi.“

Kat zavrtěla hlavou a ztěžka polkla. „Můžu s ním být pár minut o samotě?“

„Kvůli výslechu?“

„Je to starý známý.“

„Takže jako jeho obhájce?“

„Žádám o laskavost, Glassi. Uděláme v tomhle případě správnou věc, nebojte se.“

Glass pokrčil rameny, jako by říkal „poslužte si“, a vyšel z místnosti. Zadržovací cely byly víc z plexiskla než z mříží. Celý tenhle okrsek byl pro Kat až moc nóbl – jako filmová kulisa než skutečná policejní stanice. Kat popošla dopředu a zaklepala, aby přitáhla jeho pozornost. „Aquo?“

Zrychlil krok, jako by před ní chtěl utéct. Promluvila hlasitěji. „Aquo?“

Naráz se zastavil a otočil se k ní. „Je mi to líto, Kat.“

„Co se děje, Aquo?“

„Ty se na mě zlobíš.“

Dal se do pláče. Uvědomila si, že bude muset postupovat pomalu, jinak ho ztratí úplně.

„To nic. Nezlobím se. Jen to chci pochopit.“

Aqua zavřel oči a dlouze a zhluboka se nadechl. Pak vydechl

a znovu se nadechl. Dýchání bylo, samozřejmě, významnou součástí jógy. Zřejmě se snažil soustředit se. Nakonec řekl: „Sledoval jsem tě.“

„Kdy?“

„Potom, co jsme spolu mluvili. Vzpomínáš? Šla jsi do O’Malley’s. Chtěla jsi, abych šel taky.“

„Ale ty jsi dovnitř jít nechtěl,“ připomněla.

„Správně.“

„Proč?“

Potřásl hlavou. „Je tam moc starých duchů, Kat.“

„Ale byly také dobré časy, Aquo.“

„A teď jsou dávno mrtví a pohřbení,“ mluvil dál. „Teď nás straší.“ Kat potřebovala, aby se dál držel věci. „Takže jsi mě sledoval.“

„Ano. Odešla jsi se Stacy.“ Krátce se usmál. „Mám rád Stacy. Je to nadaná žačka.“

Paráda, pomyslela si Kat. I schizofreničtí homosexuální transvestité považují Stacy za přitažlivou. „Sledoval jsi mě?“ zeptala se.

„Ano. Převlékl jsem se a čekal jsem na ulici. Chtěl jsem si s tebou ještě dál promluvit nebo jen, já nevím, jen se ujistit, že ses odtamtud dostala v pořádku.“

„Z baru O’Malley’s?“

„Ovšem.“

„Aquo, chodím do O’Malley’s pět dní v týdnu.“ Odmlčela se. K tématu. Drž se tématu. „Takže jsi nás sledoval.“

Usmál se a zazpíval svým krásným falzetem: „I am the walrus, koo kook kachoo.“

Kat si začala dávat některé věci dohromady. „Sledoval jsi nás do parku. K Strawberry Fields. Viděl jsi, jak mluvím s Brandonem.“

„Dělal jsem víc, než se jen díval,“ pronesl Aqua záhadně.

„Co tím myslíš?“

„Takhle oblečený jsem jen další černoch, kterému je líp se vyhnout. Všechny oči se odvrátí. I tvoje, Kat.“

Chtěla něco namítnout – obhájit svou nepředpojatost a všeobecnou dobrou vůli ke všem – ale na druhé straně bylo důležitější udržet ho soustředěného. „Co jsi tedy udělal, Aquo?“

„Seděla jsi na Elizabethině lavičce.“

„Čí lavičce?“

Zarecitoval zpaměti. „Nejlepší dny mého života – tahle lavička, čokoládová zmrzlina a táta – pořád mi chybíš, Elizabeth.“

„Aha.“

Už věděla, o co jde, a proti její vůli jí do očí vhrkly slzy. Central Park měl program „Adoptuj si lavičku“, s jehož pomocí shromažďoval finance. Za pětasedmdesát dolarů jste si mohli nechat na lavičku instalovat soukromou pamětní destičku. Kat strávila mnoho hodin, kdy si je četla a představovala si příběh skrytý za nimi. Na jedné stálo NA TÉTO LAVIČCE WAYNE JEDNOU POŽÁDÁ KIM O RUKU

(Požádal? ptala se vždycky Kat. Řekla ano?). Další oblíbená, u psího parku, hlásala NA PAMÁTKU LEA A LASZLA, SKVĚLÉHO MUŽE A JEHO UŠLECHTILÉHO PSA, zatímco další prostě vyzývala SEDNI SI TU NA ZADEK A ODPOČÍVEJ – VŠECHNO BUDE FAJN.

Hluboké dojetí vyvolávají ty nejobyčejnější věci.

„Slyšel jsem tě,“ pokračoval Aqua zvýšeným hlasem. „Slyšel jsem všechno, co jsi říkala.“ Něco mu přelétlo přes tvář. „Kdo je ten kluk?“

„Jmenuje se Brandon.“

„To vím!“ teď už vykřikl. „Myslíš, že to nevím? Kdo je to, Kat?“

„Jen vysokoškolský student.“

„Tak co s ním máš?“ Udeřil rukama do plexiskla. „Co? Proč se mu snažíš pomoct?“

„Tak dost.“ Kat ustoupila, polekaná jeho náhlou agresivitou. „Neobracej to, Aquo. Tohle se týká tebe. Ty jsi ho napadl.“

„Samozřejmě, že jsem ho napadl. Myslíš, že bysem dovolil, aby mu zas někdo ublížil?“

„Komu se snaží ublížit?“ zeptala se, zatímco v duchu – protože život dovede být tak bláznivý – uslyšela tichý Stacyin hlas opravující její gramatiku jemným bych, ne bysem.

Aqua neodpověděl.

„Komu chce Brandon ublížit?“

„Ty víš,“ opáčil.

„Ne, nevím.“ Ale hned ji napadlo, že to možná ví.

„Byl jsem schovaný přímo tam. Seděla jsi na Elizabethině lavičce. Slyšel jsem každé slovo. Říkal jsem ti, abys ho nechala na pokoji. Proč jsi neposlechla?“

„Aquo?“ Zavřel oči.

„Podívej se na mě, Aquo.“ Nepodíval.

Musela ho přimět, aby to sám řekl. Nemohla mu předem nasadit tu myšlenku do hlavy. „Koho máme nechat na pokoji? Koho se snažíš chránit?“

Aqua, stále se zavřenýma očima, zašeptal: „On chránil mě. Chránil tebe.“

„Kdo, Aquo?“

„Jeff.“

A bylo to venku. Aqua to konečně vyslovil. Kat tu odpověď očekávala – obrnila se před ní – přesto ta rána dopadla s dost velkou silou, aby ji přinutila o krok ucouvnout.

„Kat?“ Aqua přitiskl obličej na sklo a pohledem přelétl zprava doleva, aby se ujistil, že ho nikdo nemůže slyšet. „Musíme ho zastavit. Hledá Jeffa.“

„A proto jsi ho napadl?“

„Nechtěl jsem ho zranit. Jen ho musím zastavit. Nechápeš to?“

„Ne,“ odmítla Kat. „Čeho se tolik bojíš, že najde?“

„Nikdy tě nepřestal milovat, Kat.“

Nechala to bez odezvy. „Věděl jsi, že si Jeff změnil jméno?“ Aqua se odvrátil.

„Je z něj teď Ron Kochman. Věděl jsi to?“

„Tolik smrti,“ zamumlal Aqua. „Měl jsem to být já.“

„Co jsi měl být?“

„Měl jsem umřít.“ Slzy mu tekly po tváři jako vodopád. „Pak by bylo všechno v pořádku. Byla bys s Jeffem.“

„O čem to mluvíš, Aquo?“

„Mluvím o tom, co jsem udělal.“

„Co jsi udělal, Aquo?“

Nepřestával naříkat. „Je to všechno moje vina.“

„S tím, že se Jeff se mnou rozešel, jsi neměl nic společného.“ Další proudy slz.

„Aquo? Co jsi udělal?“

Začal zpívat. „Cikánský vítr mi říká, že věci nejsou takové, jak se zdají. Měj se na pozoru.“

„Co?“

Usmál se skrz slzy. „Je to jako ta stará písnička. Pamatuješ? Ta o ďábelském milenci. Její milý zemře, a tak se provdá za někoho jiného, ale pořád miluje toho prvního, jen jeho. A pak jednoho dne se jeho duch k ní vrátí, odjedou spolu a shoří v plamenech.“

„Aquo, nemám ponětí, o čem mluvíš.“

Ale něco na té písni jí znělo povědomě. Jen to nedovedla zařadit…

„Poslední verše,“ pokračoval Aqua. „Musíš si poslechnout poslední verše. Potom, co shoří. Musíš si poslechnout to varování.“

„Nepamatuju si to,“ řekla Kat.

Aqua si odkašlal. A pak svým krásným plným hlasem zazpíval poslední verše:

„Dávej si pozor na lidi, kteří patří do tvé minulosti. Nepouštěj si je zpátky do života.“

Kapitola 23

Potom už Aqua nepromluvil. Jen zpíval totéž pořád dokola a dokola: „Dávej si pozor na lidi, kteří patří do tvé minulosti. Nepouštěj si je zpátky do života.“

Když si Kat v telefonu na Googlu našla text písně, rázem se jí všechno vybavilo. Byla to píseň Demon Lover Michaela Smithe. Viděli ho živě při koncertu v nějakém zapadlém podniku ve Village před dvaceti lety. Jeff, který na něm byl o dva roky dřív v Chicagu, sehnal lístky. Aqua tam přišel s dalším kolegou transvestitou přezdívaným Yellow. Ti dva pak spolu vystupovali jako drag queen v nějakém klubu v Jersey City. Když se rozešli, Aqua lakonicky prohlásil:

„Akvamarínová a žlutá zkrátka nejdou dohromady.“

Text písně jí nepřinesl žádné další informace. Vyhledala si ji na internetu a poslechla si ji. Byla temná a krásná, spíš báseň než píseň, příběh o dívce Agnes Hinesové, která milovala chlapce Jimmyho Harrise, jenž zemřel mladý při autonehodě a pak se k Agnes po letech, kdy už byla vdaná, vrátil ve stejném autě. Poselství písně bylo jasné: Nechej bývalé milence v minulosti.

Takže Aqua jen blábolil, ovlivněný oblíbenou písní? Jednoduše ji poslouchal a nabyl dojmu, že když Kat bude dál hledat svého ďábelského milence Jeffa, oba shoří v plamenech jako Agnes a Jimmy? Nebo vtom bylo něco víc?

Přemýšlela o Aquovi a o tom, jak na něj zapůsobilo to, že se s ní Jeff rozešel a vrátil se do Cincinnati. Už tehdy to šlo s Aquou z kopce, ale Jeffův odchod ho úplně vykolejil. Byl v době, kdy Jeff odešel, už zavřený na psychiatrii? Pokusila se vzpomenout si. Ne, usoudila, to bylo až potom. Na tom teď nezáleželo. Vlastně na ničem z toho nezáleželo. Ať se Jeff dostal do jakéhokoli průšvihu – a Kat předpokládala, že nějaký průšvih to být musel, protože jméno si nezměníte pro nic za nic – byl to jeho problém, ne její. Aqua navzdory svému šílenství byl nejchytřejší člověk, jakého znala. To byl jeden z důvodů, proč tak milovala jeho lekce jógy – prosté pravdy, které pronášel při meditaci, krátké příběhy, které vyvolávaly hlubokou odezvu, nepřímý způsob, jakým dával ponaučení.

Například zpěv téměř zapomenuté písně, kterou naposled slyšela před skoro dvěma desítkami let.

Aquovo varování, ať vycházelo z choré mysli, nebo ne, mělo velký smysl.

Když se Kat vrátila z okrsku, Brandon byl vzhůru. Od zlomeného nosu měl na obou očích černý monokl. „Kde jste byla?“ zeptal se.

„Jak ti je?“

„Bolí to.“

„Vezmi si ještě prášek proti bolesti. Hele, koupila jsem ti pár koláčků.“ Po cestě z okrsku Central Park se zastavila v pekařství Magnolia. Podala mu sáček. „Chci tě požádat o laskavost.“

„Mluvte,“ pobídl ji Brandon.

„Dopadli muže, který na tebe zaútočil. Kvůli tomu jsem byla pryč. Na okrsku.“

„Kdo je to?“

„A tady jde o tu laskavost. Je to můj přítel. Myslel si, že mě chrání. Ráda bych, kdybys stáhl obvinění.“

Vysvětlila mu to, i když se přitom snažila mluvit tak neurčitě, jak to bylo v lidských silách.

„Pořád si nejsem jistý, že tomu rozumím,“ řekl Brandon.

„I tak to pro mě udělej, ano? Jako laskavost.“ Pokrčil rameny. „Tak jo.“

„Taky si myslím, že je na čase, abychom s tím skončili, Brandone. Co myslíš?“

Brandon rozlomil koláček a pomalu jedl jednu půlku. „Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jistě.“

„V televizi se vždycky mluví o policajtské intuici nebo o nějakém tušení.“

„To je pravda.“

„Máte to někdy?“

„To mají všichni policisti. Vlastně, mají to všichni lidé. Ale když je takové tušení v rozporu s fakty, často to vede k chybám.“

„A myslíte, že moje tušení je v rozporu s fakty?“

Zamyslela se nad tím. „Ne, vlastně ne. Ale ani se s nimi neshoduje.“

Brandon se usmál a ukousl si další sousto. „Kdyby se shodovalo s fakty, nebylo by to tušení, že?“

„Dobrá připomínka. Ale já bych se dál držela výroku Sherlocka Holmese.“

„Jakého výroku?“

„Budu parafrázovat, ale Sherlock v podstatě varuje, že bys nikdy neměl dělat teorie, dokud nemáš fakta, protože jinak přizpůsobuješ fakta teorii, místo abys přizpůsoboval teorii faktům.“

Brandon pokýval hlavou. „To se mi líbí.“

„Ale?“

„Ale přesto to neberu.“

„Co znamenají všechny ty řeči, že to mámě nechceš pokazit?“

„Nechci. Jestli to je opravdová láska, tak budiž.“

„Není na tobě posuzovat, jaký druh lásky to má být,“ namítla Kat. „Tvoje máma může svobodně dělat vlastní chyby, víš? Může si od něj svobodně nechat zlomit srdce.“

„Jako vy?“

„Ano,“ vzdychla si Kat. „Jako já. Byl to můj ďábelský milenec. Musím ho nechat v minulosti.“

„Ďábelský milenec?“

Usmála se a vzala si mrkvový koláč se smetanovou polevou a vlašskými ořechy. „To nic.“

Byl to dobrý pocit s tím skončit. Trval asi tak dvacet minut. Pak Kat měla dva telefonáty.

První byl od Stacy. „Mám důležitou informaci o Jeffu Raynesovi alias Ronu Kochmanovi,“ oznámila Stacy.

Příliš pozdě. Kat to nechtěla vědět. Stejně už na tom nezáleželo.

„Jakou?“

„Jeff si nezměnil jméno legálně.“

„Víš to jistě?“

„Stoprocentně. Dokonce jsem obvolala všech padesát státních úřadů. Je to falešná totožnost. Výborně provedená. Profesionálně. Naprostá proměna. Dokonce se ptám, jestli náhodou nebyl zařazený do programu ochrany svědků nebo podobně.“

„Mohlo by to tak být? Myslím tu ochranu svědků.“

„Pochybuju. Lidé v ochraně svědků by se neměli ukazovat na internetových seznamkách, ale určitá možnost tu je. Ještě si to ověřuju u zdroje. Ale s jistotou ti můžu říct, že si Jeff nezměnil jméno legálně ani nechce, aby ho někdo našel. Žádné kreditky, žádné bankovní účty, žádné bydliště.“

„Pracuje jako novinář,“ připomněla Kat. „Musí platit daně.“

„Tuhle stopu právě teď sleduju – můj zdroj je z daňového úřadu. Doufám, že brzy získám adresu. Pokud…“

„Pokud co?“

„Pokud mě nechceš odvolat,“ dokončila Stacy.

Kat si promnula oči. „To tys mi řekla, že Jeffa a mě možná čeká pohádkový konec.“

„Já vím, ale četla jsi vůbec někdy pohádky? Červenou Karkulku? Perníkovou chaloupku? Je tam spousta krve a utrpení.“

„Myslíš, že bych to měla nechat plavat?“

„To ne, zatraceně,“ odporovala Stacy.

„Ale právě jsi řekla –“

„Co na tom záleží, co jsem řekla? Nemůžeš to nechat plavat, Kat. Nesnášíš otevřené konce. A zrovna teď? Tvůj snoubenec je jeden velký otevřený konec. Takže ani nápad. Zjistíme, co se mu sakra stalo, abys jednou provždy mohla zapomenout na toho idiota, který byl tak pitomý, že pohrdl tvým půvabným zadkem.“

„No, když to vyjádříš takhle,“ uznala Kat. Potom: „Jsi dobrá kamarádka.“

„Nejlepší,“ souhlasila Stacy.

„Ale víš co? Nech to být.“

„Opravdu?“

„Jo.“

„Jsi si jistá?“

Ne, pomyslela si Kat. Bože, ne. „Jednoznačně.“

„Podívejme se, naše slečna Statečná,“ zasmála se Stacy. „Zajdeme si večer na panáka?“

„Dneska platím já,“ slíbila Kat.

„Jsi skvělá.“

„Ty taky.“

Brandon se už cítil natolik dobře, že se poté, co dojedl zákusky, zvedl a odešel. Když Kat zůstala sama, svlékla se a pustila si sprchu – měla v plánu zůstat celý den v posteli a dívat se na televizi – ale vtom se ozval druhý telefonát.

„Jsi doma?“

Byl to Stagger. Nezněl mile.

„Ano.“

„Budu tam za pět minut,“ oznámil.

Netrvalo to ani těch pět minut. Stagger musel telefonovat, když už stál před domem. Když vešel, nepozdravila ho. Ani on nepozdravil. Vtrhl dovnitř se slovy: „Hádej, kdo mi právě volal.“

„Kdo?“

„Suggs.“

Kat na to nic neřekla.

„Ty jsi šla za Suggsem, prokristapána?“

Bylo to zvláštní. Když Kat Staggera viděla naposled, říkala si, že vypadá docela jako malý kluk. Teď si myslela přesný opak. Vypadal staře. Vlasy mu řídly, byly jemné a slabé. Čelisti měl povolené. Narostlo mu břicho, sice ne moc velké, přesto vyvolávalo dojem stáří a ochablosti. Jeho děti, jak Kat věděla, už nebyly žádná mimina. Výlety k Disneymu pomalu začínaly nahrazovat návštěvy na koleji. Uvědomila si, že tak mohl vypadat i její život. Kdyby se s Jeffem vzali, dala by se k policii? Byla by z ní teď stárnoucí středostavovská máma na plný úvazek, pečující o rodinku v oslnivém novém cihlovém domě někde v satelitu?

„Jak jsi to mohla udělat, Kat?“

„Děláš si legraci, že?“

Stagger zavrtěl hlavou. „Podívej se na mě. Ano? Opravdu se na mě podívej.“ Přistoupil k ní a položil jí ruce na ramena. „Skutečně si myslíš, že bych ublížil tvému otci?“

Podívala se na něj, jak chtěl, a potom odpověděla: „Já nevím.“ Její slova ho zasáhla jako políček do tváře. „To myslíš vážně?“

„Lžeš mi, Staggere. To oba víme. Něco zatajuješ.“

„A proto si snad myslíš, že jsem měl něco společného se zavražděním tvého otce?“

„Jen vím, že lžeš. Vím, že lžeš už celá léta.“

Stagger zavřel oči a o krok ucouvl. „Máš tu něco k pití?“ Zamířila k baru a zvedla láhev Jacka Danielse. Přikývl na souhlas:

„Fajn.“ Nalila mu skleničku, pak si řekla k čertu s tím a nalila i sobě. Nepřiťukli si. Stagger rychle zvedl skleničku ke rtům a zhluboka se napil. Zůstala na něj zírat.

„Co je?“ zeptal se.

„Nevzpomínám si, že bych tě kdy viděla pít.“

„Zdá se, že jsme oba samé překvapení.“

„Nebo se dobře navzájem neznáme.“

„To je možná pravda,“ souhlasil. „Náš vztah byl víceméně založený na tvém otci. Když odešel, skončilo tím i spojení mezi námi. Myslím tím, že jsem sice teď tvůj šéf, ale moc spolu nekomunikujeme.“

Stagger polkl další velký doušek. Kat poprvé trochu upila.

„Na druhé straně,“ pokračoval, „když vytvoříš pouto při tragédii, když prožiješ to, co my…“ Otočil se a zadíval se na dveře, jako by se tam právě zhmotnily. „Pamatuju si z toho dne všechno. Ale nejvíc si pamatuju, jak jsi otevřela ty dveře. Neměla jsi tušení, že ti vzápětí zničím celý tvůj svět.“

Otočil se zase k ní. „Nemůžeš to prostě nechat být?“ Tentokrát se napila zhluboka. S odpovědí se neobtěžovala.

„Nelhal jsem ti,“ pokračoval Stagger.

„Ale lhal. Lžeš mi osmnáct let.“

„Dělal jsem to, co by Henry chtěl.“

„Otec je mrtvý,“ zdůraznila Kat. „Nemá už do toho co mluvit.“ Stagger polkl další velký doušek. „Tohle ho zpátky nepřivede.

A fakta se tím nezmění. Cozone si objednal vraždu. Monte Leburne ji provedl.“

„Jak to, že jsi hned šel po Leburnovi?“

„Protože jsem ho už měl na mušce.“

„Proč?“

„Věděl jsem, že tvého otce dal zabít Cozone.“

„A Suggsovi a Rinskému to uniklo?“

Dopil naráz skleničku do dna. „Byli jako ty.“

„Jak to?“

„Nevěřili, že by Cozone zabil poldu.“

„Ale ty sis myslel něco jiného.“

„Jo.“

„Proč?“

Stagger si nalil další sklenku. „Protože Cozone nebral tvého otce jako policajta.“

Zamračila se na něj. „A jak ho bral?“

„Jako zaměstnance.“

Horký ruměnec jí zalil tváře. „O čem to sakra mluvíš?“ Jen se na ni podíval.

„Tvrdíš, že otce uplácel?“

Stagger si znovu nalil. „Nejen to.“

„Co má tohle hergot znamenat?“

Stagger se rozhlédl po bytě, jako by ho viděl poprvé. „Pěkné bydlení, mimochodem.“ Naklonil hlavu na stranu. „Kolik poldů, které znáš, si může koupit byt přímo na Upper West Side?“

„Je malý,“ namítla Kat, ale slyšela ve svém hlase defenzívní tón.

„Koupil ho výhodně od nějakého chlápka, kterému pomohl.“ Stagger se usmál, ale nebylo vtom žádné veselí.

„Co se tu snažíš naznačit, Staggere?“

„Nic. Nic se nesnažím naznačit.“

„Proč jsi navštívil Leburna ve vězení?“

„Proč asi?“

„Nevím.“

„Tak ti to odhláskuju. Věděl jsem, že Leburne zabil tvého otce. Věděl jsem, že to objednal Cozone. Pořád to nechápeš?“

„Ne, nechápu.“

Nevěřícně potřásl hlavou. „Nenavštívil jsem Leburna proto, abych ho přiměl k přiznání,“ řekl. „Šel jsem tam, abych se ujistil, že neprozradí proč.“

Stagger vypil najednou celou sklenku.

„To je šílené,“ protestovala Kat, i když měla pocit, že se podlaha pod ní začíná hýbat. „Co ten otisk?“

„Cože?“

„Otisk prstu nalezený na místě činu. Prověřoval jsi ho pro Suggse a Rinského.“

Stagger zavřel oči. „Odcházím.“

„Pořád lžeš,“ trvala na svém.

„Byl to jen otisk nějakého bezdomovce.“

„To jsou kecy.“

„Nech to být, Kat.“

„Celá tvoje teorie nedává smysl,“ zlobila se. „Kdyby byl otec podplacený, proč by ho Cozone dal zabít?“

„Protože se už dál nechtěl nechat podplácet.“

„Cože, chtěl se obrátit proti Cozoneovi?“

„Už jsem toho řekl dost.“

„Čí otisk byl na místě vraždy?“ naléhala znovu.

„Už jsem ti řekl. Bezvýznamný.“

Stagger už začínal mluvit ztěžka. Nemýlila se v tom, že ho nikdy předtím neviděla pít. Přece ho dobře znala. Zkrátka to nebyl pijan. Alkohol na něho účinkoval rychle.

Vykročil ke dveřím. Kat mu zastoupila cestu.

„Pořád jsi mi neřekl všechno.“

„Chtělas vědět, kdo zabil tvého otce. To jsem ti řekl.“

„Pořád jsi mi nevysvětlil, co se skutečně stalo.“

„Možná by ses neměla ptát mě, ale někoho jiného,“ odbyl ji.

„A koho?“

Na tváři se mu objevil zvláštní výraz – napůl opilý, napůl škodolibý.

„Zajímala ses někdy, proč tvůj táta čas od času zmizel na celé dny?“ Kat se zarazila, šokovaná. Chvíli tam jen tak stála, bezmocně mrkala a snažila se vzpamatovat. Stagger toho využil, vydal se ke dveřím, položil ruku na kliku a otevřel.

„Co?“ podařilo se jí ze sebe vypravit.

„Slyšelas mě. Chceš najít pravdu, ale sama strkáš hlavu do písku. Proč Henry vždycky na čas zmizel? Proč o tom doma nikdo nikdy nemluvil?“

Kat otevřela ústa, zavřela je, pak to zkusila znovu. „Co to kruci říkáš, Staggere?“

„Mně nepřísluší něco říkat, Kat. Toho se ode mě nedočkáš. Já nejsem ten, s kým by sis měla promluvit.“

Kapitola 24

Kat přesedla z metra B na E a potom dojela linkou sedm do své staré čtvrti ve Flushingu. Zamířila po Roosevelt Avenue k Parsons Boulevardu a kráčela ke svému domu automaticky, jak to děláte na místech svého dětství. Znáte každý krok. Na Manhattanu bydlela déle, znala Upper West Side v některém ohledu líp, ale nikdy se tam takhle necítila. Ne zcela jako doma. Tohle bylo silnější. Tady měla pocit, že k této čtvrti patří. Jako by část její DNA uvízla v domcích z modrých prken nebo šedobílých domcích postavených v koloniálním stylu, v popraskaném chodníku a malých zahrádkách. Jako by odtud byla přenesena paprsky ve stylu Star Treku, ale pár jejích atomů tu zůstalo. Jedna její část vždycky bude o Díkůvzdání u strýčka Tommyho a tety Eileen sedět u „dětského stolu“, což byl pingpongový stůl s obrovským prostěradlem nahrazujícím ubrus. Táta pokaždé porcoval krocana – nikdo jiný se ho nesměl dotknout. Strýček Tommy naléval nápoje. Chtěl, aby děti také dostaly víno. Začal se lžičkou a zamíchal ji do limonády, a jak jste rostli, dělal ji stále silnější, až jste dosáhli věku, kdy jste opustili pingpongový stůl jednou provždy a dostali jste plnou skleničku vína. Strýček Tommy odešel do penze po šestatřiceti letech práce jako elektrikář u Sears a s tetou Eileen se přestěhovali do Fort Myersu na Floridě. Jejich starý dům dnes patřil korejské rodině, která nechala zbourat zadní zeď, vybudovala přístavek a přibila na něj hliníkový obklad, protože dokud tam žil strýček Tommy a teta Eileen, nátěr odprýskával, jako by měl velké lupy.

Ale nemylte se. Katina DNA tu byla stále.

Domy v jejím bloku byly vždy natěsnané u sebe, ale teď se všemi přebujelými přístavbami to bylo ještě horší. Na většině střech se dosud tyčily antény, i když všichni přešli buď na kabelovou, nebo satelitní televizi. Na malé zahrádky shlížela socha Panny Marie – zčásti kamenná, převážně umělohmotná. Každou chvíli jste mohli vidět, že byl některý dům úplně srovnán se zemí a musel ustoupit nějakému kýčovitému sídlu ze světlých cihel a s klenutými okny, které vždy vypadalo jako tlusťoch vmáčknutý do příliš malé židle.

Když došla ke svému starému domu, zapípal jí telefon. Podívala se a viděla, že přišla esemeska od Chaze:

Mám poznávací značku ze záznamu u benzinové pumpy.

Rychle napsala odpověď: Něco zajímavého?

Černá limuzína Lincoln registrovaná na Jamese Isherwooda, Islip, New York. Je čistý. Počestný občan.

Nepřekvapilo ji to. Pravděpodobně jméno nevinného řidiče limuzíny najatého Daniným novým přítelem. Další slepá ulička. Další důvod zapomenout na Danu a Jeffa.

Zadní dveře do kuchyně byly odemčené, jako vždy. Kat našla matku sedět u kuchyňského stolu s tetou Tessie. Na stole ležely rozložené kupony ze supermarketu a hrací karty. Popelník byl plný cigaretových nedopalků s otiskem rtěnky. Kolem stolu pořád stálo stejných pět židlí z jejího dětství. Otcova židle měla opěradla, jako trůn; ostatní ne. Kat sedávala mezi svými dvěma bratry. Ti také z téhle čtvrti odešli. Starší bratr Jimmy vystudoval Fordhamovu univerzitu. Žil s manželkou a třemi dětmi v nevkusně okázalé rezidenci na Long Islandu, v Garden City, a pracoval na burze jako obchodník s cennými papíry. Už stokrát jí vysvětloval, co přesně dělá, ale dodnes to nepochopila. Její mladší bratr Farrell odešel na Kalifornskou univerzitu do Los Angeles a už tam zůstal. Údajně natáčel dokumentární filmy a dostával zaplaceno, aby napsal scénáře, které nikdy nebyly realizovány.

„Dva dny po sobě,“ poznamenala matka. „To musí být světový a olympijský rekord.“

„Nech toho,“ pokárala ji Tessie. „Je milé, že přišla.“

Matka odmítavě mávla rukou. Tessie vstala a políbila Kat na tvář.

„Musím běžet. Brian přijde na návštěvu a vždycky mu dělám svůj slavný tuňákový sendvič.“

Kat jí polibek opětovala. Na tuňákový sendvič tety Tessie si pamatovala. Tessiino tajemství: smažené bramborové lupínky. Posypala jimi tuňáka. Dodaly sendviči křupavost a chuť, a taky kalorie navíc.

Když osaměly, matka se zeptala: „Chceš trochu kávy?“

Ukázala na svůj stařičký překapávač. Vedle něj stála plechovka kávy Folgers. Kat jí k minulým Vánocům koupila moderní nerezový kávovar, ale matka prohlásila, že to „nechutná správně“, což v jejím případě znamenalo, že to ve skutečnosti chutnalo dobře. Matka už byla taková. Cokoli dražšího u ní nemělo šanci. Když jste koupili láhev vína za dvacet dolarů, dala přednost tomu, co stálo jen šest. Když jste jí darovali značkový parfém, dala přednost imitaci, kterou koupila v drogerii. Veškeré oblečení si kupovala v Marshalls nebo T. J. Maxx a pouze ve slevě. Částečně proto, že byla šetřivá. Ale částečně tím také dávala výmluvně najevo svůj postoj.

„Ne, díky,“ odpověděla Kat.

„Mám ti připravit sendvič? Vím, že nic, co udělám, nemůže být nikdy tak dobré jako tuňák tety Tessie, což je stejně jen nafouklá bublina, ale mám pěkného krájeného krocana z Mel’s.“

„To by bylo skvělé.“

„Pořád ho máš ráda s bílým chlebem a majonézou?“

Kat bílé pečivo nejedla, ale bylo jí jasné, že vícezrnný chléb matka doma nemá. „Jistě, jakkoli.“

Matka se pomalu zvedla, okázale, s pomocí stolu a opěradla židle. Chtěla, aby na to Kat nějak reagovala. Ale Kat se tím neobtěžovala. Matka otevřela ledničku – starý model Kenmore, kterou jim opatřil strýček Tommy za výrobní cenu – a vyndala krocana a majonézu.

Kat zvažovala, jak má začít. Na nějaké šarády nebo okliky už toho měly obě dvě příliš za sebou. Rozhodla se tedy skočit do toho rovnýma nohama.

„Kam táta chodil, když vždycky zmizel?“

Když se Kat ptala, matka k ní stála otočená zády. Zrovna sahala do chlebovky. Kat dávala pozor, jestli uvidí nějakou reakci. Nastala jen ta nejkratší pauza – nic víc.

„Ten chleba opeču,“ zamumlala matka. „Tak chutná líp.“ Kat čekala.

„A o čem to mluvíš, že zmizel? Tvůj otec nikdy nezmizel.“

„Ale ano.“

„Nejspíš myslíš jeho výlety s přáteli. Jezdili lovit do Catskills. Pamatuješ si na Jacka Kileyho? Příjemný člověk. Měl tam srub nebo chatu nebo tak něco. Tvůj otec jezdil do hor moc rád.“

„Pamatuju si, že tam byl jednou. Ale někam se vytrácel pořád.“

„Nedramatizujeme to?“ opáčila matka a povytáhla obočí. „Zmizel, vytrácel. Mluvíš, jako by tvůj otec byl kouzelník.“

„Kam jezdil?“

„Teď jsem to řekla. Neposloucháš?“

„Do srubu Jacka Kileyho?“

„Někdy, jistě.“ Kat zaslechla v matčině hlase sílící rozčilení. „Taky byl na rybářském výletu se strýčkem Tommym. Nepamatuju si kde. Někde na North Forku. A vzpomínám si, že jel na golfový výlet s některými kolegy z práce. Tak to bylo. Jezdil na výlety s kamarády.“

„Nevzpomínám si, že by někdy vzal na výlet tebe.“

„Ale určitě ano.“

„Kam?“

„Co teď na tom záleží? Tvůj otec se s kamarády rád trochu povyrazil. Při golfu, rybaření, lovu. To muži dělávají.“

Matka mazala na sendvič majonézu tak usilovně, jako by oškrabovala omítku.

„Kam jezdil, mami?“

„Teď jsem ti to řekla!“ vykřikla matka a upustila nůž. „K čertu, podívej, co jsem kvůli tobě udělala.“

Kat začala vstávat, aby nůž zvedla.

„Jen zůstaň sedět, slečinko. Už ho mám.“ Matka vzala nůž, hodila ho do dřezu a popadla jiný. Na okenním parapetu stálo pět starobylých reklamních sklenic od McDonald’s z roku 1977 – Grimace, Ronald McDonald, Mayor McCheese, Big Mac a Captain Crook. Kompletní sada jich měla šest. Hamburglara rozbil její bratr Farrell, když mu bylo sedm a házel uvnitř létajícím talířem. O mnoho let později koupil mámě jako náhradu klasický Hamburglar na eBay, ale ona ho odmítla vystavit s ostatními.

„Mami?“

„Co?“ Znovu se začala zabývat sendvičem. „Proč se mě proboha na to vyptáváš teď? Tvůj otec, bůh dej odpočinout jeho duši, je mrtvý skoro dvacet let. Co na tom záleží, kam chodil?“

„Potřebuju znát pravdu.“

„Proč? Proč s tím začínáš, zvlášť teď, když ten netvor, co ho zavraždil, je konečně po smrti? Nech to spát. Je konec.“

„Pracoval táta pro Cozonea?“

„Cože?“

„Bral od něj úplatky?“

Na ženu, která potřebovala pomoc při vstávání ze židle, se teď matka pohnula závratnou rychlostí. „Jak se opovažuješ?“ Prudce se otočila a bez zaváhání udeřila Kat přes levou tvář. Nepříjemný zvuk plesknutí masa o maso byl v tichu kuchyně hlasitý, téměř ohlušující. Kat ucítila, jak se jí oči zalily slzami, ale neodvrátila se, ani nezvedla ruku, aby se dotkla zrudlé líce.

Matce se na tváři objevil nešťastný výraz. „Je mi to moc líto. Nechtěla jsem…“

„Pracoval pro Cozonea?“

„Prosím, přestaň.“

„Proto mohl zaplatit za ten byt v New Yorku?“

„Co? Ne, ne. Uzavřel dobrý obchod, vzpomínáš? Zachránil tomu muži život.“

„Jakému muži?“

„Co tím myslíš, jakému muži?“

„Jakému muži? Jak se jmenoval?“

„Jak si to mám pamatovat?“

„Protože vím, že táta udělal jako policajt hodně dobré práce, ale nevzpomínám si, že by nějakému realitnímu magnátovi zachránil život. Ty ano? Proč jsme se s tou historkou spokojily? Proč jsme se ho nezeptaly?“

„Zeptat se ho,“ opakovala matka. Znovu si zavázala tkaničky zástěry, ale přitom utáhla konce příliš pevně. „Myslíš tak, jako ty teď? Jako výslech? Jako by tvůj otec byl nějaký lhář? To bys tomu člověku – svému otci – udělala? Vyptávala se ho a nazvala ho lhářem v jeho vlastním domě?“

„Tak to nemyslím,“ ohradila se Kat, ale pronesla to velmi slabým hlasem.

„Ano? A jak to tedy myslíš? Každý přehání, Kat. To dobře víš. Zvlášť muži. Tak možná tvůj otec nezachránil tomu muži život. Možná jenom, já nevím, chytil lupiče, který ho vykradl nebo mu pomohl s parkovacím lístkem. Nevím. Tvůj otec řekl, že mu zachránil život. O jeho slovech jsem nepochybovala. A co Tessiin manžel, Ed? Kulhal, pamatuješ? Každému vykládal, že to je od šrapnelu z války. Ale on kvůli špatnému zraku seděl tehdy v kanceláři. Nohu si poranil v šestnácti, když spadl na schodech v metru. Myslíš, že ho Tessie pokaždé označila za lháře, když tu historku vyprávěl?“

Matka přinesla sendvič na stůl. Začala ho krájet šikmo – tak to měl raději Katin bratr – ale Kat, vždy v opozici, trvala na tom, že se sendviče mají rozkrojit na dva obdélníky. Matka, opět ze zvyku, si na to vzpomněla, natočila nůž a překrojila ho na dvě dokonalé poloviny.

„Nikdy jsi nebyla vdaná,“ řekla matka tiše. „Ty to nevíš.“

„Co mám vědět?“

„My všichni máme své démony. Ale muži? Ti je mají mnohem horší. Svět jim říká, že jsou vůdci, skvělí a mužní a musí být významní, stateční, vydělávat spousty peněz a vést ten báječný život. Ale oni nejsou takoví, že? Podívej se na muže v téhle čtvrti. Všichni pracovali až příliš mnoho hodin. Vraceli se do hlučných, náročných domovů. Vždycky bylo něco rozbité, co museli spravit. Vždycky byli pozadu se splátkami na dům. My ženy to chápeme. Život je velká dřina. Učíme se nedoufat nebo nechtít příliš mnoho. Muži? Ti to nikdy nechápou.“

„Kam chodil, mami?“

Zavřela oči. „Sněz si ten sendvič.“

„Dělal nějakou práci pro Cozonea?“

„Možná.“ Potom: „Ale nemyslím.“

Kat přitáhla židli, aby si matka mohla sednout. Ta na ni dopadla, jako by jí někdo podrazil kolena.

„Co dělal?“ zeptala se Kat.

„Pamatuješ si na Garyho?“

„Manžela Flo?“

„Ano. Sázel na dostizích, vzpomínáš? Vždycky prohrál všechno, co měli. Flo plakala celé hodiny. Tvůj strýček Tommy moc pil. Chodil každý večer domů, ale zřídka před jedenáctou. Zastavil se v hospodě na jednu rychlou skleničku a pak z toho bylo několik hodin. Ti muži. Všichni potřebují něco takového. Někteří pijí. Někteří hrají. Někteří chodí za děvkami. Někteří, ti šťastní, se dají k církvi, i když by tě svými svatouškovskými kecy mohli zabít. Ale hlavní je, že mužům skutečný život nikdy nestačil. Víš, co říkával můj táta, tvůj dědeček?“

Kat zavrtěla hlavou.

„‚Když má chlap dost co jíst, bude si přát, aby mu narostla druhá pusa.‘ On to sice říkal neslušně, ale to tu nebudu opakovat.“

Kat se předklonila a vzala matku za ruku. Snažila se upamatovat, kdy naposled to udělala – dotkla se vlastní matky – ale žádná vzpomínka se jí nevybavila.

„A co táta?“

„Vždycky sis myslela, že tvůj otec chtěl, abys z tohohle života vypadla. Ale chtěla jsem to pro tebe já. To já jsem nechtěla, abys tady uvízla.“

„Tolik jsi to nenáviděla?“

„To ne. Byl to můj život. Je to všechno, co mám.“

„Tomu nerozumím.“

Matka stiskla dceřinu ruku. „Nenuť mě vracet se k něčemu, k čemu se vracet nechci,“ řekla s povzdechem. „Je to pryč. Minulost nemůžeš změnit. Ale víš, můžeš si ji uzpůsobovat ve svých vzpomínkách. A o tom, které si ponechám, budu rozhodovat já, ne ty.“

Kat se snažila dál mluvit mírným hlasem. „Mami?“

„Ano?“

„To nezní jako vzpomínky. Zní to jako iluze.“

„A jaký je vtom rozdíl?“ Matka se usmála. „Ty jsi tu přece taky žila, Kat.“

Kat se opřela na židli. „Co?“

„Byla jsi dítě, jistě, ale chytré dítě, velmi vyspělé na svůj věk. Bezvýhradně jsi otce milovala, přesto jsi viděla, že občas zmizí. Vidělas to v mých falešných úsměvech a té jeho okázalé roztomilosti, když se vrátil domů. Ale odvracela jsi pohled, viď?“

„Teď pohled neodvracím.“ Kat k ní znovu vztáhla ruku. „Prosím, pověz mi, kam chodil.“

„Popravdě? Nevím.“

„Ale víš víc, než mi říkáš.“

„Tvůj otec byl dobrý člověk. Staral se o tebe a tvé bratry. Učil vás, co je správné a co ne. Pracoval dlouhé hodiny a zajistil, abyste všichni získali vysokoškolské vzdělání.“

„Milovala jsi ho?“ zeptala se Kat.

Matka se horečně začala něčím zabývat, umyla šálek v dřezu a uložila majonézu zpátky do ledničky. „Tvůj otec byl tak hezký, když jsme se poznali. Všechna děvčata s ním chtěla chodit.“ V očích se jí objevil zasněný pohled. „Ani já jsem tehdy nevypadala špatně.“

„Nevypadáš špatně ani teď.“ Matka tu poznámku ignorovala.

„Milovala jsi ho?“

„Nejvíc, jak jsem mohla,“ odpověděla matka a několikrát zamrkala, až ten zasněný pohled zmizel. „Ale to nestačí.“

Kapitola 25

Kat se vydala zpátky na vlak linky sedm. Zřejmě právě skončila škola. Kolem ní se vlekly děti s obrovskými batohy, oči měly sklopené a většina si hrála se svými chytrými telefony. Minuly ji dvě dívky ze St. Francis Prep v uniformách roztleskávaček. Ve druhém ročníku se Kat, k úžasu všech, kdo ji znali, pokusila dělat roztleskávačku. Jejich hlavním pokřikem byl tradiční slogan: „My jsme ze St. Francis Prep a jsme na to hrdé, a jestli nás neslyšíte, přidáme na hlase.“ Potom se celý pokřik opakoval hlasitěji a hlasitěji, až to poněkud hraničilo s hysterií. Druhý pokřik – Kat se při té vzpomínce usmála – se používal, když váš tým udělal chybu. Rychle jste tleskali a přitom křičeli: „Nevadí, nevadí, stejně vás rozdrtíme.“ Před několika lety byla Kat na jednom utkání a všimla si, že se pokřik změnil z „my vás rozdrtíme“ na politicky korektnější „my vyhrajeme“.

Pokrok?

Kat už byla před domem tety Tessie, když jí zazvonil mobil. Volal Chaz.

„Dostalas mou esemesku?“

„O té poznávací značce? Jo, díky.“

„Slepá ulička?“

„Ano, aspoň myslím.“

„Protože,“ pokračoval Chaz, „jedna věc se mi na té značce nezdá.“ Kat ve slunci přimhouřila oči. „A co?“

„Registrace byla na černý Lincoln Town Car. Ne na prodlouženou limuzínu. Víš něco o prodloužených limuzínách?“

„Moc ne.“

„Všechny se vyrábějí na zakázku. Vezmeš normální auto, vykucháš interiér a pak ho doslova přeřízneš v půlce. Potom ty dvě poloviny dáš od sebe, namontuješ mezi ně prefabrikované díly exteriéru a znovu instaluješ interiér s barem, televizí a tak.“

Kolem Kat se loudaly další děti vracející se domů ze školy. Znovu si vzpomněla na své školní dny, kdy odchod ze školy byl hlučnou a divokou záležitostí. Z těchto dětí žádné nepromluvilo ani slovo. Jen civěly do mobilů.

„Dobře,“ řekla nahlas, „no a?“

„No a v registraci Jamese Isherwooda není uvedeno ‚prodloužená‘. Může to být přehlédnutí, bezvýznamná věc. Ale rozhodl jsem se podívat se na to důkladněji. To auto taky nemá licenci půjčovny. A zase, to nemusí být důležité. Jestli to auto bylo soukromé, licenci by nepotřebovalo. Ale ten milenec se nejmenuje Isherwood, pravda?“

„Pravda,“ přisvědčila Kat.

„Takže jsem pátral dál. To ničemu neuškodí, že? Zavolal jsem do Isherwoodova domu.“

„A dál?“

„Nebyl doma. No, radši přejdu hned k tomu nejdůležitějšímu, ano? Isherwood bydlí vIslipu, ale pracuje pro energetickou společnost s ředitelstvím v Dallasu. Často tam létá. A právě teď je tam. Takže, pozor, svoje auto zaparkoval na dlouhodobém parkovišti.“

Kat přeběhlo po zádech temné, ledové mrazení. „A někdo ukradl jeho poznávací značku.“

„Trefa.“

Amatéři kradou auta, aby páchali zločiny. To je neuvážené. Krádeže auta jsou okamžitě nahlášena policii. Ale když odcizíte poznávací značku, zvlášť přední z nějakého dlouhodobě garážovaného vozu, může trvat dny nebo týdny, než je krádež ohlášena. A i tehdy je těžší všimnout si značky než celého auta. Při krádeži auta hledáte určitý typ a model. Při ukradené poznávací značce, zvlášť jste-li dost chytří a odcizíte ji z auta podobného typu…

„Kat?“ ozval se Chaz.

„Musíme zjistit všechno, co se dá, o Daně Phelpsové. Podívej se, jestli bychom mohli pomocí pingu určit polohu jejího telefonu. Získat nejnovější esemesky.“

„Není to v naší pravomoci. Bydlí v Connecticutu.“ Vstupní dveře Tessiina domu se otevřely. Tessie vyšla ven.

„To vím,“ řekla Kat. „Víš co? Pošli mailem všechno, co máš, detektivu Schwartzovi z greenwichského policejního oddělení. Spojím se s ním později.“

Kat ukončila hovor. Co se to ksakru dělo? Zvažovala, jestli má zavolat Brandonovi, ale to se jí zdálo předčasné. Potřebovala si to promyslet. Chaz měl pravdu – není to jejich případ. To bylo jasné. Navíc měla právě teď dost vlastních starostí, očividně. Předá to Joeovi Schwartzovi a pustí to z hlavy.

Tessie se k ní pomalu blížila. Kat se v duchu přenesla zpátky do doby, kdy jí bylo devět let, schovávala se za kuchyňskými dveřmi a poslouchala, jak Tessie naříká, že je těhotná. Tessie patřila k těm lidem, kteří všechno skrývají za úsměvem. Porodila za dvanáct let osm dětí v dobách, kdy by se manželé raději napili z žumpy, než by dítěti vyměnili plenku. Tessiiny děti teď byly roztroušené po celé zemi, jako by je rozhodila ruka obra. Některé se pořád stěhovaly. Obvykle aspoň jedno z dětí zůstávalo ve svém rodném domě. Tessie to bylo jedno. Neměla jejich přítomnost ráda, ani nerada. Mateřství pro ni skončilo, přinejmenším ta pracovně nejnáročnější část. Mohly zůstat, nebo mohly odejít. Mohla příležitostně udělat tuňákový sendvič pro Briana, nebo nemusela. Nezáleželo jí na tom.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Tessie.

„V pohodě.“

Tessie se zatvářila pochybovačně. „Posadíš se na chvíli se mnou?“

„Jistě,“ přikývla Kat. „S radostí.“

Kat měla Tessie vždycky ze všech matčiných kamarádek nejraději. Během jejího dětství si Tessie navzdory chaosu a únavě vždycky našla čas, aby si s ní popovídala. Kat se bála, že je pro Tessie jen další břemeno nebo povinnost, ale postupem času si uvědomila, že to tak není a že Tessie ty chvilky s ní opravdu těší. Tessie měla potíže s komunikací s vlastními dcerami a Kat, samozřejmě, měla stejný problém se svou matkou. Někteří považovali jejich vztah za zvláštní – že Tessie měla raději být Katina máma nebo podobně – ale spíš si rozuměly proto, že nebyly příbuzné a obě se mohly uvolnit.

Možná je skutečně pravda, že čím důvěrněji někoho známe – zejména v rodině – tím větší despekt k němu cítíme.

Tessie žila v omšelém domě tudorovského stylu. Byl dost prostorný, ale když jich tam bydlelo deset, zdálo se, že se pod tím náporem prohýbají zdi. Přes příjezdovou cestu vedl plot. Tessie ho otevřela, aby mohly vejít na prostranství za domem, kde měla Tessie malou zahrádku.

„Letos byl zase špatný rok,“ postěžovala si Tessie a ukázala na keříky rajčat. „To globální oteplování, nebo co, mi pořád ničí úrodu.“

Kat se posadila na lavičku.

„Chceš něco k pití?“

„Ne, díky.“

„Tak dobře,“ přikývla Tessie a rozhodila rukama. „Povídej.“ A Kat tedy povídala.

„Malý Willy Cozone,“ potřásla Tessie hlavou, když Kat skončila.

„Víš, že je z naší čtvrti, ne? Vyrůstal ve Farrington Street nedaleko té myčky aut.“

Kat přikývla.

„Můj starší bratr, Terry, s ním chodil na střední školu biskupa Reillyho. Cozone byl vždycky takové vyžle. V prvním ročníku na St. Mary’s pořád zvracel. Pozvracel jeptišku, přímo uprostřed vyučování. Celá místnost od toho smrděla. Ostatní kluci se mu potom vždycky smáli. Říkali mu Smradlavka nebo Smraďoch. Opravdu originální.“ Zavrtěla hlavou. „A víš, jak s tím skoncoval?“

„Skoncoval s čím?“

„S těmi posměšky.“

„Ne. Jak?“

„Když byl Cozone v páté třídě, ubil jednoho kluka. Přinesl si do školy kladivo a rozbil mu hlavu. Tím špičatým koncem mu ji rozštípl.“ Kat se snažila nehnout ani brvou. „To jsem ve složkách neviděla.“

„Záznamy byly zapečetěné, anebo ho nikdy neusvědčili, nevím. Všechno se ututlalo.“

Kat jen potřásla hlavou.

„Když byl Cozone někde nablízku, ztrácela se v celé čtvrti domácí zvířata. V odpadcích se často našla tlapka a podobně. Tak to bylo. Víš, že násilně přišel o celou rodinu?“

„Ano,“ přisvědčila Kat. „A kvůli tomu všemu, chci říct, že proto nevěřím, že táta pro něj pracoval.“

„Nemůžu říct tak, ani tak,“ odpověděla Tessie.

Tessie se pustila do práce na zahradě a začala přivazovat rostliny k tyčkám.

„Co víš, Tessie?“

Soustředěně zkoumala rajče, stále na keříku. Příliš malé a příliš zelené. Nechala ho být.

„Bylas přece u toho,“ dál naléhala Kat. „Věděla jsi, že táta občas na nějakou dobu zmizel.“

„Věděla, ano. Tvoje matka předstírala, že je všechno v pořádku. Lhala dokonce i mně a Flo.“

„Víš, kam chodil?“

„Přesně ne.“

„Ale měla jsi nějakou představu.“

Tessie si přestala hrát s rajčaty a narovnala se. „Nevím, jak se k tomu postavit, váhám mezi dvěma možnostmi.“

„A to?

„Jedna je jasná. Není to moje věc. Není to tvoje věc. A všechno se stalo už tak dávno. Měly bychom respektovat přání tvé matky.“

Kat přikývla. „Rozumím.“

„Díky.“

„A druhá možnost?“

Tessie se posadila k ní. „Když jsi mladá, myslíš si, že znáš všechny odpovědi. Jsi pravičák, nebo levičák a druhá strana je pro tebe banda pitomců. Znáš to. Ale když jsi trochu starší, začneš si víc a víc uvědomovat, že nic není jednoznačné. Dnes vím, že skuteční pitomci jsou ti, kteří si jsou jistí, že znají všechny odpovědi. Ale tak jednoduché to nikdy není. Víš, co tím myslím?“

„Ano.“

„Netvrdím, že neexistuje něco jako dobro nebo zlo. Ale říkám, že to, co platí u jednoho, nemusí platit u jiného. Mluvila jsi předtím o matce, o tom, že si plete vzpomínky s iluzemi. Ale to je v pořádku. Díky tomu přežívá. Někteří lidé potřebují iluze. A někteří, jako ty, potřebují odpovědi.“

Kat čekala.

„Taky musím vzít v úvahu, že to může bolet,“ dodala Tessie.

„Jak to myslíš?“

„Když ti řeknu, co vím, bude tě to bolet. Nejspíš hodně. Mám tě ráda. Nechci ti ublížit.“

Kat věděla, že Tessie na rozdíl od Flo, nebo dokonce od matky nemá sklony k melodramatičnosti. Její varování se nedalo brát na lehkou váhu. „Já to snesu,“ ujistila ji.

„Vím, že ano. Ale taky musím porovnat tu velkou bolest oproti menšímu trápení, které ti přináší to, jak se pořád ptáš a pořád neznáš odpovědi. To taky bolí.“

„Rozhodla bych se pro tu větší bolest,“ mínila Kat.

„A já souhlasím.“ Tessie si zhluboka vydechla. „Ale je tu ještě jeden problém.“

„Poslouchám.“

„Moje informace. Jsou všechny založené na drbech. Nějaký přítel Garyho – pamatuješ na Garyho?“

„Floin manžel.“

„Ano. Takže přítel Garyho to řekl Garymu, Gary to řekl Flo a ta to pověděla mně. Je to tedy pravděpodobně jen snůška hloupých řečí.“

„Ale ty si to nemyslíš,“ poznamenala Kat.

„Správně, nemyslím. Věřím, že to je pravda.“ Tessie očividně sbírala odvahu.

„To je v pořádku,“ ujistila ji Kat tak jemně, jak jen dokázala. „Jen mluv.“

„Tvůj otec měl milenku.“

Kat několikrát zamrkala. Tessie ji předem varovala, že to odhalení bude bolet. Bude, předpokládala Kat, ale právě teď měla pocit, jako by ta slova klouzala po povrchu, ale ještě nepronikla pod kůži.

Tessie z ní nespouštěla oči. „Řekla bych, že to není nic tak světoborného – k čertu, vsadím se, že víc než polovina ženatých mužských v tomhle městě měla milenky – ale bylo tu pár věcí, proč se tenhle případ lišil.“

Kat ztěžka polkla ve snaze urovnat si myšlenky. „Například?“

„Určitě se nechceš něčeho napít?“

„Ne, teto Tessie, je mi fajn.“ Napřímila záda a snažila se obrnit proti tomu, co přijde. „Proč to u táty bylo jiné?“

„Za prvé, zdálo se, že to je dlouhodobý vztah. Tvůj otec s ní trávil spoustu času. U většiny mužských to je jedna noc, hodina, striptýzový klub, možná krátká aférka s kolegyní z práce. Tohle bylo jiné. Mnohem vážnější. Proto se rozšířily ty klepy. Proto vždycky na čas zmizel. Domnívám se, že spolu někam jezdili, nevím.“

„Máma to věděla?“

„To netuším, drahoušku.“ Potom: „Ano, myslím, že ano.“

„Proč od něj neodešla?“

Tessie se usmála. „A kam by se poděla, drahoušku? Tvoje matka vychovávala tři děti. On byl živitel a manžel. Tehdy jsme neměly na vybranou. Navíc, pravda, tvoje matka ho milovala. A on miloval ji.“

Kat si odfrkla. „To si děláš legraci, ne?“

Tessie zavrtěla hlavou. „Vidíš, jsi mladá. Myslíš si, že věci jsou jednoduché. Můj Ed měl taky ženské. Chceš vědět pravdu? Nevadilo mi to. Pomyslela jsem si, že je lepší, když to je ona, než já. Měla jsem kupu dětí a byla jsem vjednom kuse těhotná – byla jsem šťastná, že mi dal pokoj, když to chceš vědět. Jako mladá si nedovedeš představit, že bys něco takového cítila, ale je to tak.“

Takže takhle to bylo, pomyslela si Kat. Táta měl milenku. Zaplavily ji nejrůznější emoce. Díky cvičení jógy si ty emoce uvědomovala, ale prozatím je potlačila, protože musela zůstat soustředěná.

„Je tu ještě něco,“ dodala Tessie. Kat zvedla hlavu a pohlédla na ni.

„Nesmíš zapomínat, kde žijeme. Kdo jsme. Jaká to byla doba.“

„Tomu nerozumím.“

„Ta otcova milenka,“ pokračovala Tessie. „Tedy, znovu to je založené na tom, co říkal Garyho přítel. Chápej, ženatý muž s jinou ženou? Žádné překvapení, jistě. Nikdo by neřekl ani ň. Garyho přítel by se o tom ani nezmínil nebýt toho, že podle jeho tvrzení byla ta milenka, ehm, černá.“

Kat znovu zamrkala, nevěděla, jak tomu rozumět. „Černá? Myslíš jako Afroameričanka?“

Tessie přikývla. „Drby – a znovu zdůrazňuju, jsou to jen drby nejspíš podněcované rasismem – nicméně kdosi tvrdil, že to je prostitutka, kterou tvůj otec zatkl. Tak se prý seznámili. To nevím, ale pochybuju o tom.“

Kat se z toho zatočila hlava. „Máma to věděla?“

„Nikdy jsem jí to neřekla, jestli se ptáš na tohle.“

„Na to se neptám.“ Potom si Kat na něco vzpomněla. „Moment, pověděla jí to Flo, viď?“

Tessie se nenamáhala to potvrdit nebo popřít. Teď, konečně, se

Kat dozvěděla další pravdu – důvod, proč spolu Flo a matka celý rok nemluvily. Flo řekla matce o černé prostitutce a matka to kategoricky popřela.

Ale i když to bylo emocionálně trýznivé – Kat stále nevěděla, co kromě smutku cítí – zdálo se, že to je pro daný případ bezvýznamné. Může nad tím plakat později. Prozatím musela přijít na to, jestli cokoli z toho souvisí s otcovou vraždou.

„Znáš jméno té ženy?“ zeptala se Kat.

„Vlastně ne, ne.“

Kat se zamračila. „Vlastně?“

„Nech to být, drahoušku.“

„Víš, že nemůžu,“ namítla Kat.

Tessie se dívala všude kolem sebe, jen ne na Kat. „Gary říkal, že na ulici se jí přezdívalo Sugar.“

„Sugar?“

Tessie pokrčila rameny. „Nevím, jestli to je pravda, nebo ne.“

„Sugar jak dál?“

„Nemám zdání.“

Přicházely další a další rány. Kat měla chuť stočit se do klubíčka a nějak to přečkat, ale ten luxus jí nebyl dopřán. „Víš, co se stalo se Sugar po otcově zavraždění?“

„Ne,“ odpověděla Tessie.

„Byla –“

„To je všechno, co vím, Kat. Víc nic.“ Tessie se znovu začala zabývat zeleninou. „Co teď hodláš dělat?“

Kat se nad tím zamyslela. „Nevím jistě.“

„Teď znáš pravdu. To někdy stačí.“

„Někdy ano,“ souhlasila Kat.

„Ale tentokrát ne?“

„Tak nějak,“ přiznala Kat.

„Pravda je možná lepší než lži,“ uvažovala Tessie. „Ale ne vždycky tě osvobodí.“

To Kat chápala. Nečekala, že ji to osvobodí. Dokonce ani nečekala, že bude šťastnější. Jen čekala…

Co přesně?

Tady se nedalo nic získat. Matce by to ublížilo. Stagger, který to pravděpodobně dělal z loajality vůči Katinu otci, by mohl být obviněn z manipulace s důkazy, jestli přiměl Monteho Leburna, aby mlčel nebo změnil výpověď. Kat teď znala pravdu. Nebo aspoň velkou část.

„Děkuju ti, teto Tessie.“

„Za co?“

„Že jsi mi to řekla.“

„Nemyslím, že tu je namístě odpověď ‚rádo se stalo‘,“ zabručela Tessie, sehnula se a zvedla rýč. Potom dodala: „Ty to nenecháš na pokoji, viď, Kat?“

„Ne, nenechám.“

„I když to ublíží hodně lidem.“

„I tak.“

Tessie přikývla, pak zabořila rýč hluboko do čerstvé půdy. „Už je pozdě, Kat. Myslím, že je nejvyšší čas, aby ses vrátila domů.“

To odhalení jí začalo pomalu docházet cestou metrem domů. Bylo snadné připadat si rozzlobená, zrazená a znechucená.

Otec pro ni byl vždycky hrdina. Kat samozřejmě chápala, že není dokonalý, ale byl to muž, který vylezl po žebříku a zavěsil pro ni na nebe měsíc. Upřímně tomu věřila – že otec vzal z garáže žebřík a připevnil tam měsíc jen kvůli ní – ale samozřejmě, když se nad tím zamyslíte, to taky byla lež.

Někdy si představovala, že otec občas zmizel, protože někde zachraňoval životy, pracoval v utajení, dělal něco ušlechtilého a odvážného. Teď věděla, že opouštěl a děsil celou rodinu, aby si užíval se šlapkou. Takže to by byl ten snadný ventil pro její emoce – hnus, hněv, pocit zrady, možná dokonce nenávist.

Ale, jak ji Tessie varovala, život je málokdy tak jednoduchý.

Její převažující emocí byl smutek. Smutek nad otcem, který byl doma tak nešťastný, že nakonec žil ve lži. Smutek nad matkou ze všech zjevných důvodů, protože také byla nucená žít ve lži, a když se nad tím Kat hlouběji zamyslela, cítila smutek snad i proto, že ji tahle informace nešokovala tolik, jak by měla. Možná podvědomě něco tak ohavného očekávala. Možná to byla hlavní příčina jejího napjatého vztahu s matkou – pošetilé, neuvědomělé přesvědčení, že se máma dost nesnažila, aby učinila tátu šťastným, a proto odcházel a Kat bývala vyděšená, že se už nikdy nevrátí a že to bude mámina vina.

Taky přemítala o tom, jestli Sugar, pokud se tak jmenovala, dokázala udělat otce šťastným. V jeho manželství nebyla žádná vášeň. Byla vněm úcta, pospolitost a partnerství, ale našel otec u té druhé ženy něco blížícího se romantické lásce? Předpokládejme, že byl s tou druhou, zakázanou ženou šťastný. Jak by na to měla Kat reagovat? Měla by cítit zlost a zradu – nebo nějakou formu radosti, že táta našel něco drahocenného?

Chtěla jít domů, lehnout si a plakat.

Telefon jí nefungoval, dokud se nevynořila z tunelu metra. Měla tam tři zmeškané telefonáty z Chazova mobilu. Kat mu zavolala, hned jak vyšla na ulici.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Mluvíš jako v posledním tažení.“

„Měla jsem hrozný den.“

„Možná bude ještě horší.“

„Jak to myslíš?“

„Zjistil jsem něco o tom účtu ve švýcarské bance. Předpokládám, že to budeš chtít vidět.“

Kapitola 26

Tita už podnikání v sexbyznysu unavovalo.

Tento svět se stával nebezpečným, ošidným, a dokonce nudným.

Kdykoli jste rozjeli dobrou věc, začalo se do toho míchat až moc tupců s převážně násilnickými sklony. Přihlásila se mafie a požadovala podíl na zisku. Lenoši považovali prostituci za snadno vydělané peníze – tyranizujete zoufalou přítelkyni, přinutíte ji dělat, co chcete, a pohodlně inkasujete peníze. Titův učitel Louis Castman už dávno zmizel a uchýlil se, jak se Titus domníval, do ústraní na nějaký ostrovv jižním Tichomoří. Internet, který učinil většinu drobného podnikání a zprostředkovatelů zastaralými, také značně snížil význam pasáků. Kontakt mezi šlapkou a klientem se neobyčejně zefektivnil díky webu nebo větším prodejcům, kteří pohltili menší pasáky, stejně jako řetězec Home Depot pohltil malá rodinná železářství.

Prostituce přestala být pro Tita zajímavá. Rizika začala převažovat nad výnosy.

Ale jako v každém podnikání, když jeden aspekt zastará, špičkoví podnikatelé si najdou nové cesty. Technologie sice uškodila pouliční prostituci, ale také otevřela zcela nové světy online. Na nějaký čas se Titus stal jedním z těch prodejců, ale i to bylo pro něj příliš mechanické, příliš odtažité, kdy jen seděl u počítače a domlouval schůzky a transakce. Změnil své aktivity a provozoval internetové podvody s několika pomocníky z Nigérie. Ne, nerozesílal ty primitivní spamové maily nabízející pomoc někomu, kdo dluží nebo chce darovat peníze. Titovi vždy šlo o svádění – o sex, o lásku, o vzájemný vztah mezi nimi. Na nějaký čas bylo jeho nejlepším „romantickým podfukem“ to, že předstíral, že je voják sloužící v Iráku nebo Afghánistánu. Založil svým vojákům falešné identity na sociálních sítích a potom začal rozvíjet milostný vztah se svobodnými ženami, s nimiž se seznámil po internetu. Nakonec „zdráhavě“ požádal o pomoc, aby si mohl koupit notebook, nebo letenku, aby se mohli setkat osobně, anebo údajně potřeboval peníze na rehabilitaci po zranění utrpěném ve válce. Když rychle potřeboval peníze, předstíral, že je odvelený voják a musí levně prodat auto, přičemž případným kupcům posílal falešné registrace a informace a přiměl je, aby telegraficky poslali peníze na účet třetí strany.

S těmito podvody však byly problémy. Za prvé, byly to poměrně malé částky a vyžadovaly si značné úsilí. Lidé byli hloupí, ale bohužel začínali být opatrnější. Za druhé, jako u všech výnosných aktivit, se o tom dozvědělo příliš mnoho amatérů a nahrnuli se do byznysu. Armádní kriminální vyšetřovací služba začala vydávat varování a usilovněji pátrat po pachatelích. Pro Titovy partnery v západní Africe to nebyl velký problém. Pro Tita však být mohl.

Ale kromě toho to byl zase jen druhořadý podnik s tím nejnižším myslitelným výnosem. Titus jako každý podnikatel hledal způsoby, jak expandovat a vydělávat. Tyto podvody představovaly krok vzhůru od jeho starých kuplířských dob, ale jak velký krok? Potřeboval novou výzvu – něco většího, rychlejšího, výnosnějšího a zcela bezpečného.

Na rozjezd svého nového podniku vynaložil Titus téměř všechny celoživotní úspory. Ale náklady se mu teď mnohonásobně vracely. Do domu na farmě vešel nový šofér, Clem Sison. Měl na sobě

Claudův černý oblek. „Jak vypadám?“

Byl mu trochu volný v ramenou, ale ušlo to. „Znáš instrukce?“

„Ano.“

„Žádné odchylky od plánu,“ varoval ho Titus. „Rozumíš?“

„Jistě, samozřejmě. Přivezu ji rovnou sem.“

„Tak už pro ni jeď.“

Chazovi skončila služba, proto se s ním Kat sešla v jeho bytě v přepychové budově Lock-Horne na Park Avenue a 46. ulici. Kat tu byla před dvěma lety na nějakém podnikovém večírku, když Stacy chodila s jistým playboyem, kterému budova patřila. Ten playboy, který se jmenoval Wilson nebo Windsor nebo podobně přehnaně vznešeně, byl nadaný, bohatý a hezký a dnes, pokud fámy nelhaly, se zbláznil podobně jako Howard Hughes a stal se úplným poustevníkem. Nedávno byla v této budově přestavěna některá poschodí s kancelářemi na obytné prostory.

Právě tady Chaz Faircloth bydlel. Rychlý, byť zřejmý závěr: Je příjemné pocházet z velmi bohaté rodiny.

Když Chaz otevřel dveře, měl bílou košili rozepnutou o knoflíček víc, než by se patřilo, takže mu byla vidět svalnatá hruď tak depilovaná, že by dětský zadeček vedle ní vypadal chlupatý. Usmál se dokonalými zuby a vyzval ji: „Pojď dál.“

Kat se rozhlédla po bytě. „Přiznávám, že jsem překvapená.“

„Co?“

Kat očekávala mužské doupě nebo staromládenecký příbytek, ale místo toho našla byt až skoro přehnaně vybraný, zařízený starým nábytkem, starožitnostmi, gobelíny a orientálními koberci. Všechno bylo přepychové a drahé, ale vkusné.

„To zařízení,“ odpověděla Kat.

„Líbí se ti?“

„Ano.“

„Já vím. Máma byt zařídila rodinnými drahocennostmi a podobnými nesmysly. Chtěl jsem to předělat, aby to odpovídalo víc mně, ale pak jsem zjistil, že ženským se tyhle krámy líbí. Vypadám tak citlivější a podobně.“

Takže tolik k onomu překvapení.

Chaz přešel k baru a vzal láhev pětadvacetileté skotské Macallan. Kat div nevypadly oči z důlků.

„Piješ přece skotskou,“ prohodil.

Zadržela se, aby si neolízla rty. „Myslím, že právě teď bych neměla.“

„Kat?“

„Ano?“

„Civíš na tu láhev, jako já civím na velký plný výstřih.“

„Plný?“

Chaz se usmál rovnými zuby. „Už jsi někdy pila pětadvacetiletou?“

„Jednou jsem měla jednadvacetiletou.“

„A?“

„Málem jsem ji požádala o ruku.“

Chaz vyndal dvě skleničky na whisky. „Tahle se prodává asi za osm set dolarů za láhev.“ Oběma nalil a jednu skleničku jí podal. Kat ji opatrně držela v rukou, jako by to bylo malé ptáčátko.

„Na zdraví.“

Polkla jediný doušek. Oči se jí zavřely. Ráda by věděla, jestli je možné tohle pít a mít oči otevřené.

„Jaká je?“ zeptal se.

„Asi tě zastřelím, abych si tu láhev mohla vzít domů.“ Chaz se zasmál. „Myslím, že bychom měli přejít k věci.“

Kat málem zavrtěla hlavou a namítla, že to může počkat. Teď nechtěla slyšet nic o účtu ve švýcarské bance. Přes psychické bariéry si v ní pomalu začínalo razit cestu poznání toho, jaký byl její život – jaký byl život jejích rodičů. Každý dům v každé ulici je vlastně jen rodinná fasáda. Díváme se na ni a myslíme si, že víme, co se za ní děje, ale ve skutečnosti o tom nemáme ani ponětí. Jistě, to byla jedna věc – nechat se takhle klamat. Přes to by se přenesla. Ale při pomyšlení, že byla uvnitř, žila za tou fasádou a přitom neměla tušení o smutku, rozbitých snech, lžích a klamu, které se před ní odehrávaly, se Kat chtělo jen sedět na téhle dokonalé kožené pohovce, upíjet ten božský nápoj a nechat se ukolébat do báječné otupělosti.

„Kat?“

„Poslouchám.“

„Co je mezi tebou a kapitánem Staggerem?“

„Nechtěj se do toho zamíchat, Chazi.“

„Vrátíš se brzy?“

„Nevím. To není důležité.“

„Jsi si jistá?“

„Stoprocentně,“ odpověděla Kat. Bylo na čase změnit téma. „Myslela jsem, že jsi chtěl, abych přišla kvůli tomu číselnému švýcarskému kontu.“

„To je pravda, ano.“

„Takže?“

Chaz odložil skleničku. „Udělal jsem, co jsi chtěla. Spojil jsem se s tvým kontaktem na ministerstvu financí. Požádal jsem ho, jestli by to konto mohl dát na jejich seznam podezřelých. Mimochodem, ten seznam je obrovský. Řekl bych, že daňová správa jde tvrdě po tajných švýcarských účtech a Švýcaři se brání. Pokud tu není silné podezření na terorismus, jsou velmi nepřístupní, proto si myslím, že se tím ještě nezabývali.“

„Nezabývali?“

„Říkala jsi, že ten účet je nový, že?“

„Ano. Údajně si ho Dana Phelpsová právě otevřela.“

„Kdy přesně?“

„To nevím. Podle toho, co říkal její finanční poradce, odhaduju, že si účet zřídila před dvěma dny, kdy na něj převedla peníze.“

„To není možné,“ prohlásil Chaz.

„Proč ne?“

„Protože někdo už dřív podal hlášení o podezřelé aktivitě.“

Kat položila svou skleničku. „Kdy?“

„Před týdnem.“

„Víš, co je v tom hlášení?“

„Někdo z Massachusetts převedl na stejný účet tři sta tisíc dolarů.“

Chaz otevřel notebook ležící na kávovém stolku a začal něco psát.

„Máš jméno člověka, který ten převod provedl?“ zeptala se Kat.

„Ne, to bylo z hlášení vynechané.“

„Víš, kdo podal hlášení?“

„Jistý Asghar Chuback. Je partnerem v investiční a akciové společnosti Parsons, Chuback, Mitnick a Bushwell. Sídlí v Northamptonu v Massachusetts.“

Chaz k ní otočil notebook. Webová stránka společnosti Parsons, Chuback, Mitnick a Bushwell byla digitální obdobou slonovinových navštívenek na silném papíru a s vytlačeným logem – přepychová, elegantní, pro horní vrstvy – s designem, který naznačoval těm, kdo nemají osmiciferná portfolia, aby se ani neobtěžovali.

„Řekl jsi o tom detektivu Schwartzovi?“ zeptala se Kat.

„Ještě ne. Upřímně, zdálo se, že ta ukradená poznávací značka na něj moc velký dojem neudělala.“

Na stránce byly odkazy na správu majetku, finanční služby, globální investice. Hodně se tam mluvilo o mlčenlivosti a diskrétnosti.

„Ty nikdy nepřimějeme k tomu, aby se s námi bavili,“ obávala se Kat.

„Omyl.“

„Jak to?“

„Taky jsem si to myslel, ale přesto jsem tam zavolal,“ odpověděl Chaz. „Je ochotný mluvit. Dohodl jsem ti schůzku.“

„S Chubackem?“

„Jo.“

„Na kdy?“

„Kdykoli dnes večer. Jeho sekretářka říkala, že se zabývá zámořskými trhy a bude tam celou noc. Zvláštní, ale zdálo se, že se nemůže dočkat, až si promluví. Cesta by měla trvat asi tři hodiny.“ Zaklapl notebook a vstal. „Budu řídit.“

To Kat nechtěla. Ano, důvěřovala Chazovi, se vším všudy, ale přesto mu neřekla všechny detaily, zvlášť o svém osobním vztahu k Jeffovi-Ronovi. To nebyla věc, jakou byste chtěli rozhlásit po celém okrsku. Kromě toho, i když to teď s Chazem bylo o mnoho lepší, tři hodiny vjednom autě – šest hodin se zpáteční cestou – by s ním zatím nezvládla.

„Zajedu tam sama,“ navrhla. „Ty tu zůstaň pro případ, že budeme potřebovat dodatečné informace.“

Očekávala námitky. Ničeho takového se jí nedostalo.

„Dobře,“ souhlasil Chaz, „ale bude to rychlejší, když si vezmeš moje auto. No tak. Garáž je hned za rohem.“

Martha Paquetová přenesla kufr ke dveřím. Byl to starý kufr, z dob před vynálezem zavazadel na kolečkách, anebo byl Harold už tehdy držgrešle. Harold nerad cestoval, jen dvakrát do roka, kdy si vyrazil na „jízdu do Vegas“ se svými opileckými kamarády, na takový výlet, který po návratu vyvolává u všech poťouchlé mrkání a chichotání. Na tyhle cesty používal luxusní kufr Tummi – byl pouze pro něj, jak zdůraznil – ale tenhle kufr a prakticky všechno, co mělo nějakou hodnotu, odnesl z jejich vlastnického bytu už před lety, ještě před samotným rozvodem. Harold na soudy nečekal. Pronajal si obytný přívěs, odnesl z bytu, co mohl, a řekl jí: „Jen si zkus chtít to zpátky, mrcho.“

To bylo už dávno.

Martha se podívala z okna. „Je to šílenost,“ svěřila se své sestře Sandi.

„Žijeme jen jednou.“

„Ano, já vím.“

Sandi ji vzala jednou rukou kolem ramen. „A ty si to zasloužíš. Máma s tátou by jistě souhlasili.“

Martha povytáhla obočí. „No, o tom pochybuju.“

Její rodiče byli silně nábožensky založení. Po letech domácího násilí ze strany Harolda – netřeba to víc rozebírat – se Martha nakonec nastěhovala zpátky k rodičům, aby otci pomohla starat se o nevyléčitelně nemocnou matku. Ale jak se často stává, otec, ten zdravý, před šesti lety náhle zemřel na infarkt. Matka pak zemřela teprve loni. Pevně věřila, že půjde do nebe za otcem – prohlašovala, že se toho dne nemůže dočkat – ale to jí nebránilo v tom, aby bojovala, zápasila ze všech sil a podstupovala trýznivé léčby, aby se co nejdéle udržela na tomto pozemském světě.

Martha celou dobu zůstávala u matky a bydlela v tomto domě jako její ošetřovatelka a společnice. Nic nenamítala. Nebylo ani řeči o tom, že by matku poslala do hospice nebo pečovatelského domova, či že by dokonce někoho najali. Matka by o tom nechtěla ani slyšet a Martha, která matku hluboce milovala, by se na to nikdy ani nezeptala.

„Žila jsi dlouho jako ve vězení,“ připomněla jí Sandi. „Zasloužíš si nějakou zábavu.“

Martha si to myslela také. Po rozvodu se pokoušela o nějaké vztahy, ale bránila jí v tom péče o matku, nemluvě o velké opatrnosti po zkušenosti s Haroldem. Nikdy si nestěžovala. To neměla ve zvyku. Byla za svůj úděl v životě vděčná. Víc nežádala, ani nečekala. To ale neznamenalo, že po tom netoužila.

„Záleží jen na jednom člověku, abys změnila svůj život,“ řekla Sandi. „Na tobě.“

„Máš pravdu.“

„Nemůžeš začít novou kapitolu života, když se budeš pořád vracet k té předchozí.“

Sandi to se svými malými aforismy myslela dobře. Dávala je na Facebook každý pátek, často doprovázené obrázkem květin, překrásných západů slunce a podobně. Nazývala to Sandina rčení, i když samozřejmě žádné z nich nenapsala.

Před domem zastavila černá limuzína. Martha ucítila, jak se jí stáhlo hrdlo.

„Martho, to je nádherné auto!“ vyjekla Sandi.

Martha se nemohla hnout. Stála tam, zatímco šofér vystoupil a zamířil k jejím dveřím. Před měsícem, na neustálé Sandino naléhání, se Martha zapsala na internetovou seznamku. Ke svému překvapení začala téměř okamžitě flirtovat online s báječným mužem jménem Michael Craig. Bylo to bláznivé, když se nad tím zamyslela – pro ni zcela netypické. Vždycky se celé té myšlence vysmívala, jak je to dětinské, jak dnešní mládež neví, co je skutečný vztah, i kdyby je kousl do zadku, protože tráví celý čas u monitorů a nikdy nevidí toho druhého na vlastní oči a tak dále a tak dále.

Tak jak tomu sama podlehla?

Pravdou bylo, že začínat vztah po internetu mělo své výhody. Nezáleželo na tom, jak vypadáte (s výjimkou fotografií). Mohli jste být rozcuchaní, špatně nalíčení, se smítkem mezi zuby – to bylo jedno. Mohli jste se uvolnit a netlačit tolik na pilu. Nikdy jste neviděli zklamání na tváři svého ctitele a vždycky jste předpokládali, že se tomu, co říkáte a děláte, usmívá. Když to nevyšlo, nemuseli jste se bát, že ho potkáte v samoobsluze nebo místním nákupním centru. Dávalo vám to dostatečný odstup, abyste mohli být sami sebou a polevili v obezřetnosti.

Měli jste pocit bezpečí.

Koneckonců, jak daleko to mohlo zajít?

Martha potlačila úsměv. Ten vztah nabyl na intenzitě – netřeba zacházet do detailů – a dostával se do stále dalších a dalších vášnivých oblastí, až nakonec Michael Craig napsal v chatové zprávě: Nechme toho a sejděme se!

Martha Paquetová si pamatovala, jak seděla u počítače a celá se červenala. Bože, jak toužila po skutečném kontaktu, po fyzické intimitě s mužem, kterého si pořád představovala. Byla už tak dlouho osamělá a ustrašená a teď někoho potkala – ale odváží se udělat další krok? Martha se se svým váháním svěřila Michaelovi. Nechtěla riskovat, že přijde o to, co mají – ale na druhé straně, jak sám Michael nakonec řekl svým chápavým způsobem, co vlastně měli?

Nic, když jste se nad tím zamysleli. Klam a iluze. Ale kdyby se setkali osobně, kdyby se vzájemná chemie podobala té na internetu…

Ale co když ne? Předpokládejme – a to se jistě stávalo často – předpokládejme, že až se konečně setkají tváří v tvář, všechno se to rozplyne. Předpokládejme, že bude, podle očekávání, pro Michaela naprostým zklamáním.

Martha to chtěla odložit. Požádala ho, aby byl trpělivý. Slíbil, že bude, ale vztahy takhle nefungují. Vztahy nemohou zůstat ustrnulé. Buď se zlepšují, nebo zhoršují. Vycítila, že Michael začíná pomaličku couvat. Byl to muž, to si uvědomovala. Měl své potřeby a požadavky, stejně jako ona.

Potom, jakkoli se to teď zdálo zvláštní, Martha navštívila sestřinu stránku na Facebooku a uviděla následující aforismus napsaný na fotografii vln narážejících na břeh:

„Nelituji toho, co jsem udělala. Lituji toho, co jsem neudělala, když jsem měla tu možnost.“

Citát nebyl připsán žádnému autorovi, ale Marthu hluboce zasáhl. Především měla pravdu: Vztah po internetu není skutečný. Možná může fungovat jako úvod. Může být intenzivní. Může přinést radost a bolest, ale ve falešné realitě můžete žít jen nějakou dobu. Nakonec to je jen hraní určité role.

Zdálo se, že lze ztratit tak málo a získat tak mnoho.

Takže ano, když teď Martha stála u dveří a dívala se, jak šofér přichází, byla vyděšená i vzrušená. Na Sandině Facebooku byl další zatracený citát, něco o přijímání rizik a o tom, abyste každý den udělali jednu věc, z níž máte strach. Jestli to měl být v jakémkoli směru smysl života, pak se Martě podařilo nežít ani na okamžik.

Ještě nikdy se tak nebála. Nikdy se necítila tak živá. Sandi ji sevřela v náručí. Martha jí objetí opětovala.

„Mám tě ráda.“

„Taky tě mám ráda.“

„Chci, abys měla ty nejlepší chvíle na celém světě, slyšíš?“

Martha přikývla, v obavách, že se rozpláče. Šofér zaklepal na dveře. Martha otevřela. Představil se jako Miles a vzal její kufr.

„Tudy, madam.“

Martha ho následovala k autu. Sandi také vyšla ven. Šofér uložil zavazadlo do kufru auta a otevřel jí dveře. Sandi ji znovu objala.

„Kdyby něco, tak mi zavolej,“ nabádala ji Sandi.

„Zavolám.“

„Jestli nebudeš mít dobrý pocit nebo se budeš chtít vrátit domů…“

„Zavolám ti, Sandi. Slibuju.“

„Ne, nezavoláš, protože se budeš skvěle bavit.“ Sandi měla v očích slzy. „Zasloužíš si to. Zasloužíš si být šťastná.“

Martha se všemožně snažila, aby se nerozplakala. „Za dva dny se uvidíme.“

Posadila se do auta dozadu vozu. Řidič zavřel dveře. Nastoupil dopředu a vezl ji k novému životu.

Kapitola 27

Chaz jezdil ve Ferrari 458 Italia kanárkové barvy, kterou tvrdošíjně označoval jako stylová žlutá.

Kat se zamračila. „To auto mě u tebe ani nijak nepřekvapuje.“

„Říkám mu ‚návnada na ženský‘,“ svěřil se jí Chaz, když jí podával klíčky s přívěskem se symbolem Supermana.

„Lepší jméno by možná bylo ‚hyperkompenzace‘.“

„Co?“

„To nic.“

O tři hodiny později, když ženský hlas GPS oznámil: „Dorazili jste do cíle,“ si Kat byla jistá, že jde o nějaký omyl. Znovu překontrolovala adresu. Bylo to tady – 909 Trumbull Road, Northampton, Massachusetts. Podle webu a internetových žlutých stránek sídlo investiční a akciové společnosti Parsons, Chuback, Mitnick a Bushwell.

Kat zaparkovala na ulici mezi stanicí metra a kosmetickým salonem Pam’s Kickin’ Kuts. Očekávala, že kancelář bude něco podobného jako u Investiční a akciové společnosti Lock-Horne, i když v maloměstském měřítku, ale tohle místo s lososově růžovými dveřmi a hnědnoucím břečťanem šplhajícím po bílé mřížce vypadalo spíš jako omšelý viktoriánský penzion.

Na kryté verandě se v křesle houpala nějaká stará paní v domácích šatech. Na nohou měla křečové žíly tlusté jako zahradní hadice.

„Přejete si?“ zeptala se.

„Přijela jsem za panem Chubackem.“

„Zemřel před čtrnácti lety.“

Kat nevěděla, co si o tom myslet. „Asghar Chuback?“

„Aha, ano, Chewie. Řekla jste pan, tak jsem automaticky předpokládala, že myslíte jeho otce, chápete? Pro mě to je můj Chewie.“ Zhoupla se na křesle trochu víc, aby z něj mohla lépe vstát. „Pojďte za mnou.“

Kat hlavou bleskla myšlenka, že měla s sebou vzít Chaze jako posilu. Stará paní ji zavedla dovnitř a otevřela dveře od suterénu. Kat sice nesáhla po pistoli, ale dobře si všímala, kde je, a jako obvykle si v duchu plánovala, jak by se odtud dostala.

„Chewie?“

„Co je, mami? Mám práci.“

„Někdo za tebou přišel.“

„Kdo?“

Stará paní se podívala na Kat. Kat zavolala: „Detektiv Donovanová, newyorská policie.“

K úpatí schodů do suterénu se přišoural muž jako hora. Řídnoucí vlasy měl stažené do malého ohonu. Obličej měl široký a zpocený. Oblečený byl v pytlovitých kraťasech a tričku s nápisem TWERK TEAM CAPTAIN.

„Jo, dobře. Pojďte dolů.“

Stará paní se zeptala: „Dala byste si oranžádu?“

„Není třeba, děkuji,“ odpověděla Kat, zatímco sestupovala ze schodů. Chuback na ni čekal. Utřel si ruce do trička, pak jí stiskl ruku masitou tlapou. „Všichni mi říkají Chewie.“

Bylo mu asi třicet, možná pětatřicet, s vystouplým břichem a tlustýma bledýma nohama jako mramorové sloupy. V uchu měl strčené sluchátko bluetooth. Suterén s dřevěným obložením, obrázky klaunů a vysokými kartotékami vypadal jako kancelář Mikea Bradyho. Pracovní prostor vymezovaly tři psací stoly rozestavěné do tvaru U, všechny zaplněné rozličnými typy obrazovek a počítačů. Na bílých podstavcích stála dvě obrovská kožená křesla. Jejich područky byly pokryté různobarevnými tlačítky.

„Jste Asghar Chuback?“ ujišťovala se Kat.

„Dávám přednost tomu, když mi říkají Chewie.“

„Senior partner ve společnosti Parsons, Chuback, Mitnick a Bushwell?“

„To jsem já.“

Kat se rozhlédla kolem sebe. „A kdo jsou Parsons, Mitnick a Bushwell?“

„Tři kluci, se kterými jsem hrál basket v páté třídě. Jejich jména používám jen jako vývěsní štít. Zní to ale exkluzivně, ne?“

„Takže celá ta investiční firma…“

„Jsem já, ano. Počkejte chvilku.“ Poklepal na sluchátko. „Jo, dobře, ne, Toby, ještě bych to neprodával. Viděl jsi ty komodity ve Finsku? V tomhle mi věř. Fajn, mám teď dalšího klienta. Zavolám ti.“

Poklepal znovu na bluetooth, aby ukončil hovor.

„Takže,“ zeptala se Kat, „ta sekretářka, se kterou mluvil můj kolega, byla vaše matka?“

„Ne, to jsem byl taky já. Mám na telefonu měnič hlasu. Můžu být taky Parsons, Mitnick nebo Bushwell, kdyby chtěl klient slyšet další názor.“

„Není to podvod?“

„Myslím, že ne, ale chcete vědět pravdu? Vydělávám svým klientům tolik peněz, že jim to je celkem jedno.“ Chewie odklidil joysticky a hrací konzole ze dvou velkých křesel. „Posaďte se.“

Kat si stoupla na podstavec a sedla si. „Proč mi tohle křeslo něco připomíná?“

„To jsou křesla kapitána Kirka ze Star Treku. Bohužel repliky. Originál nebyl k mání. Líbí se vám? Opravdu? Nejsem fanoušek Star Treku. Mám raději Battlestar Galactica, ale ta křesla jsou ohromně pohodlná, viďte?“

Kat jeho otázku ignorovala. „Nedávno jste podal hlášení o podezřelých aktivitách na jistém švýcarském bankovním účtu, je to tak?“

„Je, ale proč tu jste?“

„Co prosím?“

„Jste z newyorské policie, ne? Hlášení o podezřelých aktivitách jde na Úřad pro boj s finanční kriminalitou. Ten je v jurisdikci ministerstva financí Spojených států, ne městského policejního oddělení.“

Kat využila područky křesla, ale opatrně, aby nezmáčkla žádné z tlačítek. „Ten účet figuruje v případu, který vyšetřuju.“

„Jakým způsobem?“ zeptal se.

„O tom teď nemůžu mluvit.“

„Aha, to je velká škoda.“ Chuback vstal z křesla a sestoupil z podstavce. „Doprovodím vás ven.“

„Ještě jsme neskončili, pane Chubacku.“

„Chewie,“ opravil ji. „A ano, myslím, že skončili.“

„Mohla bych celou tuhle operaci nahlásit.“

„Poslužte si. Jsem licencovaný finanční poradce spolupracující s bankovní institucí pojištěnou u federální agentury pro pojištění vkladů. Můžu se nazývat, jak chci. Podal jsem hlášení o podezřelé aktivitě, protože dbám na zákony a mám obavy, ale nezradím slepě své klienty nebo jejich finanční důvěru.“

„Jaké obavy?“

„Je mi líto, detektive Donovanová. Musím vědět, co tu zjišťujete, jinak vás musím požádat, abyste odešla.“

Kat zvažovala, jak dál postupovat, ale obr Chewie jí nedával mnoho možností. „Vyšetřuju jiný případ, kde někdo uložil velkou částku peněz na číslovaný účet ve švýcarské bance.“

„A to byl stejný účet, který jsem nahlásil?“ zeptal se Chuback.

„Ano.“

Zase se posadil a začal prsty bubnovat na pestrobarevná světýlka kapitána Kirka. „Hmm.“

„Podívejte, jak jste poukázal, nejsem z ministerstva financí. Jestli váš klient pere peníze nebo se vyhýbá daním, není to moje starost.“

„Co přesně vyšetřujete?“

Kat se rozhodla mluvit na rovinu. Možná ho to šokuje tak, že něco přizná. „Pohřešuje se žena.“

Chubackovi poklesla čelist. „Mluvíte vážně?“

„Ano.“

„A myslíte, že můj klient vtom je nějak zapletený?“

„Zcela upřímně, nemám ponětí. Ale tohle vyšetřuji. Nezajímám se o finanční machinace. Jestli hodláte chránit klienta, který může být zapletený do nějakého únosu –“

„Únosu?“

„– nebo nezákonného zadržování, nevím –“

„Ne, to nechci. Myslíte to vážně?“

Kat se předklonila. „Prosím, povězte mi, co víte.“

„Celá tahle věc,“ začal Chuback. „Nic z toho nedává smysl.“ Ukázal ke stropu. „V téhle místnosti mám všude bezpečnostní kamery. Nahrávají všechno, co řekneme. Chci vaše slovo – a uvědomuju si, že vaše pravomoci jsou omezené – že mému klientovi pomůžete, místo abyste ho agresivně stíhala.“

Klient. Takže aspoň teď věděla, že to je muž. Nemínila se zdržovat nějakými oklikami. Ta nahrávka by u soudu stejně neměla význam.

„Slibuju.“

„Můj klient se jmenuje Gerard Remington.“

Zapátrala v nejhlubších koutech paměti, ale to jméno jí nic neříkalo. „Kdo je to?“

„Farmakolog.“

Pořád nic. „Co se tedy přesně stalo?“

„Pan Remington mi dal instrukce, abych převedl valnou část jeho konta na to švýcarské konto. To mimochodem není nezákonné.“

Znovu s tou nezákonností. „Tak proč jste to oznámil?“

„Protože ta aktivita by skutečně mohla být považovaná za podezřelou. Podívejte, Gerard není jen klient. Je to taky můj bratranec. Jeho máma a moje máma – to je ta paní, která vás sem uvedla – byly sestry. Jeho matka zemřela už dávno, takže jsme prakticky jediní příbuzní, které má. Gerard je trochu, tedy, má poruchu autistického spektra, jak se říká. Kdyby byl mladší, někdo by ho mohl zařadit mezi autisty nebo osoby s Aspergerovým syndromem či podobně. V mnoha směrech je geniální – úžasný vědec – ale společensky je neschopný.“ Chuback rozpřáhl ruce a usmál se. „A ano, uvědomuju si, jak divně to zní od dospělého muže, který žije s matkou a sedí v křeslech ze Star Treku.“

„Takže, co se stalo?“

„Gerard mi volal a požádal mě, abych telegraficky převedl peníze na tohle švýcarské konto.“

„Vysvětlil proč?“

„Ne.“

„Co přesně říkal?“

„Gerard řekl, že to jsou jeho peníze a že mi nemusí udávat důvod. Naléhal jsem trochu víc. Řekl, že začíná nový život.“

Kat měla pocit, jako by jí do týlu zavanul ledový vzduch. „Co jste si o tom myslel?“

Chuback si energicky zamnul bradu. „Pomyslel jsem si, že to je dost zvláštní, ale když jde o peníze, tak zvláštnosti jsou skoro normou. Kromě toho mám vůči němu zákonnou povinnost loajality. Když požádá o mlčenlivost, musím to ctít.“

„Ale nelíbilo se vám to,“ napověděla Kat.

„Ne, nelíbilo. Bylo to pro něj velmi netypické. Jenže jsem s tím nemohl moc dělat.“

Kat už věděla, kam to směřuje. „Samozřejmě, také máte povinnost dodržovat zákon.“

„Správně.“

„Takže jste vyplnil SAR a napůl jste doufal, že to třeba někdo vyšetří.“

Pokrčil rameny, ale Kat viděla, že trefila do černého. „Tak nějak.“

„Kde tedy je Gerard Remington teď?“

„Nevím. Někde v cizině.“

Kat ucítila na kůži další zamrazení. V cizině. Jako Dana Phelpsová. „Sám?“

Chuback zavrtěl hlavou, otočil se a Nukl do klávesnice. Monitory se probudily k životu a objevil se obrázek, který Kat považovala za Chubackův spořič obrazovky: svůdná kráska, která vypadala, jako by právě vystoupila z erotického snu patnáctiletého chlapce – anebo vyjádřeno trochu jinak, přesně taková svůdná fotografie, jakou vidíte téměř pokaždé, kdykoli se připojíte na internet. Žena se smyslně usmívala plnými rty. Prsa měla tak velká, že by na jejich zmenšení dostala finanční příspěvek od pojišťovny.

Kat čekala, že Chuback stiskne další tlačítko a spořič s tou sexbombou zmizí. Ale neudělal to. Kat se na něho podívala. Chuback přikývl.

„Moment, naznačujete, že váš bratranec odjel s touhle tou?“

„Aspoň to řekl mé matce.“

„To je vtip, ne?“

„To jsem si říkal taky. Tedy, Gerard je milý kluk a tak, ale kočka, která vypadá takhle? To je zdaleka mimo jeho ligu. Podívejte, bratranec může být dost naivní. Měl jsem obavy.“

„Obavy v jakém směru?“

„Nejdřív jsem si myslel, že jde o nějaký podvod. Četl jsem o mužích, kteří se po internetu seznámí s dívkami a ty je pak přimějou pašovat drogy do Jižní Ameriky nebo udělat nějakou jinou pitomost. Gerard by byl perfektní terč.“

„A už si to nemyslíte?“

„Nevím, co si myslet,“ přiznal Chuback. „Ale když dělal ten převod, svěřil se mi, že je strašně zamilovaný. Chce s ní začít nový život.“

„A to vám nepřipadalo jako podfuk?“

„Jistěže ano, ale co jsem s tím mohl dělat?“

„Oznámit to na policii.“

„A co bych řekl? Že můj výstřední klient chce, abych převedl jeho peníze do švýcarské banky? Ale jděte. Krom toho tu stále platila povinnost mlčenlivosti.“

„Zavázal vás k zachování tajemství,“ řekla Kat.

„Ano a v mé profesi to je jako zpověď knězi.“ Kat potřásla hlavou. „Takže jste neudělal nic.“

„Ne že nic,“ ohradil se. „Podal jsem SAR. A teď jste tady.“

„Znáte jméno té ženy?“

„Vanessa něco.“

„Kde bydlí váš bratranec?“

„Asi deset minut autem odtud.“

„Máte klíč?“

„Má ho matka.“

„Tak jdeme.“

Chuback odemkl dveře a zmizel uvnitř. Kat ho za neustálého rozhlížení následovala. Byt Gerarda Remingtona byl až nemístně čistý, uklizený a uspořádaný. Vypadal spíš jako exponát za sklem – na výstavě – a ne jako skutečný lidský příbytek.

„Co hledáte?“ zajímal se Chuback.

Dřív to bývalo tak, že by začala otevírat zásuvky a skříně. Dnes bylo hledání často jednodušší. „Jeho počítač.“

Hledali na psacím stole. Nic. Hledali v ložnici. Taky nic. Ani pod postelí nebo na nočním stolku.

„Má jenom notebook,“ informoval ji Chuback. „Asi si ho vzal s sebou.“

Zatraceně.

Kat se tedy vrátila ke staré metodě – to znamená, začala otevírat zásuvky a skříně. I ty byly neuvěřitelně úhledné. Ponožky srolované, čtyři řady, v každé řadě po čtyřech párech. Všechno pěkně uložené. Žádné pohozené volné papíry, pera, mince, sponky na papír nebo krabičky zápalek – nic na nesprávném místě.

„Co myslíte, že se tu děje?“ zeptal se Chuback.

Kat nechtěla spekulovat. Nebyly tu žádné konkrétní důkazy, že došlo k nějakému zločinu, snad kromě porušení neurčitých peněžních zákonů o přesouvání velkých částek na zahraniční konto. Jistě, byly tu jisté podivnosti, aktivity, které by se daly označit za podezřelé, ale co by s tím právě teď mohla dělat?

Kat pořád měla pár kontaktů u FBI. Kdyby toho zjistila trochu víc, mohla by jim své důkazy předložit, přimět je, aby se jimi vážněji zabývali, i když znovu, co by našli?

Něco ji napadlo. „Pane Chubacku?“

„Říkejte mi Chewie,“ připomněl.

„Dobře, Chewie. Můžete mi poslat mailem tu Vanessinu fotografii?“

Mrkl na ni. „Jste na ženský?“

„Moc vtipný.“

„Slabý, co? Ale podívejte, je to můj bratranec,“ řekl, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „Taky jsem z toho celý vedle.“

„Prostě mi ji pošlete, ano?“

Na Gerardově psacím stole byla jen jedna zarámovaná fotografie. Černobílá momentka pořízená v zimě. Kat ji vzala a podívala se na ni zblízka.

Chuback se postavil za ni. „Ten malý kluk je Gerard. A ten muž je jeho otec. Zemřel, když Gerardovi bylo osm. Myslím, že rádi rybařili na ledu a tak.“

Oba na sobě měli zimní bundy a velké kožešinové beranice. Na zemi ležel sníh. Malý Gerard držel rybu a usmíval se od ucha k uchu.

„Chcete slyšet něco zvláštního?“ ozval se Chuback. „Myslím, že jsem nikdy neviděl Gerarda takhle se usmívat.“

Kat položila fotografii zpět a znovu začala prohledávat zásuvky. Spodní zásuvka obsahovala složky, opět úhledně označené nálepkami a s rukopisem, který vypadal jako počítačový font. Našla výpisy z Gerardovy Visa karty a vytáhla ten poslední.

„Co hledáte?“ vyptával se Gerard.

Začala pročítat řádky. První platba, která ji upoutala, byla čtrnáct set padesát osm dolarů aerolinkám JetBlue Airways. Účet neudával žádné další detaily – kam měl Gerard v plánu letět nebo kdy – ale to si mohla snadno zpětně zjistit. Vyfotografovala tu platbu a e-mailem to poslala Chazovi. Může se na to podívat. Kat věděla, že JetBlue nenabízejí první třídu, proto bylo pravděpodobné, že částka je za dvě zpáteční letenky.

Pro Gerarda a prsatou Vanessu?

Ostatní Gerardovy platby vypadaly normálně. Byl tam poplatek kabelové společnosti a za mobil (tuhle informaci možná bude potřebovat), elektřinu, plyn, běžné věci. Kat už chtěla vrátit účet do zásuvky, když to až skoro úplně dole uviděla.

Příjemcem byla společnost s názvem TMJ.

To Kat nepřipadalo jako něco neobvyklého. Pravděpodobně by to přešla nebýt té částky.

Pět dolarů čtyřiasedmdesát centů.

A pak se nad tím názvem zamyslela. TMJ. Teď pořadí iniciál obraťte. Z TMJ se stane JMT. Jak diskrétní.

JMT účtující si pět dolarů čtyřiasedmdesát centů.

Jako Dana Phelpsová, jako Jeff Raynes, jako sama Kat Donovanová i Gerard Remington využíval JsiMůjTyp.com.

Když se Kat vracela v kanárkově žlutém ferrari, zavolala Brandonu Phelpsovi.

Ozval se nejistým: „Haló?“

„Jak se máš, Brandone?“

„Jsem v pohodě.“

„Potřebuju laskavost.“

„Kde jste?“ zeptal se.

„Jedu zpátky z Massachusetts.“

„Co jste tam dělala?“

„Povím ti to za chvíli. Ale teď ti posílám fotografii dosti vyvinuté ženy.“

„Cože?“

„Je v bikinách. Uvidíš. Pamatuješ si na to vyhledávání podle obrázků, co jsi použil pro Jeffovy fotografie?“

„Ano.“

„Chci, abys totéž udělal s její fotkou. Podívej se, jestli je někde na internetu. Potřebuju jméno, adresu, cokoli o ní seženeš.“

„Dobře,“ slíbil váhavě. Potom: „To nemá nic společného s mámou, že?“

„Mohlo by.“

„Jak?“

„To je dlouhá historka.“

„Protože jestli pořád hledáte mou mámu, myslím, že byste asi měla přestat.“

To ji překvapilo. „Proč?“

„Volala mi.“

„Tvoje matka?“

„Ano.“

Kat zastavila s ferrari na krajnici. „Kdy?“

„Před hodinou.“

„Co říkala?“

„Že právě získala přístup k poště, viděla všechny moje maily a že všechno je v pořádku. Prý si nemám dělat starosti, protože je opravdu šťastná, a dokonce možná zůstane o pár dní déle.“

„Cos jí řekl?“

„Zeptal jsem se na ten převod peněz.“

„Jak na to odpověděla?“

„Dost se rozzlobila. Prý to je osobní a nemám právo strkat nos do jejích věcí.“

„Řekl jsi jí, že jsi byl na policii?“

„Řekl jsem jí o detektivu Schwartzovi. Myslím, že mu potom zavolala. Ale o vás jsem se jí nezmínil.“

Kat nevěděla, co si o tom všem myslet.

„Kat?“

„Ano?“

„Říkala, že brzy bude doma a že má pro mě velké překvapení. Víte jaké?“

„Možná.“

„Má to něco společného s vaším bývalým přítelem?“

„Možná.“

„Máma mě prosila, abych se o to přestal starat. Myslím, že to, co dělá s penězi, není možná úplně legální a že to vyptávání jí může způsobit nějaké problémy.“

Kat dál seděla v autě a mračila se. Co teď? Už předtím měla tak málo důkazů, že tu jde o něco nekalého. Teď, když Dana Phelpsová zatelefonovala synovi a pravděpodobně detektivu Schwartzovi, tu nebylo doslova nic než absurdní paranoidní konspirační teorie newyorské policistky, kterou její nadřízený poslal na dovolenou, protože hlásala další absurdní paranoidní konspirační teorii.

„Kat?“

„Uděláš pro mě to vyhledávání podle té fotografie, Brandone? To je všechno, o co teď prosím. Pusť se do toho vyhledávání.“

Nastalo krátké zaváhání. „No tak jo, dobře.“

Byl ohlášen další hovor, Kat se tedy rychle rozloučila a přijala ho. Ozvala se Stacy: „Kde jsi?“

„V Massachusetts, ale už jedu domů. Proč?“

„Našla jsem Jeffa Raynese.“

Kapitola 28

Titus ležel v trávě a pozoroval dokonalou noční oblohu. Než se přestěhoval sem na farmu, napůl věřil, že hvězdy a souhvězdí existují jen v pohádkách. Přemítal, jestli hvězdy prostě ve velkoměstě nesvítí, nebo jestli si jen nikdy neudělal čas, aby si takhle lehl, s prsty propletenými pod hlavou, a díval se nahoru. Našel si na internetu mapu souhvězdí a vytiskl si ji. Nějakou dobu si ji sem nosil s sebou. Teď už ji nepotřeboval.

Dana Phelpsová byla zavřená zpátky ve skladovací jámě.

Byla odolnější než většina, ale nakonec, když lži, polopravdy, hrozby a zmatenost nezaručí spolupráci, bude stačit, aby Titus ukázal fotografii dítěte, a rodič se poddá.

Dana ten telefonát uskutečnila. Nakonec to vždycky udělají. Jeden muž se jednou pokusil volaného varovat. Titus hovor hned přerušil. Chtěl dát toho muže zabít hned na místě, ale potom ho přenechal Reynaldovi, aby se na něm vyřádil se starou amišskou prořezávací pilou, kterou našel ve stodole. Čepel byla tupá, ale o to víc si to Reynaldo užil. O tři dny později ho Reynaldo přivedl zpátky. Muž prosil na kolenou a sliboval, že bude spolupracovat. Byl by sepjal ruce jako při modlitbě, ale všechny prsty měl pryč.

A tak to chodí.

Titus uslyšel kroky. Dál upíral pohled na hvězdy, než se nad ním zjevil Reynaldo.

„S novým přírůstkem je všechno v pořádku?“ zeptal se Titus.

„Ano. Je v jámě.“

„Měla s sebou notebook?“

„Ne.“

Žádné překvapení. Martha Paquetová byla zdrženlivější než ostatní. Její „dovolená“ na farmě nebyla nabízena jako týden na odlehlém místě v teplém klimatu. Místo toho ji přesvědčili něčím mnohem jednodušším – dvě noci vpenzionu vEphratě vPensylvánii. Zpočátku se zdálo, že Martha na to nepřistoupí – ale i tak jste prostě hodili návnadu a čekali – nicméně nakonec souhlasila.

Kdyby měli její notebook, pomohlo by to. Většina lidí má v počítači svůj život. Dmitry se jím mohl probírat a hledat bankovní účty a hesla. Zkontrolovali Marthin chytrý telefon, ale Titus nerad nechával mobily dlouho zapnuté – i když to nebylo pravděpodobné, fungující telefon mohl být vysledován. Proto vždycky mobil nejen zabavil, ale vyndal i baterie.

Druhá potíž spočívala samozřejmě v tom, že Titus měl méně času, aby s Marthou pracoval. Neměla velkou rodinu, jen sestru, která Marthu povzbuzovala, aby tuhle šanci využila. Sestra by sice možná uvěřila, že se Martha rozhodla zůstat o pár dní déle, přesto to do jisté míry byl důvod proč spěchat.

Někdy, když se dostali na farmu, je Titus rád držel zamčené v jámě několik hodin, nebo dokonce dní. Poté obvykle změkli. Ale jindy – a tady Titus stále experimentoval – bylo nejlepší přejít rovnou k věci a využít šoku ke svému prospěchu. Před osmi hodinami Martha Paquetová opustila svůj dům ve víře, že je na cestě k pravé lásce. Od té chvíle byla zamčená v autě, zbitá, když se stavěla na odpor, zbavená šatů a pohřbená v temné díře.

Beznaděj byla mnohem silnější, když začala jako naděje. Jen si to představte: Když chcete upustit něco tak, aby to dopadlo tvrdě na zem a rozbilo se, musíte to nejprve zvednout co možná nejvýš.

Jednodušeji řečeno, člověk napřed musí mít naději, abyste mu ji mohli vzít.

Titus vstal jediným plynulým pohybem. „Pošli ji na cestu.“ Vydal se zpátky do domu. Dmitry na něj už čekal. Počítač běžel.

Dmitry se v počítačích dobře vyznal, ale jeho odborné znalosti nehrály v tomto projektu až tak velkou roli. Získat jejich čísla účtů, e-maily, hesla – veškeré informace – to měl na starosti Titus. Teprve když jste tyto informace měli, stačilo je vložit do toho správného příkazového řádku.

Reynaldo teď už jistě vytáhl Marthu Paquetovou z jámy. Poručil jí umýt se hadicí a pak jí dal kombinézu. Titus zkontroloval čas. Ještě měl asi deset minut. Rychle si vzal z kuchyně něco malého k jídlu – miloval rýžové sušenky s mandlovým máslem – a dal na kamna vařit vodu v konvici.

Existovaly různé způsoby, jak Titus mohl své „hosty“ nechat finančně vykrvácet. Nejčastěji se snažil postupovat pomalu, tak aby nikdo, metaforicky řečeno, nepřiložil kompresní obvaz příliš brzy. Během několika prvních dnů je přinutil převést částky kolem deseti tisíc dolarů na různá konta, která si zřídil v zahraničí. Jakmile peníze dorazily, Titus je převedl na jiné konto, pak další a další. Krátce, udělal to tak, aby se prakticky nedaly vystopovat.

Titus stejně jako za starých časů, když sledoval děvče vystupující z autobusu na nádraží Port Authority, věděl, že rozhodující je trpělivost. Musíte čekat, nechat některé terče jít, tak abyste mohli najít jiné, ideálnější. U autobusů mohl Titus doufat, že týdně najde tak jednu nebo dvě potenciální oběti podvodu. S internetem se nabízely nekonečné možnosti. Mohl je lovit ze stálé zásobárny důvěřivců na nejrůznějších seznamovacích stránkách. Mnohé zavrhl hned jako bezcenné, ale to nevadilo, protože jich tam bylo k dispozici mnoho dalších. Vyžadovalo to čas. Vyžadovalo to trpělivost. Titus chtěl mít jistotu, že nemají mnoho příbuzných. Chtěl mít jistotu, že je nebude postrádat příliš mnoho lidí. Chtěl mít jistotu, že mají dostatečné finance, aby se tento podnik vyplatil.

Někdy se oběť bránila. Někdy ne. C’est la vie.

Například Martha. Nedávno zdědila peníze po zesnulé matce. O Michaelu Craigovi řekla jen sestře. Protože jejich dostaveníčko se mělo odehrát přes víkend, nebyl důvod, aby Martha informovala své šéfy v NRG. To se bude muset změnit, samozřejmě, ale hned jak Titus získá heslo jejího e-mailu, bude snadné zařídit, aby „Martha“ oznámila zaměstnavateli, že se rozhodla vzít si pár dní volna. S Gerardem Remingtonem to bylo ještě snazší. Plánoval celých deset dní dovolené s líbánkami s Vanessou. Uvědomil svou farmaceutickou společnost, že si vybere dávno nahromaděné dny dovolené. Převod valné části jeho konta se dal snadno vysvětlit, a i když měl jeho finanční poradce spoustu otázek, nebyl to ve skutečnosti žádný vážný problém.

Jakmile bylo toto provedeno – jakmile Titus vyždímal z Gerarda nebo kterékoli oběti všechno, co se dalo – nebyli mu už k ničemu. Jako slupka právě snědeného pomeranče. Pochopitelně je nemohl nechat odejít. To by bylo příliš riskantní. Nejjistější a nejjednodušší řešení? Ten člověk musel zmizet navždy. Jak?

Kulku do hlavy a zakopat je v lese.

Živý člověk zanechává spoustu stop. Mrtvé tělo zanechává jenom nějaké stopy. Ale když je někdo jen nepřítomný, údajně živý a hledající své štěstí, žádné stopy fakticky neexistují. Není tu nic, co by kdokoli mohl vyšetřovat, zejména ne přepracovaní policisté.

Nakonec se příbuzní možná začnou divit a znepokojovat. Mohou se po týdnech nebo měsících obrátit na úřady. Úřady to možná budou vyšetřovat, ale koneckonců, tito „pohřešovaní“ jsou svéprávní dospělí, kteří prohlásili, že chtějí začít znovu.

Nejsou tu žádné známky násilného činu. Zmínění dospělí podali pro své údajné zmizení rozumné vysvětlení – byli smutní a osamělí, zamilovali se a chtěli začít nový život.

Kdo by se s takovou fantazií neztotožnil?

Ve vzácném případě, že by tomu někdo neuvěřil – například nějaký ambiciózní policista nebo člen rodiny by chtěl pátrat dál – co by našel? Stopa byla týdny stará. Nijak by nevedla k amišské usedlosti na pensylvánském venkově, stále registrované na Marka Kadisona, amišského farmáře, který půdu prodal pro peníze.

Titus postával ve dveřích. Vlevo ve tmě zahlédl dobře známý pohyb. O pár sekund později se do jeho zorného pole přišourala Martha.

Titus byl vždycky opatrný. Držel si jen malou skupinku pomocníků a dobře jim platil. Nedělal chyby. A když se nějaká chyba stala, jako Claudova idiotská malicherná chamtivost u bankomatu, Titus přerušil všechny kontakty a hrozbu odstranil. Bylo to možná tvrdé, ale každý, kdo tu pracoval, znal tato pravidla od prvního dne.

Martha udělala další krok. Titus si nasadil vřelý úsměv a pokynul jí, aby ho následovala dovnitř. Vlekla se za ním, celá schoulená, třesoucí se zimou nebo strachem, ale pravděpodobněji ochromující kombinací obojího. Vlasy měla mokré. V očích pohled, který Titus už viděl mnohokrát – jako dva zakalené skleněné korálky.

Titus se uvelebil ve velkém křesle. Dmitry seděl u svého počítače, oblečený jako vždy v pletené čepici a pestrobarevné haleně.

„Jmenuji se Titus,“ představil se konejšivým hlasem, když Martha vešla. „Prosím, posaďte se.“

Poslechla. Mnoho z nich v této chvíli začne klást otázky. Někteří, jako Gerard, se zuby nehty drží přesvědčení, že jejich nově objevená láska je stále tady. Toho mohl Titus využít, samozřejmě. Gerard odmítal spolupracovat, dokud mu Titus nepohrozil, že ublíží Vanesse. Jiní hned pochopili, o co tu jde.

Tak tomu zřejmě bylo i s Marthou Paquetovou. Titus se podíval na Dmitryho. „Připraven?“ Dmitry si posunul tónované brýle a přikývl.

„Máme k vám pár otázek, Martho. Vy na ně odpovíte.“ Po tváři jí stekla osamělá slza.

„Vaši e-mailovou adresu známe. Psala jste Michaelu Craigovi dost často. Jaké je heslo vašeho účtu?“

Martha mlčela.

Titus dál hovořil tichým rozvážným hlasem. Nebylo třeba křičet.

„Vy nám to povíte, Martho. Je to jen otázka času. Některé lidi vězníme v podzemí hodiny, dny, nebo týdny. U některých zapneme kuchyňský sporák a držíme jim ruku u hořáku, až nemůžeme ten zápach vydržet. To dělám nerad. Když zanecháme na člověku mnoho jizev, znamená to, že se nakonec budeme muset zbavit důkazů. Rozumíte?“

Martha se ani nepohnula.

Titus vstal a přistoupil k ní. „Většina lidí – a ano, už se to několikrát stalo – přesně pochopí, co se tu bude dít. Okrademe vás. Když budete spolupracovat, půjdete domů o něco chudší, ale naprosto zdravá. Budete žít dál svůj život, jako by se nikdy nic nestalo.“

Posadil se na opěrku jejího křesla. Martha zamrkala a otřásla se.

„Dokonce,“ pokračoval Titus, „před třemi měsíci jsme tohle udělali s někým, koho znáte. Nebudu zmiňovat její jméno, protože to je součást dohody. Ale když se pořádně zamyslíte, možná na to přijdete. Řekla všem, že odjíždí na víkend, ale ve skutečnosti byla tady. Dala nám všechny potřebné informace bez otálení a poslali jsme ji domů.“

Tohle téměř vždy účinkovalo. Titus se musel držet, aby se neusmál, když viděl, jak se roztočila kolečka v Marthině hlavě. To, co řekl, byla samozřejmě lež. Farmu nikdo nikdy neopustil. Ale na druhé straně, nešlo jen o to někoho zlomit. Museli jste jim dát naději.

„Martho?“

Jemně jí položil ruku na zápěstí. Téměř vykřikla.

„Jaké je heslo vašeho účtu?“ zeptal se s úsměvem. A Martha mu ho dala.

Kapitola 29

Protože Kat beztak musela „návnadu na ženské“ vrátit, dohodla se se Stacy, že se setkají v lobby budovy Lock-Horne. Stacy přišlav černém roláku, velmi těsných džínsech a vysokých kovbojských botách. Vlasy jí spadaly dolů v ideálně načechraných vlnách, jako by jen vstala z postele, potřásla hlavou, a z ničeho nic tu byla dokonalost sama.

Kdyby Kat neměla Stacy tak ráda, strašně by ji nenáviděla.

Byla skoro půlnoc. Obě ženy, jedna útlá a půvabná, druhá vysoká a extravagantně oblečená, vystoupily z výtahu. Kromě nich byl jediným člověkem v lobby strážný.

„Kde si můžeme promluvit?“ zeptala se Kat.

„Pojď za mnou.“

Stacy předložila svůj průkaz strážnému, který ukázal směrem k výtahu po levé straně. V kabině bylo čalouněné sedátko potažené sametem. Nebyla tam žádná tlačítka. Žádná světla neukazovala, které patro míjejí. Kat se tázavě podívala na Stacy. Ta pokrčila rameny. Výtah se zastavil – Kat neměla tušení, ve kterém patře – a obě vystoupily do otevřeného prostoru obchodního oddělení. Ve vyrovnaných řadách tu stály desítky, možná stovky pracovních stolů.

Bylo zhasnuto, ale počítačové obrazovky poskytovaly dostatečné osvětlení, takže celé místo tonulo v zlověstné záři.

„Co tu děláme?“ zašeptala Kat.

Stacy vykročila po chodbě. „Nemusíš šeptat. Jsme tu samy.“ Stacy se zastavila před nějakými dveřmi s kódovou klávesnicí.

Zadala kód a dveře se s hlasitým cvaknutím odemkly. Kat vešla. Octla se v rohové kanceláři s překrásným výhledem na Park Avenue. Stacy rozsvítila. Kancelář byla zařízena ve stylu raného amerického elitářství. Na tmavozeleném orientálním koberci stála sytě karmínová kožená křesla se zlatými knoflíky. Na tmavém dřevěném obložení visely obrazy s námětem honu na lišku. Rozměrný psací stůl byl z nefalšovaného dubu. Vedle stolu se vyjímal velký starožitný glóbus.

„Někdo má fůru peněz,“ poznamenala Kat.

„Můj přítel, kterému to tady patří.“

Na Stacyině tváři se mihl toužebný výraz. V médiích se krátkou dobu spekulovalo o generálním řediteli Investiční a akciové společnosti Lock-Horne, ale jako všechny senzační zprávy i tahle utichla, když ji nic nového nepřiživovalo.

„Co se s ním skutečně stalo?“ zajímala se Kat.

„On se prostě“ – Stacy rozhodila rukama a pokrčila rameny – „odhlásil, řekla bych.“

„Nervový kolaps?“

Stacy se na tváři objevil zvláštní úsměv. „To si nemyslím.“

„Tak co?“

„Nevím. Jeho podnik dřív zabíral šest pater. Když odešel a po velkém propouštění má teď jen čtyři.“

Kat si uvědomovala, že se moc vyptává, ale přesto pokračovala.

„Záleží ti na něm?“

„Ano. Ale prostě to nedopadlo.“

„Proč ne?“

„Je hezký, bohatý, okouzlující, romantický, skvělý milenec.“

„Slyším v tom nějaké ale.“

„Ale nemůžeš se s ním sblížit. Žádná žena nemůže.“

„Přesto jsi teď tady.“

„Potom, co jsme byli, ehm, spolu, dal moje jméno na seznam.“

„Na seznam?“

„Je to složité. Jakmile je nějaká žena na tom seznamu, má přístup do určitých míst pro případ, že by potřebovala být o samotě nebo tak.“

„Děláš si legraci.“

„Ne.“

„Kolik žen je podle tebe na tom seznamu?“

„Nevím,“ připustila Stacy. „Ale hádám, že jich bude hodně.“

„Zdá se, že to je pořádný cvok.“

Stacy zavrtěla hlavou. „A už je to tu zas.“

„Co?“

„Soudíš lidi, aniž je znáš.“

„To nedělám.“

„Ale děláš,“ trvala na svém Stacy. „Jaký jsi ze mě měla první dojem?“

Blbá nána, pomyslela si Kat. „A jaký jsi měla první dojem ty ze mě?“

„Pomyslela jsem si, že jsi skvělá a chytrá,“ odpověděla Stacy.

„Mělas pravdu.“

„Kat?“

„Ano?“

„Vyptáváš se mě na to všechno, abys zdržovala.“

„A ty na všechno odpovídáš, protože to taky protahuješ.“

„Máš pravdu,“ přikývla Stacy.

„Tak kde je Jeff?“

„Blízko, pokud můžu říct, vMontauku .“

Kat měla pocit, jako by ji někdo kopl. „Na Long Islandu?“

„Znáš nějaký jiný Montauk?“ Pak přívětivějším tónem: „Potřebuješ se něčeho napít.“

Kat tu vzpomínku rychle zaplašila. „Jsem v pohodě.“

Stacy přešla ke starožitnému glóbusu, zvedla páčku a odhalila křišťálovou karafu a koňakové skleničky. „Piješ koňak?“

„Moc ne.“

„On pije jen ten nejlepší.“

„Nejsem si jistá, že bych se cítila příjemně, kdybych pila jeho drahý koňak.“

Další smutný úsměv– Stacy se ten chlap opravdu líbil. „Zlobil by se, kdyby věděl, že jsme tu byly a nenapily se.“

„Tak to nalij.“

Stacy oběma naplnila sklenky. Kat trochu usrkla a podařilo se jí nevzdychnout rozkoší. Ten koňak byl božský nektar.

„Tak co?“ zeptala se Stacy.

„To je to nejbližší orgasmu, co jsem měla v tekuté formě.“

Stacy se zasmála. Kat se nikdy nepovažovala za materialistku nebo člověka, který si libuje v nákladných choutkách, ale dnešní večer, od pětadvacetileté whisky Macallan k tomuhle koňaku, rozhodně měnil její smýšlení, přinejmenším co se týče alkoholu.

„Jsi v pořádku?“ ujišťovala se Stacy.

„Je mi fajn.“

„Když jsem řekla Montauk –“

„Kdysi jsme tam byli,“ vysvětlila rychle Kat, „v Amagansettu, ne v Montauku, bylo to nádherné. Ale už je to za mnou, pokračuj.“

„Dobře,“ přikývla Stacy. „Takže věc se má tak. Před osmnácti lety Jeff Raynes odešel z New Yorku a přestěhoval se do Cincinnati. Víme, že se zapletl do potyčky v baru Longsworth’s.“

„Ten podnik si pamatuju. Jednou mě tam Jeff vzal. Bývala to hasičská stanice.“

„Páni, náramná historka,“ prohodila Stacy.

„To byl sarkasmus?“

„Ano, byl. Dovolíš, abych pokračovala?“

„Prosím.“

„Jeff byl zatčený, ale obvinili ho jen z přestupku a zaplatil pokutu. O nic velkého nešlo. Ale pak se to trochu zamotává.“

Kat se znovu napila. Hnědý destilát ji hřál v hrudi.

„Po tom soudu není o Jeffu Raynesovi ani stopy. Ať ho ke změně jména přimělo cokoli, muselo to mít něco společného s tou rvačkou.“

„A ten, co se s ním pral?“

„Ten, kdo.“

„Dej s tím pokoj.“

„Promiň. Ten večer byli zatčeni dva další muži. Byli to kamarádi, myslím. Vyrůstali spolu ve čtvrti Anderson. Oba byli také obviněni z přestupku a zaplatili pokutu. Podle zprávy o zatčení byli všichni tři muži podnapilí. Začalo to, když se jeden z nich začal chovat hrubě ke své dívce. Zřejmě ji bolestivě popadl za paži; svědectví je v tomhle trochu nejasné. Každopádně Jeff se do toho vložil a okřikl ho, ať toho nechá.“

„Jak rytířské,“ ušklíbla se Kat.

„Abych tě citovala: ‚To byl sarkasmus?‘“

„Asi jo, ano.“

„Protože to znělo spíš jako zatrpklost.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ opáčila Kat.

„Dobrá připomínka. Tak či tak, Jeff zasáhl, aby to děvče ochránil. Ten opilý přítel, který byl za podobné potyčky už dřív zatčený, se na něj obořil s klasickým: hleď si svýho, nebo uvidíš. Jeff odsekl, že si bude hledět svého, až on nechá tu dámu na pokoji. Víš, jak to chodí.“

Kat věděla. Její předchozí poznámka možná byla sarkastická nebo trpká, ale nevhodná galantnost příliš často vede ke rvačkám. „Kdo tedy udeřil jako první?“

„Údajně ten opilý přítel. Ale Jeff prý odpověděl s velkou zuřivostí. Zlomil tomu chlápkovi očnicovou kost a dvě žebra. Překvapuje tě to?“

„Ani ne,“ odpověděla Kat. „Došlo k soudnímu řízení?“

„Ne. Ale brzy na to Jeff Raynes opustil zaměstnání – pracoval v The Cincinnati Post – a od té doby o něm nebylo prakticky ani slechu. O dva roky později mám první stopu o Ronu Kochmanovi jako autorovi článku v jakémsi časopisu Vibe.“

„A teď žije v Montauku?“

„Všechno na to ukazuje. A ještě jedna věc, má šestnáctiletou dceru.“ Kat několikrát zamrkala, pak se zhluboka napila.

„Po manželce ani stopy.“

„Na JsiMůjTyp.com se píše, že je vdovec.“

„To může být pravda, ale jistě to nevím. Vím jen, že má dceru Melindu. Chodí na střední školu v East Hamptonu, proto jsem podle školních záznamů mohla zjistit jejich adresu.“

Kat a Stacy tam obě stály, o půlnoci, samy v přepychové kanceláři nějakého mocného bohatého finančníka. Stacy zalovila v kapse a vytáhla kus papíru.

„Chceš tu adresu, Kat?“

„Proč bych nechtěla?“

„Protože dělal všechno možné i nemožné, aby ho nikdo nenašel. Nejenže si změnil jméno, ale vytvořil si úplně novou totožnost. Nepoužívá kreditní karty. Nemá bankovní účty.“

„Přesto se objevil na Facebooku a seznamce JsiMůjTyp.“

„Používá falešná jména, že?“

„Ne. Myslím tím, ano, použil jiné jméno na JsiMůjTyp. Brandon říkal, že ho jeho máma nazývala Jack. Ale na Facebooku to byl Ron Kochman. Jak to vysvětlíš?“

„Nevím.“

Kat přikývla. „Ale v každém případě máš pravdu. Jeff nechce být nalezen.“

„To je pravda.“

„A když jsem ho kontaktovala na JsiMůjTyp, napsal, že se mnou nechce mluvit a že musí začít znovu.“

„Taky pravda.“

„Takže jet naslepo až do Montauku by bylo nerozumné.“

„Naprosto.“

Kat natáhla ruku. „Tak proč tam hned ráno pojedu?“

Stacy jí podala adresu. „Protože srdce nezná rozdíl mezi rozumným a nerozumným.“

Kapitola 30

Po koňaku a pětadvacetileté whisky chutnal obsah Katiny láhve Jacka Danielse jako kočičí moč.

Moc toho nenaspala. Ani se o to nepokoušela. Jen ležela v posteli a nechala myšlenky volně se honit hlavou. Snažila se je trochu utřídit, dát jim nějaký smysl, ale pokaždé, když našla odpověď, co dělat dál, a zavřela oči, vír se roztočil znovu a ona změnila názor.

V pět ráno vstala z postele. Mohla počkat a jít na Aquovu hodinu jógy – třeba by si tam pročistila hlavu – ale vzhledem k tomu, jak Aqua minule bláznil, možná by jí to hlavu ještě víc zamotalo. Navíc si uvědomovala, že už zase odkládá, co se jí nechce dělat. Tady ve skutečnosti existovala jen jedna možnost.

Musí jet do Montauku a zjistit, co se Jeffovi stalo.

Ano, mohla uvést milion důvodů, proč to je hloupý nápad, ale dokud nebude vědět úplně všechno, nikdy se od Jeffa neoprostí. Snad by dokázala odolávat měsíc, možná dva, ale stala by se z toho příslovečná rána, kterou by si nakonec rozškrábala do krve. Jinou možnost neviděla. Neměla takovou sebekontrolu, aby se tomu věčně vyhýbala. Mezi ní a Jeffem nikdy nebyly definitivně zodpovězeny všechny otázky. Nikdy nebyly definitivně zodpovězeny ani všechny otázky ohledně jejího otce. Musela to snášet osmnáct let. Už dál ne.

Ani nebyl důvod to odkládat. Pojede dnes do Montauku, dokonce hned. Chaz už souhlasil, že jí půjčí to svoje auto. Stálo v garáži na 68. ulici, čekalo na ni. Neměla ponětí, co najde v Montauku. Jeff tam pravděpodobně ani nebude. Měla by s tou cestou počkat až… až co? Jeff se už možná nikdy nevrátí. Cožpak se nechystá odstěhovat do Kostariky?

Možná to bylo odmítání nepříjemné skutečnosti, ale přesto tomu stále nevěřila. Něco jí tu nesedělo.

Ale na tom nezáleželo. Čas měla. Jestli Jeff odjel s Danou Phelpsovou, zjistí si kam a tuhle malou záhadu objasní. Ve Starbucks na Columbus Avenue si rychle koupila s sebou kávu a vyrazila. Byla v polovině cesty do Montauku, když si uvědomila, že nemá žádný plán. Prostě mu zaklepe na dveře? Bude čekat, až se Jeff objeví na zahradě nebo co?

Netušila.

Kat právě projížděla East Hamptonem – s Jeffem se procházeli po těchto ulicích před celou věčností – když jí zapípal mobil. Nasadila si sluchátka a ohlásila se.

„Hledal jsem podle toho obrázku, jak jste chtěla,“ oznámil Brandon. „No teda, tu kočku znáte osobně?“

Ti muži. Nebo by měla spíš říct chlapci. „Ne.“

„Je to, ehm…“

„Jo, vím, jaká je, Brandone. Co jsi při tom hledání objevil?“

„Jmenuje se Vanessa Moreauová. Je to modelka. Specializuje se na bikini.“

Nádhera. „Ještě něco?“

„Co byste ještě chtěla vědět? Měří sto třiasedmdesát, váží čtyřiapadesát kilo. Její míry jsou devadesát pět, šedesát, devadesát; velikost podprsenky D.“

Kat dál pevně držela ruce na volantu. „Je vdaná?“

„To tam nebylo. Našel jsem její modelingové portfolio. Ta fotka, co jste mi poslala, je z webové stránky Mucho Models. Myslím, že dělají casting. Jsou tam uvedené její míry, barva vlasů a to, jestli dělá nahé fotky nebo ne – mimochodem, dělá…“

„To je dobré vědět.“

„Taky tam je část, kde je uvedený životopis modelky.“

„Co tam stojí?“

„V současnosti hledá jen jednorázová placená angažmá. Je ochotná cestovat, pokud budou hrazené náklady.“

„Co ještě?“

„To je všechno.“

„Domácí adresa?“

„Ne, nic.“

Takže pravé jméno té ženy bylo Vanessa. Kat nevěděla, co si o tom myslet. „Můžu tě požádat o další laskavost?“

„Ale jo.“

„Mohl by ses znovu nabourat do JsiMůjTyp a získat přístup k Jeffově komunikaci?“

„To bude těžší.“

„Proč?“

„Nemůžu tam zůstat dlouho. Stránky pořád mění svoje hesla a dávají na hackery pozor. Takže se nabourám, rychle se kouknu a vypadnu. Nikdy nezůstávám dlouho. To nejtěžší je dostat se prvně dovnitř – najít první portál. Jejich heslo je chráněné. Trvalo nám několik hodin, než jsme ho prolomili, ale teď, když už nejsem uvnitř, budu muset začít znovu.“

„Dokážeš to?“ zeptala se Kat.

„Můžu to zkusit, ale vážně si nemyslím, že to je dobrý nápad. Chci říct, že jste asi měla pravdu. Vnikl jsem do matčina soukromí. Nechci už nic z toho číst.“

„To po tobě ani nechci.“

„Tak co?“

„Říkal jsi, že když Jeff navázal první kontakt s tvou matkou, pořád dál komunikoval s jinými ženami.“

„Včetně vás,“ dodal Brandon.

„Jo, včetně mě. Zjisti, zda ještě pořád chatuje s jinými ženami.“

„Myslíte si snad, že mámu podvádí?“

„Nemusíš se dívat na ty konkrétní komunikace. Jen potřebuju vědět, jestli je v kontaktu s jinými ženami a jak se jmenují.“

Ticho.

„Brandone?“

„Pořád si myslíte, že tu něco není v pořádku, že, Kat?“

„Jak působila tvoje matka v tom telefonu?“

„Vypadalo to, že je v pohodě.“

„Znělo to šťastně?“

„Tak daleko bych nezacházel. Co se podle vás děje?“

„Nevím. Proto tě prosím, abys to prověřil.“ Brandon si vzdychl. „Jdu na to.“

Zavěsili.

Montauk leží na druhém konci Long Islandu, na výběžku South Fork. Je to osada, ne městečko, a víceméně patří k East Hamptonu. Kat dojela na Deforest Road a zpomalila. Projela kolem adresy, kterou jí dala Stacy. Realitní agenti by to nejspíš popsali jako útulný venkovský dům s cedrovou šindelovou střechou. Na příjezdové cestě stála dvě auta, černá otevřená dodávka Dodge Ram naložená něčím, co vypadalo jako rybářské náčiní, a modrá Toyota RAV4. Žádné nebylo kanárkově žluté. Jeden bod pro Kochmanovy.

Jeffově dceři, Melindě, bylo šestnáct. Ve státě New York nedostanete plnoprávný řidičský průkaz dřív než v sedmnácti. Tak proč dvě auta? Obě mohla patřit Jeffovi, samozřejmě. Dodávka pro hobby nebo práci – moment, teď z něj byl rybář? – a toyota pro běžné cestování.

Takže, co teď?

Kat zaparkovala na konci bloku a čekala. Snažila se představit si méně vhodný vůz pro sledování než křiklavě žluté ferrari, ale na žádný si nevzpomněla.

Stále nebylo ani osm ráno. Ať Jeff řečený Ron trávil dny jakkoli, byla tu slušná šance, že ještě neodjel do práce. Mohla by tu dál chvíli čekat a pozorovat dům. Ale ne. Nebyl důvod ztrácet čas. Mohla by právě tak dobře vylézt z „návnady na ženský“ a jít rovnou k jeho domu.

Najednou se otevřely domovní dveře.

Kat nevěděla, co má udělat. Chtěla se přikrčit, ale zarazila se. Byla zhruba sto metrů daleko. V ranním slunci ji v autě nikdo nemohl vidět. Upřela pohled na dveře.

Objevila se dospívající dívka. Mohla to být…?

Dívka se otočila, někomu v domě zamávala na rozloučenou a vykročila po cestě. Nesla kaštanově hnědý batoh. Zpod čepice s kšiltem jí vykukovaly vlasy svázané do ohonu. Kat by se ráda dostala blíž. Chtěla vidět, jestli je nějaká podobnost mezi tou studentkou s neohrabanou chůzí a Katiným bývalým snoubencem.

Ale jak?

Nevěděla a ani se tím moc nezabývala. Nepromýšlela to. Nastartovala ferrari a rozjela se rovnou k dívce.

Nezáleželo na tom. Jestli prozradí svou totožnost – i když možná v tomhle autě by se mohla maskovat za muže středního věku s poruchou erekce – tak ať.

Dívčiny kroky začaly stále víc připomínat taneční pohyby. Když se Kat dostala blíž, rozeznala, že Melinda – proč by jí v duchu tak neříkala? – má v uších bílá sluchátka. Šňůra od nich se jí pohupovala u pasu a předváděla vlastní taneček.

Najednou se Melinda otočila a střetla se s Katiným pohledem. Kat pátrala po nějaké shodě, podobnosti s Jeffem, ale i kdyby nějakou viděla, mohla to být jen její fantazie.

Dívka se zastavila a upřeně na ni hleděla.

Kat se pokusila chovat se nezúčastněně. „Ehm, promiň,“ zavolala.

„Jak se dostanu k majáku?“

Dívka se dál držela v bezpečné vzdálenosti. „Vraťte se na montauckou hlavní silnici. Jeďte až na konec. Nemůžete to minout.“

Kat se usmála. „Díky.“

„Hezké auto.“

„Jo, není moje. Je mého přítele.“

„Musí být bohatý.“

„Nejspíš ano.“

Dívka odcházela. Kat si nebyla jistá, co teď má dělat. Nechtěla ztratit tuhle stopu, ale když pomalu jela vedle dívky, vypadalo to zlověstně. Dívka zrychlila. Vpředu ze zatáčky vyjel školní autobus. Dívka spěchala k němu.

Teď, nebo nikdy, pomyslela si Kat.

„Jsi dcera Rona Kochmana, Melinda, že?“

Z dívčiny tváře vyprchala všechna barva. V očích se jí objevilo něco blízkého panice. Teď prakticky utíkala, naskočila do autobusu a ani se neohlédla. Autobus zavřel dveře a rychle ji odvážel pryč.

To se na to podívejme, pomyslela si Kat.

Autobus zmizel po silnici. Kat otočila ferrari, tak aby znovu stálo čelem k domu Kochmanových. Očividně to dítě vystrašila. Těžko říct, jestli to něco znamenalo – jestli se to děvče vylekalo, protože něco tajilo, nebo jestli jeho reakce souvisela s tím, že ho zdánlivě pronásledovala divná žena.

Kat čekala, zvědavá, jestli z domu vyjde ještě někdo. Potom postoupila k další fázi, popojela autem a zaparkovala přímo před domem Kochmanových. Počkala ještě pár minut.

Nic.

K čertu s čekáním.

Vystoupila a vykročila rovnou po přístupové cestě. Zazvonila na zvonek a navrch ještě hlasitě zaklepala. Dveře vyplňovalo z obou stran neprůhledné sklo. Kat přes ně nemohla nic rozeznat, jen nějaký pohyb.

Někdo prošel kolem dveří.

Znovu silně zaklepala, pak si s pokrčením ramen v duchu řekla proč ne a zavolala: „Tady detektiv Donovanová z newyorského policejního oddělení. Můžete prosím otevřít?“

Kroky.

Kat ucouvla a sebrala všechnu odvahu. Roztržitě si narovnala košili, a dokonce – bůh jí pomoz – si uhladila vlasy. Uviděla, jak se otáčí klika, a dveře se otevřely.

Nebyl to Jeff.

Muž, kterému Kat hádala něco kolem sedmdesáti, se na ni přísně podíval. „Kdo jste?“

„Detektiv Donovanová, newyorská policie.“

„Ukažte mi nějaký průkaz.“

Kat sáhla do kapsy a vytáhla pouzdro s odznakem. Krátce ho rozevřela a zavřela. To obvykle stačilo, ale starý muž natáhl ruku a vzal si ho. Podrobně ho studoval. Kat čekala. Muž přimhouřil oči a dál zkoumal odznak. Kat napůl očekávala, že vytáhne hodinářskou lupu. Konečně jí odznak vrátil a upřel na ni velmi nevlídný pohled.

„Co chcete?“

Měl na sobě hnědou flanelovou košili s rukávy vyhrnutými k lokti, džínsy a hnědé pracovní boty s měkkou špičkou. Byl svým způsobem hezký, ošlehaný větrem, typ muže, který strávil většinu života prací pod širým nebem a šlo mu to k duhu. Na rukou měl uzlovité klouby. Na předloktí se mu rýsovaly šlachy, jaké vám takhle vypracuje život, žádná posilovna.

„Smím se zeptat, jak se jmenujete, pane?“ otázala Kat.

„To vy jste zaklepala na moje dveře, pamatujete?“

„Ano. A představila jsem se vám. Velmi bych ocenila, kdybyste projevil stejnou zdvořilost.“

„Oceňte si mou prdel,“ utrhl se na ni.

„To bych ráda,“ opáčila Kat, „ale vaše džínsy jsou dost pytlovité.“ Zacukala mu ústa. „Zahráváte si se mnou?“

„Ne tolik, jako si vy zahráváte se mnou,“ prohlásila Kat.

„Moje jméno není důležitý,“ odsekl. „Co chcete?“

Nebyl důvod hrát s tímhle mužem nějaké šarády. „Hledám Rona Kochmana,“ řekla otevřeně.

Ta odpověď ho zřejmě nevyvedla z míry.

„Na vaše otázky nemusím odpovídat,“ odbyl ji.

Kat polkla. Její hlas zněl, jako by vycházel z někoho jiného. „Nechci mu nijak uškodit.“

„Jestli to je pravda,“ zabručel starý muž, „pak byste měla nechat věci tak, jak jsou.“

„Musím s ním mluvit.“

„Ne, detektive Donovanová, myslím, že ne.“

Probodl ji pohledem a ona měla na okamžik pocit, jako by věděl, kdo je. „Kde je?“

„Tady není. To je všechno, co potřebujete vědět.“

„Tak se tedy vrátím.“

„Pro vás tu už nic není.“

Chtěla něco říci, ale žádná slova nevyšla. Nakonec se jí podařilo ze sebe vypravit: „Kdo sakra jste?“

„Teď zavřu dveře. Jestli neodejdete, zavolám Jima Gambla. To je šéf zdejší policie. Myslím, že se mu nebude líbit, že nějaký newyorský polda obtěžuje zdejšího obyvatele.“

„Takový rozruch přece nechcete.“

„Ne, ale vydržím to. Sbohem, detektive.“

„Proč si myslíte, že jednoduše odejdu?“

„Protože byste měla poznat, když nejste vítaná. Protože byste měla vědět, že minulost je minulost. A protože nemyslím, že chcete způsobit další tragédii.“

„Jakou tragédii? O čem to mluvíte?“ Vzal za kliku. „Je čas, abyste odešla.“

„Jen s ním musím mluvit,“ opakovala Kat. Slyšela ten prosebný tón v hlase. „Nechci nikomu ublížit. Povězte mu to, ano? Povězte mu, že s ním jen musím mluvit.“

Starý muž před ní začal zavírat dveře. „Určitě mu ten vzkaz předám. A teď zmizte z mého pozemku.“

Kapitola 31

Farma nebyla, v souladu se způsobem života amišské komunity, připojena k veřejné elektrické síti. Titovi to tak samozřejmě vyhovovalo. Žádné účty, žádné elektroměry, žádná cizí údržba. Ať měli amiši jakékoli důvody, aby nevyužívali veřejné energetické zdroje – Titus slyšel nejrůznější vysvětlení jako strach z cizích lidí nebo zamezení přístupu k televizi a internetu – pro jeho operaci to bylo ideální.

Amiši se však nezříkali elektřiny úplně. To byl zřejmě všeobecný mýtus. Tahle farma používala větrný mlýn, který dodával dost elektřiny pro jejich skromné potřeby. Ale Titovi nestačil. Instaloval tu generátor DuroMax na propanový pohon. Poštovní schránka farmy byla až u silnice, daleko od domu nebo jakékoli mýtiny. Také tu postavil bránu, takže žádná auta nemohla projet jen tak. Nikdy si nic neobjednával, aby sem nechodily žádné zásilky. Pokud něco potřebovali, přivezl to osobně nebo někdo z jeho lidí, obvykle z marketu Sam’s Club vzdáleného víc než deset kilometrů.

Titus se snažil dávat svým mužům volno, aby si ho užívali mimo farmu. On sám a Reynaldo měli samotu rádi. Ostatní byli časem podráždění. Dvacet kilometrů odtud se nacházel striptýzový klub Hvězdné zadky, ale kvůli bezpečnosti chtěl Titus po svých mužích, aby jezdili ještě o deset kilometrů dál do klubu nazývaného Pila („Kam si praví muži chodí pro tvrdé klády.“). Měli povoleno vyjet si jednou každé dva týdny, víc ne. Mohli se po libosti bavit, ale za žádných okolností nesměli vyvolat scénu. Vždycky chodili sami.

Pro mobilní telefony a podobná zařízení tu nebyl signál, proto Dmitry zřídil telefonní a internetové služby přes satelit, který převáděl veškerou aktivitu na webu přes virtuální privátní síť někde v Bulharsku. Téměř nikdy nepřicházely žádné telefonáty, proto když Titus v osm ráno uslyšel zacinkání na svém soukromém účtu, věděl, že se něco stalo.

„Ano?“

„To je omyl.“ Volající zavěsil.

To byl signál. Vláda monitoruje vaše e-maily. To už dávno nebylo tajemstvím. Nejlepší způsob, jak komunikovat přes e-mail, aniž byste vzbudili něčí pozornost, je neposílat e-mail. Titus měl Gmail účet, který míval vypnutý s výjimkou případů, když dostal signál, aby ho zkontroloval. Potom otevřel domovskou stránku a přihlásil se. Žádné nové e-maily tam nebyly. To očekával.

Otevřel KONCEPTY a objevila se zpráva. Tímto způsobem komunikoval s kontaktem. Oba měli přístup ke stejnému Gmailovému účtu. Když jste chtěli poslat zprávu, napsali jste ji, ale – a to bylo důležité – neodeslali. Jen jste ji uložili do konceptů. Pak jste se odhlásili, dali echo telefonem a příjemce se připojil. Příjemce, v tomto případě Titus, si přečetl zprávu ve složce konceptů a vymazal ji.

Titus měl čtyři takové účty, každý pro komunikaci s jinou osobou. Tahle zpráva přišla od jeho kontaktu ve Švýcarsku:

Nepoužívat 89787198. Podán SAR finanční firmou Parsons, Chuback, Mitnick a Bushwell, sleduje to teď newyorský detektiv Katarina Donovanová.

Titus koncept vymazal a odhlásil se z účtu. Zamyslel se nad tím. Hlášení o podezřelých aktivitách na jeho účtech byla podána i dřív. Málokdy si s tím dělal starosti. Při přesunech velkých částek peněz do ciziny byla taková hlášení povinná. Ale ministerstvo financí se zajímalo hlavně o možné financování terorismu. Jakmile si člověka prověřili a nenašli nic podezřelého, dál ho už obvykle nesledovali. Ale tohle bylo poprvé, kdy jeden účet vzbudil dvojí podezření. Navíc kromě ministerstva financí teď Titus přitáhl pozornost newyorské policistky. Jak? Proč? Žádný z jeho posledních hostů nepocházel z New Yorku. A jaká tu mohla být spojitost mezi chemikem z Massachusetts a dámou z vyšší společnosti z Connecticutu? Mohl se zeptat jen jednoho z nich.

Titus se na okamžik opřel rukama o psací stůl. Potom se předklonil a spustil vyhledávač. Zadal jméno detektiva a čekal na výsledky.

Když uviděl fotografii detektiva Donovanové, málem se hlasitě rozesmál.

Do místnosti vešel Dmitry. „Něco legračního?“

„To je Kat,“ odpověděl Titus. „Snaží se nás najít.“

Když jí starý muž zabouchl dveře před nosem, Kat nevěděla co dál.

Chvíli stála na verandě v pokušení dveře vykopnout a praštit toho dědka pistolí, ale co by tím získala? Kdyby se s ní Jeff chtěl spojit, dala mu všechny indicie, které potřeboval. Jestli ji stále ignoroval, skutečně měla právo, nebo dokonce chuť si to vynutit?

Proboha, měj trochu hrdosti.

Zamířila zpátky k autu. Rozplakala se a měla kvůli tomu na sebe zlost. Ať se Jeffovi v tom baru v Cincinnati stalo cokoli, nemělo to s ní nic společného. Vůbec nic. Stacy včera v noci řekla, že se tím konfliktem v baru bude dál zabývat a podívá se, jestli ti dva opilci mají další záznamy v rejstříku, jestli třeba Jeffa nehledají, což by mohlo vysvětlovat jeho zmizení. Ale popravdě, jaký to mělo smysl?

Kdyby ti dva muži Jeffa pronásledovali, bál by se kvůli tomu setkat s Kat?

Na tom nezáleželo. Jeff měl svůj život. Měl dceru a bydlel s nevrlým starým mužem. Kat neměla ponětí, kdo to je. Jeffův otec zemřel před mnoha lety. Jeff se rozhodl zapsat se na internetovou seznamku. Kat mu podala ruku a on ji přes ni plácl. Tak proč vtom pořád pokračuje?

Proč, navzdory všem důkazům o opaku, tomu pořád nechce uvěřit?

Kat se vrátila na hlavní silnici v Montauku a zamířila na západ. Ale nedojela daleko. Po pár kilometrech uhnula doleva do Napeague Lane. Zvláštní, co si pamatujete po téměř dvaceti letech. Zabočila na Marine Boulevard a zaparkovala nedaleko Gilbert Path. Po dřevěné promenádě se vydala k oceánu. Vlny narážely na břeh. Obloha potemněla a ohlašovala blížící se bouři. Kat prošla kolem zchátralého plotu s rozbitým zábradlím. Zula si boty a vydala se po písku k vodě.

Ten dům se nezměnil. Byl nově postavený v elegantním moderním stylu, jejž někteří lidé považovali za příliš krabicovitý, ale Kat si ho časem zamilovala. To místo bylo daleko nad jejich finanční možnosti, i na víkendový pronájem, ale Jeff byl kdysi na Columbijské univerzitě asistentem majitele, který mu tak zapůjčením domu vyjádřil své poděkování.

Od té doby uběhlo skoro dvacet let, ale Kat si stále vzpomínala na každičký okamžik toho víkendu. Mohla by vyprávět o návštěvě farmářského trhu, klidných procházkách po městě, jídle třikrát denně v rozšířené venkovní restauraci, které přezdívali Lunch, a oba si prakticky vypěstovali návyk na tamní bagety s humrovým salátem. Vzpomínala na to, jak se právě na téhle pláži Jeff za ni přikradl a dal jí ten nejněžnější polibek na světě.

A právě při tom něžném polibku si uvědomila, že s ním chce být do konce života.

Něžné polibky nelžou, že ano?

Kat se zamračila, znovu rozzlobená na svou sentimentalitu, ale možná by k sobě měla být shovívavější. Pokusila se najít přesné místo, kde ten den stála, a přitom se orientovala podle domu. Posunula se o pár centimetrů doleva, potom doprava, až si byla jistá. Ano, to je to místo, kde se odehrál ten něžný polibek.

Uslyšela motor auta, otočila se a uviděla na silnici stát stříbrný mercedes s běžícím motorem. Napůl čekala, že to bude Jeff. Jistě, to by bylo dokonalé, ne? Sledoval ji sem a objevil by se za ní stejně, jako to udělal před všemi těmi lety. Sevře ji v náručí, a ano, bylo to pošetilé, staromódní a zraňující, ale to neznamenalo, že po tom netoužila. V životě se vyskytne jen velmi málo dokonalých okamžiků, chvil, které chcete uložit do krabice a strčit na horní poličku, abyste, až budete sami, mohli krabici sundat a znovu otevřít.

Ten polibek byl jedním z těch okamžiků. Stříbrný mercedes odjel.

Kat se otočila ke zpěněnému oceánu. Stahovaly se mraky. Brzy začne pršet. Už chtěla zamířit zpátky k ferrari, když jí znovu zazvonil telefon. Byl to Brandon.

„Ten parchant,“ vykřikl. „Ten lhář, hnusnej podvodník.“

„Cože?“

„Jeff, nebo Ron, nebo Jack, nebo jak se sakra jmenuje.“ Kat stála bez hnutí. „Co se stalo?“

„Pořád svádí další ženy. Nemohl jsem vidět jeho komunikaci, ale včera byl s oběma ve spojení.“

„Kolik dalších žen?“

„Dvě.“

„Třeba se s nimi chtěl rozloučit. Třeba je informoval o vztahu s tvojí mámou.“

„No, to si zrovna nemyslím.“

„Proč?“

„Protože to by byla jedna, možná dvě přímé zprávy. Těchhle bylo víc jak dvacet nebo třicet. Ten zmetek.“

„Dobře, poslouchej mě, Brandone. Máš jména těch dvou žen?“

„Ano.“

„Můžeš mi je dát?“

„Jedna se jmenuje Julie Weitzová. Žije ve Washingtonu, DC. Druhá bydlí v Bryn Mawru, v Pensylvánii. Jmenuje se Martha Paquetová.“

Kat ze všeho nejdřív zavolala Chazovi.

Pověřila ho, aby se spojil s oběma ženami a ujistil se, že neodjely se svým internetovým miláčkem. Ale když Kat šla ke svému autu – rozhodnutá vrátit se do domu v Montauku a nakopat toho dědka do koulí, když s ní nebude chtít mluvit – něco jí znovu začalo vrtat hlavou. Už ji to trápilo dřív, od samého začátku, ale pořád nevěděla, co to je.

Něco ji stále nutilo vytrvale přemýšlet o Jeffovi.

Většina lidí by řekla, že to byla oslepující síla pošetilého srdce. Kat by souhlasila. Ale teď možná získala o něco jasnější představu o situaci. Kat nešlo z hlavy něco, co se týkalo jejích vlastních vzkazů Jeffovi na JsiMůjTyp.com.

Pořád v duchu probírala jeho slova, znovu si opakovala ten konec tolikrát – všechny ty kecy, že se musí chránit, být opatrný, že vracet se do minulosti je chyba a že musí začít znovu – takže o samém začátku jejich komunikace už nepřemýšlela. Všechno začalo, když mu poslala starý hudební klip Johna Waita s písní Chybíš mi.

A jak zareagoval? Nepamatoval se na to.

Jak je to možné? Dobrá, možná Katiny city byly silnější než jeho, ale vždyť ji přece požádal o ruku. Jak by mohl zapomenout na něco, co bylo pro jejich vztah tak důležité?

Navíc Jeff odpověděl, že ten klip je „roztomilý“ a že má rád ženy se „smyslem pro humor“ a že ho její fotografie „upoutala“. Prý upoutala. Pcha. Byla tak dotčená a překvapená, a tak mu poslala zprávu…

To jsem já, Kat.

O křiklavě žluté ferrari se opíral hubený muž v tmavém obleku. Ruce měl založené na hrudi, nohy zkřížené v kotnících. Kat, stále rozrušená svými novými odhaleními, k němu zvolna došla a zeptala se: „Přejete si něco?“

„Hezké auto.“

„Jo, to slyším často. Mohl byste, prosím, od něj odstoupit?“

„Hned, jistě. Jestli jste připravená.“

„Cože?“

Vedle ní zastavil onen stříbrný mercedes.

„Nastupte si dozadu,“ vyzval ji muž.

„O čem to sakra mluvíte?“

„Máte na vybranou. Můžeme vás zastřelit tady na ulici. Nebo můžete nastoupit a hezky si popovídáme.“

Kapitola 32

Reynaldo dostal vzkaz přes funkci vysílačky v chytrém telefonu.

„Základna hlídce,“ ozval se Titus. „Ohlas se.“

Reynaldo zrovna házel tenisový míček svému labradorovi Boovi. Bo, jak se sluší na jeho plemeno, chtěl neustále míček aportovat a nikdy ho ta hra neunavila bez ohledu na to, kolikrát nebo jak daleko mu Reynaldo míček hodil.

„Jsem tady,“ odpověděl Reynaldo do telefonu a přitom znovu hodil míček. Bo se za ním kulhavě rozběhl. Stáří. Boovi bylo, aspoň podle veterináře, jedenáct let. Pořád byl v dobré kondici, ale když Reynaldo viděl, jak se jeho běh zpomaluje v belhání, bylo mu z toho smutno. Nicméně Bo si neustále chtěl hrát a téměř tvrdošíjně trval na dalších hodech, i když bylo jasné, že mu to ubývající síly a artritida nedovolí. Někdy chtěl Reynaldo kvůli psovi přestat, ale jako by Bo chápal, o co se jeho pán snaží, a nesouhlasil s tím. Kňučel a štěkal, až Reynaldo míček zvedl a znovu hodil.

Nakonec Reynaldo poslal Boa po pěšině domů, aby si odpočinul v měkkém pelíšku ve stodole. Reynaldo ten pelíšek koupil poté, co našel toulajícího se Boa u East River. Vydržel mu tedy hodně dlouho.

Teď k němu Bo vyčkávavě vzhlédl. Reynaldo ho podrbal za uchem a vzápětí se z vysílačky ozvalo: „Doprovoď sem číslo šest.“

„Rozumím.“

Na farmě nikdy nepoužívali telefony nebo textové zprávy, jen aplikaci vysílačky. Nedala se vysledovat. Ze zjevných důvodů také nepoužívali jména, ale Reynaldo je stejně neznal. Pro něj to všechno byla čísla odpovídající jejich umístění: číslo šest, světlovlasá žena, která sem přišla ve žlutých letních šatech, byla v jámě číslo šest.

I Titus připouštěl, že taková bezpečnostní opatření jsou snad přehnaná, ale koneckonců opatrnosti není nikdy dost. To bylo jeho krédo.

Když Reynaldo vstal, Bo se na něj zklamaně zadíval. „Brzy si zase zahrajeme, kamaráde. Slibuju.“

Pes slabě zakňučel a šťouchl ho čenichem do ruky. Reynaldo se usmál a pohladil ho. Pes s vděčností pomalu zavrtěl ocasem. Reynaldo ucítil, jak mu do očí vhrkly slzy.

„Běž se navečeřet, kamaráde.“

Bo se zatvářil zklamaně a zároveň chápavě. Ještě chvíli váhal, potom odklusal po stezce. Ocasem už nevrtěl. Reynaldo čekal, až bude Bo z dohledu. Z nějakého důvodu nechtěl, aby Bo viděl, co je v těch jámách. Mohl to vyčenichat, samozřejmě, věděl, co je uvnitř, ale když terče Boa uviděly, když se někdy na přátelského psa dokonce usmály, bylo to… prostě to Reynaldovi nepřipadalo správné. Klíče mu visely na řetěze na opasku. Reynaldo našel příslušný klíč, odemkl visací zámek a zvedl poklop ze země. Při tom náhlém světle terče vždycky zamrkaly nebo si zastínily oči. Dokonce i v noci. I když svítil jen úzký srpek měsíce. V jámě byla naprostá černá tma. Jakékoli světlo, i to nejslabší ze vzdálené hvězdy, je zasáhlo jako úder.

„Vylez,“ nařídil Reynaldo.

Žena zasténala. Měla rozpraskané rty. Vrásky na jejím obličeji ztmavly a prohloubily se, jako by se špína zavrtala do každičkého póru na obličeji. K Reynaldovi zavanul zápach lidských výkalů. Byl na to zvyklý. Někteří se to snažili nejdřív zadržovat, ale když zůstáváte několik dní ve tmě a ležíte v něčem, co je v podstatě hrob, nemáte na vybranou.

Trvalo celou minutu, než se číslo šest posadilo. Žena se pokusila olíznout si rty, ale jazyk měla bezpochyby jako smirkový papír. Reynaldo se snažil rozpomenout, kdy jí dal naposled napít. Jistě už před několika hodinami. Také jí předtím otvorem v poklopu jako u dopisní schránky hodil pohárek bílé rýže. Tak je krmil – štěrbinou v poklopu. Někdy se terče pokoušely prostrčit tím otvorem ruce. Jednou je varoval, aby to nedělaly. Jestli se o to pokusily znovu, Reynaldo jim rozdrtil prsty botou.

Číslo šest začalo brečet.

„Dělej,“ popohnal ji.

Světlovlasá žena se pokusila pohybovat rychleji, ale tělo jí vypovídalo službu. Reynaldo to viděl už dřív. Jeho úkolem bylo udržet je naživu. To bylo všechno. Nenechat je umřít, dokud Titus neřekne: „Je čas.“ V tom případě je Reynaldo zavedl ven na pole. Někdy je přinutil vykopat si vlastní hrob. Ale většinou ne. Vyvedl je ven, přiložil jim ústí pistole k hlavě a stiskl spoušť. Někdy se smrtícím výstřelem experimentoval. Přitiskl zbraň ke krku a vystřelil vzhůru, nebo ji dal na týl a vystřelil směrem dolů. Jindy přiložil hlaveň ke spánku, jako to vidíte u sebevrahů ve filmech. Někdy byla smrt rychlá. Někdy žili, než dostali druhou kulku. Jednou, kdy střelil příliš nízko ke kříži, oběť, muž z Wilmingtonu ve státě Delaware, přežil, ale ochrnul.

Reynaldo ho pohřbil zaživa.

Číslo šest bylo v příšerném stavu, poražené, zlomené. To vídal dost často.

„Jdi tam,“ ukázal ženě.

Podařilo se jí vypravit jediné slovo: „Vodu.“

„Tam. Nejdřív převlíknout.“

Snažila se jít rychle, ale spíš se jen šourala, jak to Reynaldo vídal v televizním seriálu o zombie. Jak příhodné, pomyslel si. Číslo šest ještě nebylo mrtvé, ale ani už nebylo živé.

Žena si bez pobízení svlékla kombinézu a zůstala před ním stát nahá. Když si před několika dny poprvé v slzách zdráhavě svlékala žluté šaty, žádala ho, aby se otočil a snažila se schovat za stromem nebo se přikrýt rukama. Tehdy byla mnohem přitažlivější. Dnes si s nějakou cudností nebo marnivostí nelámala hlavu. Stála před ním jako primitivní bytost, jíž se stala, a její oči prosily o vodu.

Reynaldo vzal hadici s pistolovým rozstřikovačem. Tlak vody byl silný. Žena se pokusila sehnout a zachytit část pramínků do úst. Reynaldo hned vodu zastavil. Žena se narovnala a nechala ho, aby ji omyl, až jí pod prudkou tryskou zčervenala pokožka.

Když Reynaldo skončil, hodil jí jinou kombinézu. Navlékla si ji. Podal jí vodu v plastovém pohárku. Hltavě ji vypila, podala mu pohárek zpátky a naznačila, že udělá prakticky všechno za další vodu. Reynaldo měl strach, že bude příliš slabá a nezvládne cestu do farmářského domu, proto pohárek znovu naplnil. Vypila ho tentokrát příliš rychle, div se neudusila. Podal jí cereální tyčinku, kterou koupil v potravinách Giant. Málem ji ve spěchu snědla i s obalem.

„Jdi po pěšině,“ nařídil.

Žena se po ní vydala, znovu tím šouravým krokem. Reynaldo ji následoval. V duchu uvažoval, kolik peněz se dá z čísla šest ještě vyždímat. Měl dojem, že je bohatší než většina z nich. Kupodivu Titus dával mužským terčům přednost před ženskými v poměru asi tři ku jedné. Ženy byly obvykle mnohem výnosnější kořist. Tahle, když sem přišla, měla na sobě drahé šperky a povýšené chování typické pro horní třídy.

Obojí už zmizelo.

Pohybovala se nejistě a po několika krocích se vždy ohlédla. Jak se Reynaldo domníval, byla překvapená, že ji doprovází. Trochu to překvapilo i jeho. Příkaz eskortovat terče dostával jen zřídka. Titus si liboval v představě, že musejí kráčet do farmářského domu sami. Protože to byla dnes už její druhá návštěva, Reynaldo byl zvědavý, jestli to pro ni znamená konec hry – jestli mu Titus řekne: „Je čas.“ Když došli do domu, Titus seděl ve svém velkém křesle. Dmitry byl jako vždy u počítače. Reynaldo zůstal stát u dveří. Číslo šest – znovu bez pobízení – se posadilo na tvrdou dřevěnou židli před Tita.

„Máme problém, Dano.“

Dana, pomyslel si Reynaldo. Tak se tedy jmenuje. Daně se zachvěla víčka očí. „Problém?“

„Doufal jsem, že vás dneska pustím,“ pokračoval Titus. Jeho hlas byl stále jemný, jako by se vás snažil zhypnotizovat, ale Reynaldo měl dojem, že dnes slyší pod tím vyrovnaným tónem jisté napětí.

„Ale teď se zdá, že vaše zmizení vyšetřuje nějaký policista.“ Dana se zatvářila užasle.

„Detektiv newyorské policie Katarina Donovanová. Znáte ji?“

„Ne.“

„Říká se jí Kat. Pracuje na Manhattanu.“

Dana zírala před sebe, zjevně neschopná zaostřit pohled.

„Znáte ji?“ zeptal se Titus znovu, tentokrát ostřeji.

„Ne.“

Titus chvíli pozoroval její tvář.

„Ne,“ opakovala.

Jo, polomrtvá, pomyslel si Reynaldo.

Titus krátce pohlédl na Dmitryho. Ten přikývl. Pak si potáhl pletenou čepici a otočil monitor počítače tak, aby na něj Dana viděla. Na obrazovce byla fotografie nějaké ženy.

„Tak jak ji znáte, Dano?“ chtěl vědět Titus. Dana jen zavrtěla hlavou.

„Odkud ji znáte?“

„Neznám.“

„Než jste odjela na výlet, volala vám?“

„Ne.“

„Nikdy jste s ní nemluvila?“

„Ne, nikdy.“

„Odkud ji znáte?“

„Neznám.“

„Viděla jste tu ženu už dřív? Pořádně přemýšlejte.“

„Neznám ji.“ Dana se už neovládla a začala vzlykat. „Nikdy jsem ji neviděla.“

Titus se opřel. „Zeptám se ještě jednou, Dano. Odpověď vás buď dostane domů k synovi, nebo zpátky samotnou do jámy. Odkud znáte Kat Donovanovou?“

Kapitola 33

Kat se neznámých mužů několikrát zeptala, kam ji vezou.

Ten hubený, který seděl vedle ní, se jen usmál a namířil na ni

pistoli. Muž za volantem nespouštěl oči ze silnice. Kat zezadu viděla jen dokonale vyholenou hlavu a ramena velikosti bowlingové koule. Kat vjednom kuse něco brebentila – kam jedou, jak dlouho bude trvat, než se tam dostanou, kdo jsou?

Hubený muž sedící vedle ní se vytrvale usmíval.

Jízda byla brzy u konce. Projeli jen centrem Water Millu, pak stříbrný mercedes zabočil doleva na Davids Lane a zamířil k oceánu. Odbočili do Halsey Lane. Luxusní čtvrť.

Kat teď měla velmi dobrou představu, kam jedou.

Auto zpomalilo u obrovského sídla obklopeného pevnou hradbou vysokých keřů. Zelená zeď se táhla několik set metrů, než byla přerušena vjezdem chráněným neprůhlednou bránou. Nějaký muž v tmavém obleku, slunečních brýlích a se sluchátky v uších hovořil do mikrofonu v rukávu.

Brána se otevřela a stříbrný mercedes se rozjel po příjezdové cestě k rozlehlé přepychové kamenné rezidenci s červenými taškami na střeše. Cestu lemovaly bílé řeckořímské sochy a cypřiše. Na nádvoří bylo okrouhlé jezírko s vysoko stříkající fontánou.

Usmívající se hubeňour ji vyzval: „Račte.“

Kat vystoupila na jedné straně auta, Smajlík na druhé. Zadívala se na tuto rezidenci z jiné éry. Viděla její staré fotografie. Ve třicátých letech minulého století ji postavil bohatý průmyslník Richard Heffernan. Jeho rodina ji vlastnila ještě asi před deseti lety, kdy ji koupil současný majitel, vyboural vnitřek, a pokud fámy byly pravdivé, utratil deset milionů dolarů za renovaci.

„Zvedněte ruce, prosím.“

Poslechla a další muž v tmavém obleku a tmavých brýlích ji rychle prohledal s takovým zaujetím, že Kat málem požádala o injekci penicilinu. Smajlík jí už předtím odebral pistoli a telefon, takže se nedalo nic najít. V dávných dobách její otec vždycky nosil v botě rezervní zbraň – Kat o tom také často uvažovala – ale tenhle chlap by ji jistě našel. Když skončil (a hned si zapálil cigaretu, prokristapána), kývl na Smajlíka.

Smajlík řekl: „Tudy, prosím.“

Zamířili kolem bujné zahrady, které vypadala jako okopírovaná z nějakého exkluzivního časopisu na křídovém papíru, což, jak se Kat domnívala, také asi byla. Před nimi se rozkládal oceán, téměř jako by se shromáždil na povel pro fotografii na pohlednici. Kat ucítila slaný vzduch.

„Zdravím, Kat.“

Čekal na ni na verandě s čalouněným týkovým nábytkem. Byl celý v bílém, dokonale padnoucím obleku. Ten oblek by se možná hodil pro mladého urostlého muže. Na podsaditém, ochablém sedmdesátníkovi působil téměř obscénně. Knoflíčky košile se mu na břiše napínaly – tedy kromě knoflíčků, které byly rozepnuté a odhalovaly pruh chlupů na hrudi dost dlouhých, že by se daly natáčet kulmou. Tlusté prsty zdobily zlaté prsteny. Na hlavě měl buď plno pískově světlých vlasů, nebo perfektní příčesek; to bylo těžké rozeznat.

„Tak se konečně setkáváme,“ pronesl.

Kat si nebyla jistá, jak má reagovat. Po tolika letech, kdy o něm tolik četla, zabývala se jím, nenáviděla ho a zaslouženě ho démonizovala, stál Willy Cozone konečně před ní.

„Vsadím se, že sis tenhle den dlouho v duchu představovala,“ řekl jí Cozone.

„To ano.“

Cozone rozpřáhl ruce k oceánu. „Bylo to takhle nějak?“

„Ne,“ odvětila Kat. „Měl jste na rukou pouta.“

Zasmál se tomu, jako by v životě neslyšel něco tak legračního. Vedle Kat stál se založenýma rukama hubeňour Smajlík. Nesmál se. Jenom se usmíval. Jako poník, který má naučený jen jeden trik.

„Můžeš jít, Leslie.“

Smajlík Leslie se napůl uklonil a vzdálil se.

„Posadíš se?“ zeptal se Cozone.

„Ne.“

„Trochu ledového čaje, nebo citronádu?“ Zvedl svou sklenici.

„Dávám si Arnolda Palmera. Víš, co to je?“

„Ano, vím.“

„Chceš taky?“

„Ne,“ odmítla Kat. „Je mi líto, ale musím připomenout, že je nezákonné unést člověka pod namířenou zbraní, zvlášť policistu.“

„Prosím,“ řekl Cozone. „Neztrácejme čas maličkostmi. Máme o čem si promluvit.“

„Poslouchám.“

„Určitě si nesedneš?“

„Co chcete, pane Cozone?“

Upil ze svého nápoje a přitom ji celou dobu pozoroval. „Možná to byla chyba.“

Kat neřekla nic.

Chystal se k odchodu. „Pošlu Leslieho, aby tě zavezl zpátky k autu. Omlouvám se.“

„Mohla bych vás obvinit.“

Mávl k ní rukou. „Ale jdi, Kat. Smím ti tak říkat? Už jsem přečkal mnohem vážnější obvinění. Můžu přivést tucet svědků, kteří potvrdí, že jsem se v té době nacházel úplně jinde. Můžu předložit záznam bezpečnostní kamery ukazující, že jsi tu nikdy nebyla. Neztrácejme čas hraním her.“

„To platí oboustranně,“ prohlásila Kat.

„Což znamená?“

„Znamená to, že mě nemusíte krmit kecy jako ‚pošlu Leslieho, aby tě zavezl zpátky‘. Nechal jste mě sem přivézt z nějakého důvodu. Ráda bych věděla z jakého.“

To se Cozoneovi líbilo. Přistoupil k ní o krok blíž. Měl bleděmodré oči, které však působily jako černé. „Tím svým současným vyšetřováním vyvoláváš potíže.“

„Moje vyšetřování není současné.“

„Dobrá připomínka. Tvůj otec je už dávno po smrti.“

„Dal jste ho zabít?“

„Kdybych to udělal, co tě vede k domněnce, že bych tebe nechal naživu?“

Kat věděla o Cozoneovi všechno – datum narození, rodinnou historii, jeho trestní rejstřík, jeho rezidence (jako tahle) – díky studiu jeho složky. Ale vždycky to je jiné, když někoho poprvé vidíte osobně. Dívala se do jeho bleděmodrých očí. Myslela na hrůzy, které ty oči za víc než sedmdesát let viděly. A na to, jak se jich ty hrůzy svým způsobem nikdy nedotkly.

„Teoreticky,“ pokračoval tónem, který hraničil se znuděností, „bych ti mohl provrtat mozek kulkou přímo tady na místě. Vlastním několik lodí. Mohli bychom tě potom hodit do moře. Ano, tví kolegové policisti by usilovně pátrali, ale oba velmi dobře víme, že by nic nenašli.“

Kat se snažila ovládnout, aby ztěžka nepolkla. „Nepřivedl jste mě sem, abyste mě zabil.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

„Protože ještě pořád dýchám.“

Tomu se Cozone usmál. Měl drobné řídké zuby, které vypadaly jako zkažené polštářky žvýkačky. Obličej měl nepřirozeně hladký, což svědčilo o chemickém peelingu nebo botoxu. „Podívejme se nejdřív, jak se náš rozhovor bude odvíjet, ano?“

Ztěžka dosedl na čalouněný týk a poklepal na křeslo vedle sebe.

„Prosím, posaď se.“

Když si sedla, projelo jí tělem zachvění. Ucítila jeho kolínskou – nasládlou a přehnaně silnou. Obě křesla byla otočená víc k oceánu než k sobě. Chvíli oba mlčeli a dívali se na zpěněný příboj.

„Bude bouřka,“ prohodil Cozone.

„Zlé znamení,“ ušklíbla se Kat při pokusu o sarkasmus, který se jí však nepovedl.

„Tak ven s tou otázkou, Kat.“ Mlčela.

„Čekáš skoro dvacet let. Teď máš tedy šanci. Ptej se.“ Otočila se a zkoumala jeho tvář. „Dal jste zabít mého otce?“

„Ne.“

Dál upíral pohled na vodu.

„A to vám mám jen tak věřit?“

„Víš, že jsem ze staré čtvrti?“

„Ano. Farrington Street nedaleko myčky aut. V páté třídě jste ubil dítě.“

Potřásl hlavou. „Můžu ti prozradit jedno tajemství?“

„Jistě, ven s tím.“

„Ta historka o mně a kladivu je tamní mýtus.“

„Mluvila jsem s někým, jehož bratr chodil s vámi do školy.“

„Není to pravda,“ trval na svém Cozone. „Proč bych ti o tom lhal? Mám rád mýty. Dokonce jsem se podílel na jejich šíření. Do jisté míry mi ulehčily cestu. Ne že by byla snadná. Ne že bych měl čisté ruce. Ale strach je báječný motivační nástroj.“

„To je doznání?“

Cozone přiložil zápěstí k sobě, jako by čekal na želízka. Kat věděla, že nic z toho, co řekl, by nebylo u soudu přípustné ani by to nepomohlo, ale to neznamenalo, že chtěla, aby přestal mluvit.

„Znal jsem tvého otce,“ pokračoval. „Měli jsme úmluvu.“

„Tvrdíte, že byl zkorumpovaný?“

„Netvrdím nic. Vysvětluju ti, že se smrtí tvého otce nemám nic společného – že jsme byli ze stejného světa, on a já.“

„Takže jste nikdy nezabil nikoho z Flushingu?“

„Inu, to bych zrovna neřekl.“

„Co tedy přesně říkáte?“

„Za ta léta jsi způsobila, že několik mých podniků, řekněme, přerušilo své služby.“

Kat nechala sebrat šéfy každého „podniku“, o kterém se byť jen doslechla, že je spojen s Cozonem. Bezpochyby stála Cozonea dost peněz.

„Snažíte se na mě udělat dojem?“ zeptala se Kat.

„Nechci, aby se ty časy vrátily.“

„Takže jste si myslel, že když mi řeknete, že jste otce nezabil, všechno tím skončí?“

„Tak nějak. Myslel jsem – nebo jsem spíš doufal – že bychom mohli dospět k vzájemné úmluvě.“

„K úmluvě.“

„Ano.“

„Podobné, jakou jste, jak tvrdíte, uzavřel s otcem.“

Oči stále nespouštěl z příboje, ale vkoutku úst mu pohrával úsměv.

„Něco takového.“

Kat nevěděla, jak na to reagovat. „Proč teď?“ zeptala se. Zvedl sklenici ke rtům.

„Jestli jste si myslel, že to povede k – cituji – ‚úmluvě‘, mohl jste mi to říct už před lety. Tak proč teď?“

„Věci se změnily.“

„V jakém smyslu?“

„Zemřel jeden drahý přítel.“

„Monte Leburne?“

Cozone znovu usrkl nápoje. „Jsi tvrdá, Kat. To ti musím přiznat.“

Neobtěžovala se odpovědět.

„Moc jsi otce milovala, že?“

„Nejsem tu, abych mluvila o sobě nebo svých citech.“

„Máš pravdu. Ptala ses, proč to říkám teď. Protože Monte Leburne je teď mrtvý.“

„Ale k té vraždě se přiznal.“

„To ano. Taky prohlásil, že s tím nemám nic společného.“

„Dobře, ale taky prohlásil, že nemáte nic společného s dalšími dvěma nájemnými vraždami. To chcete taky popřít?“

Trochu k ní pootočil hlavu. Tvář mu zpřísněla. „Nejsem tu proto, abych mluvil o těch dvou vraždách. V žádném případě. Rozumíš, co myslím?“

Rozuměla. Nepřiznával se, ale na druhé straně, na rozdíl od otcovy vraždy, to ani nepopíral. Vzkaz byl jasný: Ano, ty dvě jsem spáchal, ale vraždu tvého otce ne.

To však neznamenalo, že mu musí věřit.

Cozone se jí chtěl zbavit. To byl smysl toho všeho. Vymyslel by si jakoukoli historku, aby dosáhl svého.

„To, co ti teď povím, je důvěrné,“ mluvil dál Cozone. „Je to jasné?“ Kat přikývla, protože ani teď na tom nezáleželo. Jestli jí dá informace a ona je bude muset použít, její formální slib známému zločinci jí v tom nezabrání. Cozone to pravděpodobně věděl také.

„Vraťme se v čase, ano? Do dne, kdy byl Monte Leburne zatčený. Víš, když federálové sbalili Monteho, měl jsem trochu starosti. Jistě nemusím říkat proč. Monte byl vždycky jedním z mých nejspolehlivějších zaměstnanců. Okamžitě jsem se s ním spojil.“

„Jak? Byl v izolaci.“ Zamračil se. „Prosím tě.“

Měl pravdu. Cozone měl své styky. Ale to teď bylo také nepodstatné.

„Tak či tak jsem Montemu slíbil, že když bude nadále loajální zaměstnanec jako dřív, jeho rodina dostane štědrou náhradu škody.“

Úplatek. „A kdyby nezůstal loajální?“

„Nepotřebujeme se tu zabývat hypotézami, že, Kat.“ Podíval se na ni.

„Asi ne.“

„Kromě toho, mnoho zaměstnanců i po silných výhrůžkách zaprodalo své šéfy, aby si zlepšili situaci. Doufal jsem, že Monteho Leburna od toho odradím spíš cukrem, než bičem.“

„Zdá se, že jste byl úspěšný.“

„Ano, byl. Ale nedopadlo to přesně tak, jak jsem plánoval.“

„Jak to?“

Cozone začal otáčet prstenem na prstu. „Jak pravděpodobně víš, Monte Leburne byl původně zatčený kvůli obviněním týkajícím se dvou vražd.“

„Ano.“

„Požádal mě o dovolení, aby se mohl přiznat ke třetí.“

Kat na okamžik zůstala strnule sedět. Čekala, že Cozone ještě něco řekne, ale najednou vypadal unaveně. „Proč by to dělal?“

„Protože na tom nezáleželo. Stejně měl doživotí.“

„Ale přesto. Nepřiznal se k ní jen tak pro legraci.“

„Ne, to ne.“

„Tak proč?“

„Dovol mi vysvětlit, proč jsme spolu nemluvili dřív. Součástí dohody s Montem Leburnem bylo, že to zůstane jen mezi ním a mnou. Nebudu ti tu vykládat žvásty o cti mezi zloději, ale chci, abys to pochopila. Nemohl jsem nic říct, protože jsem se zavázal mlčením. Kdybych promluvil, zradil bych tak loajálního zaměstnance.“

„Který by zas naopak mohl změnit názor, že vás do toho nezaplete.“

„Pragmatičnost hraje vždy významnou úlohu,“ souhlasil Cozone.

„Ale hlavně jsem chtěl ukázat Montemu a dalším zaměstnancům, že umím držet slovo.“

„A teď?“

Cozone pokrčil rameny. „Je mrtvý. Tudíž naše dohoda pozbyla platnosti.“

„Takže můžete svobodně mluvit.“

„Když budu chtít. Přirozeně, byl bych raději, kdyby to zůstalo jen mezi tebou a mnou. Vždycky sis myslela, že jsem zabil tvého otce. Jsem tu proto, abych tě ujistil, že jsem ho nezabil.“

Položila mu nabízející se otázku: „Kdo tedy?“

„To nevím.“

„Měl s tím Leburne něco společného?“

„Ne.“

„Víte, proč se k tomu přiznal?“

Cozone rozhodil rukama. „Proč by se někdo přiznával?“

„Pro peníze?“

„Například.“

„Co ještě?“

„Tady to začíná být ošidnější.“

„Co tím myslíte?“

„Byly mu přislíbeny jisté výhody.“

„Jaké výhody?“

„Lepší zacházení ve vězení. Lepší cela. Větší příděly jídla. Pomoc ohledně zaměstnání pro jeho synovce.“

Kat se zamračila. „Kdo mu to zařídil?“

„To mi nikdy neprozradil.“

„Ale máte nějaké podezření.“

„Není pro mě dobré předkládat hypotézy.“

„To jste už říkal. Jaké místo synovec dostal?“

„Nešlo vlastně o zaměstnání. Spíš o to, že byl přijat na školu.“

„Jakou školu?“

„Policejní akademii.“

Vtom se jako na znamení otevřela nebesa. Proudy deště začaly bičovat oceán v krouživých vírech. Zvolna postupovaly přes nádvoří směrem k nim. Cozone vstal a o kousek ustoupil, aby zůstal celý pod střechou. Kat udělala totéž.

„Leslie tě zaveze zpátky k autu,“ promluvil Cozone.

„Mám ještě další otázky.“

„Už tak jsem toho řekl až moc.“

„A co když vám nevěřím?“

Cozone pokrčil rameny. „Pak budeme pokračovat jako dosud.“

„Bez úmluvy?“

„Co se dá dělat,“ vzdychl si.

Zamyslela se nad vším, co řekl, o cti mezi zloději, o úmluvách a dohodách. „Na úmluvách nezáleží poté, co někdo zemře, je to tak?“

Neodpověděl.

„To jste přece sám řekl. Ať jste s Leburnem uzavřel jakoukoli dohodu, už neplatí.“

„To je pravda.“

Objevil se Smajlík Leslie. Ale Kat se ani nepohnula.

„Měl jste také úmluvu s mým otcem,“ pokračovala Kat. Její hlas jí zněl ve vlastních uších divně. „To jste řekl.“

Déšť bubnoval do střechy. Musela mluvit hlasitěji, aby ji Cozone slyšel.

„Víte, kdo je Sugar?“ zeptala se ho. Cozone odvrátil pohled. „Ty o tom víš?“

„Do jisté míry.“

„Tak proč se mě ptáš?“

„Protože s ní chci mluvit.“ Překvapeně k ní naklonil obličej.

„Když nevíte nic o tom, kdo zabil otce,“ dodala Kat, „možná to ví Sugar.“

Cozone neznatelně přikývl. „Možná.“

„Takže se s ní chci setkat,“ řekla Kat. „Dává to smysl?“

„Svým způsobem,“ odpověděl až příliš obezřetně.

„Můžete mi ji pomoct najít?“

Cozone se podíval na Leslieho. Leslie se nepohnul. Přesto Cozone odpověděl: „Můžeme to zkusit, ano.“

„Děkuji.“

„Pod jednou podmínkou.“

„A to?“

„Slíbíš, že necháš mou operaci na pokoji.“

„Jestli říkáte pravdu o tom, že jste nebyl zapletený –“

„Ano.“

„Pak to není žádný problém,“ slíbila.

Podal jí ruku. Váhavě mu s ní potřásla a přitom si představila všechnu krev, která na ní kdysi ulpěla. Měla pocit, že teď ta krev z jeho ruky vytryskla zpět a celou ji zalila. Cozone jí ruku stále držel.

„Určitě to chceš, Kat?“

„Co?“

„Jsi si jistá, že se chceš setkat se Sugar?“ Odtáhla ruku. „Ano, jsem si jistá.“

Znovu se podíval na rozbouřené vlny. „Myslím, že to je asi v pořádku. Myslím, že je možná čas nechat vyplout na povrch všechna tajemství, i kdyby byla sebevíc destruktivní.“

„Co má tohle znamenat?“ zamračila se Kat.

Ale Cozone se už otočil a mířil dovnitř. „Leslie tě zaveze zpátky k autu. Zavolá ti, až zjistí, kde bydlí Sugar.“

Kapitola 34

Titus položil Daně stejnou otázku ještě mnohokrát. Jak víceméně očekával, stála si na svém. Nezná Kat. Nikdy ji neviděla. Netuší, proč by měla vyšetřovat něco souvisejícího s Daniným zmizením. Titus jí věřil.

Opřel se a poškrábal se na bradě. Dana na něho strnule hleděla. V očích jí zůstala slabá jiskřička naděje. Za jejími zády se Reynaldo opíral o rám dveří. Titus přemítal, jestli by měl využít Danu a získat další balík peněz, ale ne, vždycky se řídil pravidlem trpělivosti. Nebuď nenasytný. Byl čas tuhle linku odstřihnout. Vsadil by se, že detektiv Kat Donovanová o svém pátrání ještě nikomu neřekla. Za prvé, má málo důkazů. Za druhé, nebude chtít přiznat, jak narazila na tenhle konkrétní zločin.

Když slídila po svém bývalém milenci.

Titus zvažoval všechna pro i proti. Na jedné straně, až odstraní Danu Phelpsovou, bude konec. Dana bude mrtvá a pohřbená. Nebudou žádné stopy. Na straně druhé, Kat Donovanová se dostala dál než kdokoli jiný. Dala si dohromady zmizení Gerarda Remingtona i Dany Phelpsové. Teď na tom měla osobní zájem.

Bylo možné, že se Kat Donovanová tak snadno nevzdá. Zlikvidovat policistku bylo mimořádně riskantní. Ale stejně tak, v tomhle případě, bylo riskantní nechat ji naživu.

Potřeboval si provést celkovou analýzu nákladů a výnosů – zabít

ji, nebo ne – ale prozatím tu byla jiná věc, která si vyžadovala pozornost.

Titus se na Danu usmál. „Chcete trochu čaje?“

Přikývla s veškerou energií, která jí zbývala, což nebylo mnoho.

„Ano, prosím.“

Titus se podíval na Dmitryho. „Můžeš přinést paní Phelpsové čaj?“ Dmitry se zvedl od počítače a odebral se do kuchyně.

Titus vstal. „Hned jsem zpátky,“ řekl jí.

„Mluvím pravdu, pane Tite.“

„Já vím, Dano. Prosím, nedělejte si starosti.“

Titus přešel ke dveřím, kde stál Reynaldo. Oba muži vyšli ven.

„Je čas,“ pronesl Titus. Reynaldo přikývl. „Dobře.“

Titus se ohlédl přes rameno. „Věříš jí?“

„Ano.“

„Já taky,“ přisvědčil Titus, „ale musíme si být naprosto jistí.“ Reynaldo přimhouřil oči. „Takže nechceš, abych ji zabil?“

„To chci,“ odpověděl Titus a pohlédl ke stodole. „Ale nemusíš při tom spěchat.“

Chaz zavolal Julii Weitzové. Telefon zvedla nějaká žena a ohlásila se: „Haló?“

„To je Julie Weitzová?“

„Ano.“

„Jsem detektiv Faircloth z newyorského policejního oddělení.“ Chaz jí položil pár otázek. Ano, komunikovala s mužem po internetu, dokonce víc než jednou, ale do toho nikomu nic není, je to její soukromá věc. Ne, nemá v plánu s ním odjet. A proč se proboha o to zajímá policie? Chaz jí poděkoval a zavěsil.

První dobrý nadhoz. Anebo možná příhodnější baseballový termín by byl zisk první mety.

Potom Chaz zetelefonoval do domu Marthy Paquetové.

Telefon zvedla opět žena se slovy: „Haló?“

„To je Martha Paquetová?“

„Ne,“ odpověděla žena. „Jsem její sestra, Sandi.“

Smajlík Leslie a stříbrný mercedes zavezli Kat zpět k Chazovu žlutému ferrari. Než vystoupila, Leslie připomněl: „Zavolám vám, až budu mít tu adresu.“

Kat mu málem poděkovala, ale to by vypadalo trapně nevhodné. Řidič jí vrátil pistoli. Podle její váhy poznala, že odstranil náboje. Potom jí podal mobil.

Kat vystoupila. Mercedes odjel.

Točila se jí hlava. Nevěděla, co si myslet o tom, co jí řekl Cozone. Vlastně ještě hůř, věděla přesně, co si o tom myslet. Nebylo to teď zjevné? Stagger šel navštívit Monteho Leburna bezprostředně po jeho zatčení. Neřekl o tom Suggsovi ani Rinskému nebo komukoli jinému. Uzavřel s Leburnem dohodu, aby se Leburne přiznal k vraždě jejího otce.

Ale proč?

Nebo už je zbytečné se ptát?

Skutečnou otázkou bylo, co s tím ona může dělat. Nevyplatilo by se znovu konfrontovat Staggera. Prostě by dál lhal. Nebo ještě něco horšího. Ne, bude muset dokázat, že Stagger je lhář. Jak?

Otisky prstů nalezené na místě vraždy.

Stagger je utajil, že? Ale kdyby patřily jemu, zjistilo by se to při prvním porovnávání otisků, které provedli Suggs a Rinsky. V databázi jsou otisky všech policistů. Takže Staggerovi patřit nemohly.

Přesto když byly konečně identifikovány, Stagger se vložil do vyšetřování a předstíral (nebo pravděpodobně předstíral), že otisky patří náhodnému bezdomovci.

Ty otisky byly zásadní.

Kat zavolala Suggsovi na mobil.

„Nazdar, Kat, jak se vede?“

„Dobře. Měl jsi možnost podívat se na ty staré otisky prstů?“

„Ještě ne.“

„Nerada otravuju, ale jsou vážně důležité.“

„Po všech těch letech? Nechápu jak. Ale každopádně jsem podal žádost. Všechny důkazy jsou uložené v krabicích ve skladu. Řekli mi, že to ještě pár dní potrvá.“

„Můžeš to popohnat?“

„Asi jo, ale pracujou tam na aktivních případech, Kat. Tohle není priorita.“

„Je,“ namítla. „Věř mi, ano? Kvůli mému otci.“

Na druhém konci nastalo ticho. Potom Suggs řekl: „Kvůli tvému otci.“ A zavěsil.

Kat se ohlédla na pruh té zatracené pláže a přitom si vzpomněla, na co myslela, než se objevil Leslie opřený o Chazovo auto.

To jsem já, Kat.

Napsala to v chatové zprávě Jeffovi/Ronovi. Nejdřív mu poslala odkaz na klip Chybíš mi. Na to odpověděl tak, jako by nevěděl, kdo Kat je. Pak teprve napsala…

To jsem já, Kat.

Obešel ji mráz. To ona, Kat, mu řekla své jméno. Nepoužil ho sám od sebe. Začal ji oslovovat Kat, jako by ji znal, až poté, co mu to jméno sdělila.

Něco bylo špatně.

Něco bylo velmi, velmi špatně s Danou Phelpsovou a Gerardem Remingtonem a s Jeffem Raynesem alias Ronem Kochmanem. Zatím to nemohla dokázat, ale zmizeli tři lidé.

Nebo v každém případě dva. Gerard a Dana. Pokud šlo o Jeffa… Existoval jediný způsob, jak to zjistit. Nastoupila do ferrari a nastartovala. Nevracela se do New Yorku. Ještě ne. Pojede zpátky k domu Rona Kochmana. Vykopne ty zatracené dveře, když bude muset, ale v každém případě zjistí pravdu.

Když Kat dorazila zpátky na Deforest Street, na příjezdové cestě stála tatáž dvě vozidla. Zastavila hned za nimi a prudce přesunula řadicí páku do parkovací polohy. Když sahala na kliku dveří, zazvonil jí mobil.

Byl to Chaz.

„Haló?“

„Martha Paquetová odjela včera večer na víkendový pobyt. Od té doby ji nikdo neviděl.“

Titus poděkoval Daně za její spolupráci.

„Kdy můžu jít domů?“ zeptala se.

„Zítra, jestli všechno půjde hladce. Prozatím vás tady Reynaldo zavede do ubytovny pro hosty ve stodole, kde se můžete vyspat. Je tam sprcha a postel. Myslím, že to budete mít pohodlnější.“

Dana se celá rozechvěla, ale přesto se jí podařilo vypravit: „Děkuji vám.“

„Není zač. Můžete teď jít.“

„Neřeknu ani slovo,“ ujistila ho. „Můžete mi věřit.“

„Já vím. Věřím vám.“

Dana se vlekla ke dveřím, jako by kráčela v hlubokém bahně. Reynaldo na ni čekal. Jakmile za nimi zapadly dveře, Dmitry si odkašlal do dlaně a řekl: „Ehm, máme problém.“

Titus na něj prudce pohlédl. Nikdy neměli problém. Vůbec nikdy.

„Co se děje?“

„Dostáváme poštu.“

Jakmile získali hesla, Dmitry to zařídil tak, že všechny e-mailové účty pro všechny jejich hosty byly přeposílány jemu. Tímto způsobem mohl sledovat, a dokonce odpovídat na e-maily znepokojené rodiny nebo přátel.

„Od koho?“

„Od sestry Marthy Paquetové. Hádám, že taky volala na mobil.“

„Co je v těch e-mailech?“

Dmitry k němu vzhlédl. Ukazováčkem si posunul brýle na nose.

„Píše se tam, že volal nějaký newyorský detektiv a ptal se, kde je Martha. Ten policajt vypadal znepokojeně, když mu odpověděla, že Martha odjela se svým přítelem.“

Titem projel oslepující záblesk hněvu. Kat.

Váhy jeho interní analýzy nákladů a výnosů – zabít, či nezabít – se naklonily k jedné straně.

Titus popadl klíče a spěchal ze dveří. „Pošli té sestře mail, že jsi v pořádku, máš se skvěle a zítra se vrátíš domů. Jestli se objeví nějaká další komunikace, zavolej mi na mobil.“

„Kam jedeš?“

„Do New Yorku.“

Kat zaklepala na vstupní dveře. Podívala se přes neprůhledné sklo, jestli zase nezahlédne nějaký pohyb. Nic neviděla. Ten stařík musel být doma. Kdy tu byla, před hodinou? Oba vozy stály na místě. Znovu zaklepala.

Žádná reakce.

Ten starý muž jí řekl, aby vypadla z jeho pozemku. Jeho. Takže Ron nebo Jeff nemusel být majitel. Byl jím ten dědek. Možná si tu Jeff a jeho dcera Melinda pronajali byt. Kat by mohla snadno najít jméno starého muže v záznamech, ale upřímně, k čemu by to bylo?

Chaz měl teď za úkol informovat o tomto případu FBI, i když, na druhé straně, toho stále moc neměli. Dospělí mohou být mimo kontakt den nebo dva. Doufala, že nepřímé důkazy dodají tomuto případu větší naléhavost, ale jistá si nebyla. Dana Phelpsová fakticky hovořila jak se synem, tak s finančním poradcem. Martha Paquetová mohla být zalezlá v posteli se svým novým milencem.

Až na jednu věc: Obě ženy byly údajně pryč se stejným mužem. Obešla dům a snažila se nakouknout do oken, ale byly stažené rolety. Starého muže našla na zadní zahradě na lehátku. Četl si paperback od Parnella Halla a přitom knížku svíral, jako by se mu pokoušela utéct.

Kat zavolala: „Haló?“

Starý muž se polekaně posadil. „Co tu k čertu děláte?“

„Klepala jsem.“

„Co chcete?“

„Kde je Jeff?“

Napřímil se. „Nikoho takového neznám.“ Nevěřila mu. „Kde je Ron Kochman?“

„Řekl jsem vám to. Není tady.“

Kat přistoupila k lehátku a vztyčila se nad mužem. „Pohřešují se dvě ženy.“

„Cože?“

„Dvě ženy, které se s ním seznámily na internetu. Obě se teď pohřešují.“

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„Neodejdu, dokud mi neřeknete, kde je.“ Mlčel.

„Zavolám policii. Zavolám FBI. Zavolám média.“ Starý muž vytřeštil oči. „To neuděláte.“

„Vyzkoušejte si mě. Řeknu všem, že vím, že Ron Kochman se kdysi jmenoval Jeff Raynes.“

Stařec dál jen seděl.

„Kde je?“

Muž neodpovídal.

Už málem sáhla po pistoli, ale ovládla se. Tentokrát zakřičela:

„Tak kde je?“

„Nech ho na pokoji!“

Při zvuku toho hlasu Kat zalapala po dechu. Otočila hlavu k domu. Dveře se sítí proti hmyzu se otevřely. Kat ucítila, jak se jí podlomila kolena. Ústa se jí pootevřela, ale nevydala ani hlásku.

Z domu vyšel Jeff a rozpřáhl ruce. „Jsem přímo tady, Kat.“

Kapitola 35

Když Reynaldo a Dana dorazili ke stodole, Bo čekal u dveří a vrtěl ocasem. Vyběhl naproti svému pánovi, který si klekl na jedno koleno a podrbal psa za ušima.

„Hodný kluk.“

Bo na znamení souhlasu zaštěkal.

Reynaldo za sebou uslyšel, jak se zabouchly síťové dveře farmářského domu. Titus rychle seběhl ze schodů verandy a spěchal k černému SUV. Clem Sison, který teď místo odstraněného Clauda pracoval jako řidič, se posadil za volant. Titus naskočil na sedadlo spolujezdce.

SUV se rychle rozjelo, až se za ním rozlétl štěrk na příjezdové cestě. Reynaldo byl zvědavý, co se děje. Bo zaštěkal a Reynaldo si uvědomil, že psa při tom rozptýlení přestal drbat. Usmál se a znovu se do toho pustil. Bo se zatvářil spokojeně. To bylo na psech to báječné. Vždycky jste přesně poznali, co cítí.

Dana stála zcela bez hnutí. Když pozorovala Reynalda s Boem, na rtech se jí objevil malý úsměv. To se Reynaldovi nelíbilo. Vstal a přikázal Boovi, aby se vrátil k jámám. Pes na protest zakňučel.

„Jdi,“ opakoval Reynaldo.

Pes neochotně opustil stodolu a vydal se k pěšině.

Dana se dívala za odcházejícím psem a její úsměv se rozplynul.

„Taky mám labradora, fenku,“ řekla. „Jmenuje se Chloe. Je ale černá, ne čokoládová. Jak je ten váš pes starý?“

Reynaldo neodpověděl. Z místa, kde stál u vchodu do stodoly, mohl vidět na zdi starou amišskou prořezávací pilku. Jednou chtěl zkusit, jestli list pily prořízne prstní kůstky. Byla to špinavá práce, pila kost spíš trhala a drtila, místo aby ji čistě odřízla, ale Reynaldo vydržel do konce, než postupně upiloval všechny prsty. Muž – byl v jámě tři – strašně řval. Hluk šel Titovi na nervy, proto Reynaldo ucpal číslu tři ústa hadrem a přelepil ho lepicí páskou. Tak utlumil výkřiky agonie. Když se ostří dostalo ke chrupavce, číslo tři začalo omdlévat. Při prvních dvou případech Reynaldo přerušil práci, donesl kbelík vody a na muže ji vylil. To ho probralo. Poté co omdlel potřetí, nechával si Reynaldo kbelíky s vodou po ruce.

„Chceš vodu?“ zeptal se teď Dany.

„Ano, prosím.“

Naplnil dvě vědra vodou a připravil si je na pracovní stůl s nářadím. Dana zvedla jedno ke rtům a pila rovnou z něj. Reynaldo si vzal malý ručník, z něhož bude dobrý roubík, ale nemohl najít lepicí pásku. Mohl by Daně pohrozit, samozřejmě, říct, že pokud vyndá ručník z úst, bude to mnohem horší. Ale na druhé straně Titus právě odjel, takže ho křik nebude obtěžovat.

Možná ji klidně nechá křičet.

„Kde je postel?“ zeptala se Dana. „A sprcha?“

„Sedni si,“ nařídil a ukázal na židli.

Reynaldo tehdy svázal číslo tři provazem a ruku, kterou řezal, vždycky upevnil do velkého svěráku na ponku. Když číslo tři poprvé uvidělo provazy, začalo se bránit, ale Reynaldo ho zklidnil pažbou pistole. Předpokládal, že by to teď mohl udělat zas, ale Dana vypadala poddajnější. Přesto, až začne řezat, bude nějaká pouta potřebovat.

„Sednout,“ opakoval.

Dana se okamžitě posadila na židli.

Reynaldo otevřel spodní zásuvku s náčiním a vyndal silný provaz. Nikdy neuměl dobře vázat uzly, ale když jste pořád u své oběti a když několikrát omotáte provaz kolem těla, ani to nepotřebujete.

„Na co to je?“ zeptala se Dana.

„Musím jít připravit postel. Nemůžu riskovat, že utečeš, zatímco budu pryč.“

„Neuteču. Slibuji.“

„Seď klidně.“

Když jí vázal provaz kolem hrudi, Dana se rozplakala. Ale nebránila se. Reynaldo si nebyl jistý, jestli ho to potěšilo, nebo zklamalo. Už jí chtěl ovinout provaz podruhé, když za sebou zaslechl známé zakňučení.

Bo.

Reynaldo vzhlédl. Bo stál hned u vrat stodoly a díval se na svého pána smutnýma očima.

„Jdi pryč,“ přikázal mu Reynaldo. Bo se nepohnul. Jen znovu zakňučel.

„Jdi. Budu tam za pár minut.“

Pes začal hrabat tlapkou do hlíny a díval se směrem ke svému pelíšku. To mohl Reynaldo čekat. Bo měl svůj pelíšek rád. Měl rád stodolu, zvlášť když tam byl jeho pán. Reynaldo musel Boa zamknout jen jednou, když pracoval na čísle tři. Boovi se to nelíbilo – ne to uřezávání mužových prstů, Boovi záleželo jen na Reynaldovi – ale zlobil se, že je zamčený a nemůže k pelíšku a svému pánovi.

Ještě mnoho dní poté Bo pořád očichával místa, kam se rozlila krev. Reynaldo tedy vstal a vydal se k vratům. Rychle psa podrbal za ušima a řekl: „Promiň, kamaráde. Potřebuju, abys zůstal venku.“ Vystrčil psa ze vrat a chystal se je zavřít. Bo se znovu vydal k němu.

„Sedni,“ řekl Reynaldo přísně. Pes poslechl.

Reynaldo položil ruku na kliku vrat stodoly, ale vtom ho něco udeřilo zezadu do hlavy. Rána ho srazila na kolena. V hlavě mu začalo hučet. Vzhlédl a uviděl Danu s kovovou židlí v ruce. Vzpřímila se a s hrdelním zamručením se rozmáchla židlí k jeho obličeji. Reynaldo na poslední chvíli uhnul a židle ho minula. Uslyšel, jak

Bo venku znepokojeně štěká. Reynaldo zvedl ruku, chytil židli a Daně ji vytrhl.

Dana se dala do běhu.

Reynaldo byl stále na kolenou. Pokusil se vstát, ale hlava se mu na protest zatočila. Upadl na záda. Bo se objevil u něj a začal mu olizovat tvář. To mu dodalo sílu. Vyškrábal se na nohy, vytáhl pistoli a utíkal ven. Podíval se doprava. Po Daně ani stopy. Podíval se doleva. Zase nic.

Prudce se otočil v okamžiku, kdy Dana zmizela v lese. Reynaldo zvedl pistoli, vystřelil a rozběhl se za Danou.

Titus byl vždycky tak opatrný.

Plán toho, co považoval za dokonalý zločin, nevznikl ze dne na den. Byl to výsledek evoluce, přežití nejschopnějšího – myšlenka, která se vyvinula ze všech ostatních profesních aktivit během jeho života. Ten plán kombinoval lásku, sex, romantiku a touhu. Byl primitivní ve svých instinktech a moderní ve svém provedení.

Byl dokonalý. Až dosud.

Titus často viděl, jak druhořadí podvodníci přemýšlejí omezeně. Dají na webové stránky inzeráty na sex, domluví si rande s nějakým chlápkem a potom ho okradou o pár drobných.

Ne, to nestačilo.

Titus spojil všechno ze svých minulých operací – prostituci, vydírání, podvody, krádeže identity – a převedl to na vyšší úroveň. Nejprve vytvořil dokonalé falešné internetové profily. Jak? Existovalo několik způsobů. Dmitry mu pomohl najít „mrtvé“, „vymazané“ nebo neaktivní účty na sociálních sítích jako Facebook nebo MySpace – lidí, kteří vytvořili stránku, přidali pár fotografií a už se k ní nikdy nevrátili. Většina těch, které nakonec Titus použil, pocházela ze zrušených účtů.

Například Ron Kochman. Podle mezipaměti byl jeho účet zřízen a hned o dva týdny později vymazán. To bylo ideální. Nebo Vanessa Moreauová. Našli její portfolio v bikinkách na castingové stránce zvané Mucho Models. Vanessa nejenže za tři roky neaktualizovala svůj účet, ale když se jí fiktivní časopis pokusil „rezervovat“ na nějakou práci, Titus nedostal žádnou odpověď.

Krátce řečeno, oba účty byly „mrtvé“. To byl první krok.

Jakmile Titus objevil vhodné identity, které mohl využít, provedl důkladnější online vyhledávání, protože to by udělal každý potenciální zájemce. V dnešní době to bylo běžné. Když jste se s někým seznámili online – nebo i osobně – vyhledali jste si ho Googlem, zvlášť když to měl být případný budoucí partner. Právě proto nemohla zcela falešná identita nikdy fungovat. To se dalo pomocí Googlu zjistit. Ale když ta osoba byla skutečná a jen nedosažitelná…

Trefa.

Na internetu nebylo o Ronu Kochmanovi prakticky nic, i když v tomto případě chtěl Titus, aby „Ron“ byl „opatrný“ a říkal si Jack. Fungovalo to dobře. Totéž platilo o Vanesse Moreauové. Po spoustě důkladného pátrání – jakého by obyčejný člověk nikdy nebyl schopen, pokud by si nenajal soukromého detektiva – Titus zjistil, že Vanessa Moreauová je jen profesionální jméno, že se ve skutečnosti jmenovala Nancy Josephsonová a je teď vdaná, má dvě děti a žije v Bristolu v Anglii.

Dalším důležitým kritériem byl vzhled.

S Vanessou, jak usoudil, by mohl nastat problém. Byla zkrátka až příliš atraktivní, typ modelky z plakátů. Muži by mohli být nedůvěřiví. Ale jak se Titus poučil za svého působení v prostituci, muži jsou také hloupí, když se jedná o druhé pohlaví. Všichni mylně věří, že jsou pro ženy jakýmsi darem z nebes. Gerard Remington dokonce nadšeně vykládal Vanesse, že mimořádní jedinci – on pokud jde o inteligenci, ona pokud jde o krásu – by měli být k sobě přirozeně přitahováni.

„Výjimeční lidé najdou jeden druhého,“ prohlašoval Gerard. „Plodí děti, a tak lidstvo obohacují.“

Ano, to řekl. Opravdu.

Ron Kochman byl perfektní a vzácný nález. Normálně, aby byl Titus zcela krytý, používal každý profil k nalákání pouze jednoho terče. Poté identitu vymazal a začal používat jinou. Jenže objevit ideální identitu – lidi, kteří byli nějakým způsobem přítomni na internetu, ale nedalo se jinak o nich nic najít – bylo velmi obtížné. Kochman měl navíc správný vzhled a věk, jaké Titus požadoval. Někdo příliš mladý by byl bohatým ženám podezřelý a myslely by si, že ho buď perverzně přitahují starší ženy, anebo jde po jejich penězích.

Kochman byl jednak vdovec (to ženy milují) a také byl tak nějak „reálně“ hezký. I na fotografiích působil velice sympaticky – klidný, sebejistý, pohodový, s krásnýma očima a milým úsměvem, kterým si vás hned získal.

Ženy se do něj hned bláznivě zamilovaly.

Odtud už bylo plánování zcela jednoduché. Titus vzal fotografie, které posbíral z jejich starého Facebooku, z Mucho Models nebo jakýchkoli účtů a umístil je na různé internetové seznamky. Profily měl vždy jednoduché a slušné. Když to děláte dost často, naučíte se všechny triky. Nikdy nebyl lascivní k ženám ani přehnaně sexuálně vyzývavý k mužům. Titus byl přesvědčený, že tyto komunikace – toto svádění – jsou jeho největší předností. Naslouchal svým nápadníkům a nápadnicím, skutečně naslouchal, a reagoval na jejich touhy. V tom byla jeho síla, už v dobách, kdy si vybíral mladé dívky na autobusovém nádraží. Nikdy se nepodbízel. Vyhýbal se stylu „soukromého inzerátu“. Svou osobnost spíš ukazoval (jeho komentáře byly například lehce sebeironické), než by ji popisoval („jsem velmi zábavný a citlivý“).

Titus se nikdy nevyptával na osobní informace, nicméně když byla komunikace navázána, terč mu jich vždycky poskytl dost sám od sebe. Jakmile se dozvěděl jméno, adresu nebo jinou klíčovou informaci, přikázal Dmitrymu, aby terče důkladně prověřil a pokusil se zjistit jejich čistou hodnotu. Jestli nedosahovali šestimístných čísel, nebyl důvod v námluvách pokračovat. Jestli měli bezpočet příbuzných a byli by postrádáni, byl to rovněž důvod vycouvat.

Titus mohl mít najednou až deset identit flirtujících se stovkami potenciálních cílů. Velká většina byla z toho či onoho důvodu vyřazena. Někteří jednoduše představovali příliš práce. Jiní nechtěli odjet bez předchozího osobního setkání někde u kávy. Někteří si provedli průzkum a – u identit ne tak nevystopovatelných jako Ron Kochman nebo Vanessa Moreauová – pochopili, že jsou podváděni.

Přesto tu stále byl nikdy nekončící přísun možných terčů.

V současné době Titus na farmě věznil sedm lidí. Pět mužů, dvě ženy. Mužům dával přednost. Ano, možná to vypadalo zvláštně, ale svobodný muž, který zmizí, nevzbudí téměř žádnou pozornost. Muži se ztrácejí stále. Utečou. Dají se dohromady s nějakou ženou a přestěhují se. Nikdo nezpochybňuje, když muž chce převést své peníze na jiný účet. Naopak lidem je podezřelé – a ano, to je čistý staromódní sexismus – když žena začne dělat „šílenosti“ se svými financemi.

Jen se nad tím zamyslete. Jak často slyšíte ve zprávách, že zmizel sedmačtyřicetiletý svobodný muž a policie po něm pátrá?

Téměř nikdy.

Odpověď však zní „vůbec nikdy“, pokud ten muž stále posílá e-maily, textové zprávy, a dokonce, v případě potřeby, telefonuje. Titova operace byla jednoduchá a precizní. Udržujete terče naživu tak dlouho, dokud je potřebujete. Vysáváte od nich peníze způsobem, který snad může vyvolat mírný údiv, ale zřídkakdy něco víc. Vysáváte je, dokud to přináší zisk. Pak je zabijete a necháte zmizet.

To byl klíč ke všemu. Jakmile už nejsou užiteční, není důvod, aby zůstávali naživu.

Titus vedl tuto operaci na farmě už osm měsíců. Ze zeměpisného hlediska rozhazoval sítě ve vzdálenosti desetihodinové jízdy od farmy. To zahrnovalo velkou část východního pobřeží – od Maine po Jižní Karolínu, a dokonce Středozápad. Cleveland byl vzdálený jen pět hodin autem, Indianapolis asi devět, Chicago těsně na hranici deseti hodin. Dbal na to, aby dvě oběti nebydlely příliš blízko sebe a nebyla mezi nimi žádná spojitost. Například Gerard Remington pocházel z Hadley vMassachusetts, zatímco Dana Phelpsová žila v Greenwichi v Connecticutu.

To ostatní bylo snadné.

Nakonec většina internetových vztahů musela postoupit k bodu, kde máte osobní kontakt. Tita však překvapovalo, nakolik můžete být intimní, aniž byste se kdy setkali tváří v tvář. S více než polovinou obětí měl tu či onu formu sexu po internetu nebo komunikaci se sexuálním obsahem. Měl sex po telefonu, kdy vždy používal jednorázový mobil, a někdy si na to najal nějakou ženu, která nevěděla, co se děje, ale většinou používal obyčejný měnič hlasu a dělal to sám. V každém případě padlo ujištění o lásce ještě předtím, než vůbec byla dohodnuta osobní schůzka.

Zvláštní.

Společná krátká dovolená – ať na víkend, nebo na týden – se vyvinula v něco samozřejmého. Gerard Remington, který měl zjevně problémy se sociálními kontakty (málem zničil jejich plán, protože trval na tom, že si vezme svoje auto – nakonec museli improvizovat a omráčit ho na letištním parkovišti), koupil prsten a chystal se požádat Vanessu o ruku, ačkoli ji nikdy předtím nespatřil na vlastní oči. A nebyl první. Titus četl o takových vztazích, o lidech, kteří si spolu povídali online měsíce, nebo dokonce roky. Jeden slavný fotbalový obránce z Notre Dame se zamiloval, aniž kdy viděl „dívku“, která na něj ušila boudu, a dokonce uvěřil, že zemřela na absurdní směsici leukémie a autohavárie.

Láska je slepá, ano, ale zdaleka ne tak jako touha být milován. O tom se Titus dobře poučil. Lidé nejsou až tak důvěřiví, jako spíš zoufalí. Anebo možná, jak Titus usoudil, jsou důvěřivost a zoufalost jen dvě strany téže mince.

Teď se však v jeho dokonalé operaci zřejmě vyskytl nějaký velký zádrhel. Při zpětném pohledu mohl Titus obviňovat jen sebe. Zlenivěl. Všechno běželo hladce tak dlouho, že polevil v ostražitosti. Ihned poté, co „Kat“ – poznal v ní ženu, která se pokusila komunikovat s Ronem Kochmanem na JsiMůjTyp.com – kontaktovala Rona Kochmana, měl Titus ten profil zavřít a spojení přerušit. Neudělal to z několika důvodů.

Za prvé, měl už velmi blízko k tomu, aby polapil dvě další oběti používající tento profil. Dalo mu to velkou práci. Nechtěl o ně přijít kvůli něčemu, co se na první pohled jevilo jen jako kontakt s bývalým milencem. Za druhé netušil, že Kat je policistka z newyorského oddělení. Neobtěžoval se prověřit si ji. Jednoduše předpokládal, že to je osamělá bývalá přítelkyně a že jeho žvásty o „nevracení se do minulosti“ to všechno ukončí. V tom se zmýlil. Za třetí, Kat ho neoslovila Ron. Říkala mu Jeff, takže Titus si pomyslel, že si ho spletla s jiným mužem, který vypadal jako Ron, anebo že Ron byl dřív známý jako Jeff, tudíž je ještě těžší ho najít a tím je falešný profil ještě lepší.

To také byla chyba.

Přesto, i když při zpětném pohledu mu teď tohle všechno bylo jasné, netušil, jak si to Kat dala dohromady. Jak na základě bezvýznamné komunikace na JsiMůjTyp objevila detektiv Kat Donovanová Danu Phelpsovou, Gerarda Remingtona a Marthu Paquetovou?

Musel to zjistit.

Proto ji teď Titus nemohl prostě zabít a mít to z krku. Musel ji dopadnout a přinutit ji mluvit, aby poznal rozsah této hrozby. Zamyslel se nad tím, jestli jeho dokonalá operace nedospěla ke svému konci. Bylo to možné. Jestli zjistí, že se Kat k němu dostává příliš blízko nebo se o ty informace s někým podělila, stiskne u celého podniku tlačítko SMAZAT – to znamená, usmrtí zbývající terče, zakope je, zapálí farmu a zmizí s penězi, které vydělali.

Ale člověk si také musí zachovat rozvahu. Za těchto okolností by mohl podlehnout panice a udělat tu chybu, že by byl přespříliš opatrný. Titus proto nechtěl učinit konečné rozhodnutí, dokud nebude znát víc faktů. Musel najít Kat Donovanovou a zjistit, co ví. Pak ji také bude muset odstranit. Z nějakého důvodu zřejmě panuje mýtus, že když někoho zabijete, zákon po vás půjde tím tvrději. Pravdou ale je, že mrtví nemluví. Chybějící těla nemohou poskytnout žádné stopy. Větší, mnohem větší riziko je, když necháte svůj terč nebo nepřátele beztrestně jít.

Odstraňte je bezezbytku, a vždy na tom budete líp.

Titus zavřel oči a zaklonil hlavu. Cesta autem do New Yorku zabere asi tři hodiny. Mohl si tedy trochu zdřímnout, aby byl odpočinutý na to, co může přijít.

Kapitola 36

Kat stála jako ochromená na zahradě toho obyčejného domu v Montauku s pocitem, že se země otevřela a celou ji pohltila.

Osmnáct let poté, co jí Jeff řekl, že se s ní už nechce oženit, byl teď sotva tři metry před ní. Nějakou chvíli ani jeden z nich nepromluvil. Kat viděla v jeho tváři ztrátu, bolest a zmatek a v duchu se ptala, jestli Jeff u ní vidí totéž.

Když Jeff konečně promluvil, bylo to adresováno tomu starému muži, ne Kat. „Rádi bychom teď měli trochu soukromí, Same.“

„Ano, jistě.“

Kat koutkem oka viděla, jak starý muž zavřel knížku a odchází do domu. Ale ona ani Jeff nespouštěli jeden druhého z očí. Vypadali jako dva ostražití pistolníci čekající, kdo z nich tasí zbraň jako první, nebo spíš jako dvě nevěřící duše, které se bojí, že když se jeden z nich otočí, když jeden z nich i jen mrkne, druhý zmizí v prachu osmnácti let.

Jeff měl v očích slzy. „Bože, jak rád tě vidím.“

„Já tebe taky,“ zašeptala. Ticho.

Potom Kat dodala: „Opravdu jsem řekla ‚já tebe taky‘?“

„Bývala jsi v pohotových odpovědích mnohem lepší.“

„Bývala jsem lepší ve spoustě věcí.“ Zavrtěl hlavou. „Vypadáš fantasticky.“

Usmála se na něj. „Ty taky.“ Potom: „Sakra, zdá se, že mám dost omezený slovník.“

Jeff k ní vykročil s otevřenou náručí. Jak moc se chtěla do ní vrhnout. Chtěla, aby ji objal, přivinul k hrudi, možná pevně přitiskl a něžně políbil, a potom by jen čekala, až se těch osmnáct let rozplyne jako ranní jinovatka. Ale – a to byl spíš obranný manévr – o krok ustoupila a vztáhla před sebe ruku. Jeff se zarazil, překvapený, ale jen na okamžik, a potom přikývl.

„Proč jsi tady, Kat?“

„Hledám dvě pohřešované ženy.“

Jakmile to vyslovila, dostala se na pevnější půdu. Neprošla tím vším, aby znovu roznítila plamen, který její bývalý snoubenec už dávno uhasil. Přišla, aby vyřešila případ.

„Tomu nerozumím,“ řekl.

„Jmenují se Dana Phelpsová a Martha Paquetová.“

„Nikdy jsem o nich neslyšel.“

Tuto odpověď očekávala. Jakmile si uvědomila, že to ona nejdřív napsala: „To jsem já, Kat“, všechno ostatní zapadlo na své místo.

„Máš notebook?“ zeptala se.

„Co, ovšem, proč?“

„Můžeš ho přinést, prosím?“

„Pořád nechápu –“

„Jen ho přines, Jeffe. Ano?“

Přikývl. Když zašel dovnitř, Kat skutečně padla na kolena a ucítila, jak jí celé tělo vypovídá službu. Chtěla se zabořit do země, zapomenout na ty ženy, jen ležet vtrávě a bez zábran plakat a myslet na všechna „kdyby“, která nám tenhle stupidní život přináší.

Podařilo se jí vstát pár sekund předtím, než se Jeff vrátil. Zapnul notebook a podal jí ho. Posadila se k piknikovému stolu. Jeff si sedl proti ní.

„Kat?“

Mohla slyšet bolest i v jeho hlase. „Teď ne. Prosím. Nech mě to dodělat, ano?“

Dostala se na stránku JsiMůjTyp a chtěla otevřít jeho profil.

Byl pryč.

Někdo zahlazoval stopy. Rychle otevřela svůj starý e-mail a našla odkaz, který jí poslal Brandon s Jeffovou neaktivní facebookovou stránkou. Otevřela ji a natočila notebook k němu.

„Byl jsi na Facebooku?“

Jeff se s přimhouřenýma očima podíval na stránku. „Tak jsi mě našla?“

„Pomohlo to.“

„Vymazal jsem ten účet, hned jak jsem se o něm dozvěděl.“

„Na internetu není nikdy nic vymazáno.“

„Viděla jsi dnes ráno mou dceru. Když šla do školy.“

Kat přikývla. Takže mu dcera zavolala, poté co se spolu setkaly. To si Kat domyslela.

„Melinda – tak se jmenuje – došla před pár lety k názoru, že jsem osamělý. Její matka zemřela už před lety. S nikým nechodím, proto si myslela, že to nejmenší, co můžu udělat, je mít stránku na Facebooku. Abych našel staré přátele nebo se s někým seznámil. Víš, jak to chodí.“

„Takže tu stránku založila tvoje dcera?“

„Ano. Jako překvapení.“

„Věděla, že jsi dřív byl Jeff Raynes?“

„V té době ne. Hned jak jsem stránku uviděl, vymazal jsem ji. A právě tehdy jsem jí vysvětlil, že jsem dřív byl někdo jiný.“

Kat se střetla s jeho pohledem. Jeho oči jí stále pronikaly až do srdce. „Proč sis změnil jméno?“

Zavrtěl hlavou. „Říkala jsi něco o pohřešovaných ženách.“

„Ano.“

„A že proto jsi tady.“

„Správně. Někdo tě využil jako ‚catfish‘.“

„Catfish?“

„Jo. Myslím, že tak tomu říkají. Viděl jsi ten film nebo televizní seriál?“

„Ne.“

„Catfish je osoba, která na internetu předstírá, že je někým, kým ve skutečnosti není, zvlášť v milostných vztazích.“ Hlas měla bezbarvý, věcný. To teď potřebovala. Potřebovala jen chrlit fakta, čísla a definice a necítit vůbec nic. „Někdo vzal tvoje fotky, vytvořil ti falešný profil a dal ho na stránku pro nezadané. Dvě ženy, které se zamilovaly do tvé falešné identity, jsou teď nezvěstné.“

„S tím nemám nic společného,“ ohradil se Jeff.

„Ano, to už vím.“

„Jak ses do toho všeho zapletla?“

„Jsem polda.“

„Takže to byl tvůj případ?“ zajímal se. „Někdo mě poznal?“

„Ne. Zaregistrovala jsem se na JsiMůjTyp. Nebo přesněji, udělala to za mě moje kamarádka. Na tom nezáleží. Viděla jsem tvůj profil a kontaktovala tě.“ Téměř se usmála. „Poslala jsem ti klip Chybíš mi.“

Také se usmál. „John Waite.“

„Jo.“

„Ten klip jsem měl hrozně rád.“ V očích mu zasvitlo cosi jako naděje. „Takže jsi, ehm, jsi sama?“

„Ano.“

„Nikdy ses –“

„Ne.“

Jeff měl znovu oči plné slz. „Melindinu matku jsem přivedl do jiného stavu v opilecké mlze během těžce sebedestruktivního období, destruktivního pro oba. Mně se podařilo z té sebedestrukce vymanit. Jí ne. Ten muž v domě je můj bývalý tchán. My tři žijeme spolu od doby, co zemřela, když Melindě bylo osmnáct měsíců.“

„To je mi líto.“

„To nic. Jen jsem chtěl, abys to věděla.“

Kat se pokusila polknout. „Do toho mi nic není.“

„Asi ne,“ uznal Jeff. Pohlédl stranou a zamrkal. „Rád bych ti s těmi ztracenými ženami pomohl, ale nic o tom nevím.“

„To je mi jasné.“

„A přesto jsi vážila cestu až sem, abys mě našla,“ podotkl.

„Není to zas tak daleko. A musela jsem mít jistotu.“

Jeff se otočil zpátky k ní. Bože, byl pořád tak strašně hezký. „A teď ji máš?“ zeptal se.

Svět se na ni řítil. Cítila závrať. Znovu vidět jeho tvář, slyšet jeho hlas – Kat ve skutečnosti nevěřila, že se to stane. Ta bolest byla pronikavější, než si představovala. Nečekanost toho, jak to vše skončilo, ta náhlost, byla teď ještě horší, když viděla jeho krásnou, utrápenou, nezapomenutelnou tvář.

Pořád ho milovala.

Zatraceně. K čertu s tím vším. Nenáviděla se kvůli tomu a připadala si slabá, hloupá a naivní.

Pořád ho milovala.

„Jeffe?“

„Ano?“

„Proč jsi ode mě odešel?“

První kulka se zaryla do stromu jen patnáct centimetrů od Daniny hlavy.

Úlomky kůry ji zasáhly do levého oka. Dana se sehnula a prchala dál hluboko skloněná. Druhá a třetí kulka se zavrtaly někam nad ni. Netušila kam.

„Dano?“

Měla jen jednu souvislou myšlenku: Udržet co největší odstup mezi sebou a tím hromotlukem. To on ji zamkl do té zatracené díry. To on ji přinutil svléknout se. A taky ji přiměl obléknout si kombinézu a ponožky.

Žádné boty nebo tenisky.

A proto tu teď utíkala lesem, aby unikla tomu psychopatovi – jen v tenkých ponožkách.

Ale Dana se na to neohlížela.

Ještě předtím, než ji tahle hora svalů zamkla pod zem, si Dana Phelpsová uvědomila, že byla podvedená. Zpočátku nebyly tím nejhorším pocitem bolest nebo strach, ale ponížení a sebeopovržení, že se zamilovala do několika fotografií a obratně formulovaných frází.

Bože, jak trapně si připadala.

Ale jak se podmínky zhoršovaly, šly tyhle stesky stranou. Jejím jediným cílem bylo přežít. Věděla, že nemá smysl stavět se tomu muži, který si říkal Titus, na odpor. Udělal by cokoli, aby získal požadované informace. Nebyla sice tak zlomená, jak předstírala – doufala totiž, že to oslabí jejich obezřetnost – ale smutnou pravdou bylo, že se cítila hrozně zesláblá.

Neměla ponětí, kolik dní strávila pod zemí. Nemohla tam vidět východ nebo západ slunce, nebyly tam hodiny, světlo, ani dokonce normální tma.

Jen mrazivá čerň.

„Vylez, Dano. Je to zbytečné. Necháme tě odejít, pamatuješ?“ Jo, to jistě.

Věděla, že ji zabijí, nebo podle toho, k čemu se ten hromotluk zjevně chystal, možná ještě něco horšího. Titus, když se s ním poprvé setkala, mluvil velmi přesvědčivě. Snažil se jí dát naději, což nakonec asi bylo krutější než ležet v té jámě. Ale Daně to bylo jasné. Ukázal jí svůj obličej. Stejně tak ten počítačový magor, hromotluk i dva strážci, které také viděla.

Když ležela celé ty hodiny a dny ve tmě, přemýšlela, jak ji asi mají v plánu zabít. Jednou slyšela ránu z pistole. Zastřelí ji? Nebo se rozhodnou nechat ji prostě vté díře a přestanou jí házet dolů hrstky rýže?

Záleželo na tom vůbec?

Teď když se dostala na povrch, když konečně byla na čistém, nádherném, čerstvém vzduchu, cítila se volná. Jestli má zemřít, zemře aspoň podle vlastních podmínek.

Dana běžela dál. Ano, spolupracovala s Titem. Kdyby odmítla, k čemu by to bylo? Když byla přinucena telefonovat a potvrdit bankovní převody, doufala, že Martin Bork v jejím hlase něco uslyší, nebo mu zkusí nenápadně vyslat nějaký vzkaz. Ale Titus držel jeden prst na tlačítku pro ukončení hovoru a druhý na spoušti pistole.

A pak, samozřejmě, tu byla Titova velká hrozba… Hromotluk znovu vykřikl: „Nemusíš utíkat, Dano.“

Byl teď v lese. Dana se rozběhla rychleji s vědomím, že může své vyčerpání překonat. Získávala před ním náskok a obratně se pohybovala v podrostu, vyhýbala se větvím a stromům, ale najednou na něco šlápla a ozvalo se silné zapraskání.

Dana se stačila ovládnout, aby hlasitě nevykřikla.

Zavrávorala na stranu, ale pádu zabránil nějaký strom. Zůstala stát na jedné noze a levé chodidlo chytila do ruky. Klacek se zlomil na dva ostré kusy a jeden se jí zabodl do chodidla a zůstal tam vězet. Pokusila se ho vytáhnout, ale tříska se ani nehnula.

Hromotluk se k ní blížil.

Ve slepé panice Dana odlomila aspoň kus dřeva a zbytek třísky nechala trčet v chodidle.

„Pronásledujeme tě tři!“ křičel hromotluk. „Najdeme tě. Ale když ne, pořád mám tvůj mobil. Pošlu Brandonovi esemesku. Napíšu, že je od tebe a že ho limuzína zaveze za tebou.“

Dana se přikrčila, zavřela oči a snažila se neposlouchat.

To byla Titova velká hrozba – když nebude spolupracovat, půjdou po Brandonovi.

„Tvůj syn zemře v tvojí jámě,“ běsnil dál hromotluk. „Když bude mít štěstí.“

Dana zavrtěla hlavou, až jí po tvářích stekly slzy strachu a zuřivosti. Jedna její část se chtěla vzdát. Ale ne, neposlouchej. K čertu s ním a jeho výhrůžkami. To, že se dá chytit, nezaručí jejímu synovi bezpečnost.

Jenom to zaručí, že bude sirotek.

„Dano?“

Vzdálenost mezi nimi se zkracovala.

S námahou se postavila. Když se chodidlem dotkla země, škubla sebou, ale s tím se nedalo nic dělat. Dana byla vždycky dobrá sportovkyně, denně bez výjimky rekreačně běhala. Na univerzitě ve Wisconsinu, kde se poznala se svou životní láskou, Jasonem Phelpsem, se věnovala přespolnímu běhu. Jason ji škádlil tím, že běh je pro ni jako droga. „Pro mě je drogou neběhat,“ říkával jí Jason při příliš mnoha příležitostech. To však Jasonovi nepřekáželo v tom, aby na ni byl hrdý. Jezdil s ní na každý maraton. Čekával u cíle, a když jím proběhla, rozzářila se mu tvář. Dokonce i když byl Jason už nemocný a sotva mohl vstát z postele, trval na tom, aby Dana přesto závodila, seděl u cíle s dekou na vyhublých nohou a umírajícíma očima netrpělivě sledoval, až proběhne poslední zatáčkou.

Od Jasonovy smrti maraton neběžela. A věděla, že už nikdy nepoběží.

Dana slyšela nejrůznější vznešené výroky o smrti, ale univerzální pravdou bylo, že smrt je zlá. Je zlá hlavně proto, že nutí ty, kdo zůstanou, přežívat. Smrt není dost milosrdná, aby si vás vzala taky. Místo toho vám pořád vtlouká do hlavy tu hroznou lekci, že život opravdu jde dál, ať se děje, co se děje.

Pokusila se ještě trochu zrychlit. Svaly a plíce sice byly ochotné, ale chodidlo nechtělo spolupracovat. Snažila se na ně klást váhu, snažila se překonat vystřelující bolest, ale kdykoli levou nohou došlápla na zem, bylo to, jako by jí někdo vrazil do chodidla dýku.

Byl pořád blíž a blíž.

Lesy se před ní táhly, až kam oko dohlédlo. Mohla by běžet dál – poběží dál – ale co když nenajde cestu ven? Jak dlouho to vydrží s velkou třískou v noze a šílencem v zádech?

Dlouho ne.

Dana uskočila na stranu a odkutálela se za kámen. Hromotluk už nebyl daleko. Slyšela ho, jak se prodírá křovím. Neměla na vybranou. Nemohla dál utíkat. Bude muset zůstat na místě a bojovat.

Kapitola 37

„Proč jsi ode mě odešel?“

Jeff sebou škubl, jako by těch pět krátkých slov tvořilo napřaženou pěst. Kat se z nějakého náhlého popudu naklonila přes stůl a vzala ho za ruku. Vyšel jí vstříc. Při tom doteku jí neprojel tělem žádný blesk, žádné velké zajiskření nebo silný elektrický výboj. Byla v tom útěcha. Byla v tom, kupodivu, důvěrnost. Byl v tom pocit, že navzdory všemu, navzdory rokům, bolesti a prožitým životům to je tak, jak má být.

„Je mi to líto,“ řekl tiše.

„Nechci omluvu.“

„Já vím.“

Propletl své prsty s jejími. Seděli tam a drželi se za ruce. Kat mu ruku nestiskla. Ani svou neodtáhla. Nebránila se. Vychutnávala kontakt s tímto mužem, který jí zlomil srdce, přestože věděla, že by mu měla ruku odstrčit.

„Je to už dávno,“ vzdychl si Jeff.

„Osmnáct let.“

„Ano.“

Kat naklonila hlavu na stranu. „Zdá se ti to tak dávno?“

„Ne,“ připustil.

Seděli tak ještě chvíli. Obloha se vyjasnila a zasvítilo na ně slunce. Kat se už málem zeptala, jestli si vzpomíná na jejich společný víkend v Amagansettu, ale jaký by to mělo smysl? Bylo pošetilé sedět tu s mužem, který jí dal zásnubní prsten a potom kopačky, přesto se poprvé po dlouhé době necítila kvůli tomu hloupě. Možná si to jen namlouvala. Možná klamala sama sebe. Věděla přece, jak je nebezpečné věřit instinktům navzdory faktům.

Ale cítila se být milovaná.

„Schováváš se,“ pronesla nahlas. Neodpověděl.

„Jsi v programu na ochranu svědků nebo tak něco?“

„Ne.“

„Tak co tedy?“

„Potřeboval jsem změnu, Kat.“

„Zapletl ses do rvačky v baru v Cincinnati,“ připomněla. Na tváři se mu objevil lehký úsměv. „Tak ty o tom víš?“

„Ano. Stalo se to krátce poté, co jsme se rozešli.“

„Začátek mého sebedestruktivního období.“

„A někdy po tom incidentu sis změnil jméno.“

Jeff se zadíval dolů, jako by si teprve teď všiml, že se drží za ruce.

„Proč mi to připadá tak samozřejmé?“ podivil se.

„Co se stalo, Jeffe?“

„Jak jsem řekl, potřeboval jsem změnu.“

„Ty mi to nepovíš?“ Ucítila, že má oči plné slz. „Takže co teď, jen tak vstanu a odejdu? Odjedu zpátky do New Yorku a na tohle všechno zapomeneme a nikdy se už neuvidíme?“

Dál upíral oči na jejich ruce. „Miluju tě, Kat.“

„Taky tě miluju.“

Hloupé. Pošetilé. Bláznivé. Upřímné.

Když k ní zas vzhlédl, když se jejich pohledy setkaly, Kat měla pocit, že se jí znovu zhroutil svět.

„Ale nemůžeme se vrátit,“ zašeptal. „Tak to nefunguje.“

Znovu jí zazvonil mobil. Kat to ignorovala, ale Jeff teď jemně vyprostil svou ruku z její. Kouzlo, nebo jak to nazvat, se přerušilo. Po opuštěné ruce a celé paži se jí šířil chlad.

Podívala se na jméno volajícího. Byl to Chaz. Poodešla od piknikového stolku a přiložila telefon k uchu. Odkašlala si a řekla:

„Haló?“

„Martha Paquetová právě poslala své sestře mail.“

„Co?“

„Údajně je v pořádku. Ona a její přítel prý skončili v jiném hotelu a mají se báječně.“

„Právě teď tu jsem s tím jejím údajným přítelem. Je to všechno podfuk.“

„Cože?“

Vysvětlila mu využívání falešného profilu Rona Kochmana. Vynechala to, že Ron byl Jeff a jaký k němu měla vztah. Teď už to nebylo ani tak kvůli pocitu studu, spíš nechtěla situaci komplikovat.

„Tak co se kruci děje, Kat?“ zeptal se Chaz.

„Něco opravdu, ale opravdu zlého. Mluvil jsi už s federály?“

„Ano, ale zatím se mi znovu neozvali. Možná tenhle podfuk pomůže věci uspíšit, ale právě teď nemáme prakticky žádné důkazy o zločinu. Lidi to dělají pořád.“

„Co pořád dělají?“

„Viděla jsi televizní seriál Catfish? Lidi si pořád zřizujou falešné účty na těchhle webových stránkách. Používají fotky někoho, kdo je víc sexy. Aby prolomili ledy. Vytáčí mě to, chápeš? Ženské pořád mluví o tom, jak jim záleží hlavně na osobnosti, ale pak, bum, zamilujou se právě do toho fešáka. Možná tu o nic jiného nejde, Kat.“

Kat se zamračila. „A co dál, Chazi – ten ošklivý chlap nebo ošklivá ženská jim nakonec převedou statisíce dolarů na účty ve švýcarské bance?“

„Peněz Marthy Paquetové se nikdo ani nedotkl.“

„Zatím. Chazi, poslouchej mě. Potřebuju, abys vyhledal všechny pohřešované dospělé za několik posledních měsíců. Možná byli nahlášeni, možná jen oznámili, že utekli se svou láskou. To by nevzbudilo velkou pozornost, protože poslali esemesky nebo maily nebo cokoli, stejně jako tihle tři. Ale porovnej jakékoli podezření se seznamovacími webovými stránkami.“

„Myslíš si, že obětí je víc?“

„Ano.“

„Dobře, rozumím,“ přisvědčil Chaz. „Ale nevím, jestli to pochopí i federálové.“

Chaz měl pravdu. „Možná by sis mohl domluvit schůzku,“ navrhla Kat. „Zavolej Mikea Keisera. Je to výkonný zástupce ředitele v New Yorku. Možná pořídíme líp při osobním setkání.“

„Vracíš se tedy do města?“

Kat se ohlédla. Jeff už stál. Měl na sobě džínsy a přiléhavé černé tričko. To všechno – obrazy, zvuky, emoce a vše ostatní – bylo toho najednou až příliš, aby to mohla hned vstřebat. Ten nápor byl drtivý, téměř hrozivý.

„Ano,“ odpověděla. „Hned odjíždím.“

Neobtěžovali se loučením, sliby nebo objetím. Řekli si, co si chtěli říct, jak usoudila Kat. Měla z toho pocit, že to bylo dostatečné, a přesto ještě neúplnější než kdy dřív. Přijela sem s nadějí na odpovědi, ale jak to na světě chodí, odjížděla s mnoha dalšími otázkami.

Jeff ji doprovodil k autu. Ušklíbl se, když uviděl kanárkově žluté ferrari, a Kat se navzdory všemu srdečně zasmála.

„To je tvoje?“ zeptal se Jeff.

„A kdybych řekla ano?“

„Pomyslel bych si, že ti od doby, co jsme spolu byli naposled, narostl maličký penis.“

Nemohla si pomoci. Vrhla se k němu a prudce ho objala. Jeff se na okamžik zapotácel, ale hned zas našel pevnou půdu pod nohama a její objetí opětoval. Zabořila tvář na jeho hruď a rozvzlykala se. Vzal jí hlavu zezadu do své velké dlaně a přitiskl ji blíž. Pevně zavřel oči. Oba se dál drželi, měnili své sevření, tiskli se k sobě stále víc a zoufaleji, až se nakonec Kat rázně odtrhla, bez dalšího slova nastoupila do auta a odjela. Neohlédla se. Ani se nepodívala do zpětného zrcátka.

Prvních padesát kilometrů jela jako v mlze, řídila se podle GPS jako by byla stroj ona, ne její navigace. Když se konečně vzpamatovala, přinutila se soustředit se jen a jen na případ. Přemýšlela o všem, co zjistila – o falešných identitách, převodech peněz, e-mailech, ukradené poznávací značce a telefonátech.

Ucítila, jak se jí v hrudi šíří rostoucí panika. Tohle nemohlo čekat na osobní schůzku.

Začala naléhavě telefonovat, využívala pracovních kontaktů, až se dostala k Mikeu Keiserovi, výkonnému zástupci ředitele FBI.

„Co pro vás mohu udělat, detektive? Pracujeme na incidentu, ke kterému došlo dnes ráno na letišti LaGuardia. Taky nám probíhají dva protidrogové zátahy. Je to perný den.“

„To uznávám, pane, ale mám případ týkající se nejméně tří pohřešovaných lidí z nejméně tří států. Jeden z Massachusetts, jeden z Connecticutu, jeden z Pensylvánie. Myslím, že může být mnohem víc obětí, o kterých zatím nevíme. Dostal jste o tom informace?“

„Dostal. Dokonce vím, že váš kolega detektiv Faircloth se snažil domluvit si s námi schůzku, ale opravdu máme plné ruce práce s tou situací na letišti. Může se to týkat národní bezpečnosti.“

„Jestli ti lidé jsou zadržováni proti své vůli –“

„O tom nemáte žádný důkaz. Naopak, nekontaktovala každá z vašich údajných obětí rodinu nebo přátele?“

„V současnosti nikdo z nich nezvedá svůj mobil. Mám podezření, že ty e-maily a telefonáty jsou vynucené.“

„To zakládáte na čem?“

„Podívejte se na celou situaci,“ naléhala Kat.

„Mluvte rychle, detektive.“

„Začnu s těmi dvěma ženami. Obě mají vztah po internetu se stejným mužem –“

„Který to ve skutečnosti není.“

„Správně.“

„Někdo jiný jen používal jeho fotografie.“

„Ano.“

„Což podle mě není neobvyklé.“

„Není. Ale to ostatní je. Obě ženy odjedou s tímtéž mužem v intervalu asi týden po sobě.“

„Nevíte, jestli to je stejný muž.“

„Prosím?“

„Tentýž falešný profil může používat několik mužů.“

Na to Kat nepomyslela. „I kdyby to tak bylo, ani jedna žena se z té cesty nevrátila.“

„Což také není nic divného. Jedna si pobyt prodloužila. Druhá právě odjela, myslím, včera?“

„Pane, jedna z těch žen převedla vysokou částku a údajně se stěhuje do Kostariky nebo tak, nevím přesně.“

„Ale volala svému synovi.“

„Ano, ale –“

„Myslíte, že volala pod nátlakem?“

„Ano. Také se musíme podívat na případ Gerarda Remingtona. Navázal vztah po internetu a teď také zmizel. A také převedl peníze na to švýcarské konto.“

„Takže, co přesně se podle vás tady děje, detektive?“

„Myslím si, že někdo okrádá lidi, možná spoustu lidí. Narazili jsme na tři možné oběti. Domnívám se, že jich je víc. Myslím, že je někdo naláká na sliby o dovolené s případným životním partnerem. Chytí je a nějak je přinutí spolupracovat. Zatím se nikdo z nich nevrátil. Po Gerardu Remingtonovi není ani stopy už několik týdnů.“

„A vy si myslíte –“

„Doufám, že je naživu, ale nejsem moc optimistická.“

„Opravdu věříte, že tihle lidé byli, řekněme, uneseni?“

„Ano. Ať za tím stojí kdokoli, počíná si chytře a opatrně. Krade

poznávací značky. Až na jednoho žádný z těch tří nepoužil kreditní kartu nebo výběr z bankomatu či cokoli, co můžeme vystopovat. Prostě zmizeli.“

Čekala.

„Podívejte, musím jít na schůzku ohledně toho maléru na LaGuardia, ale dobře, ano, tohle vypadá dost podezřele. Uvedla jste nám tři jména. Dáme sledovat jejich konta, prověříme kreditní karty, zkontrolujeme telefonní záznamy. Nechám poslat předvolání pro tu internetovou seznamku a uvidíme, co nám povědí o tom, kdo si tam objednal profilové stránky. Nevím, jestli nám to něco přinese, nebo ne. Zločinci používají anonymní virtuální privátní síť pořád. Taky uvidím, jestli se nám podaří přimět tu seznamku, aby na domovskou stránku dala nějaké varování, ale protože to poškodí jejich činnost, pochybuji, že budou chtít spolupracovat. Zkusíme zajistit, aby ministerstvo financí sledovalo tu stopu peněz. Byla podána dvě hlášení o podezřelých aktivitách, že? To by mělo stačit, aby vyvinuli v tomto směru také nějakou aktivitu.“

Kat poslouchala, jak zástupce ředitele Keiser dál vyjmenovává seznam opatření a dospěla k hrůznému, děsivému závěru:

To ničemu nepomůže.

Ať za tím stál kdokoli, byl velmi schopný. Dokonce zašel tak daleko, že ukradl značku z jiné limuzíny Lincoln Town Car. Takže ano, FBI bude na tom případu pracovat, i když to zatím nemůže být jejich priorita. Když budou mít štěstí, možná něco zjistí.

Časem.

Ale co jiného mohla dělat?

Když zástupce ředitele Keiser domluvil, dodal: „Detektive? Už musím jít.“

„Vážím si toho, že mi věříte,“ poděkovala Kat.

„Bohužel, asi vám opravdu věřím,“ odpověděl, „ale pevně doufám, že se v tom všem mýlíte.“

„Já taky.“

Zavěsili. Kat měla v rukávu ještě jednu kartu. Zatelefonovala Brandonovi.

„Kde jsi?“ zeptala se ho.

„Pořád na Manhattanu.“

„Našla jsem toho muže, se kterým tvoje matka údajně odjela.“

„Co?“

„Myslím, že jsi měl od začátku pravdu. Bojím se, že se tvé matce něco stalo.“

„Ale mluvil jsem s ní,“ namítl Brandon. „Řekla by mi, kdyby něco nebylo v pořádku.“

„Neřekla, kdyby si myslela, že to ohrozí ji – nebo tebe.“

„Myslíte, že právě to se stalo?“

Nebyl už důvod něco dál zatajovat. „Ano, Brandone, myslím.“

„Panebože.“

„Teď se tím zabývá FBI. Využijí každou legální možnost, jakou mají, aby zjistili, co se stalo.“ Pro jistotu to slovo, které zdůraznila, ještě zopakovala: „Legální.“

„Kat?“

„Ano?“

„To je váš způsob, jak mě požádat, abych se znovu naboural do té webové stránky?“

K čertu se všemi oklikami. „Ano.“

„Dobře, jsem v bistru nedaleko vašeho domu. Budu potřebovat víc soukromí a silnější wi-fi.“

„Chceš využít můj byt?“

„Jo, to půjde.“

„Zavolám a řeknu vrátnému, aby tě pustil. Jsem už na cestě. Ozvi se, jestli něco zjistíš – kdo tam vložil ty profily, jestli tam dal i nějaké další, koho ještě kontaktoval, cokoli. Zavolej třeba svoje kamarády, aby ti pomohli. Musíme vědět všechno.“

„Jdu na to.“

Ukončila hovor, zavolala vrátnému a šlápla na plyn, i když měla

pocit, že se řítí do prázdna. Začala propadat panice. Čím víc se dozvídala, tím bezmocněji se cítila. Profesně i osobně.

Když telefon znovu zazvonil, ukázalo se na displeji SKRYTÉ ČÍSLO.

Kat hovor přijala. „Haló?“

„Tady Leslie.“

Hubeňour od Cozonea. I v telefonu byl v jeho hlase patrný ten strašidelný úsměv.

„O co jde?“ zeptala se Kat.

„Našel jsem Sugar.“

Kapitola 38

Hromotluk se přibližoval.

Ze svého úkrytu za balvanem se Dana Phelpsová rozhlížela po nějaké zbrani. Třeba kámen. Spadlá větev. Cokoli. Začala hrabat rukama v hlíně kolem sebe, ale nenašla nic nebezpečnějšího než oblázky a větvičky příliš křehké i pro ptačí hnízdo.

„Dano?“

Hlasitost pokřiku jí napověděla, že ta gorila vzdálenost mezi nimi rychle zkracuje. Zbraň, zbraň. Pořád nic. Uvažovala o těch oblázcích. Třeba by je mohla smíchat s hlínou a hodit mu to do obličeje, zasáhnout oči, oslepit ho na jednu dvě sekundy a potom…

Potom co?

Celý ten plán byl idiotský. Podařilo se jí dočasně uniknout, protože využila prvek překvapení. Díky šťastné kombinaci celoživotního tréninku a adrenalinu se jí podařilo získat určitý náskok. Ale když se teď zastavila a zamyslela se nad svou situací, on měl pistoli, mohutnost a sílu. Byl dobře živený a zdravý, kdežto ona byla zamčená pod zemí bůhvíjak dlouho.

Neměla šanci.

Co měla na své straně v tomto souboji Davida s Goliášem? Ani ten prak. Jedině by jí možná znovu pomohl prvek překvapení. Schovávala se za balvanem. Hromotluk tudy projde každou chvíli. Mohla by se na něho vrhnout, zaskočit ho nepřipraveného. Mohla by mu zaútočit na oči a rozkrok a napadnout ho se zuřivostí, jakou v sobě má jen ten, kdo bojuje o život.

Ale vypadalo to aspoň proveditelně? Ne, opravdu ne.

Uslyšela, jak zpomalil. Kroky teď byly rozvážnější. Skvělé. Teď už ani nepřicházel v úvahu prvek překvapení.

Co jí tedy zbývalo? Nic.

V každém kousku těla cítila únavu. Jedna její část toužila tu zůstat, lehnout si na zem a mít to za sebou. Nechat ho, ať si dělá, co chce. Může ji rovnou zabít. Pravděpodobně to udělá. Nebo ji zavede zpátky do stodoly a udělá něco strašného, co měl v plánu, v naději, že z ní vytáhne informace o té policistce, na kterou se vyptával Titus.

Dana nelhala. Neměla ponětí, kdo je Kat Donovanová, ale o to zřejmě Titovi a téhle jeho gorile ani nešlo. U těchto dvou nemohla počítat s žádným slitováním. Znamenala pro ně méně než zvíře (například hromotlukův pes). Byla něco neživého, mrtvého, jako ten balvan, předmět, který měl být odstraněn, zahrabán nebo rozbit na kusy, podle jejich přání nebo potřeb. Kdyby byli jen krutí nebo sadističtí, bylo by to něco jiného. Ale oni byli něco ještě horšího.

Byli naprosto pragmatičtí.

Hromotlukovy kroky zněly stále blíž. Dana se snažila přizpůsobit svou pozici, tak aby po něm mohla skočit, až ji bude míjet, ale svaly ji neposlouchaly. Pokusila se najít naději vtom, že ta neznámá Kat Tita vyděsila.

Titus se jí bál.

Dana to poznala podle jeho hlasu, otázek, toho, že ji nechal v rukou té gorily. Dobře si všimla, jak se Titus vyřítil ze dveří a odjel.

Jak velký měl strach?

Byla mu detektiv Kat Donovanová se svou milou, upřímnou tváří, kterou Dana viděla na monitoru počítače, na stopě? Byla teď na cestě, aby Danu zachránila?

Hromotluk už nebyl ani deset kroků daleko.

Na tom nezáleželo. Daně už nic nezbývalo. Chodidlo ji bolelo. V hlavě jí hučelo. Neměla žádnou zbraň, sílu, zkušenost.

Pět kroků.

Bylo to teď, nebo nikdy. Za pár sekund ji dostihne…

Dana zavřela oči a zvolila si… nikdy.

Přikrčila se níž, zakryla si hlavu a v duchu se modlila. Zastavil se u balvanu. Dana tiskla hlavu dolů, obličej téměř zabořený do hlíny. Čekala na ránu.

Ale ta nepřišla.

Hromotluk se znovu rozběhl, prodíral se mezi větvemi. Neviděl ji. Dana se ani nepohnula. Ležela tiše jako ten balvan. Nevěděla, jak dlouho. Pět minut. Možná deset. Když se odvážila vyhlédnout, Reynalda nebylo nikde vidět.

Změna plánů.

Dana se vydala zpátky k farmářskému domu.

Cozoneův muž Leslie dal Kat adresu řadového domu na rohu ulic Lorimer a Noble v Greenpointu v Brooklynu, nedaleko baptistického kostela. Domy v okolí měly krátké venkovní schodiště z červených cihel a betonu. Kat projela kolem zchátralé budovy s provizorním nápisem HAVAJSKÉ SOLÁRIUM a nedovedla si představit zvláštnější protiklad než havajské opálení a Greenpoint v Brooklynu. Nenašla volné místo k parkování, a tak nechala kanárkově žluté ferrari před požárním hydrantem. Vyšla po předním schodišti. U zvonku pro první patro hlásala odlupující se plastová jmenovka A. PARKER. Kat zvonek stiskla, poslouchala bzučení a čekala.

Černoch s vyholenou hlavou ztěžka sešel po schodech a otevřel dveře. Měl pracovní rukavice a modrou kombinézu s logem kabelového operátora. Pod levou paží držel žlutou helmu. Zastavil se ve dveřích a řekl: „Přejete si?“

„Hledám Sugar,“ odpověděla. Muž přimhouřil oči. „Kdo jste?“

„Jmenuju se Kat Donovanová.“ Muž tam stál a prohlížel si ji.

„Co chcete Sugar?“ zeptal se.

„Je to kvůli mému otci.“

„Co je s ním?“

„Sugar ho kdysi znala. Potřebuju se jí zeptat na pár věcí.“

Zadíval se jí přes hlavu a rozhlédl se po okolním bloku. Uviděl žluté ferrari. Kat čekala, jestli i on něco poznamená. Nepoznamenal. Podíval se na druhou stranu.

„Promiňte, pane…?“

„Parker,“ představil se muž. „Anthony Parker.“

Znovu krátce pohlédl vlevo, ale zdálo se, že ani tak nekontroluje ulici, jako spíš hraje o čas. Zjevně si nebyl jistý, co má dělat.

„Jsem tu sama,“ poukázala Kat ve snaze ho uklidnit.

„To vidím.“

„A nechci dělat žádné potíže. Jen musím položit Sugar nějaké otázky.“

Podíval se jí do očí. Podařilo se mu nasadit úsměv. „Pojďte dál.“

Parker otevřel dveře dokořán a přidržel jí je. Vešla do přední haly a ukázala na schody.

„První patro?“ zeptala se.

„Ano.“

„Sugar je tam?“

„Přijde.“

„Kdy?“

„Hned po vás,“ řekl Parker. „Já jsem Sugar.“

Dana se musela pohybovat pomalu.

Do hledání se zapojili dva další muži. Jeden měl pušku. Druhý pistoli. Domlouvali se s Reynaldem přes nějaký typ hands-free mobilu nebo vysílačky. Pročesávali terén sem a tam, což jí bránilo dostat se přímou čarou do domu. Často musela zůstat stát naprosto nehybně celé minuty.

Téměř se zdálo, že to věznění pod zemí jí nějakým zvláštním způsobem pomohlo se na tohle připravit. Bolelo ji celé tělo, ale ignorovala to. Byla příliš unavená, aby naříkala. Myslela na to, že se musí schovat, najít si úkryt a zůstat tam v naději, že někdo přijde a zachrání ji.

Ale to nemohlo vyjít.

Především potřebovala nějakou výživu. Dehydrovaná byla už předtím, než tohle všechno začalo. Teď se to zhoršovalo. Za druhé, ti tři muži, co ji honili, dál prohledávali les, a tak ji nutili neustále se pohybovat. V jednu chvíli se jeden z mužů dostal tak blízko, že zaslechla, jak hromotluk říká: „Jestli utekla tak daleko, zemře, než se dostane zpátky.“

To bylo vodítko. Neutíkej tímhle směrem od farmy. Tam nic není. Tak co má dělat?

Neměla na vybranou. Musela se vrátit do farmářského domu. Takže v posledních… netušila jak dlouho; čas pozbyl významu –

Dana stále postupovala a vždy urazila metr nebo dva. Zůstávala sehnutá. Neměla kompas, ale myslela si, že si stále udržuje povědomí o povšechném směru. Běžela sem víceméně v přímé dráze. Návrat byl klikatější.

Les byl velmi hustý, takže se někdy musela spoléhat víc na sluch než zrak, ale konečně před sebou uviděla něco, co považovala za mýtinu.

Nebo to možná bylo jen zbožné přání.

Dana se k ní plazila po břiše jako voják, přičemž využívala všech zbývajících sil, kterých už mnoho neměla. Nešlo to – takové plížení bylo zkrátka příliš vyčerpávající. Odvážila se tedy vstát, až se jí hlava zatočila z návalu krve, ale kdykoli došlápla na zem, projela jí nohou znovu mučivá bolest. Padla na zem a zkusila pokračovat po čtyřech.

Šlo to pomalu.

Po pěti, možná deseti minutách překonala poslední řadu stromů a dostala se na mýtinu u farmy.

Co dál?

Nějak se jí podařilo vrátit se přesně na místo, kudy do lesa vběhla. Před ní se tyčila zadní zeď stodoly. Napravo stál dům. Musela jít dál. Tady by na ni bylo vidět.

Rozběhla se ke stodole.

Dana se domnívala, že se smrtí tak blízko za zády bude schopná překonat bolest v chodidle. Ale mýlila se. Ostré bodání změnilo její běh v křečovité poskakování po jedné noze. Bolely ji klouby. Svaly měla ztuhlé.

Přesto, jestli se zastaví, zemře. Jednoduchá rovnice, když se nad tím zamyslíte.

Napůl se zhroutila na zeď stodoly, přitiskla se k ní tělem tak pevně, jako by se tím mohla stát neviditelnou.

Zatím unikla bezprostřednímu nebezpečí.

Fajn, dobře. Nikdo ji neviděl. To bylo nejdůležitější. Další krok? Přivolat pomoc.

Jak?

Pomyslela na to, že se rozběhne po příjezdové cestě. Ta musela vést na nějakou silnici, ne? Ale netušila, jak je to daleko, a navíc byla úplně otevřená. Snadno by ji uviděli a chytili.

Nicméně to byla jedna možnost.

Dana natáhla krk a pokusila se dohlédnout na konec cesty. Bylo to příliš daleko.

Takže co teď?

Měla dvě možnosti. Jednu, utíkat po cestě. A tím riskovat. Druhou, někde se ukrýt. Doufat, že ji někdo přijde zachránit, nebo by mohla proklouznout po setmění.

Nebyla s to jasně myslet. Skrývat se až do tmy vypadalo poněkud realističtěji, než počítat s tím, že se objeví aspoň nějaká brzká pomoc. Unavený, zmatený mozek zvážil všechna pro a proti a dospěl k závěru: nejlepší ze všech špatných řešení bylo odtud utéct. Ne, netušila, jak daleko to je k silnici. Ne, nevěděla, jak blízko jsou nějací lidé nebo nějaká doprava.

Ale nemohla tu jen tak zůstat a čekat, až se hromotluk vrátí.

Ušla jen asi deset metrů k cestě, když se otevřely vchodové dveře farmářského domu. Chlapík od počítače v pletené čepici, tónovaných brýlích a křiklavé košili vyšel na verandu. Dana odskákala doleva a po hlavě zapadla do stodoly. Po rukou a kolenou dolezla ke kovovému dílenskému stolu. Provaz – se kterým ji chtěl hromotluk svázat – byl pořád na podlaze.

Čekala, jestli ten počítačový expert nepřijde do stodoly. Nepřišel. Čas běžel. Musela to risknout. Tenhle „úkryt“ byl příliš na očích. Pomalu vylezla zpod stolu. Na zdi před ní viselo nářadí. Několik pil, dřevěná palice, bruska.

A sekera.

Dana se pokusila narovnat. Znovu ucítila nával do hlavy. Začala ztrácet vědomí a musela si kleknout.

Pomalu. Klid.

Útěk po silnici se už nezdál být dobrým řešením. Zhluboka dýchat.

Musela si pospíšit. Hromotluk a jeho kamarádi se brzy vrátí. Vyškrábala se na nohy a sáhla po sekeře. Sundala ji ze zdi. Sekera byla těžší, než Dana čekala, a málem s ní znovu upadla na zem. Podařilo se jí udržet rovnováhu a sevřít sekeru oběma rukama.

Byl to dobrý pocit. Co dál?

Odvážila se vykouknout ze dveří stodoly. Počítačový expert kouřil cigaretu u příjezdové cesty.

Útěk byl definitivně vyloučený.

Jaká tedy byla druhá možnost? Schovat se, ne?

Ohlédla se. Ve stodole nebylo žádné příhodné místo, kde by se mohla ukrýt. Uvědomila si, že její největší šancí je dostat se do domu. Podívala se na jeho zadní část. Tam byla kuchyně, jak věděla.

Kuchyně. Jídlo.

Jen při té představě – mít jídlo v žaludku – dostávala závrať. Ale kromě toho byl v domě počítač. A taky telefon. Možnost, jak zavolat pomoc.

Muž vpletené čepici stál pořád zády k ní. Lepší šance se sotva naskytne. Dana, s očima upřenýma na něj, se plížila ke kuchyňským dveřím farmářského domu. Teď zcela odkrytá došla po špičkách na místo asi na půl cesty mezi stodolou a zadní částí domu, když muž vpletené čepici zahodil nedopalek cigarety na zem, zašlápl ho a otočil se.

Dana sklonila hlavu a vyrazila se zbytkem sil k zadní části domu.

Titus čekal v autě u rohu Columbus Avenue. Nelíbilo se mu, že je zase ve městě, i když luxusní čtvrť Upper West Side měla tak málo společného s jeho bývalým životem, jako má bezdomovec s manažerem hedgeového fondu. Téměř jako by ho něco přitahovalo zpátky k životu, který Titus už definitivně nechal za sebou.

Nechtěl tu být.

Clem Sisson přešel ulici a vklouzl zpátky na sedadlo řidiče. „Donovanová není doma.“

Clem šel do domu Kat Donovanové s „balíčkem“, který vyžadoval její podpis. Vrátný ho informoval, že zrovna není doma. Clem mu poděkoval a řekl, že se vrátí.

Titus neměl rád, když musel zůstat mimo farmu déle, než bylo nutné. Uvažoval o tom, že se vrátí a nechá tu Clema, aby provedl únos, ale Clem by to sám nezvládl. Byl samý sval, dobrý v zacházení s pistolí a přijímání rozkazů, ale nic víc.

Takže, co teď?

Titus se potahoval za ret a zvažoval možnosti. Oči stále nespouštěl z domu Kat Donovanové, když tu uviděl něco, co ho ohromilo.

Dveřmi prošel Brandon Phelps. Co to sakra…?

Ale počkat, tím se možná všechno vysvětlovalo. Začal s tím vším Brandon Phelps? Byla tu problémem Kat Donovanová, nebo Brandon Phelps – anebo oba? Brandon Phelps, jak Titus věděl, představoval jisté potíže od začátku. Ten mámin chlapeček posílal tucty tesklivých mailů a esemesek. A teď najednou tu je s Kat Donovanovou z newyorské policie. Titus rychle probíral různé scénáře.

Šla Kat Donovanová po Titovi dřív, než se domníval?

Mohlo to tak být? Mohla Kat předstírat, že je bývalá láska Rona Kochmana, aby Tita vylákala z úkrytu? Přišel Brandon za Kat – nebo přišla Kat za Brandonem?

Záleželo na tom?

Titovi v kapse zazvonil mobil. Vytáhl ho a uviděl, že volá Reynaldo.

„Haló?“

„Máme problém,“ oznámil Reynaldo. Titus zaťal zuby. „O co jde?“

„Číslo šest je na útěku.“

Kapitola 39

Pohovku pokrývaly dvě háčkované deky. Kat seděla na malém místě mezi nimi. Anthony Parker odhodil svou žlutou helmu na volnou židli. Stáhl si jednu pracovní rukavici, potom druhou. Opatrně je odložil na kávový stolek, jako by to byl velmi důležitý úkol. Kat bloudila očima po místnosti. Bylo tu slabé osvětlení, ale to proto, že Anthony Parker rozsvítil jen jednu matnou lampu. Nábytek byl starý, vyrobený ze dřeva. Na prádelníku ležel televizní ovladač. Tapety měly přeplácaný modrý čínský vzor s volavkami, stromy a vodní krajinou.

„Byl to byt mojí matky,“ řekl na vysvětlenou. Kat přikývla.

„Zemřela loni.“

„To je mi líto,“ zamumlala Kat, protože to se za takových okolností patří a nic jiného ji zrovna nenapadlo.

Celé tělo měla otupělé.

Anthony „Sugar“ Parker seděl proti ní. Bylo mu, jak hádala, něco kolem šedesáti let. Když se jí podíval do očí, téměř to nemohla snést. Musela pootočit tělo, aspoň trochu, aby si nehleděli tváří v tvář. Anthony Parker – Sugar? – vypadal naprosto normální. Jeho výška a postava by byly v policejním záznamu uvedeny jako průměrné. Měl příjemnou tvář, ale nic mimořádného, nebo dokonce zženštilého.

„Dovedete si představit ten šok, když jsem vás uviděl?“ prohodil Parker.

„Jo, tedy, myslím, že bych vás v tomhle ohledu trumfla.“

„Máte pravdu. Takže jste netušila, že jsem muž?“

Kat zavrtěla hlavou. „Myslím, že to pro mě bylo odhalení jako ve filmu Hra na pláč.“

Usmál se. „Jste podobná otci.“

„Ano, to slyším často.“

„Taky mluvíte jako on. Vždycky používal humor, aby odlehčil situaci.“ Parker se usmál. „Často mě rozesmál.“

„Můj otec?“

„Ano.“

„Vy a můj otec,“ znovu zavrtěla hlavou.

„Ano.“

„Těžko tomu můžu uvěřit.“

„To chápu.“

„Takže říkáte, že můj otec byl gay?“

„Nijak ho nedefinuji.“

„Ale vy dva jste byli…?“ Kat přiblížila dlaně k sobě, jako by chtěla tlesknout.

„Byli jsme spolu, ano.“

Kat zavřela oči a snažila se nemračit se.

„Je to skoro dvacet let,“ podotkl Parker. „Proč jste přišla teď?“

„Právě jsem se o vás dvou dozvěděla.“

„Jak?“

Mávla nad tím rukou. „To není důležité.“

„Nezlobte se na něj. Miloval vás. Miloval vás všechny.“

„Včetně vás,“ odsekla Kat. „Ten člověk byl tak plný lásky.“

„Vím, že jste v šoku. Bylo by to lepší, kdybych byl žena?“ Kat na to neřekla nic.

„Musíte pochopit, jaké to pro něj bylo,“ mluvil dál Anthony Parker.

„Nemůžete zkrátka odpovědět na mou otázku?“ naléhala Kat.

„Byl gay, nebo ne?“

„Záleží na tom?“ Parker sebou zavrtěl. „Měla byste o něm horší mínění, kdyby byl?“

Nevěděla, jak na to reagovat. Měla tolik otázek, a přece tohle všechno možná nebylo důležité. „Žil ve lži,“ ohradila se.

„Ano.“ Parker naklonil hlavu na stranu. „Představte si, jak je to strašné, Kat. Miloval vás. Miloval vaše bratry. Dokonce miloval vaši matku. Ale znáte svět, ve kterém vyrůstal. Bojoval s tím, co o sobě věděl, dlouho, hodně dlouho, až ho to pohltilo. Tím se ale nemění to, jaký byl. Není proto o nic méně mužný nebo o nic méně policista či o nic méně to, co si o něm myslíte. Co jiného měl dělat?“

„Například se mohl s mou matkou rozvést.“

„Navrhoval to.“

To ji překvapilo. „Cože?“

„Pro její dobro, opravdu. Ale vaše matka nechtěla.“

„Moment, tvrdíte, že matka o vás věděla?“

Parker upřel pohled na podlahu. „To netuším. Když se tohle stane, když máte velké tajemství, o kterém nesmí nikdo vědět, každý začne žít ve lži. Klamal vás, jistě, ale vy jste na druhé straně nad tím taky přivírali oči. To pokřiví každého.“

„Přesto ji prosil o rozvod?“

„Ne. Jak jsem řekl, navrhl to. Kvůli ní. Ale znáte vaši čtvrť. Kam by odtud vaše matka šla? A kam by šel on? Nebylo možné, aby ji opustil a dal celému světu vědět o nás dvou. Dnes to je lepší než před dvaceti lety, ale dovedete si to představit i teď?“

Nedovedla.

„Jak dlouho jste vy dva“ – stále tomu nemohla uvěřit – „byli spolu?“

„Čtrnáct let.“

Další šok. Byla dítě, když to začalo. „Čtrnáct let?“

„Ano.“

„A celou dobu jste to dokázali tajit?“

Přes tvář mu přelétlo cosi temného. „Snažili jsme se. Váš otec měl byt na Central Park West. Tam jsme se scházeli.“

Kat se začínala točit hlava. „Na 67. ulici?“

„Ano.“

Zavřela oči. Její nynější byt. Ta zrada se dál zvětšovala a zvětšovala, a přesto, mělo by to být horší, protože se jednalo o muže? Ne. Kat se pyšnila tím, že netrpí předsudky, že ano? Když se domnívala, že otec měl milenku, byla rozzlobená, ale chápala to.

Proč by to teď mělo být horší?

„Potom jsem sehnal byt v Red Hooku,“ pokračoval Parker. „Chodívali jsme tam. Hodně jsme spolu cestovali. Asi si na to pamatujete. Předstíral, že jede někam s přáteli nebo že si vyrazil na flám.“

„A vy jste se oblékal jako žena?“

„Ano. Myslím, že tak to bylo pro něj snazší. Stýkat se v jistém směru se ženou. Být nevázaný bylo v jeho světě pořád lepší, než být buzna, jestli mi rozumíte.“

Kat neodpověděla.

„A když jsme se poprvé setkali, měl jsem na sobě ženské šaty. Váš otec vedl razii v klubu, kde jsem pracoval. Zmlátil mě. Se šílenou zuřivostí. Řekl mi, že jsem hnus. Pamatuju si, že měl v očích slzy, zatímco mě tloukl pěstmi. Když vidíte muže s takovým záchvatem hněvu, uvědomíte si, že víceméně trestá sám sebe, jestli víte, co myslím.“

Ani teď Kat neodpověděla.

„Tak či tak, navštívil mě v nemocnici. Nejdřív řekl, že se jen přišel ujistit, že nebudu mluvit. Jako by mi dál vyhrožoval. Ale oba jsme to věděli. Nestalo se to ze dne na den. Ale žil s tak hroznou bolestí. Myslím tím, že se z něj uvolňovala jakoby ve vlnách. Vím, že ho teď asi nenávidíte.“

„Necítím k němu nenávist,“ promluvila Kat hlasem, který sama sotva poznávala. „Cítím k němu lítost.“

„Lidé pořád mluví o boji za práva a společenské přijetí gayů. Ale o to většině z nás opravdu nejde. Jde nám o svobodu být sám sebou. Žít čestně. Je tak těžké žít tam, kde nemůžete být takoví, jací jste. Váš otec žil pod tímhle strašným mrakem celý život. Toho, že bude odhalen, se bál víc než čehokoli jiného, ale přesto mě nemohl opustit. Žil ve lži a žil ve strachu, že tu lež někdo odhalí.“

Kat to teď pochopila. „Ale někdo ji nakonec odhalil, že?“ Sugar – Kat ho najednou začala vnímat jako Sugar, ne Anthonyho Parkera – přikývl.

Bylo to teď jasné, ne? Tessie o tom věděla. Lidé je spolu viděli. Pro sousedy to znamenalo, že otec má slabost pro černošské šlapky. Ale pro někoho důvtipnějšího, někoho, kdo mohl tu informaci využít ve svůj prospěch, to mohlo znamenat něco jiného.

Znamenalo to „úmluvu“.

„Vaši adresu mi dal jeden odporný gangster jménem Cozone,“ řekla Kat. „Ten to o vás dvou zjistil, že ano?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Měsíc nebo dva před vraždou vašeho otce.“

Kat se posadila vzpřímeně a odsunula stranou fakt, že je dcera, která na sebe bere úlohu policisty. „Takže můj otec šel po Cozoneovi. Byl už blízko. Cozone pravděpodobně poslal své muže, aby ho sledovali. Aby vyhrabali nějakou špínu, když to půjde. Něco, co by mohl použít jako páku, aby vyšetřování zabránil.“

Nepřikývl. Nemusel. Kat se na něj zadívala.

„Sugar?“

Pomalu vzhlédl a jeho oči se střetly s Katinými.

„Kdo zabil mého otce?“

„Číslo šest je na útěku,“ oznámil Reynaldo.

Titus pevně sevřel telefon. Ucítil, jak mu v těle něco explodovalo.

„Jak sakra…?“ Zarazil se a zavřel oči.

Klid. Trpělivost. Jestli tohle ztratí, ztratí všechno. Potlačil hněv a tak klidným hlasem, jak jen byl schopen, se zeptal: „Kde je teď?“

„Utekla na sever za stodolu. My tři se ji snažíme najít.“

Na sever, pomyslel si Titus. Dobře. Na severu se rozkládaly jen kilometry a kilometry lesa. V současném stavu to nemohla přežít. Nikdy se nestalo, že by jim někdo úspěšně utekl na víc než jednu dvě minuty, ale jednou z krás této farmy byla její odlehlost a bezpečnost. Na severu byly jen lesy. Kdybyste se vydali na jih od farmy, museli byste urazit skoro dva kilometry, než byste se dostali na hlavní silnici. Přístup na farmu stejně jako pozemek na východ a na západ byl chráněný plotem.

„Nech ji běžet,“ rozhodl Titus. „Vrať se na farmu. Pošli Ricka a Julia na stanoviště pro případ, že se číslo šest znovu ukáže.“

„Dobře.“

„Jak dlouho je pryč?“

„Utekla pár minut potom, co jsi odjel.“ Před třemi hodinami.

„Dobře, dál mě informuj.“

Titus ukončil hovor. Opřel se a pokusil se racionálně analyzovat situaci. Až do dnešního dne mu operace vynesla víc peněz, než si kdy představoval. Současná částka činila 6,2 milionu dolarů. Kolik, ptal se sám sebe, by bylo dost?

Chamtivost ničila lidi víc než cokoli jiného.

Krátce, byl tohle konec hry? Dospěla tato výnosná operace, stejně jako všechny ostatní před ní, ke svému konci?

Titus měl pro tento den připravený plán. Věděl, že žádné obchodní podnikání nemůže trvat věčně. Nakonec se zjistí, že se ztrácí příliš mnoho lidí. Úřady se tím budou muset opravdu důkladně zabývat. A třebaže se Titus od počátku snažil myslet na každou eventualitu, bylo by od něj příliš domýšlivé předpokládat, že nikdy nebude dopaden, kdyby dál pokračoval.

Zavolal znovu na farmu. Telefon zazvonil čtyřikrát, než se Dmitry ozval: „Ano?“

„Víš o našem problému?“ zeptal se Titus.

„Reynaldo říkal, že Dana utekla.“

„Ano,“ potvrdil Titus. „Potřebuju, aby sis vytáhl informace z jejího telefonu.“

Mobilní telefony lze vystopovat, jestliže jsou zapnuté, proto kdykoli dorazil nový „host“, Dmitry přenesl všechny informace z jeho telefonu do počítače, v podstatě zkopíroval obsah mobilu na pevný disk. Potom z telefonu vyndal baterie a přístroj uložil do zásuvky.

„Dana Phelpsová,“ řekl Dmitry. „Mám to. Co potřebuješ?“

„Otevři si její kontakty. Potřebuju telefonní číslo jejího syna.“ Titus uslyšel cvakání tlačítek na klávesnici.

„Tady to je, Tite. Brandon Phelps. Chceš jeho mobil, nebo číslo do školy?“

„Mobil.“

Dmitry mu nadiktoval číslo mobilu. Potom se zeptal: „Mám udělat ještě něco?“

„Možná nastal čas skončit,“ oznámil Titus.

„Vážně?“

„Jo. Nastav na počítačích sebedestrukci, ale ještě ji neaktivuj. Chytím toho kluka a přivezu ho tam.“

„Proč?“

„Jestli se Dana Phelpsová pořád někde schovává, vyplašíme ji odtud. Však ona vyleze, až uslyší jeho křik.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Sugar. „Myslel jsem, že toho muže, co zabil vašeho otce, chytili.“

„Ne. Jen vzal tu vraždu na sebe.“

Sugar vstal, zadíval se na Kat, potom začal přecházet sem a tam. Kat ho pozorovala.

„Cozone to o vás dvou zjistil pár měsíců předtím, než otec zemřel, je to tak?“ zeptala se Kat.

„Ano.“ Sugar měl teď v očích slzy. „Když Cozone začal vašeho otce vydírat, všechno se změnilo.“

„Jak změnilo?“

„Váš otec se se mnou rozešel. Řekl, že je konec. Že mu jsem odporný. Ten zuřivý hněv, jako když jsme se poprvé setkali, – se vrátil. Uhodil mě. Musíte to chápat. Soustředil ten hněv na mě, ale ve skutečnosti jím mířil na sebe. Když žijete ve lži –“

„Ano, chápu,“ přerušila ho Kat. „Ale teď vážně nepotřebuju lekci z populární psychologie. Byl to homosexuál nenávidící sám sebe, uvězněný v heterosexuálním, chlapském světě.“

„Říkáte to tak chladně.“

„Ne, ani ne,“ odpověděla Kat. Cítila, jak má sevřené hrdlo, a snažila se to potlačit. „Později, až budu mít čas o tom všem přemýšlet, mi to zlomí srdce. A až se to stane – až mi to dojde, bude pro mě zdrcující, že můj otec žil s takovou bolestí a já to neviděla. Vlezu si s flaškou do postele a zmizím na tak dlouho, jak bude potřeba. Ale teď ne. Teď hlavně musím udělat, co je v mých silách, abych mu pomohla.“

„Tím, že zjistíte, kdo ho zabil?“

„Ano, protože jsem ta dobrá policistka, jakou vychoval. Takže, kdo ho zabil, Sugar?“

Zavrtěl hlavou. „Jestli to nebyl Cozone, pak opravdu nevím.“

„Kdy jste ho viděl naposled?“

„Tu noc, co zemřel.“

Kat se zamračila. „Myslela jsem, že jste se rozešli.“

„To ano.“ Sugar se zastavil a usmál se skrz slzy. „Ale nevydržel to. Je to pravda. Nemohl být se mnou, ale ani beze mě. Čekal na mě za nočním klubem, kde jsem pracoval.“ Sugar vzhlédl, ztracený v té vzpomínce. „Držel v ruce tucet bílých růží. Moje nejoblíbenější květina. Měl tmavé sluneční brýle. Myslel jsem, že proto, aby se zamaskoval. Ale když si brýle sundal, viděl jsem, že má oči zarudlé od pláče.“ Sugar teď tekly slzy volně po tvářích. „Bylo to tak krásné. A tehdy jsem ho viděl naposled. Později tu noc…“

„Byl zavražděn,“ dokončila Kat místo něj. Ticho.

„Kat?“

„Ano?“

„Nikdy jsem se z jeho ztráty nevzpamatoval,“ přiznal Sugar. „Byl to jediný muž, kterého jsem kdy miloval. Zčásti ho budu vždycky taky nenávidět. Mohli jsme utéct. Mohli jsme najít způsob, jak zůstat spolu. Vy a vaši bratři byste to nakonec pochopili. Byli bychom šťastní. Snášel jsem to celé ty roky, protože ta šance existovala. Víte, co tím chci říct? Myslím tím, že dokud byl naživu, oba jsme naivně věřili, že nějaké východisko najdeme.“

Sugar poklekl a vzal obě Katiny ruce do svých. „Říkám vám to, abyste to pochopila. Pořád mi strašně chybí. Každý den. Dal bych cokoli, odpustil bych cokoli, jen abych s ním mohl být aspoň na pár sekund.“

Nepřipouštěj si to, pomyslela si Kat. Teď si to nepřipouštěj. Musíš to dokončit.

„Kdo ho zabil, Sugar?“

„Nevím.“

Ale Kat si myslela, že teď už ví, kdo jí může dát odpověď. Jen ho musela přimět, aby jí konečně řekl pravdu.

Kapitola 40

Kat zůstala stát před policejní stanicí a zavolala na Staggerův mobil.

„Myslím, že už nemáme jeden druhému co říct,“ zabručel Stagger.

„Omyl. Právě jsem mluvila se Sugar. Myslím, že si toho máme hodně co říct.“

Ticho.

„Haló?“ ozvala se Kat.

„Kde jsi?“

„Jsem zrovna na cestě do tvojí kanceláře, pokud tohle není zas nevhodná chvíle.“

„Ne, Kat.“ Ještě nikdy neslyšela Staggera mluvit tak unaveně.

„Myslím, že to je velmi vhodná chvíle.“

Když přišla, Stagger seděl za stolem. Před sebou měl fotografie manželky a dětí, jako by ho nějak mohly chránit. Kat se do něj tvrdě pustila, obvinila ho, že lhal, ba ještě hůř. Stagger jí nezůstal nic dlužen. Došlo i na křik a slzy, ale nakonec Stagger učinil několik doznání.

Ano, Stagger o Sugar věděl.

Ano, Stagger slíbil Montemu Leburnovi výhody za prosté přiznání. Ano, Stagger to udělal, protože měl strach, že ta aféra vyjde najevo.

„To jsem nechtěl, kvůli tvému otci,“ vysvětloval Stagger. „Nechtěl jsem, aby jeho jméno vláčeli bahnem. Kvůli němu. Taky kvůli tobě a tvojí rodině.“

„A co kvůli sobě?“ opáčila Kat.

Stagger udělal gesto, které mohlo znamenat možná ano, možná ne.

„Měl jsi mi to říct,“ trvala na svém Kat.

„Nevěděl jsem jak.“

„Tak kdo ho zabil?“

„Co?“

„Kdo zabil otce?“

Stagger zavrtěl hlavou. „Opravdu to nechápeš?“

„Ne.“

„Zabil ho Monte Leburne. Nařídil mu to Cozone.“

Kat se zamračila. „Pořád se mi snažíš prodat tu historku?“

„Protože to je pravda, Kat.“

„Cozone neměl žádný motiv. Měl mého otce přesně tam, kde chtěl.“

„Ne,“ odporoval Stagger tím unaveným tónem. „To neměl.“

„Ale věděl o –“

„Ano, o tom věděl. A na krátkou dobu měl Cozone tvého tátu v hrsti. Seděl jsem se založenýma rukama a nečinně přihlížel, jak mu tvůj otec ustupuje. Nic jsem proti tomu nedělal, takže možná i já mám na tom svůj podíl viny. Ale když se Cozone dozvěděl o Sugar, tvůj otec se změnil. Byl v pasti. Neviděl východisko, až…“ Staggerův hlas se vytratil.

„Až co?“

Stagger k ní vzhlédl. „Až to už dál nesnesl, myslím. Henry žil všechna ta léta v přetvářce, ale nijak to neovlivňovalo jeho práci. Teď najednou, aby uchránil svoje lži, se musel své práci policajta zpronevěřovat. Všichni muži mají svůj kritický bod. Tohle byl kritický bod tvého otce. A tak poslal Cozonea do háje. Už mu to bylo jedno.“

„Jak na to Cozone reagoval?“

„Jak asi?“

Nastalo dlouhé ticho.

„Takže to je všechno?“ zeptala se Kat po chvíli.

„To je všechno. Je konec, Kat.“ Nevěděla, co na to říct.

„Vezmi si ještě pár dní volna. Potom se vrať do práce.“

„Nejsem tedy přeložená?“

„Ne. Byl bych rád, kdybys zůstala. Pořád chceš nového parťáka?“ Zavrtěla hlavou. „Ne, v tom jsem se zmýlila.“

„V čem?“

„V Chazi Fairclothovi.“

Stagger vzal do ruky pero. „Kat Donovanová právě přiznala, že se zmýlila. Zázraky se stále dějí.“

Kuchyňské dveře farmářského domu byly odemčené.

Dana Phelpsová, se sekerou v ruce, opatrně otevřela síťové dveře, vešla dovnitř a dveře přidržela tak, aby se zavřely se sotva slyšitelným cvaknutím. Na okamžik se zastavila, aby nabrala dech.

Ale jen na okamžik. Jídlo.

Na stole před ní byla obří krabice cereálních tyčinek, taková, jaké kupujete v supermarketu se slevou. Dana ještě nikdy předtím nezakusila hrůzy hladu. Věděla, že chytřejší by asi bylo hledat telefon – což taky udělá – ale když uviděla před sebou jídlo, tak blízko, nedokázala téměř odolat.

Přestaň, přikázala si. Starej se o naléhavější úkol.

Prohledala kuchyni kvůli telefonu. Žádný tu nebyl. Vlastně si teď uvědomila, že tu nikde nevedou žádné dráty. Venku několikrát slyšela hluk generátoru. Tak tu získávali elektřinu? Nebyl tu zapojený žádný telefon?

Na tom nezáleželo.

Věděla, že ve druhé místnosti je počítač s internetem. Tak by mohla přivolat pomoc. Jen se k němu dostat. Přemítala, jak dlouho se ještě ten chlap od počítače zdrží venku, aby si zakouřil. Viděla, jak zašlápl cigaretu a obrátil se k domu. Zapálí si další, nebo…?

Uslyšela, jak se otevřely hlavní dveře. Zatraceně.

Dana se rozhlédla po nějakém úkrytu. Kuchyně byla malá a skrovně zařízená. Byly tu jen skříňky s policemi a stůl. Schovat se pod stůl nemělo smysl. Nebyl tu ubrus. Bude zcela vystavená na očích. Lednička byla malá a hnědá, stejný typ, jaký měla na koleji ve Wisconsinu, kde se seznámila s Jasonem. Neposkytovala žádný prostor, kam se skrýt. Pak tu ještě byly druhé dveře, pravděpodobně vedoucí do sklepa. Tam by mohla jít, když to stihne.

Kroky.

Potom Daně blesklo hlavou: k čertu se schováváním.

Od obývacího pokoje, kde ji vyslýchal Titus, oddělovaly kuchyni výkyvné dveře. Jestli sem ten počítačový expert přijde, jestli se rozhodne vrátit se přes kuchyni, uslyší ho a uvidí. Teď to nebylo jako prve v lese. Ano, byla vyčerpaná. Ano, potřebovala jednu z těch mizerných tyčinek. Ale jestli teď ten chlap od počítače vejde do téhle kuchyně, ona má na své straně prvek velkého, nemilého překvapení.

A má sekeru.

Kroky se k ní blížily.

Dana vklouzla za dveře. Chtěla se ujistit, že má dost prostoru, aby se rozmáchla sekerou – nicméně musela se postavit mimo zorné pole, aby ji neviděl dřív, než bude pro něj příliš pozdě. Sekera byla hrozně těžká. Rozmýšlela, jak s ní přesně mávnout. Rána shora do hlavy by byla v těžkém úhlu. Kdyby zamířila na krk, kdyby se mu pokusila useknout tu jeho zatracenou hlavu, cílová oblast by byla moc malá. Bude muset mířit přesně.

Kroky se ozvaly přímo za dveřmi.

Dana uchopila rukojeť oběma rukama. Zvedla sekeru a držela ji jako pálkař čekající na nadhoz. To bude nejlepší úhel. Rozmáchnout se jako baseballovou pálkou. Mířit na střed hrudi a doufat, že mu ostří projede hluboko do srdce. Kdyby se trefila o kousek víc doprava nebo doleva, pod nebo nad to místo, i tak by způsobila rozsáhlé poškození.

Kroky se zastavily. Dveře se začaly se skřípáním otevírat. Dana se zachvěla napětím, ale byla připravena.

Vtom zazvonil telefon.

Dveře se na okamžik zastavily. Potom je nějaká ruka pustila a dveře se zhouply zpátky. Dana sklonila sekeru k boku. Na chvíli jí pohled padl znovu na cereální tyčinku.

Ten chlap bude v domě na chvíli zaměstnán, aspoň na příštích pár sekund. Popadla tyčinku a co nejtišeji ji rozbalila.

Z druhé místnosti uslyšela hlas počítačového experta: „Ano?“

Nový plán, pomyslela si. Vzít pár tyčinek. Jít do sklepa. Schovat se tam se sekerou a cereálními tyčinkami. Odpočinout si. Načerpat sílu. Najít místo, odkud by viděla někoho přicházet a mohla ho případně sejmout sekerou.

Její kombinéza měla kapsy. Konečně trocha štěstí. Aniž přestala žvýkat, nastrkala si další tyčinky do kapes. Kdyby ze stolu zmizela celá krabice, mohli by si toho všimnout, ale pět nebo deset tyčinek chybějících v krabici, kde jich původně bylo šedesát, nevzbudí u nikoho podezření.

Dana došla ke dveřím od sklepa, když uslyšela, jak ten chlap od počítače oznamuje někomu na druhém konci: „Reynaldo říkal, že Dana utekla.“

Strnula a poslouchala. Slyšela klapání klávesnice, potom počítačový expert znovu promluvil.

„Dana Phelpsová. Mám to. Co potřebuješ?“

Stále držela ruku na dveřích od sklepa. Znovu uslyšela ťukání prstů do klávesnice.

„Tady to je, Tite. Brandon Phelps. Chceš jeho mobil, nebo číslo do školy?“

Dana si prudce strčila pěst do úst, aby nevykřikla nahlas.

Pak znovu spustila dlaň k rukojeti sekery. Uslyšela, jak ten počítačový expert dává Titovi číslo mobilu jejího syna.

Ne, ach bože, ne, Brandon ne…

Vrátila se blíž ke kuchyňským dveřím a snažila se zachytit, o čem mluví, a zjistit, co chce Titus s číslem jejího syna.

Ale nebylo to jasné? Půjdou po jejím synovi.

Na nějaké rozumné úvahy už nebyl čas. Teď to bylo velmi prosté. Žádné schovávání. Žádný úkryt ve sklepě. Žádné obavy o vlastní bezpečnost. Matčiny myšlenky ovládla jediná věc.

Zachránit Brandona.

Když počítačový expert ukončil hovor, Dana vyběhla z kuchyně a rovnou k němu.

„Kde je Titus?“

Počítačový expert před ní ucouvl. Když uviděl, jak se k němu Dana řítí, otevřel ústa, aby volal o pomoc. To by byl konec. Jestli vykřikne, jestli přivolá pozornost ostatních…

Dana se pohybovala s rychlostí a zuřivostí, o nichž ani netušila, že jich je schopná. Sekeru už měla ve správné pozici a švihla s ní s plnou silou k muži sedícímu u počítače.

Nemířila na hruď. Na to byl příliš nízko.

Ostří sekery se mu zaseklo přímo do úst, rozdrtilo mu zuby a rozervalo rty a spodní část obličeje. Sprška krve ji téměř oslepila. Skácel se dozadu ze židle a tvrdě dopadl na záda na zem. Když ležel, Dana vší silou zatáhla za sekeru a snažila se vyprostit ostří. Vyjelo mu z obličeje s vlhkým syčivým mlasknutím.

Dana nevěděla, jestli je mrtvý. Ale na váhání nebo nevolnost nebyl čas. Stejně už měla krev ve tváři. Už cítila na jazyku její rzivou pachuť.

Znovu zvedla sekeru, tentokrát vysoko do vzduchu. Nepohnul se, ani se nebránil. Spustila prudce sekeru a rozpoltila mu hlavu. Ostří projelo až do zadní části lebky překvapivě snadno, jako by to byla kůra melounu. Tónované brýle se přeťaly vpůli a spadly na jednu i druhou stranu toho, co kdysi byl jeho obličej.

Dana neztrácela čas. Odhodila sekeru a natáhla se po telefonu. Vtom uviděla, že přední dveře jsou otevřené.

V nich stál ten starý pes, pozoroval ji a švihal ocasem.

Dana přiložila prst ke rtům a pokusila se usmát, pokusila se psa přesvědčit, že je všechno v pořádku.

Bo nepřestával švihat ocasem. A potom se rozštěkal. Reynaldo opatrně procházel lesem, když uslyšel štěkot.

„Bo!“

Boovo štěkání znal do detailu. Tohle nebylo vítání přátelské tváře. Byl to štěkot strachu a paniky.

Reynaldo s ostatními dvěma muži za zády vytáhl pistoli a uháněl zpátky k domu na farmě.

Kapitola 41

Brandon se právě uvelebil na barové stoličce v Katině bytě, když mu na mobil zavolal kdosi se skrytým číslem.

Předtím už kontaktoval všechny kamarády, které sehnal, aby se začali nabourávat do JsiMůjTyp.com. Šest z nich bylo právě teď s ním na Skypu, takže viděl na monitoru počítače jejich obličeje. Jeho kamarádi měli na univerzitě k dispozici výkonný sálový počítač, který jim hacking usnadňoval. Brandon, ve spolupráci s kamarády v kampusu, s ním mohl na dálku pracovat.

Zvedl telefon. „Haló?“

Neznámý hlas se zeptal: „To je Brandon?“

„Ano. Kdo volá?“

„Poslouchej mě. Máš dvě minuty. Jdi dolů a ven ze dveří. Otoč se doprava. Na rohu Columbus Avenue uvidíš černé SUV. Nastup. Tvoje matka sedí vzadu.“

„Co –?“

„Minuta pětapadesát sekund.“ Cvak.

Brandon seskočil ze stoličky a vyřítil se ke dveřím. Otevřel je dokořán a stiskl tlačítko výtahu. Výtah byl v přízemí. Brandon o šest pater výš.

Bude lepší jít po schodech.

Vydal se tedy po schodech, po kterých dolů spíš sletěl, než seběhl. Telefon měl stále v ruce. Pospíchal přes vestibul a vyrazil ze dveří.

Přeskočil schůdky na ulici a prudce zabočil na 67. ulici, až málem povalil nějakého muže v tmavém obleku.

Nezpomalil. Řítil se po ulici a sledoval auta vpředu. Tam, na rohu, jak řekl hlas v telefonu, stálo černé SUV.

Byl už blízko, když jeho mobil znovu zazvonil. Pořád v běhu se podíval na číslo volajícího.

Opět skryté číslo.

Teď už byl téměř u SUV. Otevřely se zadní dveře. Přitiskl mobil k uchu a uslyšel štěkat psa. „Haló?“

„Brandone, poslouchej mě.“

Srdce se mu málem zastavilo. „Mami? Už jsem skoro u auta.“

„Ne!“

Brandon v pozadí zaslechl, jak křičí nějaký muž. „Co to bylo? Mami?“

„Nelez do toho auta!“

„Nerozu–“

„Uteč, Brandone! Prostě uteč!“

Brandon se zastavil a chtěl se otočit, ale ze zadních dveří auta se vynořily dvě ruce a chytily ho za košili. Mobil mu upadl, zatímco se nějaký muž snažil vtáhnout ho do SUV.

Kat uvítala procházku přes park jako šanci pročistit si hlavu a utřídit myšlenky, ale důvěrně známá místa jí neposkytla obvyklou útěchu. Myslela na Ramble o pár bloků dál na sever, na otce, který v té oblasti působil, a na to, co se mu asi honilo hlavou.

Když se nad tím zpětně zamyslela, když se zpětně zamyslela nad otcovým chováním, jeho pitím, výbuchy vzteku, občasným zmizením, měla z toho všeho pocit smutku a lítosti. Člověk toho tolik skrývá. Skrývá své srdce. Skrývá své pravé já. Ta fasáda se stává nejen krutou realitou.

Stává se vězením. Ubohý otec.

Ale na ničem z toho už nezáleželo. V podstatě ne. Byla to minulost. Otec už bolest necítil. Aby byla ta nejlepší dcera, jakou mohl mít, aby uctila jeho památku nebo poskytla nějakou útěchu, jakou můžete poskytnout mrtvému, musí být tou nejlepší policistkou, jak jen bude schopna.

To znamená najít způsob, jak dopadnout Cozonea.

Právě když vycházela z parku na západní straně, zazvonil jí mobil. Volal Chaz.

„Tys tu teď byla?“

„Jo, promiň. Byla jsem u kapitána.“

„Říkal mi, že se vracíš.“

„Možná,“ opověděla neurčitě.

„To bych byl rád.“

„Já taky.“

„Ale proto nevolám,“ pokračoval Chaz. „Pracuju na těch nezvěstných lidech, jak jsi chtěla. To, co mám, je zatím jen předběžné.“

„Ale?“

„Ale mám jedenáct nezvěstných dospělých, včetně Dany Phelpsové, Gerarda Remingtona a Marthy Paquetové, ve čtyřech státech. Všichni se nedávno s někým seznámili po internetu.“

Kat zamrazilo v zádech. „Panebože.“

„Přesně tak.“

„Kontaktoval jsi zástupce Keisera?“ zeptala se.

„Poslal jsem to jeho asistentovi. Budou se tím dál zabývat. Ale jedenáct pohřešovaných, Kat. To je…“

Víc už toho Chaz neřekl.

Nic víc nebylo třeba dodávat. Federálové už budou vědět, co s tím dál. Oni dva tu udělali víc, než byla jejich povinnost. Kat ukončila hovor a přešla na 67. ulici. Vtom uviděla na rohu Columbus Avenue nějaký rozruch.

„Co to…?“

Rozběhla se maximálním tempem. Když se dostala blíž, uviděla, jak se Brandon Phelps s někým pere. Kdosi se ho snažil vtáhnout dozadu do nějakého SUV.

Starý pes vběhl do domu, po pár krocích málem uklouzl v krvi rozlité na podlaze z tvrdého dřeva, a přitom nepřestával štěkat na Danu. Věděla samozřejmě, co to znamená. Hromotluk – počítačový expert, kterého právě zabila, ho do telefonu oslovoval jako Reynalda – uslyší ve štěkotu svého milovaného psa strach. Rychle se sem vrátí.

Daniným prvním instinktem bylo schovat se. Ale to nesmí.

Tělem se jí rozšířil zvláštní klid. Věděla, co musí udělat. Musí zachránit svého syna.

Žádný mobil nebyl v dohledu. Jediný telefon, který viděla, ten na psacím stole, byl obyčejný šedý domácí telefon připojený zezadu k počítači. Nepřenosný. Kdyby ho chtěla použít, musí zůstat, kde je. Zcela na očích.

Budiž. Zvedla telefon, přiložila ho k uchu a vytočila číslo synova mobilu. Ruce se jí třásly tak silně, že se skoro netrefila.

Nějaký hlas vykřikl: „Bo!“

Reynaldo. Nebyl moc daleko. Byla to otázka jen pár sekund. Přesto Dana neměla na vybranou. Podle toho, co zaslechla, měl Titus v plánu unést jejího syna. Musela ho zastavit. Na ničem jiném nezáleželo. Neexistoval prostor pro nějakou otázku, lítost, váhání.

V šedém telefonu se ozvalo vyzvánění. Dana sebrala veškerou rozvahu, ale když uslyšela, jak její syn říká: „Haló?“, téměř ji ztratila.

Na verandě zadupaly těžké kroky. Bo přestal štěkat a odklusal ke svému pánovi.

Čas vypršel.

„Brandone, poslouchej mě.“

Uslyšela, jak zalapal po dechu. „Mami? Už jsem skoro u auta.“

„Ne!“

Reynaldo znovu zakřičel: „Bo!“

„Co to bylo?“ zeptal se Brandon. „Mami?“

Pevně sevřela rukou sluchátko. „Nelez do toho auta!“

„Nerozu–“

Reynaldo bude každým okamžikem u dveří.

„Uteč, Brandone! Prostě uteč!“

Kat vytáhla pistoli a rozběhla se přes blok.

V dálce uviděla, jak Brandon statečně bojuje a skoro se mu podařilo vyprostit se. Někdo z ulice mu přišel na pomoc, ale potom z SUV vystoupil řidič.

Měl zbraň.

Chodci začali povykovat. Kat vykřikla: „Stůj!“, ale kvůli vzdálenosti a vřavě ji nebylo slyšet. Dobří samaritáni začali couvat. Řidič spěchal kolem vozu k Brandonovi.

Kat viděla, jak zvedl pistoli a tvrdě ji přitiskl Brandonovi k hlavě. Boj skončil.

Brandon nastoupil. Dveře se hlučně zabouchly.

Řidič chvátal zpátky ke svým dveřím. Kat už nebyla daleko. Mohla na něj vystřelit, ale nějaký instinkt ji přiměl se zastavit. Na ulici bylo příliš civilistů, aby riskovala přestřelku, a i kdyby měla štěstí a řidiče zasáhla, ten, kdo seděl vzadu – ten, kdo tam vtáhl Brandona – mohl být také ozbrojen.

Takže co teď?

Černé SUV se rychle rozjelo a zahnulo doleva na Columbus Avenue. Kat uviděla, jak z šedého Fordu Fusion vystupuje nějaký muž.

Blýskla odznakem a řekla: „Zabavuju to auto.“

Muž se zatvářil zlostně. „Žertujete, ne? To auto mi nevezmete –“ Kat, aniž zpomalila krok, mu ukázala zbraň. Muž dal ruce vzhůru.

Vytrhla mu klíčky z pravé ruky a skočila do auta. O minutu později už ujížděla po 67. ulici za SUV.

Vzala mobil a zavolala Chazovi: „Sleduju černé SUV, právě zatáčí doprava na Broadway na 67. ulici.“

Uvedla poznávací značku a stručně ho informovala o tom, co se stalo.

„Někdo na ulici už pravděpodobně volá tísňovou linku,“ mínil Chaz.

„Dobře, podívej, zařiď, aby v dohledu nebyla žádná označená policejní auta. Nechci je vyplašit.“

„Máš nějaký plán?“

„Mám,“ přisvědčila Kat. „Zavolej FBI. Řekni jim, co se děje. Ať pošlou do vzduchu vrtulník. Budu dál sledovat to auto.“

Brandon sedící vzadu v SUV byl stále omámený po úderu do hlavy. Titus na něho mířil pistolí.

„Brandone?“

„Kde je máma?“

„Za chvíli ji uvidíš. Prozatím chci, abys zůstal v klidu. Jestli uděláš něco, co se mi nebude líbit, tvoje matka bude okamžitě zabitá. Rozumíš?“

Brandon přikývl a zmlkl.

Zatímco přejížděli most George Washingtona, Titova nervozita rostla. Obával se, že by je mohla pronásledovat policie, že někdo ze svědků Clemova energického zákroku na 67. ulici mohl upozornit úřady. Ale provoz na West Side Highway byl slabý. Jízda netrvala ani patnáct minut, málo času, jak se Titus domníval, aby po jejich SUV už bylo zahájeno rozsáhlé pátrání. Přesto nařídil Clemovi, aby zastavil u hotelu Teaneck Marriott u dálnice 95. Uvažoval o tom, že ukradnou jiný vůz, ale nakonec usoudil, že bude lepší jen vyměnit značku. Našli jiné černé SUV zaparkované vzadu a Clem s akušroubovákem vyměnil značky během pár sekund.

Vrátili se zpátky na newjerseyskou placenou dálnici a zamířili na jih na farmu.

„Už odstartoval vrtulník?“ zeptala se Kat.

„Říkali, že to potrvá ještě pět minut.“

„Dobře, fajn,“ řekla. Potom: „Moment, nezavěšuj.“

„Co je?“

„Zrovna zastavili u Marriottu.“

„Třeba tam jsou ubytovaní.“

„Oznam to federálům.“

Kat sjela dolů po rampě a držela se dva vozy za nimi. Uviděla, jak SUV vjelo na parkoviště a pokračovalo dozadu. Zastavila na kraji, pak opatrně postupovala dál, tak aby na ně viděla, ale sama byla z dohledu.

Řidič vystoupil. Kat uvažovala o tom, že zasáhne přímo tady a teď, ale dokud neviděla, co se děje s Brandonem vzadu v SUV, bylo by to příliš riskantní. Proto čekala a pozorovala je.

O chvíli později znovu mluvila s Chazem.

„Právě vyměnili poznávací značky a zamířili zpátky na silnici.“

„Kterým směrem?“

„Na jih. Zdá se, že jedou k placené newjerseyské dálnici.“

Reynaldo s vynaložením všech sil běžel za Boovým štěkotem.

Jestli ta ženská něco Boovi udělala, jestli mu jen zkřivila chloupek na hlavě…

Reynaldo si teď přál, aby zemřela pomalu.

Bo pořád štěkal, když Reynaldo dorazil na mýtinu. Nohy se mu jen kmitaly, jak se co nejrychleji hnal k domu. Přeskočil schody a tvrdě dopadl na verandu táhnoucí se kolem domu.

Bo už neštěkal.

Bože, ach bože, prosím, a: se mu nic nestane…

Rozběhl se k hlavnímu vchodu, když se Bo najednou objevil. Reynaldo úlevou padl na kolena.

„Bo!“ vykřikl.

Pes přiběhl k němu. Reynaldo rozpřáhl ruce a psa objal. Bo mu olízl obličej.

Z domu uslyšel, jak Dana křičí: „Uteč, Brandone! Prostě uteč!“ Reynaldo vytáhl pistoli. Byl jen pár kroků od dveří. Vstal, připravený skoncovat s tímhle problémem jednou provždy, když ho najednou něco přimělo v panice se zastavit.

Bo měl tlapky celé od krve.

Jestli toho psa poranila, jestli poranila to hodné nevinné zvíře, které nikdy nikomu neublížilo…

Prohlédl psu přední tlapky a hledal rány. Nic. Prohlédl zadní tlapky. Nic. Reynaldo se podíval Boovi do očí.

Pes zavrtěl ocasem, jako by svému pánovi říkal, že je v pořádku.

Reynaldovi se v žilách rozlil pocit úlevy, ale pak ho napadlo ještě něco.

Když to není Boova krev, tak čí?

Pistoli už měl připravenou. Stál zády ke dveřím. Když se otočil a vešel do domu, přikrčil se pro případ, že by na něj čekala.

Žádný pohyb.

Pak Reynaldo spatřil na podlaze hromadu zkrvaveného masa, která kdysi byla Dmitry.

To mu udělala Dana?

Zachvátil ho zuřivý hněv. Ta mrcha. Zatraceně, za to těžce zaplatí. Ale jak? Jak to Dmitrymu udělala? Odpověď: Musela teď mít nějakou zbraň. Musela vzít něco ze stodoly. Jinak se ta spousta krve nedala vysvětlit.

Další otázka: Kde je?

Reynaldo uviděl krvavé stopy na podlaze. Sledoval je k místu, kde se zastavily – u kuchyňských dveří. Popadl vysílačku a zavolal Julia. „Jsi vzadu za domem?“

„Zrovna jsem dorazil.“

„Vidíš u kuchyňských dveří nějakou krev?“

„Ne, nic. Tady je čisto.“

„Dobře.“ Reynaldo se usmál. „Připrav si pistoli a zamiř ji tím směrem. Může být ozbrojená.“

Kapitola 42

Aqua seděl se zkříženýma nohama za budovou loděnice Kerbs s měděnou střechou v Central Parku. Oči měl zavřené. Jazyk tiskl k patru úst. Palce a prostředníky tvořily kruhy. Ruce mu spočívaly u kolen.

Vedle něj seděl Jeff Raynes.

„Našla mě,“ promluvil Jeff.

Aqua přikývl. Dnes se nadopoval všemi svými léky. Nenáviděl je. Cítil se po nich sklíčený a deprimovaný, jako by byl pod vodou a nemohl se hýbat. Připadal si jako bez života. Aqua se často přirovnával k rozbitému prodejnímu automatu. Když jste ho zapnuli, nikdy jste nevěděli, co z něj vypadne. Mohli jste dostat vařící kávu, ačkoli jste žádali studenou vodu. Ale aspoň byl přístroj v provozu. Když užil své léky, bylo to, jako by bylo zařízení vytažené ze zásuvky.

Ale teď Aqua potřeboval jasně myslet. Ne nadlouho. Ale aspoň na pár minut.

„Pořád ji miluješ?“ zeptal se Jeffa.

„Ano. A ty to víš.“

„Vždycky jsi ji miloval.“

„Vždycky.“

Aqua dál držel oči zavřené. „Věříš, že ona tě taky pořád miluje?“ Jeff si odfrkl. „Kéž by to bylo tak jednoduché.“

„Je to osmnáct let,“ připomněl Aqua.

„Nechceš mi vykládat, že čas zahojí všechny rány, viď?“

„Ne. Ale proč jsi tady, Jeffe?“ Jeff neodpověděl.

„Není zbytečné, abys se mnou mluvil?“

„Jak to myslíš?“

„Dneska jsi ji viděl.“

„Ano,“ přisvědčil Jeff.

„Už jednou jsi ji nechal odejít. Vážně si myslíš, že máš sílu udělat to podruhé?“

Ticho.

Aqua konečně otevřel oči. Když uviděl bolest vyrytou do tváře přítele, bezděčně sebou škubl. Vztáhl ruku a položil ji Jeffovi na předloktí.

„Bylo to moje rozhodnutí,“ řekl Jeff.

„A jak se ti to osvědčilo?“

„Nemůžu toho litovat. Kdybych neodešel, neměl bych dceru.“ Aqua pokýval hlavou. „Ale je to dlouhá doba.“

„Ano.“

„Možná se to všechno stalo z nějakého důvodu. Možná se ten tvůj příběh lásky měl takhle odehrát.“

„Nikdy mi neodpustí.“

„To by ses divil, co láska všechno překoná.“

Jeff se ušklíbl. „Čas hojí všechny rány, všechno má svůj důvod a ještě láska všechno překoná? Dneska chrlíš jednu frázi za druhou.“

„Jeffe?“

„Co?“

„Léky už nebudou dlouho působit. Za pár minut se zhroutím a začnu znovu panikařit. Budu přemýšlet o tobě a o Kat a budu se chtít zabít.“

„Takhle nemluv.“

„Tak mě poslouchej. Einstein popsal šílenství tak, že člověk pořád a pořád dělá jednu a tutéž věc a očekává různé výsledky. Co tedy uděláš, Jeffe? Utečeš a znovu vám oběma zlomíš srdce? Nebo se pokusíš udělat něco jiného?“

Reynaldo věděl, že je Dana v pasti.

S pohledem stále upřeným na krvavé otisky nohou si v duchu znovu představil rozvržení kuchyně. Stůl, židle, příborník – nebylo tam žádné místo, kde by se mohla skrýt. Její jedinou nadějí bylo napadnout ho, až vejde. Nebo…

Bez varování oběma rukama prudce rozrazil dveře.

Nevešel jimi do kuchyně. To by Dana mohla očekávat. Jestli stojí za dveřmi, jestli doufá, že tam Reynaldo slepě vstoupí, aby ho překvapila, prozradí se.

Dana udělá nějaký pohyb, vykřikne, škubne sebou, cokoli. Když rozrazil dveře, pro jistotu o krok ucouvl.

Dveře se rozletěly, udeřily do zdi, pak se zhouply zpět a zase se zavřely. Dřevo několikrát zavibrovalo, než se zastavilo.

Na druhé straně se nic nepohnulo. Reynaldo však zahlédl další krvavé stopy.

S připravenou pistolí vstoupil do kuchyně. Namířil zbraní napravo, pak nalevo.

Kuchyně byla prázdná.

Podíval se na podlahu a znovu uviděl krvavé stopy. Vedly ke dveřím od sklepa.

Ovšem. Reynaldo se málem pleskl do hlavy. Ale to už je jedno. Věděl, že ze sklepa vede jediný východ – dvojitá vnější dvířka zamčená na visací zámek.

Číslo šest teď bylo skutečně v pasti.

Zazvonil mu mobil. Volal Titus. Reynaldo zvedl telefon k uchu.

„Už jsi ji našel?“ zeptal se Titus.

„Myslím, že ano.“

„Jenom myslíš?“

Reynaldo mu spěšně pověděl o dveřích do sklepa.

„Jsme na cestě zpátky,“ informoval ho Titus. „Řekni Dmitrymu, aby začal likvidovat počítačové soubory.“

„Dmitry je mrtvý.“

„Cože?“

„Dana ho zabila.“

„Jak?“

„Podle toho, jak to vypadá, má nejspíš sekeru.“ Ticho.

„Jsi tam, Tite?“

„Ve stodole je benzin,“ informoval ho Titus. „Spousta.“

„Já vím,“ přisvědčil Reynaldo. „Proč?“

Ale Reynaldo už samozřejmě odpověď znal. Nelíbilo se mu to. Věděl, že ten den přijde. Ale farma se stala jeho domovem. A on i Bo to tu měli rádi.

Tím víc se rozzuřil na tu děvku, která všechno zničila.

„Začni ho rozlévat po domě,“ nařídil Titus. „Celý podnik spálíme.“

Kat netušila, kam jedou.

Víc než dvě hodiny sledovala SUV po newjerseyské dálnici, pak po pensylvánské vedoucí severně od Filadelfie. FBI vyslala vrtulník. Sledoval je z bezpečné vzdálenosti, ale to neznamenalo, že Kat mohla polevit.

Ford Fusion měl benzinu dost. Kvůli tomu si nemusela dělat starosti. Kat byla v neustálém kontaktu s agenty FBI. Zatím neměli žádné nové informace. Původní poznávací značka SUV byla také kradená. Stránka JsiMůjTyp.com odmítala spolupracovat a požadovala napřed soudní příkaz. Chaz se domníval, že lokalizoval dvě další oběti, ale jistý si nebyl. Bude to nějaký čas trvat. To bylo Kat jasné. V krimiseriálech se všechno vyřešilo během hodiny. Ve skutečnosti to vždycky trvá mnohem déle.

Snažila se nepřipouštět si myšlenky na otce nebo Jeffa, ale jak čas ubíhal, neubránila se tomu. Stále jí v uších zněla slova Sugar o tom, co by za to dal, co všechno by odpustil, jen kdyby mohl být ještě aspoň pár okamžiků s jejím otcem. Viděla, že Sugar otce doopravdy miloval. Nebyla to přetvářka. To ji překvapilo. Byl otec se Sugar šťastný? Poznal vášeň a lásku? Kat doufala, že ano. Až si to důkladně rozebere, až se oprostí od svých ne zcela vědomých předsudků – koneckonců, také pocházela z té čtvrti – možná za to dokáže být i vděčná.

Kat začala hrát hru na „co kdyby“ a přemýšlela, co by se stalo, kdyby se teď její otec najednou zjevil na sedadle vedle ní, kdyby mu řekla, že všechno ví, a kdyby otec dostal druhou šanci. Co by udělal? Smrt byla zřejmě velká učitelka. Kdyby otec mohl začít znovu, byl by k matce upřímný? Žil by svůj život se Sugar?

Kat by mu to přála. A přála by to i své matce.

Upřímnost. Nebo jak to vyjádřil Sugar? Svoboda být sám sebou. Měl otec už blízko k tomu, aby si to uvědomil? Unavovaly ho už tyhle lži a podvádění? Když přišel k onomu klubu s květinami pro

Sugar, našel konečně sílu být sám sebou? To se Kat pravděpodobně nikdy nedozví.

Ale když dovolila myšlenkám na chvíli se odklonit od bezprostředního úkolu zachránit Brandona a jeho matku před hrozícím nebezpečím, ať už bylo jakékoli, když si dovolila připustit si závažnější otázku, týkala se mnohem víc současnosti. Předpokládejme, že by se otec skutečně zjevil na sedadle vedle ní. Předpokládejme, že by otci řekla, že znovu viděla Jeffa a je přesvědčená, že ještě mají šanci. A že když uviděla Jeffa, pochopila, co Sugar mínil slovy, že by se vzdal čehokoli, jen aby mohl být ještě pár okamžiků s otcem.

Co by jí otec poradil, aby udělala? Odpověď teď byla tak jasná.

Nezáleželo na tom, proč Jeff utekl, proč si změnil jméno, na ničem z toho. Sugar by to bylo jedno. Otci by to bylo jedno. To vás naučí smrt. Dali byste cokoli, odpustili cokoli, jen ještě tak jeden okamžik…

Až tohle skončí, pojede zpátky do Montauku a řekne Jeffovi, co cítí.

Slunce zapadalo, obloha se zbarvila v tmavě purpurovou. Vpředu černé SUV konečně sjelo z dálnice na silnici 222. Kat ho následovala. Teď už to nemohlo být daleko.

Brandon se zeptal: „Co chcete udělat s mojí matkou?“ o jedenkrát víc, než bylo žádoucí.

Titus ho udeřil do úst pažbou pistole. Vyrazil mu zuby. Brandonovi se z pusy vyřinula krev. Utrhl si kus trička a přitiskl ho na ránu. Přestal tedy mluvit.

Když vjeli na silnici 222, Titus se podíval na hodinky. Byli necelých čtyřicet minut od cíle. Provedl zpaměti pár výpočtů – velikost ohně, viditelnost, jak dlouho potrvá, než dorazí místní hasiči, zvlášť když jim zavolá a ujistí je, že má požár pod kontrolou.

Minimálně hodinu. To bude stačit.

Zavolal Reynaldovi. „Už jsi rozlil ten benzin?“

„Ano.“

„Je pořád ve sklepě?“

„Ano.“

„Kde jsou Rick a Julio?“

„Na dvoře. Jeden vpředu, druhý vzadu.“

„Víš, co se musí udělat.“

„Vím.“

„Zařiď to. Potom zapal oheň. Postarej se, aby všechno shořelo do základů. Pak jdi k jámám a dokonči úklid.“

Reynaldo zavěsil. Bo stál před stodolou. Bude v bezpečí. To teď bylo důležité. Rick čekal před domem. Reynaldo se vydal k němu.

„Mluvil jsi s Titem?“ zeptal se Rick.

„Ano.“

„Podpálíme to?“

Reynaldo měl v ruce schovaný nůž. Bodl ho rychle a hluboko do srdce. Rick byl mrtvý, ještě než se zhroutil na zem. Reynaldo vytáhl krabičku sirek. Zamířil zpátky k domu, jednu zapálil a hodil ji na přední schody.

Vyšlehly plameny a šířily se v rychlé modré čáře.

Reynaldo šel dál. Dorazil k zadním dveřím. Pistoli držel u boku. Zamířil a střelil Julia do hlavy. Pak škrtl další zápalkou a hodil ji k zadním dveřím. Plameny znovu vyšlehly v překrásné modré vlně. Reynaldo o pár kroků ustoupil, aby měl na očích oba východy.

Nebylo úniku. To viděl okamžitě. Dana se v ohni usmaží na škvarek.

Díval se, jak plameny šplhají výš a výš. Nebyl pyroman, ale nemohl si pomoci, ta síla ničivého požáru ho fascinovala. Oheň se bleskurychle šířil po domě a pohlcoval vše, co mu stálo v cestě. Reynaldo čekal na její výkřiky. Doufal, že je uslyší. Ale žádné se neozývaly. Nespouštěl oči ze dveří, hlavně kuchyňských, v naději, že ji oheň vyžene ven, že se v dohledu objeví hořící postava hnána nesnesitelnou bolestí a bude se točit v konečném tanci smrti.

Ale to se také nestalo.

Reynaldo zvedl Juliovo tělo a hodil ho do plamenů. Julio a Rick shoří na uhel, ale třeba je bude možné identifikovat. To by pomohlo. Pokud na někoho padne vina, budou to tihle mrtví.

Požár dosáhl vrcholu.

Stále žádný křik, žádná postava.

Reynaldo by rád věděl, jestli Danu zabil oheň, nebo kouř. To se samozřejmě nikdy nedozví. Byl si však jistý, že je už mrtvá. Neviděl žádnou možnost, jak by mohla uniknout.

A přesto, když se otočil od trosek domu, měl zvláštní tísnivý pocit.

Kapitola 43

Když Dana Phelpsová uviděla plameny, pospíchala pryč po té strašné pěšině, kterou šla už mnohokrát předtím.

Horečně přemýšlela, jaké je nejnepravděpodobnější místo, kde by ji hledal.

Zpátky u těch jam.

Na tom, co považujeme za štěstí, osud, načasování, je něco zvláštního. Danin manžel Jason vyrůstal v Pittsburghu a byl vášnivým fanouškem Steelers, Pirates a Penguins. Nadšeně povzbuzoval své týmy, ale víc než většina jiných lidí si uvědomoval, jak náhodný je celý svět. Mnozí věřili, že kdyby v sedmdesátých letech existovala pravidla o opakovaném přehrání záběru z HD kamer, viděli bychom, že se míč dotkl země dřív, než ho Franco Harris údajně bezchybně chytil. Bylo to tak? Pokud ano, prohráli by Steelers tento zápas a nezískali by čtyři tituly Super Bowlu za sebou?

Jason takové otázky miloval. Nezajímaly ho ty velké věci – pracovní etika, učení, trénink. Domníval se, že život příliš často závisí na shodě náhod. Všichni chceme sami sebe přesvědčit, že záleží na tvrdé práci, vzdělání a vytrvalosti, ale pravdou je, že o životě mnohem víc rozhoduje nahodilost a nepředvídatelnost. Nechceme si to přiznat, ale řídí nás štěstí, načasování, osud.

V Danině případě byla tímto štěstím, načasováním, osudem, krev na Boových tlapkách.

Když Reynaldo prohlížel psa kvůli poranění, zdrželo ho to jen na pár sekund, ale to stačilo. Stačilo to na to, aby Dana odhodila telefon, vběhla do kuchyně a uvědomila si, že ji brzy najde podle krvavých stop.

Co tedy udělala?

Nebyl čas zvažovat bezpočet důmyslných plánů či alternativ. Ale ten nápad tu byl, a mohla by si říci, že geniální. Přešla rychle ke dveřím do sklepa, otevřela je a hodila dolů ze schodů svoje ponožky.

Potom, s bosýma nohama, se jí podařilo dílem vyběhnout, dílem odhopsat ven. Dostala se do lesa a přikrčila se, aby se schovala. O pár sekund později se objevil Julio.

Hned jak vzplanul požár a plameny se začaly plazit vzhůru po dřevěné stavbě, Dana pochopila, že muži po sobě zametají stopy. Všechno spělo ke konci. Proto se rozběhla po pěšině a přitom si vzpomněla, že v den, kdy se sem dostala a byla donucena svléknout si žluté letní šaty, uviděla něco, co ji velmi znepokojilo.

Další oblečení.

Slunce rychle zapadalo. Když se Dana dostala na mýtinu, už se snášela tma. Stál tu malý stan, kde se obvykle zdržoval Reynaldo. Spěšně nahlédla dovnitř. Uviděla spací pytel a baterku. Žádný telefon. Nic, co by mohla použít jako zbraň.

Samozřejmě, pořád měla sekeru.

Baterku si vzala, ale zatím se ji neodvažovala rozsvítit. Mýtina před ní byla rovná. Jáma, kam ji zavřeli… pořád neměla ponětí na jak dlouho… byla zamaskovaná. Vůbec si nemohla vzpomenout, kde přesně by ji měla hledat. Dana přecházela po mýtině, sehnutá, až nakonec našla otevřený zámek. Podivuhodné. Nebýt zámku, prošla by kolem poklopu bez povšimnutí.

Hlavou jí bleskla šílená myšlenka – vlézt do jámy a skrýt se tam. Kdo se zdravým rozumem by ji tam hledal? Ale na druhé straně, kdo se zdravým rozumem by se dobrovolně vrátil do podzemí, i kdyby mu to mohlo pomoci?

Ona rozhodně ne.

Ale to teď stejně nebylo důležité. Dům hořel.

Už se úplně setmělo. Dana téměř neviděla před sebe. Začala se plížit v trávě, ačkoli stále nevěděla, co by tady měla dělat. Plížila se tak asi deset metrů, když rukou narazila na něco kovového.

Další visací zámek. Tenhle byl zamknutý.

Dana potřebovala dvě rány sekerou, aby zámek urazila. Poklop byl těžší, než si představovala. Musela sebrat všechnu sílu, aby ho vyzvedla z hlíny.

Nahlédla dolů do černé díry. Nezaznamenala žádný zvuk, žádný pohyb.

Za ní stále zuřil požár. Neměla teď na vybranou. Musela to riskovat.

Rozsvítila baterku. Namířila světlo dolů do jámy – a hlasitě vydechla.

Vzhlédla k ní nějaká vzlykající žena. „Prosím, nezabíjejte mě.“ Dana se téměř rozplakala. „Jsem tu, abych vás zachránila, neublížím vám. Dostanete se sama ven?“

„Ano.“

„Dobře.“

Dana popolezla trávou dalších deset metrů a našla další zámek. Tenhle urazila na první pokus. Muž uvnitř také naříkal a byl příliš slabý, aby vylezl. Nečekala. Posunula se ke třetí jámě a nahmatala zámek. Rozbila ho, otevřela poklop a už se ani nenamáhala zkontrolovat, co je uvnitř. Přešla ke čtvrté jámě.

Právě když sekerou rozbila zámek, uviděla u farmářského domu reflektory auta.

Někdo se blížil po příjezdové cestě.

Clem otevřel bránu. Pak znovu usedl za volant.

Když byli asi v polovině příjezdové cesty, Titus teprve spatřil plameny.

Usmál se. To bylo dobré. Když neviděl požár ze silnice, naskýtala se skvělá šance, že nikdo neupozorní hasičskou stanici. Měl tak spoustu času, aby všechno dokončil a uklidil.

Vpředu se objevil Reynaldo, který vlekl nějaké tělo k plamenům.

„Co to sakra znamená?“ zamručel Clem. „Není to Rick?“

Titus s klidem přiložil hlaveň pistole k týlu Clemovy hlavy a jednou vystřelil. Clem se zhroutil na volant.

Tohle všechno začalo s Titem a Reynaldem. A tak to také skončí.

Brandon v šoku vykřikl. Titus rychle namířil pistolí na chlapcovu hruď. „Vystup.“

Brandon se vypotácel z auta. Tam už na něj čekal Reynaldo. Titus se k nim přidal. Několik sekund tam všichni tři spolu stáli a dívali se do ohně.

„Je jeho matka mrtvá?“ zeptal se Titus.

„Myslím, že jo.“

Brandon ze sebe vydal srdceryvný, primitivní výkřik. Se zvednutýma rukama se vrhl na Reynalda. Ten ho zastavil silným úderem do břicha. Brandon se zhroutil na zem a lapal po dechu.

Titus namířil pistoli Brandonovi na hlavu. Pak se zeptal Reynalda: „Proč jsi řekl, že si to ‚myslíš‘?“

„Protože myslím, že byla ve sklepě. Jak jsem už řekl.“

„Ale?“

Vtom se nočním vzduchem rozlehl Boův štěkot.

Titus vzal baterku a zakroužil s ní, až vpravo uviděl stojícího Boa. Starý pes se díval na pěšinu vedoucí k jámám a štěkal jako pominutý.

„Možná,“ pronesl Titus pomalu, „ses vtom, že je ve sklepě, zmýlil.“

Reynaldo přikývl.

Titus mu podal baterku. „Běž po té cestě. Měj pistoli připravenou. Zastřel ji, hned jak se ukáže.“

„Může být schovaná,“ mínil Reynaldo.

„Dlouho už nebude.“

Brandon zavřískl: „Mami! Nechoď sem! Uteč!“

Titus vrazil Brandonovi pistoli do úst, aby ho umlčel. Potom co možná nejhlasitěji vykřikl: „Dano? Mám tvého syna.“ Krátce zaváhal, než dodal: „Ukaž se, nebo to odnese.“

Bylo ticho.

Titus znovu zařval: „Dobře, Dano. Poslouchej tohle.“

Titus vytáhl pistoli Brandonovi z úst. Namířil chlapci na koleno a stiskl spoušť.

Nocí otřásl Brandonův výkřik.

Kat ještě chvíli pokračovala po silnici a přitom si dávala pozor, aby nezpomalila, a nepřilákala tak pozornost mužů v SUV. Byla v neustálém telefonickém kontaktu s FBI. Udala jim polohu a po asi stech metrech zastavila na kraji silnice.

„Dobrá práce, detektive,“ pochválil ji zástupce ředitele Keiser.

„Naši lidé tam budou za patnáct dvacet minut. Chci mít jistotu, že budeme mít dost mužů, abychom je všechny pochytali.“

„Mají Brandona, pane.“

„Já vím.“

„Nemyslím, že bychom měli čekat.“

„Nemůžete tam jen tak vpadnout. Zadržují rukojmí. Musíte počkat na náš tým, nechat je vyjednávat. Znáte postup.“

Kat se to nelíbilo. „Při vší úctě, pane, nejsem si jistá, že je na to čas. Ráda bych dostala povolení jednat podle vlastního uvážení. Nezasáhnu, pokud to nebude absolutně nutné.“

„Nemyslím, že to je dobrý nápad, detektive.“ To ovšem neznamenalo ne.

Než Keiser stačil něco dodat, Kat hovor ukončila a přepnula mobil na tichý režim. Zbraň měla v pouzdru. Nechala auto tam, kde bylo, a vydala se zpátky. Musela být opatrná. U brány mohly být bezpečnostní kamery, proto se přiblížila z boku a přeskočila plot. Byla už tma. Les byl hustý. Kat využila svůj iPhone – naštěstí majitel Fordu Fusion měl vestavěnou nabíječku – jako slabou baterku.

Prodírala se zvolna mezi stromy, když najednou vpředu uviděla plameny.

Daně se podařilo otevřít další skladovací jámu, když uslyšela Brandonovo volání:

„Mami! Nechoď sem! Uteč!“

Pak zaslechla Tita: „Dano? Mám tvého syna.“ Začala se chvět po celém těle.

„Ukaž se, nebo to odnese.“

Dana málem upustila těžký poklop, ale vedle ní se najednou octla ta první žena, kterou osvobodila. Vzala Daně poklop z rukou a otevřela ho. V jámě někdo zasténal.

Dana vykročila k pěšině.

„Nechoďte,“ zašeptala jí žena.

Dana, zmatená, omámená, se otočila za hlasem. „Co?“

„Neposlouchejte ho. Jen si s vámi hraje. Musíte tu zůstat.“

„Nemůžu.“

Žena položila dlaně na Daniny tváře a přiměla ji podívat se jí přímo do očí. „Jsem Martha. Jak se jmenujete?“

„Dana.“

„Dano, poslouchejte mě. Musíme otevřít zbytek těch jam.“

„Blázníte? Má mého syna.“

„Já vím. A jak se ukážete, zabije vás oba.“

Dana zavrtěla hlavou. „Ne, zachráním ho. Můžu nabídnout výměnu –“

Titův hlas ostře zasvištěl nocí jako kosa Smrti. „Dobře, Dano, poslechni si tohle.“

Obě ženy se prudce otočily, když v nehybném nočním vzduchu explodoval výstřel.

Výkřik Danina syna se smísil s jejím.

Než Dana mohla zareagovat, než se mohla vzdát a zachránit syna, ta žena – Martha – ji povalila na zem a přitiskla se na ni svým tělem.

„Slezte ze mě!“

Ale Martha na ní dál zůstala ležet. Hlas měla pozoruhodně klidný. „Ne.“

Dana se vzpírala a bránila se, ale Martha ji držela z posledních zbytků svých sil.

„Oba vás zabije,“ šeptala jí Martha do ucha. „To sama víte. Kvůli svému synovi tam nesmíte jít.“

Dana se v panice začala kroutit a zmítat se. „Pusťte mě!“

A potom se znovu ozval Titův hlas: „Tak dobře, Dano. Teď mu prostřelím druhé koleno.“

Kat postupovala vpřed vždy o několik stromů a kvůli protokolu dbala na to, aby zůstala z dohledu, když uslyšela, jak ten muž vyhrožuje Brandonovi.

Musela si pospíšit.

O pár sekund později, když uslyšela výstřel a Brandonův křik, hodila celý protokol za hlavu. Zabočila z lesa na hlavní příjezdovou cestu, kde se mohla rozběhnout plnou rychlostí. Samozřejmě, kdyby ji někdo uviděl, byla by snadný terč, ale to jí teď nepřipadalo tak důležité.

Musela zachránit Brandona.

Pistoli měla připravenou v pravé ruce. V uších se jí ozvěnou ozýval vlastní dech, jako když si na ně přiložíte lasturu.

Před sebou uviděla to SUV. Vedle něj stál nějaký muž s pistolí v ruce. Brandon ležel na zemi a svíjel se bolestí.

„Tak dobře, Dano,“ hulákal muž. „Teď mu prostřelím druhé koleno.“

Kat byla stále příliš daleko, aby mohla vystřelit. Vykřikla z plných plic: „Ani hnout!“, aniž přitom polevila v běhu.

Muž se k ní otočil. Na zlomek sekundy, víc ne, vypadal zmateně. Kat běžela dál. Muž na ni namířil pistoli. Kat se skokem vrhla na stranu. Ale ten chlap ji stále měl na mušce. Už se chystal stisknout spoušť, ale vtom ho něco zadrželo.

Brandon ho popadl za nohu. Muž zuřivě namířil na Brandona.

Ale Kat už byla připravená. S další výstrahou se nezdržovala. Stiskla spoušť a uviděla, jak mužovo tělo odlétlo dozadu.

Z místa v polovině pěšiny mohl Reynaldo slyšet hlasy z jedné i druhé strany jako stereo. Zaskučení za jeho zády vyšlo od chlapce, kterého právě postřelili. Před sebou pak uslyšel zoufalejší výkřik matky, která platila daň za to, že se pokoušela utéct.

Reynaldo teď věděl s jistotou, kde je. Mezi těmi jámami.

Podruhé mu neunikne!

Reynaldo spěchal na mýtinu, která se mu na mnoho měsíců stala domovem. Byla tma, ale měl baterku. Otočil kužel světla doprava, pak doleva.

Dana Phelpsová ležela na zemi asi dvacet metrů daleko. Na ni se tiskla ještě jedna žena – vypadala jako číslo osm.

Nepřemýšlel o tom, proč je číslo osm venku z jámy, nebo jak se z ní dostalo. Nezavolal na ně, ani je nijak nevaroval. Prostě zvedl pistoli a zamířil. Už chtěl stisknout spoušť, když se za ním ozvalo hrdelní, téměř zvířecí zamručení.

Někdo mu skočil na záda.

Reynaldo se zapotácel a upustil baterku, ale pistoli svíral jako o život. Sáhl dozadu a pokusil se strhnout toho, kdo mu seděl na zádech. Někdo jiný sebral baterku a udeřil ho s ní do nosu. Reynaldo zavyl bolestí a strachem. Do očí mu vhrkly slzy.

„Slez ze mě!“

Vzepřel se a zoufale se snažil shodit toho člověka ze zad. Nešlo to. Nějaká paže se mu ovinula kolem mohutného krku a začala ho tisknout.

Byli všude, hemžili se kolem něj.

Jeden ho kousl do lýtka. Reynaldo ucítil, jak se mu zuby zarývají do masa. Pokusil se zatřást nohou a uvolnit ji, ale tím jen ztratil rovnováhu. Zapotácel se a tvrdě dopadl na zem.

Kdosi mu skočil na hruď. Další ho popadl za ruku. Bylo to, jako by se ze tmy vynořovali démoni.

Nebo z těch jam. Zachvátila ho panika. Pistole. Pořád měl pistoli.

Reynaldo se pokusil pistoli zvednout a sestřelit všechny ty démony zpátky do pekla, ale kdosi mu vytrvale tiskl ruku k zemi.

Nepřestávali se po něm sápat.

Byli čtyři. Nebo pět. To nevěděl. Byli neúnavní, jako zombie.

„Ne!“

Teď už rozeznával jejich tváře. Byl tam plešatý muž z čísla dvě. Tlusťoch z čísla sedm. Přidal se k nim i muž z čísla čtyři. Někdo Reynalda znovu praštil baterkou. Krev mu začala stékat do úst. Oči se mu obracely v sloup.

Reynaldo se zoufalým řevem několikrát stiskl spoušť pistole. Kulky se neškodně zabořily do země, ale šok a překvapení přiměly toho, kdo mu tiskl paži, uvolnit sevření.

Poslední šance.

Reynaldo napjal všechny síly a ruku vyprostil. Zvedl pistoli vzhůru.

Ve světle měsíce uviděl, jak se nad ním vztyčila silueta Dany Phelpsové. Chtěl zamířit, ale bylo příliš pozdě.

Sekera se už spouštěla k němu. Čas se zpomalil.

Kdesi v dálce Reynaldo uslyšel zaštěkat Boa. A pak všechny zvuky utichly.

Kapitola 44

Vypracování kompletní zprávy si mohlo vyžádat několik týdnů, ale během prvních tří dnů se dozvěděli následující:

Na farmě bylo vykopáno jedenatřicet těl. Dvaadvacet z nich byli muži, devět ženy.

Nejstarší byl šestasedmdesátiletý muž. Nejmladší třiačtyřicetiletá žena.

Většina zemřela na střelné rány do hlavy. Mnozí byli podvyživení. Několik jich mělo kromě ran na hlavě jiná těžká zranění včetně uťatých částí těla.

Média přinesla nejrůznější senzační titulky. KLUB MRTVÝCH. SCHŮZKA V PEKLE. KUPLÍŘ MRTEV NA MÍSTĚ. DĚSIVÉ RANDE. Nic z toho nebylo výstižné. Nic neodráželo čirou, nevýslovnou hrůzu té farmy.

Případ už nepatřil Kat. Převzala ho FBI. Nevadilo jí to.

Bylo zachráněno sedm lidí, včetně Dany Phelpsové. Všichni byli ošetřeni v místní nemocnici a během dvou dnů propuštěni. Kromě Brandona Phelpse. Kulka mu roztříštila čéšku v koleni. Čekala ho operace.

Všichni pachatelé tohoto hororu byli mrtví, s jednou významnou výjimkou: Hlavní vůdce, Titus Monroe, přežil Katinu kulku.

Byl však v kritickém stavu – lékaři ho udržovali v umělém spánku a na respirátoru. Stále však žil. Kat nevěděla, jaké přesně pocity to v ní vyvolává. Možná kdyby se Titus Monroe probral, měla by lepší představu.

O pár týdnů později navštívila Kat Danu a Brandona u nich doma v Greenwichi v Connecticutu.

Když zastavila na příjezdové cestě, Brandon se s berlemi vybelhal ven, aby ji přivítal. Vystoupila z auta, objala ho a chvíli se jen tak vzájemně drželi. Dana Phelpsová se usmála a zamávala jim ze zahrady před domem. Jo, povzdychla si Kat, pořád vypadala fantasticky. Možná trochu hubenější, světlé vlasy stažené do ohonu, ale zdálo se, že její krása teď vychází víc z nezdolnosti a síly, než z privilegovaného života či šťastného osudu.

Dana zvedla do výšky tenisový míček. Házela ho při hře svým dvěma psům. Jedním byla černá labradorka Chloe.

Druhý byl starý, čokoládově hnědý labrador Bo.

Kat se vydala k Daně. Vzpomněla si, jak jí Stacy vyčítala, že posuzuje lidi příliš rychle. Stacy měla pravdu. Intuice byla jedna věc. Předem utvořené úsudky – o Daně, o Chazovi, o Sugar, o komkoli – byla věc druhá.

„Jsem překvapená,“ přiznala Kat.

„Pročpak?“

„Myslela bych, že ten pes ve vás bude vzbuzovat špatné vzpomínky.“

„Boovou jedinou chybou bylo, že miloval nesprávného člověka,“ odpověděla Dana a hodila míček přes zelený trávník. Na tváři se jí objevil náznak úsměvu. „Kdo by mu to mohl vyčítat?“

Kat se také usmála. „Máte pravdu.“

Bo se energicky rozběhl za míčkem. Uchopil ho do zubů a odklusal k Brandonovi. Brandon se opřel o jednu berli, sklonil se a pohladil Boa po hlavě. Bo míček upustil, zavrtěl ocasem a zaštěkal, aby mu ho Brandon hodil znovu.

Dana si zastínila oči ve slunci. „Jsem ráda, že jste mohla přijít, Kat.“

„Já taky.“

Obě ženy se dívaly, jak si Brandon hraje se psy.

„Už napořád bude kulhat,“ poznamenala Dana. „Aspoň to mi řekli doktoři.“

„To je mi líto.“

Dana pokrčila rameny. „Zřejmě mu to nevadí. Dokonce je na to pyšný.“

„Je to hrdina,“ řekla Kat. „Kdyby se nenaboural na tu webovou stránku, kdyby nějak netušil, že jste v nebezpečí…“

Tu větu nedokončila. Nemusela.

„Kat?“

„Ano?“

„A co vy?“

„Co já?“

Dana se k ní otočila. „Chci slyšet všechno. Celý příběh.“

„Tak dobře,“ souhlasila Kat, „ale nejsem si jistá, že už skončil.“

Když se Kat vrátila domů na 67. ulici ten den po zásahu na farmě, na předních schodech seděl Jeff.

„Jak dlouho tu čekáš?“ zeptala se ho.

„Osmnáct let,“ odpověděl. Potom ji začal prosit o odpuštění.

„Nemluvo tom,“ přerušila ho.

„Cože?“

Ale jak to mohla vysvětlit? Jak to říkal Sugar, dala by nebo odpustila by cokoli. Měla Jeffa zpátky. Na ničem jiném nezáleželo.

„Prostě o tom nemluv, ano?“

„Jo,“ přisvědčil. „Dobře.“

Bylo to, jako by neviditelný obr vzal do jedné ruky osmnáct let, do druhé dnešek, složil je dohromady a pak je sešil. Jistě, Kat stále měla otázky. Chtěla vědět víc, ale zároveň se zdálo, že na tom už nezáleží. Jeff jí začal postupně, kousek po kousku, vyprávět o minulosti. Před osmnácti lety, jak vysvětloval, se u něj doma vyskytl nějaký problém, který ho přinutil vrátit se do Cincinnati. Mylně se domníval, že Kat na něho nebude čekat, nebo že by nebylo fér po ní chtít, aby čekala, což byl jakýsi rytířský nesmysl. Přesto stále doufal, že se k ní vrátí, a ano, požádá ji o odpuštění. Ale potom se zapletl do rvačky v baru. Opilý přítel té ženy, kterému zlomil nos, měl dobré styky s mafií. Chtěli se pomstít, a tak Jeff utekl a opatřil si novou totožnost. Potom přivedl Melindinu matku do jiného stavu a…

„Život se ke mně obrátil zády, víceméně.“

Kat poznala, že jí neříká všechno, že ze stále neznámých důvodů něco v příběhu zamlčuje. Ale nespěchala na něj. Kupodivu skutečnost byla lepší, než si kdy představovala. Oba se za ta bolestná léta hodně poučili, ale snad největší lekce byla také ta nejprostší: Opatruj to, co je pro tebe cenné, a važ si toho. Štěstí je křehké. Buď vděčný za každý okamžik a dělej všechno pro to, abys to ochránil.

To ostatní v životě je v jistém smyslu jen šum v pozadí.

Oba byli zranění a zklamaní, ale teď se zdálo, že to tak mělo být, že nemůžete dosáhnout takového vrcholu, aniž byste se předtím dostali na dno, a že ona a Jeff zkrátka museli jít každý svou cestou, aby – i když to znělo absurdně – skončili nakonec spolu na tomto lepším místě.

„A tak jsme tady,“ řekla Kat a něžně ho políbila.

Teď byl takový každý polibek. Každý polibek byl něžný jako ten na pláži.

Ostatní svět mohl počkat. Kat se jednou Cozoneovi pomstí. Nevěděla jak, nebo kdy. Ale jednou zaklepe na Cozoneovy dveře a dokončí to kvůli svému otci.

Ale ne teď.

Kat požádala v práci o dovolenou. Stagger neměl námitek. Potřebovala vypadnout z města. Najala si byt v Montauku, nedaleko Jeffova domu. Jeff naléhal, aby bydlela u nich, ale to jí připadalo příliš a brzy. Nicméně všechen čas trávili spolu.

Jeffova dcera Melinda byla zpočátku nedůvěřivá, ale když viděla Kat a Jeffa spolu, všechny pochyby se rozplynuly. „Je s vámi šťastný,“ svěřila se jí Melinda se slzami v očích. „Zaslouží si to.“

Dokonce i ten starý muž, Jeffův bývalý tchán, ji přivítal do rodiny.

Byl to dobrý pocit. Báječný pocit.

Stacy přijela na víkend na návštěvu. Jednou večer, když Jeff pro ně něco griloval na zahradě a obě ženy se sklenkou vína v ruce pozorovaly západ slunce, Stacy se najednou usmála a řekla: „Měla jsem pravdu.“

„V čem?“

„Je to jako v pohádce.“

Kat si vzpomínala, co jí přítelkyně už tak dávno předpověděla, a přikývla. „Ale ještě lepší.“

O měsíc později Kat ležela v Jeffově posteli, s tělem stále rozechvělým po té rozkoši, když pohádka náhle skončila.

Objímala po předchozím milování polštář a usmívala se. Slyšela, jak si Jeff prozpěvuje ve sprše. Ta písnička se stala největším potěšením i největším prokletím, protože jim stále zněla v uších:

„Vůbec mi nechybíš.“

Jeff nedokázal udržet melodii, i kdyby ji měl na sobě vytetovanou. Bože, pomyslela si Kat a zavrtěla hlavou. Takový krásný muž a takový příšerný hlas.

Stále se cítila příjemně zlenivělá, když uslyšela, že jí zvoní mobil. Sáhla po něm, stiskla zelené tlačítko a ohlásila se: „Haló?“

„Kat, tady Bobby Suggs.“

Suggs. Starý rodinný přítel. Detektiv, který vyšetřoval vraždu jejího otce.

„Ahoj,“ pozdravila.

„Ahoj. Máš chvilku?“

„Jistě.“

„Pamatuješ, jak jsi po mně chtěla, abych se podíval na ty staré otisky prstů? Ty, co jsme našli na místě činu?“

Kat se zprudka posadila. „Ano.“

„Tedy, něco ti povím. Byla to pořádná fuška. Proto to trvalo tak dlouho. Ve skladu je nemohli najít. Výsledky už nikdo neměl. Předpokládám, že je Stagger asi vyhodil. Musel jsem je znovu projet.“

„Identifikoval jsi ty otisky?“ ujišťovala se.

„Mám jméno, ano. I když nevím, co to znamená.“ Voda ve sprše přestala téci.

„Jaké jméno?“ zeptala se Kat. A pak to jméno vyslovil.

Telefon vyklouzl Kat z ruky a spadl na postel. Tupě na něho zírala. Suggs pořád mluvil. Kat ho sice slyšela, ale slova už nevnímala. Stále ohromená se pomalu obrátila ke koupelně. Jeff stál ve dveřích. Kolem pasu měl ovinutý ručník. I teď, i po této vrcholné zradě, se neubránila a pomyslela si, jak je hezký. Kat ukončila hovor. „Slyšel jsi?“ zeptala se.

„Dost z toho, ano.“

Čekala. Potom řekla: „Jeffe?“

„Nechtěl jsem ho zabít.“

Zavřela oči. Ta slova ji zasáhla jako nejdrtivější rána. Jeff tam jen stál a čekal, až se Kat trochu vzpamatuje.

„Ten klub,“ pokračovala Kat po chvíli. „Tu noc, kdy zemřel, šel do klubu.“

„Přesně tak.“

„Byl jsi tam?“

„Ne.“

Přikývla, protože teď už to pochopila. Klub pro transvestity.

„Aqua?“

„Správně.“

„Aqua ho tam viděl.“

„Tak co se stalo, Jeffe?“

„Tvůj otec přišel do klubu se Sugar, jak předpokládám. Oni… já nevím. Aqua mi nikdy neprozradil žádné detaily. A to je právě ten problém. Nikdy neřekl ani slovo. Ale Aqua ho tam viděl.“

„A táta taky viděl Aquu?“ Jeff přikývl.

Otec znal Aquu z baru O’Malley’s. Kat dobře slyšela nesouhlas v otcově hlase, kdykoli ji s Aquou viděl.

„Co se stalo, Jeffe?“

„Tvůj otec ztratil nervy. Zavolal Staggerovi. Řekl mu, že toho kluka musejí najít.“

„Aquu?“

„Ano. Tvůj otec nevěděl, že Aqua a já jsme spolubydlící, že?“ Kat tehdy neviděla žádný důvod to otci říkat.

„Bylo už pozdě. Nevím přesně. Dvě, tři hodiny ráno. Byl jsem dole v prádelně. Tvůj otec vtrhl do bytu. Když jsem se vrátil nahoru…“

„Co se stalo, Jeffe?“

„Tvůj otec ho mlátil. Aquův obličej… byl na kaši. Oči měl zavřené. Tvůj otec mu obkročmo seděl na hrudi a pořád do něj bušil. Křičel jsem na něj, ať přestane. Ale neposlouchal. Jenom dál…“ Jeff potřásl hlavou. „Myslel jsem, že Aqua je už možná mrtvý.“

Kat si vzpomínala, že Aqua byl po otcově smrti dlouho v nemocnici. Tehdy předpokládala, že byl hospitalizován kvůli psychickým potížím, ale teď si uvědomila, že se potýkal i s jinými problémy. Z fyzických zranění se nakonec uzdravil, ale pravdou bylo, že po psychické stránce se už nikdy zcela nevzpamatoval. Míval psychotické epizody už předtím. Ale po té noci, poté, co ho její otec zbil… Tak proto Aqua pořád říkal, že to je jeho vina. Proto si dával vinu za to, že se rozešli, proto chtěl splatit svůj dluh a chránil Jeffa, dokonce zašel tak daleko, že napadl Brandona.

„Skočil jsem po něm,“ pokračoval Jeff. „Zápasili jsme. Shodil mě ze sebe. Spadl jsem na podlahu. Vstal a kopl mě do břicha. Chytil jsem ho za botu. Sáhl po pouzdru se zbraní. Aqua nabyl vědomí a pustil se do něho. Já ho pořád držel za botu.“ Jeff odvrátil pohled, oči plné bolesti. „A tehdy jsem si vzpomněl, jak jsi mi říkala, že na noze má vždycky schovanou zbraň, neregistrovanou pistoli.“

Kat nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Znovu natáhl ruku po pouzdru. Varoval jsem ho, ať to nedělá. Ale neposlouchal mě. Tak jsem mu sáhl do boty, vzal jeho rezervní pistoli…“

Kat jen nehybně seděla.

„Stagger ten výstřel slyšel. Tvůj táta mu řekl, aby držel hlídku nebo co. Vlítl dovnitř. Začal panikařit. Byla ohrožená jeho kariéra, ne-li víc. Řekl, že všichni půjdeme do vězení. Nikdo nám neuvěří.“

Konečně se jí vrátil hlas. „Takže jste to zamaskovali.“

„Ano.“

„A potom jsi předstíral, že se nic nestalo.“

„Snažil jsem se.“

Navzdory všemu se jí na rtech objevil úsměv. „Ty nejsi jako můj táta, viď, Jeffe?“

„Jak to myslíš?“

„On mohl žít ve lži.“ Po tváři jí stekly slzy. „Ty ne.“ Jeff na to neřekl nic.

„Proto jsi mě opustil. Nemohl jsi mi říct pravdu. A nemohl by ses mi s tou lží dívat do očí po zbytek života.“

Neodpověděl. To ostatní teď Kat už znala. Jeff utekl a zahájil své sebedestruktivní období, jak to nazval. Přimotal se do potyčky v baru. Jakmile byl zatčený, jakmile se jeho otisky dostaly do registru, objevily se ve složce té vraždy. Stagger to utajil, ale to nemohlo trvat věčně. Stagger tedy zřejmě odjel do Cincinnati, vysvětlil Jeffovi, že se musí skrýt, aby nebyl k nalezení, kdyby po něm někdo někdy pátral.

„Stagger ti pomohl získat identitu Rona Kochmana?“

„Takže jsi nakonec stejně žil ve lži.“

„Ne, Kat,“ namítl. „Bylo to jen jiné jméno.“

„Ale teď tak žiješ, že?“ Jeff neodpověděl.

„V těch minulých týdnech jsi se mnou žil s tou lží. Tak co jsi chtěl udělat, Jeffe? Když jsme teď zase spolu, jaký jsi měl plán?“

„Žádný,“ promluvil Jeff. „Nejdřív jsem jen chtěl být s tebou. Na ničem jiném mi nezáleželo. Rozumíš?“

Rozuměla mu, ale nechtěla to slyšet.

„Jenže po nějaké době,“ dodal, „jsem začal přemýšlet.“

„O čem?“

„Jestli by bylo lepší žít ve lži s tebou, nebo v pravdě bez tebe.“ Kat ztěžka polkla. „Našel jsi odpověď?“

„Ne,“ řekl Jeff. „Ale teď ani nebudu muset. Pravda vyšla najevo. Lži jsou pryč.“

„Jen tak, jednoduše?“

„Ne, Kat. U nás dvou není nikdy nic ‚jen tak‘.“

Přešel k posteli a posadil se vedle Kat. Nepokusil se ji obejmout. Nepokusil se k ní přitisknout. Ona se k němu také netiskla. Jen tam tak seděli, dívali se do zdi a čekali, až se to všechno přes ně přežene – lži a tajnosti, smrt, vražda a krev, roky hlubokého smutku a osamělosti. Nakonec se jeho ruka přisunula k její. Kat zrušila zbývající mezeru a položila svou ruku na jeho. Zůstali tak velmi dlouho, bez hnutí, dotýkali se jeden druhého a téměř se báli dýchat. A někde, možná z rádia v autě projíždějícím okolo, nebo možná jen v hlavě, Kat uslyšela někoho zpívat: „Vůbec mi nechybíš.“