Martina Cole

Gang

Předmluva

Hned po knihách je mou největší láskou hudba. Pracuju v noci a naslouchám zvukům dob, o nichž píšu. Je to dokonalý způsob, jak se svým postavám dostat do hlavy. Navíc je všeobecně známo, že určitá deska člověka dokáže přenést do konkrétního okamžiku v minulosti. Když slyším Mama Weer All Crazee Now od Slade, s neuvěřitelnou jasností si vzpomenu na jednoho ze svých nejstarších kamarádů, Grahama Pethericka. Předstíral hru na kytaru, zatímco jsem spolu se skupinou dalších oknem koupelny sledovala jeho siluetu. Při poslechu Woke Up This Morning od Alabama 3 před sebou vidím svou dceru Freddii Mary a vnuka Lewise, oba čtyřleté, jak si prozpěvují spolu s přehrávačem cestou do mého karavanu v Eastbourne. Jsou to nádherné vzpomínky, které v čase uvěznila hudba. Právě ona tohle dokáže – umí vyvolat vzpomínku a vykouzlit člověku na tváři úsměv, i když je mu velice smutno. Po mámině pohřbu jsem si přehrávala Bowieho a i ve svém zármutku jsem se musela usmát při vzpomínce na to, jak mě máma žádala, abych na gramofonu dala hlasitěji Rock ’n’ Roll Suicide. Tu písničku milovala. Milovala Bowieho. Zemřela na počátku osmdesátých let, osm měsíců po smrti mého otce, a oba mi stále moc chybí.

Při psaní Gangu jsem hodně poslouchala Alabamu 3, jednu z mých nejoblíbenějších skupin, a v knize jsem použila texty jejích písní. V poslední době nejvíc poslouchám právě tuhle kapelu. Viděla jsem ji naživo a byla to velice působivá podívaná. Hudba této skupiny jako by dokázala vyjádřit myšlenky mnoha různých generací.

Těším se, že její členy zase brzy uvidím. Nesmírně si považuji, že mě požádali o spolupráci na svém posledním albu Shoplifting for Jesus, takže teď předstírám, že jsem hudebnice. Děkuji jim, hlavně Ianu Goughovi a Larrymu Loveovi.

Nemůžu uvěřit, že od vydání mé první knihy Královna zločinu uplynulo už dvacet let. Na oslavu ji budou hrát v divadle Royal Stratford East ve východním Londýně. Tohle divadlo je velice blízké mému srdci. Pokud přijdeme o místní divadla a knihovny, zmizí celé jádro lokálních komunit. Je to ostuda a je potřeba s tím něco udělat, protože zpátky už se nic z toho nevrátí. Nevím, co bych si v dětství počala bez veřejné knihovny. V mé pouti za věděním hrálo velkou roli i místní divadlo.

Královna zločinu představovala důležitý milník v mém životě a jsem na ni pyšná. Nikdy by nevyšla, nebýt mého agenta Darleyho Andersona, který mne nejen zastupuje, ale nádavkem je i skvělý přítel. Ani nevím, jak bych mu za všechno poděkovala, zejména za jeho přátelství a podporu. Darley je výjimečný živočišný druh – muž, který skutečně rozumí ženám. Zároveň je i kmotr mé dcery a blízký člen rodiny. Všichni ho milujeme. Je výjimečně moudrý a jeho přátelství pro mne hrozně moc znamená.

Ještě jednou velice děkuji Suzan Fletcherové, mé první vydavatelce a úžasnému člověku, který ve mne věřil, sotva Královnu zločinu uviděl. Sue letos bohužel odchází z nakladatelské branže a všem nám bude velice chybět.

Děkuji Timu Hely Hutchinsonovi, který se ke mně vždy choval velice hezky a jenž spolu se Sue Fletcherovou a Sian Thomasovou vytvořil z Headline skvělé nakladatelství. Headline mé knihy vydává již dvacet let a všichni jeho zaměstnanci, s nimiž jsem kdy jednala, byli a jsou vždy skvělí. Time, děkuji ti za všechno.

Mnohokrát děkuji i Clare Fossové, která mnoho let redigovala mé knihy, za její podporu a laskavost. Jsi skvělá, Clare!

Děkuji také Jane Morpethové, která mé knihy rediguje nyní, je to opravdu báječná dáma, již upřímně obdivuji a ctím. Těším se na dalších dvacet let spolupráce. Jsi skvělá přítelkyně a fantastická redaktorka. Ještě jednou ti děkuji.

Mnohokrát děkuji i Martinu Neildovi, nejmilejšímu muži na světě. Měl na mě ohromný vliv a já si velice vážím jeho přátelství (na hudbu Pink Floyd při jízdě v jeho bentleym nikdy nezapomenu). Hodně štěstí do budoucna.

Také bych ráda poděkovala Amandě Ridoutové. Byla na mne velice milá, když pracovala v Headline, a já jí budu navždy vděčná za všechno, co pro mne udělala. Je to skvělá holka. Pět lahví vína Montrachet s nikým jiným nevypiju. Ona dobře ví, o čem mluvím. (P. S. Amando, do OXO Tower smíme chodit dál.)

Také chci moc poděkovat Kerru MacRaemu. Když pracoval v Headline, vždycky se ke mně choval velice mile, a i když změnil působiště, zůstali jsme dobrými přáteli. Je to pravděpodobně jeden z nejpříjemnějších lidí v nakladatelské branži a hrál velkou roli v mém úspěchu. Teď mu já přeji do budoucna všemožný úspěch.

Co bych tak řekla o Louise Pageové? Je opravdu skvělá. Není to jenom dobrý člověk, ale také báječná přítelkyně a nejlepší PR profesionálka v celé zemi. Díky, Lou, celé ty roky jsi pracovala dokonale. Ty, já a Peter – říkalo se nám také Trojka z Waberthwaite – jsme procestovali celou zemi a přitom se dost nasmáli. Ještě jednou ti děkuji. Vždycky najdeš to nejlepší místo a dokážeš uspořádat parádní večírek.

A teď Peter Bates. Vozil jsi mě celé roky, Pete, a prožili jsme spolu dobré i zlé. Dvě věci se však nikdy nezmění – tvé přátelství a tvůj smysl pro humor. Mám tě moc ráda, Pete, a patří ti mé vřelé díky za to, že jsem se na tebe mohla vždycky spolehnout. Několikrát jsme se spolu pořádně nasmáli a bez tebe by to cestování nebylo ani z poloviny tak zábavné. Do budoucna ti přeji všechno dobré. Pořád nechápu, jak to s tebou Rita vydrží. Je to úžasná ženská a hotová světice.

Ráda bych poděkovala všem v Headline, starým harcovníkům i nováčkům. Jsou pro mě druhou rodinou a já vím, že mám veliké štěstí, že k nim můžu patřit. Považuji to za čest. Zažila jsem s nimi spoustu legrace, a také perné dřiny. Takže vám všem ještě jednou děkuji, zejména jistému Irovi. Darraghu, nikdy nezapomenu, jak jsme projížděli Španělskem a poslouchali dobrou hudbu. Děkuji.

Taky chci poděkovat Peteru Newsomovi, který mi byl dalším dobrým přítelem. Vzpomínám si, jak jsem ho před několika lety potkala na koncertě Morrisseyho, a nevím, kdo z nás byl víc překvapený. Ale díky, Petere – v Oz, na Novém Zélandu a v Jižní Africe jsem se měla skvěle. Do budoucna ti přeji všechno dobré.

Mnohokrát děkuji Martinu Boothovi, velice hodnému muži, který mi zajistil vůbec první výplatu za psaní. Na počátku devadesátých let pracoval v BBC a přijal scénář, který jsem do televize poslala. Stali se z nás dobří přátelé a on mi dodal sebevědomí, které jsem potřebovala, abych se na psaní začala dívat jako na možný zdroj obživy. Takže ti mnohokrát děkuji, Martine.

Nakonec bych chtěla poděkovat Lavinii Warnerové, která před mnoha lety převedla Královnu zločinu do podoby televizního seriálu. Od té doby jsme blízké přítelkyně a obchodní partnerky. Chceme společně vytvořit další tři seriály a projednáváme další projekty. Díky, Vin, jsi opravdu skvělá a stala ses důležitou součástí naší rodiny. Všichni tě máme moc rádi. Letos jsme v New Yorku na Broadwayi viděli tvoji sestřenici ve Venuši v kožichu. Byl to jeden z největších zážitků mého života. Jsem vděčná, že jsem se toho mohla zúčastnit. Mám tě moc ráda.

Nesmím zapomenout na své čtenáře – oni vědí, o kom je řeč! Za ta léta jsem se setkala s tolika z vás, především ve stánku Pat Fletcherové na trhu Romford Market. Pat mi poskytla místo pro mou první autogramiádu a já jí za to budu napořád velice vděčná. Staly se z nás dobré přítelkyně, a dokonce máme na severu Kypru domy blízko sebe. Takže děkuju Pat a Harrymu Fletcherovým, brzy se uvidíme v restauraci Kybele v Bellapais.

Ještě jednou děkuji vám všem, mí věrní čtenáři, kteří mne čtete celé ty roky od Královny zločinu. Doufám, že se vám Gang bude líbit. S rodinou Baileyových žiju už rok a mám v úmyslu ukončit Taniin příběh až za několik let. A tak doufám, že budete rádi číst o jejích lepších i horších časech – a věřte mi, že jich bude hodně. Doufám, že se s mnohými z vás setkám na autogramiádách, a těším se, až se s vámi všemi pozdravím.

Mějte se hezky a hodně štěstí,

Martina

Prolog

Vyrostla jsem mezi gangstery, ale ve skutečnosti jsem k nim nikdy nepatřila – o to se postarala moje máma. Když umřela, všechno se změnilo.

V den jejího pohřbu jsem se rozhlédla po kostele. Shromáždila se tam celá rodina, všichni Baileyovi. Bylo nás hodně a byli jsme všem dobře známí. Vedle mne seděla hlava rodiny, moje babička Theresa Baileyová, a držela mě za ruku. Vždycky na mě byla hodná a mohla jsem se spolehnout, že nikdy nikomu neprozradí žádné z mých tajemství. Věděla víc než zbytek rodiny, a nechávala si to pro sebe. Kdyby jí něco ujelo, došlo by k další vraždě. Naše tajemství jsme musely za každou cenu udržet, a právě to jsme udělaly. Věděla jsem, že bez ní bych si sotva poradila, obzvlášť ten den.

Z druhé strany vedle ní seděli moji čtyři bratři – všichni velcí, hezcí a úctyhodní muži. Můj otec, zničený manželčinou smrtí a netušící nic o hanbě své jediné dcery, byl vedle mne. Nezasáhla ho jenom ztráta ženy, ale především to, jak zemřela. Zmizela ze světa v okamžení – tohle jsem neřekla já, ale on.

Seděli jsme vedle sebe. Jsem jeho nejmladší dítě a jediná dcera. Mám křehkou postavu jako moje matka a husté kaštanové vlasy po babičce. Ale po něm jsem zdědila oči – tmavě modré irské oči, v nichž se zrcadlí každá emoce a z nichž celý svět – a především on a mí bratři – vyčte, co si myslím. Rychle jsem se naučila nedávat před nikým najevo své skutečné pocity, což je smutným svědectvím života, který nyní vedu. Ve vědění je moc a sebemenší pochybení může člověka stáhnout ke dnu.

Byli jsme Baileyovi, nejuctívanější a nejpomlouvanější rodina v East Endu. Mnoho let jsme vlastně představovali nejdůležitější rodinu v celé Anglii. Vedli jsme báječný život a měli jsme úplně všechno. Můj otec, Daniel Bailey, se o to postaral.

Když jsem ho toho chladného, pochmurného dne držela za ruku, schoval ji do své kapsy, jak to dělával, když jsem byla malá. Bylo mi skoro osmnáct, ale i tak jsem oceňovala vřelost a laskavost, která se za jeho gestem skrývala. Od dětství jsem věděla, že můj otec je nebezpečný, ale teprve nedávno jsem zjistila, jak moc. Vždycky dělal jenom to, co považoval za správné. Chápala jsem to a toho nemilého dne, kdy jsem byla nešťastná a zničená z matčiny smrti, jsem víc než kdy jindy potřebovala, aby mě utěšil.

Můj svět se přes noc změnil. Když nebyla máma na světě, neměl mě kdo chránit před životem, jaký má rodina ve skutečnosti vede. Moje drahá máma dělala všechno, co bylo v jejích silách, abych nikdy nezjistila, jak se věci mají doopravdy. Ačkoli se hodně snažila, zaslechla jsem víc, než bylo zdrávo. Členové mé rodiny jsou vrahové a lháři, lidé, pro něž násilí a zastrašování představuje doslova jejich denní chléb.

Mí bratři byli mnohem starší než já. Máma s širokým úsměvem říkávala, že jsem její pozdní radost. Představovala jsem pro ni dar od Boha a patřila jsem jenom jí. O Bohu mluvila hodně a přikládala velkou důležitost Jemu i Jeho synovi, Kristu, jenž zemřel na kříži, aby sňal hříchy světa. Po její smrti nikdo nevěděl, co se mnou. Byla jsem ženou, která zůstala v jejich převážně mužském světě. Věděla jsem však, že i tak mě milují a budou mě ze všech sil chránit. Nikdy je nepřestanu mít ráda, i když jsou všichni špatní. Milují mě a starají se o mne a to mi v tuhle chvíli stačí.

Mám podezření, že máma o aktivitách svého manžela a synů věděla víc, než dávala najevo. Muselo pro ni být hodně těžké dozvídat se o nich samé hrozné věci, a přesto jim důvěřovat. Byla to svým způsobem slušná žena – bála se Boha a pevně věřila v posmrtný život. Muže, mezi nimiž žila, snášela, protože jí nic jiného nezbývalo. Koneckonců byla matka a tihle mužští její drazí synkové. V hloubi duše jim jistě všechno odpouštěla.

Vzpomínám si, jak jsem se toho dne usmívala na svého nejstaršího bratra Dannyho s vědomím, že mi vždycky bude nablízku. Danny měl sice blonďaté vlasy, ale vypadal přesně jako náš táta. Jako by mu z oka vypadl, řekly by zatracené šálnice, jak babička nazývala dělnické ženy, které chodí zachumlané v háčkovaném šálu. On i mí ostatní bratři Davey, Noel a Jamsie byli u zpovědi a tvářili se patřičně kajícně, aby si na matčině pohřbu mohli bez obav dojít pro hostii. Otec to zařídil. Vím, že je to pokrytecké, ale udělal to spíš pro ni než pro sebe a já mu za to byla vděčná. Strašně mámu miloval.

Když jsem si o mnoho let později vzpomněla, jak jsem ho viděla jednomu muži odřezávat prsty, připomněla jsem si i to, jak se choval na pohřbu. Spatřila jsem dvě podoby Daniela Baileyho.

Sledovala jsem, jak se mu obličej stáhl potlačovanými city, když do kostela vešel jeho bratr Peter Bailey s manželkou Riou a jejich zbylými dětmi. Zaťal zuby a já mu na očích viděla, že nemůže zapomenout, jakou roli jeho bratr sehrál v událostech, které vedly k tomuto příšernému dnu.

Teta Ria, Peterova manželka, vždycky byla máminou dobrou přítelkyní. Měly k sobě hodně blízko a Ria se teď tvářila nesnesitelně smutně.

Usmála jsem se na ni i na své bratrance, kteří následovali rodiče do předních lavic. Ke mně a mému otci přistoupila sestřenice Imelda, krásná žena s dlouhými, tmavými, chemicky narovnanými vlasy, na níž byl jamajský původ znát víc než na jejích bratrech. Se smutným úsměvem nejprve objala jeho a potom mne. V očích se jí leskly slzy. Potěšilo mě a ulevilo se mi, když ji otec také objal. Vždycky byla jeho oblíbenkyní. Tehdy nikdo netušil, jak moc ji život mezi zločinci ovlivnil.

Podívala jsem se na strýce Petera, který byl velký, hezký a černý, a na svého otce, jenž se mu v mnoha ohledech podobal, i když byl běloch. Měli stejnou matku, ale různé otce. Měli k sobě velice blízko a jeden druhému se velice podobali. Teď je navíc spojoval zármutek, který dokáže překlenout všechny sváry.

Kostel byl plný lidí a všichni přemýšleli, jaký hajzl mohl do auta umístit bombu, jež mou nebohou matku rozmetala po celém Soho. My jsme na rozdíl od nich věděli, kdo to má na svědomí. Také jsme věděli, že bomba nebyla nastražena na moji matku. Kdyby ten, jemuž byla určena, zemřel, možná – ale jenom možná – by se všechno vyvinulo úplně jinak. Zpětný pohled je opravdu skvělá věc.

O své rodině jsem stále věděla velice málo. Toho dne jsem netušila nic o zbraních ani o vraždě batolete, nevinného dítěte, jež tragicky vtáhli do světa plného násilí stejně jako moji matku. Časem jsem se o tom měla dozvědět. Moje rodina měla na svědomí snad každý myslitelný zločin. Nemohli však předvídat, jak hluboko zabřednou do bahna pomsty, ani že se úplně odtrhnou od reality a zapomenou na skutečný svět, který existuje vně jejich světa.

Ztráta mámy mi otevřela oči a já uviděla skutečnou podstatu života mezi zločinci. Za poslední měsíc jsem viděla a udělala věci, které mě navždy změnily. Přestože se mě máma ze všech sil snažila ochránit, nepřipravila mě na to, že tenhle způsob života je velice lákavý.

Babička mi vždycky říkala jedno staré irské přísloví – že člověk má takový život, jaký si zaslouží. Ze všech sil doufám, že není pravdivé. To se však ukáže až časem.

KNIHA PRVNÍ

Setřese smutek a zas zkusí štěstí

Na svýho koně vsadí si a doufá

Cizí kapsy prohrábne, je to tak snadný

Majlant už projela ve státní loterii

Alabama 3, Mansion on the Hill

Album La Peste, 2000

Rozžhav mě, krásko, a pořádně

Ať z tebe šílím

A jestli se rozbrečíš, sluneční brejle si nesundávej

Alabama 3, Keep Your Shades On

Album Outlaw, 2005

Kapitola první

1979

„Ty a kdo ještě další, kurva? Jen se poslouchej! Ty nám chceš vyhrožovat svým debilním strejdou? Kecáš úplný kraviny.“

Daniel Bailey byl zlostí bez sebe a všichni v továrně věděli, že tohle neskončí dobře.

Michael Lanson neboli Micky L., jak si nechával říkat, byl pevně svázaný a z celého srdce litoval, že si pustil pusu na špacír. Slyšel, že Baileyovi jsou sami sobě zákonem, ale netušil, co jsou doopravdy zač, dokud ho před dvěma hodinami neunesli přímo z ulice.

Pracoval pro svého strýce Jeda Lansona a věřil, že mu to zajišťuje neporazitelnost. Jed byl zločinec starého ražení. Ostatní ho ctili a až dosud se mu nikdo neodvážil postavit. Zdálo se, že Daniel a Peter Baileyové jsou výjimkou.

Peter Bailey tiše seděl, pil ze sklenky bílý rum a se zájmem pozoroval bratra. Chápal jeho metody, i když je sám nepraktikoval. Proto tvořili tak dobrý tým – každý z nich měl jiné silné stránky. Peter rád všechno dělal v klidu a s co nejmenším rozruchem. Měl rád soukromí. Zároveň se o něm vědělo, že pokud ho někdo rozzlobí, dokáže mu vážně ublížit. Odplata Petera Baileyho byla zdlouhavá a pomalá. Říkalo se, že se mu líbí škála stavů, jimiž jeho oběti projdou, od strachu, bolesti a strašných muk po žadonění, aby je konečně zabil. Nikdy se však nenašel žádný důkaz. Příslušná osoba zmizela a o jejím utrpení se jenom povídalo.

Daniel naproti tomu ochotně a se vší parádou zlikvidoval každého, kdo ho rozzlobil. Choval přesvědčení, že pokud má někoho sprovodit ze světa, měl by to udělat tak, aby si z toho ostatní vzali ponaučení. Bylo třeba mít jistotu, že lidé chápou, co se jim stane, pokud zajdou příliš daleko. Daniel věděl, jakou cenu má správná pověst. Zavírá druhým ústa a udržuje chátru, jak říkal, v příslušných mezích. Podle něho byla pověst vším. Na nenápadnost zbývalo dost času, až si člověk vybuduje pevnou pozici. Do té doby si musí získávat pověst a snažit se, aby byla dobrá. Bratři už překročili třicítku a teď nastala vhodná doba vzít si, co chtějí. Už nebudou plnit pitomé úkoly, pracovat na druhé ani nikomu dělat blbce. Je načase, aby si vzali, co jim po právu náleží.

Daniel s Peterem začali u Lansonových. Mickyho strýc byl hodně velkou rybou v tak malém rybníku, že stačilo, aby Baileyové jednoduše přišli a vypustili mu ho. Jed Lanson se neuměl dívat do budoucna a stále se domníval, že je dost tvrdý a dokáže si udržet to, čeho dosáhl. Ale skutečnost, že tenhle kluk, jeho vlastní synovec, má dost sebevědomí, aby ho podrazil, mluvila za vše. Jed musel zmizet. Nejdřív se však potřebovali vypořádat s neúctou, kterou Micky L. strýci prokázal. Dovolil si zatraceně moc, což se v očích bratrů Baileyů rovnalo vzpouře.

Daniel vzal do ruky kladivo s kulovým nosem, bradou pokynul svým mužům a řekl: „Podržte tu jeho zkurvenou ruku. Já ho naučím, co je to věrnost, že na to hned tak nezapomene. Měl bys vědět, že rodina je důležitější než cizáci, hochu. Vyjebal jsi s vlastním strejdou, bráchou svý matky, svojí vlastní krví. Jsi do slova a do písmene posranej jidáš.“

Přihlížel, jak jeho muži ochotně uposlechli jeho příkazu. Micky jim ze všech sil vzdoroval. Kladivo zkrátka mělo na lidi takový účinek. Představovalo legální zbraň, kterou si člověk může zastrčit do boty, aniž by se musel obávat oplétaček s poldy – na rozdíl od brokovnice nebo mačety, které by mu mohly vynést zatčení. Kladivo bylo stejně jako šroubovák nebo majzlík legálním nástrojem určeným k legální práci, i když ve správných rukou dokázalo způsobit pořádnou osobní újmu. V jeho rukou tedy rozhodně ano.

Micky se potil strachem. Daniel se na něho zašklebil a začal se mu posmívat: „Tak ty sis myslel, že z nás můžeš dělat blbce, co? O mým bratrovi jsi říkal, že je to černá huba, a o mně, že si se mnou ten negr vytírá prdel. To sis fakt myslel, že ti to jen tak projde?“

Udeřil mládence kladivem do ruky, kterou jeho muži tiskli k betonové podlaze. Všichni slyšeli křupnutí drcených kostí a uviděli krev, která se rozstříkla do všech stran.

Micky ucítil nesnesitelnou bolest a zvedl se mu žaludek. Věděl, že ztratí vědomí. Konečně pochopil strašlivost toho, co se děje, přesně jak to Daniel Bailey chtěl. Pořádně mu ublížili a on v téhle smradlavé továrně, na téhle smradlavé podlaze klidně může umřít.

Daniel zakroutil hlavou nad neskutečnou lumpárnou, jíž se podle jeho mínění Micky dopustil. „Jen se na něho kurva koukněte. Omdlel jako posraná malá holka. Zvedněte mu hlavu, kluci. Až se ten pičus rozhodne, že nás zase začne vnímat, vytrhám mu zuby. Ten se pár let na nikoho neusměje.“

„Ty ho odsud fakt necháš odejít?“ zeptal se jeden z mužů a vyslovil tak nahlas to, o čem všichni pochybovali.

„Jasně, že ho nechám odejít! Kvůli tomuhle debilovi po nás půjde jeho strejc.“ Ukázal na muže na zemi. „Kvůli němu jeho strejda dostane na tu svoji hnusnou velkou kebuli. Je to stejnej posranej křivák jako on.“ Daniel se vrátil k místu, kde seděl jeho bratr. „V dnešní době jsou všichni jako zatracený jeptišky. Stačí trocha bolesti a hned padnou k zemi jako hrušky.“

Peter Bailey se zasmál. „Víš dobře, že není první, kdo o mně řek, že jsem černá huba.“

Daniel pokrčil rameny. „Vždycky mi to vadilo víc než tobě, Petere, i v dětství. Ale když urazí tebe, urazí i mne. Ale hlavně urazí naši matku. I když máš pravdu – tentokrát je to jenom záminka, abych si moh bouchnout. Zkurvenej sráč. On si myslí, že s náma může vyjebávat? To se kurva plete.“

Peter přikývl. „Dovolil si fakt dost.“

„Hele, brácho, kvůli tomuhle jsme dlouho a pořádně dřeli, a dneska večer to bude naše. Budem jako ta kabaretní dvojka, černej a bílej, co zrovna frčí ve východním Londýně. Ostatně tak nám prej podle toho pitomce stejně říkaj.“

Peter se usmál a odhalil nákladně vybělené zuby. „Ty dva komedianty jsem vždycky měl rád. Vzpomínáš, jak jsme je jako děti napodobovali, když jsme stepovali na linu? Po dnešním večeru budeme stepovat po celým Londýně.“

„To si kurva piš, Petere. Taky jsme si to sakra zasloužili.“

„No, až si to vyřídíme s touhle bandou, měli bychom si radši dávat bacha, protože tohle lidi okolo moc dobře neskousnou.“

Daniel se zasmál. „To taky doufám, jinak by tohle všechno bylo zbytečný. Ať nám všichni vlezou na hrb! Naše hvězda stoupá, brácho.“

Z hovoru je vyrušilo zasténání na zemi. Micky se probral k vědomí. Daniel věděl, že zakouší příšernou bolest a vůbec nechápe, proč se mu tohle stalo. Nasadil nadšený, falešně snobský tón a prohlásil: „Ale, Petere, zdá se mi, že náš host nás konečně zase vnímá. Jak jen jsem moh zapomenout na dobrý vychování?“

Pomalu došel k místu, kde jeho muži drželi Mickyho v pozici na kolenou. Podíval se mladému muži do očí a bodře řekl: „Doufám, že máš dobrýho zubaře, synku, protože ho budeš kurva potřebovat.“ Potom mu jedinou ranou kladivem rozdrtil čelist a vytloukl mu většinu zubů. Pak nástroj odhodil na nedalekou lavici a pronesl: „Vyložte ho u hospody jeho strejce, přímo před prahem. Lidi si o nás nesměj myslet, že se nedovedem postarat o svý hosty.“

Kapitola druhá

Lena Baileyová si neustále kvůli něčemu dělala starosti. Patřilo to k jejímu každodennímu životu. Dnes večer to však bylo jiné. V hloubi duše věděla, že se něco stane – co, o tom neměla nejmenší představu. Daniel jí nic neříkal, ale ona se ho na obchodní záležitosti stejně nikdy neptala.

Aby na své obavy nemusela myslet, otočila se ke své tchyni a usmála se na ni. „Nádherně to voní, Thereso. Jsi na nás až moc hodná.“

Theresa Baileyová stále vypadala dobře a v očích a v úsměvu jí stále byly vidět pozůstatky mladistvé krásy. Nedávno překročila padesátku, ale když se namalovala a postavila se do správného světla, stále vypadala na čerstvou čtyřicátnici. Peter s Danielem na ni byli velice hrdí. Oba matku zbožňovali, znamenala pro ně všechno, a tak to mělo být. Porodila je navzdory nepřízni osudu a vychovala je i přes obrovská úskalí, která jí život nastražil. Nikdy se nevdala, a tak oba nosili její dívčí příjmení. Otcové obou synů ji opustili krátce po jejich narození.

Theresa dobromyslně pokrčila rameny. „Vždycky jsem uměla vařit. Moje matka, ať je jí země lehká, mi řekla úplný houby o životě, ale naučila mě dobře vařit, prostě po irsku.“

Obě se tomu zasmály.

„Nech to vychladnout, zejtra to bude výborný. Ta tvoje smečka z toho vyžije dva dny.“

Theresa se podívala na hodiny na kuchyňské stěně. Lena viděla, že tchyně si dělá starosti stejně jako ona, jinak by už byla v hospodě. Ráda si tam večer zašla. Měla tam dobré přátele, hrála bingo a užívala si toho, co jí život nabízí. Oba syny porodila ve čtyřicátých letech. Jednoho měla s jamajským vojákem a druhého s podvodníčkem z East Endu. Vychovala je sama a přežívala, jak se dalo. Do rodného Irska se už nevrátila, protože věděla, že by ji tam vzhledem k její situaci nikdo nevítal. Přesto zůstala věrnou katoličkou a oba syny nesmírně milovala.

Často tvrdila, že život je jen pro ty, kdo jsou připraveni ho žít. Ona ten svůj žije a nelituje jediné sekundy. Má dva hezké syny, kteří jí dopřáli dost vnoučat, takže bude mít až do vysokého věku co dělat. Lena se často v duchu ptala, koho se Theresa snaží přesvědčit – zda sebe, nebo své syny. Tchyně neměla snadný život a Lena ji ctila za to, jak své chlapce vychovala a jak za nimi vždycky stála. Tehdy to neměla jednoduché a po pravdě řečeno dnes také ne. Prvního syna porodila v šestnácti a druhého v osmnácti. Její sestra se provdala za anglického vojáka a naléhavě Theresu prosila, aby za ní přijela do Anglie a pomohla jí s domácností. Po narození prvního dítěte ji však vyhodila, a když na svět přišlo druhé, úplně s ní přestala komunikovat. Theresa ale nikdy nedala najevo, že by jí záleželo na tom, co si o ní myslí její okolí. Lena z některých jejích náznaků pochopila, že ji to v hloubi duše bolí, ale Theresa byla hrdá a nedovolila, aby jí úzkoprsost druhých kazila život. Následkem toho pracovala do úmoru a svým synům dala to nejlepší, co si mohla dovolit. Oni se jí to teď snažili oplatit tím, že se starali, aby jí nic nescházelo.

Lena i Peterova žena Ria ji milovaly. Ria se stejně jako Theresa musela potýkat s předsudky, když s Peterem chtěla žít, ale tuhle bitvu vyhrála a stejně si ho vzala, ačkoli její otec se s tím nikdy nesmířil. Manželství s černochem považoval za hloupost, která jí může přinést jedině problémy. Riina matka si na to časem zvykla a co nejčastěji dceru tajně navštěvovala. Přesto by se k zeti a vlastně ani k vnoučatům na ulici ani za nic nehlásila. Ria matčiny předsudky svým způsobem chápala. Na světě to tak zkrátka chodí. V rodině Baileyových ale barva pleti nehrála žádnou roli a veškeré předsudky, s nimiž se její členové setkali, je jenom posílily a ještě víc stmelily.

Lenin manžel Daniel ke staršímu bratrovi vždycky vzhlížel a měl k němu velice blízko. V mnoha ohledech byli jako dvojčata. Když lidé napadali Petera kvůli barvě pleti, vždycky to víc bolelo Daniela. Peter měl pocit, že je to jejich problém, ne jeho. Daniel to považoval za urážku celé rodiny, sebe i matky. Neměl rád, když druzí uráželi jeho osobně nebo jeho blízké. Theresa vždycky říkala, že Daniel jednou bude sám sobě nejhorším nepřítelem. Peter se cítil povznesený nad lidskou malichernost, zatímco Daniel se nechal stáhnout na úroveň pomlouvačů.

Lena Theresinu logiku chápala, ale jako Danielova žena také věděla, jak moc manžel bratra miluje a jak ho slova druhých dokáží zranit. Bratři bezmezně obdivovali jeden druhého. Pravda, byli úplně odlišní, ale dohromady tvořili skvělý tým.

„Nemáš taky takovej pocit, Leno? Je to jako vlhkej, bouřlivej letní den, kdy se vzduch dá pomalu krájet nožem. S klukama se něco děje, a my budem jako obvykle poslední, kdo se dozví, o co jde.“

Lena přikývla. Někdy se v duchu ptala, jestli tchyně není jasnovidka. Častokrát jako by člověku viděla do hlavy. Lena však na rozdíl od ní radši nechtěla vědět příliš mnoho o manželových obchodních aktivitách. Dávala přednost blažené nevědomosti.

Kapitola třetí

Jed Lanson se podíval na svého synovce, jehož se nikdy nenaučil milovat. Příliš se podobal své matce. Jedova sestra Adelaide byla hrozná čůza, která ho pořád štvala. Když však odhlédl od veškerého nepřátelství, tohle byla drzost, kterou nemohl brát na lehkou váhu. Jed byl uznávaný zločinec, a nyní očividně zapracoval někdo, kdo chtěl otřást jeho pozicí. Dobře věděl, kdo to asi je.

Podělaní Baileyové. Potíž spočívala v tom, že v hloubi duše je měl rád a ctil je, protože to byli slušní chlapi. Peter vždycky držel slovo a také dobře vydělával. Naproti tomu Daniel měl horkou hlavu. Tohle vypadalo na něho, protože miloval dramatické výstupy. Jed jeho sklonu nejednou sám využil a také mu za to dobře zaplatil. Připomínal BBC – byl samé drama, ale žádný skutečný obsah. Jed však věděl, že Daniel s Peterem chtějí mít větší moc. Proč by také ne?

Kdyby jeho idiotský synovec nedostal chuť bratry urazit, ponížit, prostě je naštvat, Jed by je v dohledné době přizval do svého podniku. Takhle jim bude muset dát za vyučenou a všem ukázat, že nehodlá tolerovat neposlušnost. Bude muset jít po dvou ze svých lidí, kteří mu přinášejí největší zisk, a to kvůli tomuhle mladému, úplně neschopnému budižkničemu. Taková nespravedlnost! Jenže Micky patří do rodiny, a kdyby Jed tohle přešel mlčky, úplně by ztratil reputaci.

„Strč ho do auta a odvez ho do nemocnice. Dostal pořádnou nakládačku, ale vylíže se z toho. Podle mého si můžeme být jistí, že kdyby ho Baileyové chtěli zabít, udělali by to.“

Konečně to řekl, vyslovil jméno Bailey nahlas. Stejně všichni uhodli, kdo tu věc má na svědomí, takže bylo zbytečné předstírat, že to tak není.

Jed Lanson se rozhlédl a spatřil kolem sebe tváře svých zaměstnanců. Byli to dobří a věrní chlapi, ale stárli a od dobrého živobytí jim narostla panděra. Když se člověk nechá ukolébat příjemným životem, vždycky dělá chybu. Nakonec Jed se takhle dostal tam, kde teď je. Zlikvidoval staré gardy. Už před deseti lety se měl stáhnout do ústraní, odejít, dokud byl v plné síle. Jenomže se velmi těžko přiznávalo, že člověk je za zenitem. Že je čas ustoupit a užívat plodů své práce. Na rozdíl od Baileyových měl tři dcery a žádné syny, které by mohl vychovat podle pravidel jejich světa. Proto si sestřin syn myslí, že je kdovíco. Nic dobrého mu to nepřineslo – a nejen jemu, ale všem, když se to tak vzalo.

Znovu se rozhlédl po mužích, s nimiž vyrostl a celé roky pracoval, a ironicky se sám pro sebe usmál. Cítil, že nemají jedinou šanci. Baileyové všechno dokonale promysleli. Tohle je dobře naplánovaný a dobře provedený puč.

Zhluboka si povzdechl. Před dvaceti lety byli nejlepší z nejlepších. Teď se spíš podobají oddílu vojáků neschopných boje. Instinktivně věděl, že tenhle večer pro žádného z nich neskončí dobře. A to všechno kvůli zhovadilému budižkničemu Mickymu. Přijde o všechno, co si vydřel, kvůli člověku, kterého vlastně nikdy neměl rád a vůbec si ho neváží. Život si z něho zkrátka dělá srandu.

Poslední, co ve svém v životě viděl, byl o dvě hodiny později obličej Daniela Baileyho, který ho střelil do pravého oka.

Kapitola čtvrtá

„Kde jsi byl, Dane? Měla jsem o tebe hroznej strach.“

Daniel Bailey Lenu obšťastnil uličnickým úsměvem, kterým ji před mnoha lety okouzlil. Bylo opravdu zvláštní, že i po takové době, během níž mu povila čtyři statné syny, ji přitahoval stejně, jako když ho spatřila poprvé. Připadal jí jako hezčí verze Rhetta Butlera – byl vyšší než většina mužů, měl husté tmavé vlasy a sytě modré oči. Tehdy ji úplně očaroval a zůstalo to tak dodnes.

Vklouzl vedle ní do postele, vzal ji do náruče a tiše odpověděl: „Měl jsem nějakou práci. Znáš mě, Leno, takže víš, že mě nikdy nebude zajímat jiná ženská.“

Věděla to velice dobře. Kdyby jí zahnul, doslechla by se to. Tak to v jejich světě chodilo. Její muž kladl velký důraz na věrnost. Představovala pro něho měřítko morálky a mravnosti.

„Já vím. Ale někdy o tebe mám strach, Dane. Kdyby se ti něco stalo…“ Hlas jí odumřel.

Daniel Bailey se ve tmě usmál. Lenu si vybral dobře. Byla to hodná žena a stále vypadala skvěle. Měla husté kaštanové vlasy a světle zelené oči. Nikdy se zbytečně nepídila po informacích o jeho způsobu života a jeho rozhodnutích. Ctil ji natolik, že mohl upřímně říct: „Přísahám na život svý matky, Leno, že se nemáš vůbec čeho bát. Vůbec nic se neděje. Všechno je vlastně v naprostým pořádku.“

Cítil, jak se uvolnila, a věděl, že ji uklidnil. Pevně ji objal. Když zase usnula, spokojeně si povzdechl. Jed Lanson zemřel jako správný muž, který přijímá nevyhnutelné a uvědomuje si, že měl klukům Baileyům dát, co jim náleží, dřív než si to vzali sami.

Ležel ve tmě a naslouchal hodinám na kostelní věži, jež odbíjely jednu hodinu za druhou, a spřádal plány na nejbližší týdny. Nejtěžší bude vypořádat se s následky jejich puče. Věděl to on i jeho bratr. Sejmout Lansony bylo jednoduché, ale teď je bude bolet hlava z čekání na to, kdo se přijde pomstít. Lanson měl chytrého šéfa, který mu přenechal slávu a dal mu vydělat. Tohle bude na jejich puči nejtěžší a budou si muset pečlivě naplánovat další krok.

Kapitola pátá

Peter Bailey v půl páté ráno zaklepal na dveře domu Kevina O’Neilla. Zatímco čekal, až mu otevře, rozhlédl se kolem sebe s opravdovou úctou. O’Neill odešel z East Endu, koupil si velkou farmu v Essexu a jen tak pro radost si tam hospodařil.

Jed Lanson fungoval jenom jako O’Neillova hlásná trouba. Když se ho teď definitivně zbavili, Peter Bailey se pevně rozhodl, že Kevinu O’Neillovi ukáže, jak si celkově stojí. Sáhl do kapsy a nahmatal pracovní nůž se zasouvací čepelí, který si přinesl s sebou. Přišel sem bez Danielova vědomí, protože s tím chtěl být co nejrychleji hotov a protože na O’Neilla měl osobně spadeno.

Kevin otevřel dveře s upřímným úsměvem na rtech a zatvářil se důstojně. Byl to muž, který chápal význam změny, a pokud dostal své peníze, nezáleželo mu na tom, kdo pro něho obhospodařuje Londýn. Byl rád, že si s ním přišel od plic promluvit právě Peter Bailey, který má na rozdíl od svého bratra Daniela pověst člověka, jenž všechno dělá v tichosti. Daniel neskutečně miloval dramatické výstupy, a proto Kevin na práci většinou najímal jeho místo Petera. Teď si začal uvědomovat, že se celou dobu mýlil a přehlížel nebezpečnějšího z obou bratrů.

„No, čekal jsem, že se tu jednou objevíš. Pojď dál.“

Peter vešel do domu a proti své vůli se cítil ohromen jeho velikostí a drahým vybavením. Takhle vypadá příjemný život a on z něj chtěl kousek pro sebe. V místnosti, která očividně sloužila jako kancelář, počkal, až O’Neill oběma nalije skleničku, a klidně řekl: „Všechny jsme je zlikvidovali, Kevine, ale to už určitě víš.“

Kevin O’Neill se podíval na obrovského černocha před sebou. Musel uznat, že je to protivník, jenž nahání hrůzu. On i jeho bratr byli drsní hajzlové. Nejdrsnější, s jakými se v životě setkal, pokud měl být upřímný.

„Slyšel jsem o tom.“

Peter se usmál. „Tobě to asi nedochází, co?“

Kevin O’Neill se zasmál. Peterova drzost na něho docela udělala dojem, ale uvědomoval si, že by mu měl co nejdřív trochu přistřihnout křídla. „Co mi má dojít, Petere? Já úplně seru na to, kdo dělá na mejch ulicích, jestli ty, posranej Jed Lanson nebo nějakej jinej pičus. Pokud se nikde neobjeví moje jméno, je mi to úplně fuk. Včera večer jste změnili směr, protože Lanson už byl moc starej. Nějakou dobu uvažuju o mladších, horlivějších a chtivějších lidech, a kdyby ten tvůj pitomej brácha pár tejdnů počkal, nabíd bych vám to na stříbrným podnose.“

Peter skepticky povytáhl obočí. „O něčem takovým jsem vůbec neslyšel a věř mi, že já se dozvím všechno.“ Hodil do sebe brandy a opatrně postavil skleničku na krbovou římsu. Přitom O’Neilla pozorně sledoval. Kdysi dávno, když byli oba mnohem mladší, ho obdivoval, ale teď jenom viděl, co se z něho stalo. „Víš, co jsi, Kevine? Posraná pijavice. Od úplnýho začátku akorát tyješ z lidí kolem sebe. Čerpáš z pověsti, kterou sis udělal někdy v zatraceným středověku. Ale teď jsou sedmdesátý léta, kamaráde, a lidi už se neposerou z toho, že jsi kdysi dávno někoho zastřelil. To už je dávno pryč. Jsi blbec, nic víc. Teď vládne novej pořádek. Kdybys kurva používal hlavu, moh jsi před sebou mít dalších pět let. Jenže ty nejsi vůbec inteligentní. Jsi zkurvenej pitomec.“

Kevin O’Neill se podíval na muže, který měl odvahu vejít do jeho domu a urazit ho. Nevěřícně zakroutil hlavou a klidně řekl, i když v něm vřel hněv: „Ty pitomej černej debile! Byl jsem ochotnej spolknout tvoje urážlivý chování, protože jsem si myslel, že ty a tvůj brácha stojíte za to, abych se o vás zajímal. Ale ty si sem přijdeš jako posranej pan Důležitej, máš tu drzost mluvit se mnou jako s debilem a myslíš si, že si to nechám líbit jako ten kretén Lanson? Tak to teda ne, kamaráde.“

„To doufám,“ odpověděl Peter vážně.

Potom vytáhl nůž, pořezal O’Neilla v obličeji a rozřízl mu koutky úst.. Zneškodnil ho tím nejhorším možným způsobem, protože teď O’Neill nemohl říct ani slovo. Oba věděli, že je to ta největší urážka, jaké se mohl dopustit.

„Nikdo ti nepřijde na pomoc, kamaráde. Obávám se, že jsme ty tvý milý kluky podplatili. Hodně dávno už opustili tvoji loď, co jde ke dnu. Ještě ti řeknu jednu věc, než tě rozřežu na kousky – nikdy o mým bráchovi neříkej, že je posranej pitomec. Stojí za stovku takovejch, jako jsi ty.“

Peter Bailey nikam nespěchal, a než konečně odešel, ujistil se, že Kevin O’Neill je ještě naživu. Chtěl, aby umíral pomalu a dobře si uvědomil, kdo ho zabil a proč. Rozhlédl se po místnosti a všechno si zapamatoval. Později sem pošle své lidi, aby tu uklidili.

Cestou domů se podíval na vycházející slunce a usmál se. Dnes začíná nová éra a Baileyové jsou přesně tam, kde si zaslouží být.

Kapitola šestá

„Dobrý, mami?“

Theresa přikývla a usmála se na Petera. Její starší syn se velice podobal svému otci. Vlastně žasla nad tím, že její synové skoro vůbec nejsou po ní. „Je mi fajn, synku. Slyšela jsem, že jste s Danielem v jednom kole.“

„Nemluv o tom, mami. Víš přece, že náš Peter toho moc nenapovídá.“ Daniel vešel za bratrem do matčiny kuchyně.

Stále nevycházel z ohromení nad tím, že se Peter vypravil na O’Neilla sám. Obdivoval ho za to, ale pokud měl být naprosto upřímný, stále ho to zraňovalo. Vadilo mu, že u toho nebyl a nemohl si vychutnat vítězství. Obával se, že Peter nad ním bude vždycky mít navrch, protože se o něm ví, že své účty vyrovnává v tichosti. Možná to pro ně bylo dobré jako pro tým, ale Danielovi se nelíbilo, že bratr si tak vysloužil lepší pověst než on. Výhodu. Jsou přece bratři a partneři.

Vystrčil Petera do zahrady patřící k matčinu přízemnímu bytu a chystal se mu něco říct, ale Peter zvedl ruku.

„Musel jsem ho zlikvidovat, Dane. Potřeboval jsem si s ním vyřídit jeden osobní účet.“

Daniel se podíval do bratrových tmavě hnědých očí a upřímně mu odpověděl: „Ale měli jsme to udělat spolu, Pete, a já očekávám, že v budoucnu to tak i bude.“

Peter zkroušeně přikývl. „Já vím, brácho, ale on přede mnou dal tolikrát přednost tobě. Oba to víme a taky víme, proč to dělal. Už jsem toho měl dost. Nebudu kurva nikomu hrát druhý housle.“

Daniel přikývl. Jako vždycky bratrovi rozuměl. „Dobře, ale v budoucnosti do akce buď půjdeme spolu, nebo aspoň jeden druhýmu řeknem, že se na něco chystáme. O tohle jsme se ze všech sil snažili pěkně dlouho a na vrcholu se udržíme, jedině když budeme spolupracovat.“

„Já vím, brácho, a omlouvám se. Vím, že tobě moje kůže nevadí, ale všem ostatním jo.“

Daniel si zhluboka povzdechl. „Co je mi po tom, co kdo vidí nebo si myslí? My stojíme proti nim. Vždycky to tak bylo, brácho.“

Peter přikývl.

„Hrozně mi vadí, žes tam šel sám, Pete, a ani sis s sebou nevzal pár lidí. Kevin O’Neill byl úskočnej hajzl. Mohlo se stát cokoli. Už od dětství jsme tým, vždycky to tak bylo.“

Peter se na bratra podíval se slzami v očích. „Teď už jsme dosáhli toho, co jsme chtěli, a jsme tam, kde jsme chtěli být. Všechno nám patří. Můžem si vzít, co chcem.“

Všichni, kdo kdy pracovali pro Kevina, už ochotně odpřisáhli věrnost Baileyům. Nikdo z nich nestál o nepříjemnosti. Především už všichni staří zločinci dávno zmizeli – buď seděli za katrem, nebo se odstěhovali do Španělska. Nebylo to těžké rozhodování. Baileyové byli hroziví a nikdo po nich nechtěl jít. Proč také? Nepatřili k lidem, jež si člověk chce znepřátelit.

Bratři se objali a jejich matka, která je sledovala přes francouzské okno, se pro sebe usmála. Vždycky jim říkala, že jediné, na čem záleží, je to, že mají jeden druhého. Vychovala je tak, aby k sobě měli blíž než jiní bratři, a těšilo ji, že i po dlouhých letech si jsou blízcí jako v dětství.

Byla na své syny hrdá a věděla, že si budou navzájem pomáhat. Také věděla, že jsou nebezpeční, ale vůbec jí to nevadilo. Dobře si uvědomovala, že její dva synové nikdy nebudou chodit do obyčejné práce jako ostatní lidé.

Kapitola sedmá

„Opravdu jsi těhotná?“ Riu Baileyovou zpráva její přítelkyně a švagrové nadchla. „To jsou skvělý zprávy, Leno. Doufám, že to bude holčička.“

Lena se usmívala od ucha k uchu. Když zjistila, že je v jiném stavu, šokovalo ji to, ale jakmile se to potvrdilo, ze všech sil doufala, že se jí narodí děvče. Měla už čtyři syny. Nejstaršímu Dannymu bylo šestnáct a jeho patnáctiletý bratr Davey připomínal jeho stín – ti dva se od sebe nehnuli. Dvanáctiletý Noel a jedenáctiletý Jamsie zatím zůstávali jejími chlapečky. „Já taky. Bylo by hezký mít v domě další ženskou. Ty to ale víš líp než já, protože máš dceru.“

Ria se radostně zasmála. „Máš sakra pravdu, ale varuju tě, Leno. Holky jsou v dětství roztomilý, ale jakmile se dostanou do puberty, nejradši bys je zabila, to mi věř. Ale když se to odmyslí, rozhodně stojí za to.“

„Při mým štěstí to bude další kluk. Uvěřím, že je to holka, teprve až ji uvidím na vlastní oči.“

Ria do dvou drahých porcelánových šálků nalila čaj. Měla ráda krásné věci a obklopovala se jenom tím nejlepším, co bylo k mání. Lena také měla ráda hezké věci, ale na rozdíl od Rii pořád cítila potřebu šetřit. Stále si dobře pamatovala, jak vypadá chudoba, a děsila se, že by ji mohla znovu zažít. Někdy se za to nenáviděla. Jindy si blahopřála za svou šetrnost. Nevýhodou života mezi zločinci je skutečnost, že člověk může mít sedm hubených, nebo sedm tučných let. Nikdy by to neřekla nahlas, ale vždycky se obávala těch hubených. Poznala skutečnou chudobu a nechtěla, aby v ní žily i její děti. Ria naproti tomu žila přítomným okamžikem a Lena jí to záviděla.

Obě měly krásný dům, ale Lena věděla, že Ria kupuje skutečně kvalitní věci, které se dají zase se ziskem prodat – třeba starožitné židle, které vypadaly jako z dobročinného bazaru a jež Ria nechala nově potáhnout. Často ji to stálo víc, než by Lena byla ochotná vydat za novou sedací soupravu, ale výsledek vypadal skvěle. Ria měla to, čemu její tchyně říkala dobré oko. Lena se sice hrozila, kolik je švagrová schopná utratit za jedinou věc, ale díky jejím nákupům se dozvěděla docela dost o starožitnostech. Ria byla taková. Vtáhla člověka do svého světa a on jí za to byl vděčný. Měla zářivě blond vlasy a živé modré oči. Byla plná života a dokázala v člověku alespoň na pár hodin navodit pocit, že také žije na plné pecky.

Lena vyrostla v obecním bytě v Hackney. Její rodiče byli milí lidé, ale neměli žádnou ctižádost a neočekávali ji ani od svého jediného dítěte. Lena jim to zazlívala. Všude kolem ní žily velké rodiny nacpané do několika místností a ona viděla, jak si rodiče utrhují od úst, aby se jejich děti měly lépe. Ale její máma s tátou ne, ty nikdy nezajímalo, co chce v životě dělat a jaké má sny. Živili a šatili ji, ale ani jednou si s ní doopravdy nepopovídali.

Velice toužila po pocitu bezpečí. Přála si, aby se o ni někdo staral, a chtěla patřit do skutečné rodiny – do takové, která se zajímá o své členy a kde člověk má kolem sebe pořád nějaké lidi. Když potkala Daniela Baileyho, jako by sám Kristus sestoupil z kříže a vyslyšel její modlitby. Bylo jí teprve patnáct, když ji Daniel uchvátil, a od toho dne ho milovala s vášní, o níž by nikdo nevěřil, že jí je schopná. Daniel ji zbožňoval stejnou měrou, a když se jim narodily děti, Lena měla pocit, že se jí splnily všechny sny. Získala rodinný život, po němž vždycky tolik toužila. Pokud k sobě však měla být upřímná, pak jediným stínem byl nedostatek stability. Nikdy se příliš nevyptávala na manželův způsob života, ani kde bere peníze. Nebyla tak naivní, aby si myslela, že všechny vydělá poctivě, ale držela se pravidla, že člověka nebolí to, o čem neví. Pořád se však obávala, že peníze jednoho dne dojdou. Proto se pevně rozhodla odložit si stranou dost na to, aby přestála případnou krizi. Ria si nepřipouštěla myšlenku, že by mohli přijít o svůj příjemný život, ale Lena se děsila, že by se to jednoho dne mohlo stát. Vadilo jí, že to vypadá, jako by nedůvěřovala manželovi, ale nikdy o svých obavách nemluvila – jednoduše střádala a modlila se, aby všechno dobře dopadlo.

Kapitola osmá

Imelda Baileyová se na sebe podívala do zrcadla a potěšilo ji, co v něm vidí. Bylo jí osmnáct, měla vysokou štíhlou postavu a pevná ňadra a věděla, že vypadá dobře. Také věděla, že její otec není příliš nadšený jejím nedávným sňatkem s Delroyem Parkesem. S Delroyem s přestávkami chodila čtyři roky a sama přiznávala, že přestávek bylo víc než chození. Přesto ho milovala a věřila, že on ji také. Byla mladá, ale věděla, že Delroy je největší láskou jejího života. Bohužel však zjistila, že vždycky bude mužem, jemuž jedna žena nestačí. Proto se tolikrát rozešli. Rozhodla se ale, že pokud zůstane jeho „holkou číslo jedna“, jak jí říká, dovede se s tím nějak vyrovnat. Skutečnost, že si ji vzal, přece něco znamená. Stejně bez něho nedokáže žít. Kromě toho ví, že Delroy se k smrti bojí jejího otce a strýce, takže ho v případě potřeby může pořádně zmáčknout. Ať si rodina říká, co chce, Imelda si nedovede pomoct a chová k němu stále stejné city. Delroy pocházel z Jamajky, měl hodně tmavou kůži a mluvil s jamajským přízvukem. Přesně odpovídal jejím představám o partnerovi a sex s ním byl úžasný, i když by to samozřejmě nikdy nikomu nesvěřila. Její otec by Delroye zlikvidoval, kdyby si myslel, že ji zneužil předtím, než jí navlékl snubní prsten.

Teď jsou konečně svoji a Delroy dostal práci jako vyhazovač v jednom klubu v Brixtonu. Imelda věděla, že na jejího otce to žádný velký dojem neudělá, ale také věděla, že když je teď její muž členem rodiny, otec zjistí, že má potenciál stát se výběrčím nájmů nebo něčím podobným. Je hodně velký, a to v mnoha ohledech. Jakmile začne pracovat pro rodinu, Imelda ho bude mít mnohem víc pod dohledem. Nakonec bude součástí týmu, nebo ne?

Šťastně si povzdechla a cestou na schůzku s Delroyem se modlila k Bohu, aby jim oběma popřál dobrý život. Aby jim dal štěstí a příležitost někam to dotáhnout a plně vychutnávat den za dnem. Dnes večer se mají sejít s celou rodinou v jejich hospodě, aby oslavili velkou novinu, kterou pro ně má teta Lena. Z celého srdce doufala, že Delroy Parkes, největší láska jejího života, se nesjede nebo neopije nebo to nějak jinak nepodělá.

Když je o dvě hodiny později taxík vezl k hospodě, stále se ještě modlila.

Kapitola devátá

„To je skvělá zpráva, Leno! Doufám, že tentokrát to bude holka.“ Peter švagrovou objal a políbil ji na obě tváře. Měl ji opravdu rád a věděl, že jsou s Danielem z dalšího dítěte nadšení. Osobně by to znovu zažít nechtěl a Ria také ne. Po Imeldě se jim narodili tři chlapci – Peter junior, jemuž říkali Petey, pak Liam a Jack. Jackovi už bylo třináct, takže časy, kdy se starali o miminko, měli dávno za sebou. Teď však nešlo o ně a on měl radost, že bratr a jeho žena očekávají dalšího potomka.

„Vy dva ale máte štěstí, ve vašem věku. Skoro vám závidím.“

„Ty lháři! Ty i Ria byste radši vysrali míč na rugby, než byste absolvovali další těhotenství. Ale my s Danielem jsme z toho celí vedle.“ Lena úplně zářila.

Peter se zasmál. „Musím přiznat, že bych z toho moc velkou radost neměl. Ale znám tě a vím, že ty přesně tohle potřebuješ.“

Lena si povzdechla. „Jsem ráda, Pete. Trochu mě to překvapilo, ale víš, jaká jsem. Bůh je dobrej.“

„No, uvidíme, jak dobrej Bůh je. Imelda dneska přivede svýho manžela. Abych byl upřímnej, stejně si myslím, že je to podělanej flákač prvního řádu. Ria mi ale pořád zdůrazňuje, že není důležitý, co si myslíme nebo co pro ni chceme my, ale to, co chce ona. Přeju si, aby moje holčička byla šťastná, ale podle mýho s tímhle blbečkem nemá šanci.“

Lena se usmála. „Vsadím se, že to samý říkal Riin otec o tobě.“

Peter Bailey se dunivě zasmál hlubokým hlasem a všichni v hospodě se na něho podívali. „Myslím, že Riin otec viděl jenom moji barvu. I na mulata jsem dost tmavej, ale podle mýho se jí máma s tátou prostě chtěli zbavit, když zjistili, že si to nerozmyslí. A já měl štěstí a dostal jsem ji.“

„To je pravda, ale kliku máme všichni, ne? Dostali jsme se hodně daleko a jako rodina jsme vždycky drželi pohromadě. Máme hodně velký štěstí. Pozvedněte číše, přichází vaše matka a vypadá jako poválečná hvězda stříbrnýho plátna pro chudý. Musí se jí nechat, že se umí fakt dobře oblíknout. Jdu ji pozdravit.“

Peter se souhlasně usmál a Lena odešla. Theresa o sebe odjakživa dbala. Litoval ji, protože kdyby byl bílý, nejspíš by se dávno vdala. Krásné ženě u mužů projde cokoli a Theresa svého času byla opravdu krásná, ale syn tmavé pleti jí neprošel.

Z myšlenek ho vytrhl Imeldin příchod. Moc jí to slušelo a podle Petera jí pro toho rastafariána, do něhož byla zavěšená, byla škoda. Delroy se bude muset hodně snažit, aby si získal Peterovu důvěru. Dnes večer se zjistí, jestli si ji vůbec zaslouží.

„Tak co tomu říkáš, Pete?“ Daniel se připojil k bratrovi a podal mu plnou sklenici. Snadno uhodl, na co myslí.

Peter pokrčil rameny. „Uvidíme, jestli se osvědčí. Jestli mu můžeme věřit.“ Významně se podíval na Delroye a zamyšleně povytáhl obočí.

Delroy, který velice dobře věděl, co se po něm chce, na něho kývl.

„Teda, brácho, vypadá to, že náš malej problém s Jonnym Bryantem se už hezky a hladce vyřešil.“ Daniel byl očividně nadšený. „Nedáš mu na chvíli pokoj?“

„Pořád mu nevěřím, Dane. Je to posranej lempl a kurevník odněkud z Jamajky. Furt se zubí, ale ruce mu jdou dozadu.“

Daniel Bailey smutně zakroutil hlavou. Tahle stránka bratrovy osobnosti mu dělala starost. Sám v Delroyovi viděl potenciální přínos rodině, ale Peter se cítil dotčen a jemu to šlo na nervy.

„Je v pohodě, kurva. Oddělal posranýho Bryanta a přiznej si, že chtít to po něm byla pěkná urážka. Ví, žes ho zkoušel, a obstál na jedničku. Problém je jen v tom, že tobě strašně vadí, že tvoje dcera má chlapa. Jednoho dne se to prostě stát muselo, zvlášť když je to tak pěkná holka. Do prdele, Petere, je z ní dospělá ženská, tak se s tím smiř. Vybrala si Delroye a mně se ten chlap líbí. Mezi vrstevníkama je oblíbenej a umí makat. A my mezi sebou potřebujem ještě jednoho dobrýho mužskýho, dokud naši kluci nebudou dost velký, aby mohli dělat ve firmě. Každopádně, ať ho miluješ nebo nenávidíš, teď patří do tvý rodiny. Imelda s ním bude mít děti, tvoje vnoučata.“ Daniel se nahlas zasmál. „To je koloběh života, Petere. Dej mu šanci, kurva. Navlík jí snubní prsten. Všichni jsme u toho byli, pamatuješ? Dokonce se smířil s katolickým obřadem. Netuším, jak to vidíš ty, ale podle mě je to jasná známka oddanosti. Když si nedáš pozor, odeženeš ho a Imelda půjde s ním. Je do něj celá blázen a podle toho, co jsem viděl, on do ní taky. Takže ho hned nepodezírej, jo?“

„Já vím, že máš pravdu, ale dcera je něco jinýho než syn, Dane. Jestli to vaše malý bude holka, tak to časem pochopíš. Věř mi, že když máš dceru, vidíš nás chlapy přesně takový, jaký doopravdy jsme. Z děvkaře, kterýmu ses kdysi jenom smál, se najednou stane nepřítel. Z kamaráda, kterej měl milenku nebo si to jednou někde s nějakou rozdal, nevěrnej hajzl. Dcera tě přinutí podívat se do svýho nitra, a tobě se nebude líbit, co tam uvidíš. Je to úplně jiný než mít syna. Když ti do náruče položej dceru, máš touhu ji chránit, až z toho pomalu máš paranoiu.“

Daniel chápavě přikývl. „Dovedu si to představit, taky mám vůči Imeldě takový pocity. Svým vlastním způsobem, samozřejmě. Ale ty ji ztratíš, jestli nepřijmeš Delroye.“

Peter věděl, že bratr má pravdu. Delroy si získával dobré jméno a mohl jim všem být prospěšný – samozřejmě do té doby, než budou Petey Junior a Danny dost staří, aby mohli začít pracovat v rodinné firmě.

I když tomu rozuměl, Delroy ho rozčiloval. Podělaného pitomce, který není k ničemu, poznal na sto honů. Možná, že až do nynějška byl Imeldě věrný, ale Peter cítil, že to jenom hraje. Delroy měl několik tváří. Peterovi vadilo, že o něm takhle uvažuje, ale nedokázal si pomoct. Jeho holčička měla na víc než na Delroye Parkese, a pokud to neví, je jedině dobře, že to ví její táta.

Kapitola desátá

Delroy Parkes se choval vzorně. Věděl, že ho tchán zkouší. Bylo mu jasné, že ho využil, ale nijak zásadně mu to nevadilo. Chtěl se osvědčit a podařilo se mu to. Dobře si všiml skeptického výrazu Peterova obličeje, když ho nenuceně požádal, aby zlikvidoval Jonnyho Bryanta. Udělal to a dokázal mu, že není nějaký hej nebo počkej.

Delroye způsob, jakým ho přijala Baileyova rodina, urazil. Tchán je přece také černý. Jeho nepřátelství by chápal, kdyby on i jeho dcera byli běloši.

Delroy se pevně rozhodl, že on, Imelda a jejich děti si budou žít dobře, tak, jak si zaslouží. Byl ochotný zlikvidovat Bryanta, pokud to pomůže jeho vztahu s tchánem. Teď ho trochu mrzelo, že se nechal využít a že o něm Peter Bailey dál má nízké mínění. Dokáže tomu hajzlovi, že je pořádný mužský. Měl plán a doufal, že manželčin otec ho bude považovat za logický a pochopí, že je to dobrý obchod. Pokud se to nestane, začne podnikat sám.

Kapitola jedenáctá

Daniel Bailey byl šťastný muž. Věděl, že zvítězil a v mnoha ohledech má to, po čem toužil.

Vycítil však, že Lena v poslední době moc šťastná není. Možná, že u ní těhotenské hormony způsobují větší nervozitu než obvykle. Věděl, že hromadí peníze. Dělala to vždycky a on ji nechal, protože zjistil, že jí to dodává pocit bezpečí. Také věděl, kde ty peníze jsou, což pro něho bylo zásadní. Vlastně na něho dělalo dojem, kolik toho dokázala nakřečkovat. Chápal, jak důležitý je pro ni pocit, že má tuhle část svého života pod kontrolou. Úspory pocházely z jejích „peněz na domácnost“, a i když se měli velice dobře, Daniel věděl, že by mohli vést rozmařilejší život, než na jaký jsou zvyklí.

Její rezervu jí nechával, protože k ní vždycky nebyl tak upřímný, jak by měl. Dobře si uvědomoval, že Lena není žena, jež se dokáže vyrovnat s jejich postavením mezi zločinci. Jejich synové dospívali a ona zjišťovala, že se z nich nikdy nestanou účetní ani zatracení kravaťáci. Navždycky zůstanou tím, čím jsou – kluky Baileyovými. A jako takoví budou vždycky patřit do firmy.

Chápal její obavy. Nechtěla finančně záviset na druhých, kdyby ho chytili fízlové. Peníze měla poschovávané všude možně a Danielovi se moc líbilo, že je rozhodnutá postarat se nejen o sebe, ale i o děti. Její škudlení nepovažoval za urážku a projev nedůvěry vůči němu, protože věděl, že mu bezmezně důvěřuje. Pocházela však z rodiny, která nešetřila na horší časy. Vzpomínal si, jak se seznámil s jejími rodiči a jak po tomto prvním setkání děkoval Bohu, že jeho matka je taková, jaká je. Ostatní ji očerňovali kvůli jejímu způsobu života a jejím dvěma nemanželským dětem, ale ona dřela do úmoru. Vlastně bylo zvláštní, že oba její synové se rozhodli pro zločineckou dráhu. V průběhu svého života totiž viděli matku, jak legálně pracuje, platí daně a nechce ani penci od státu.

Theresa synům vždycky vštěpovala, že mít se dobře na úkor druhých není správné – to dělají jenom darebáci. Podpora v nezaměstnanosti je od toho, aby člověk přežil špatné období, dokud si nenajde další práci, ne životní styl. Theresa mívala tři až čtyři zaměstnání najednou, aby vyšla s penězi.

Peter s Danielem byli hodní kluci a na jejich dveře nikdy nemusela zaklepat policie. Nenamočili se do ničeho, co by matce mohlo způsobit nesnáze. Byli příliš chytří, aby se zabývali drobnou kriminalitou, která bujela na sídlišti, kde bydleli. Místo toho se pozorně dívali kolem sebe, učili se a nehodlali se nikdy do ničeho plést, dokud nebudou do detailu vědět, o co kráčí. Neudělali sobě ani matce ostudu. Ačkoli nevydělávali příliš čestně, policie je nikdy nechytila.

Daniel však správně odhadoval, že matka o svých synech a jejich způsobu života ví mnohem víc, než dává najevo. Vždycky říkala, že pokud chtějí krást, mají to dělat ve velkém a nikdy neokrádat vlastní rodinu. Přijímala, co dělají, stejně jako vždycky přijímala je.

Kapitola dvanáctá

„Není ti něco, mami?“ Davey Bailey si dělal starosti a bylo to na něm znát. Matka vypadala hrozně. Měla úplně bílý obličej a postrádala svou obvyklou energii.

„Jsem těhotná. Je to docela únavný, víš?“

Nepřesvědčivě se na něho usmívala. „Táta už se vrátil?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, dneska přijde pozdějc. Ne abys mu řekl, že mi není dobře. Má hodně starostí.“

Davey přikývl, ale na tátu se zlobil. Měl by být tady, ale místo toho poslední dobou měl pořád „nějakou práci“. Zhluboka se nadechl. „Hele, mami, sedni si. Udělám ti čaj. Mrzí mě, že jsem nevěděl, jak ti je.“

Lena se zase posadila a usmála se pro sebe. Žádný z jejích synů na její stav ani nepomyslel, a proč také? Sami byli pouze chlapci a ani jeden z nich nechápal, co je to těhotenství a co to znamená. Nechtěla je s tím zatěžovat, ale musela přiznat, že se necítí dobře. Způsobily to starosti, které si dělala. Věděla, že manžel a jeho bratr mají nějaké důležité obchody, a to ji vždycky znervóznilo.

Davey před ni postavil hrnek čaje a v duchu otce znovu vyplísnil. Kde je vlastně ksakru babička? Obvykle u nich věčně vysedávala.

„Děťátko kope, Davey. Sáhni si.“ Lena vzala synovu ruku a položila ji na své vyduté břicho. Když ucítil energické pohyby dítěte uvnitř, na tváři se mu objevil údiv.

„Určitě tam máš dalšího kluka, mami. Třeba z něj bude fotbalista.“

Lena se usmála. „Nejvíc jsi mě kopal ty, Davey. Celý noci jsem se nevyspala.“

Davey se podíval na matku, na její obrovské břicho a vyčerpaný bledý obličej. Viděl, že má hubené paže a nateklé kotníky. Najednou si uvědomil, že se takhle trápila i kvůli němu a jeho bratrům. Cítil její lásku a i přes své mládí si uvědomil, jak moc mámu považují za samozřejmost. Také pochopil, jak ohromné je porodit dítě. Matka zůstávala klidná a nestěžovala si, ačkoli v sobě nosila živou, dýchající lidskou bytost. Zázrak zrození ho najednou zasáhl jako kulový blesk.

Ještě jednou položil ruce na její břicho a dítě uvnitř opět koplo. Náraz byl silný a matka sebou trhla, ale Davey se vůči maličkému rozněžnil.

„To je ohromný, mami. Ty tam máš opravdovýho člověka. Roste v tobě skutečnej člověk!“

Lena se šťastně usmála. „Takhle jste ve mně vyrostli už vy čtyři. Upřímně, není to tak hrozný, Davey. Všechna těhotenství jsem si užila. Jenom dneska se cítím víc unavená. Už nejsem tak mladá, víš?“

Davey se usmál. „Hele, mami, co kdybychom si udělali večer jenom ve dvou?“

Lena se doopravdy zasmála. „To teda musím vypadat hodně špatně, Davey. Vážně mi nic není. Nemusíš mě opečovávat.“

„To je dobrý, mami, nevadí mi tu s tebou zůstat.“

Lena se usmála. Bylo jí jasné, že z jejích synů se stanou stejně tvrdí chlapi jako jejich otec, ale teď se rozhodla co nejvíc si užít času, který s nimi může strávit. Přála by si, aby se všechno vyvíjelo jinak, ale Daniel jim všem vybral cestu, Lenu nevyjímaje.

Pohladila si břicho a zapřisáhla se, že tohle malé, ať to bude děvče nebo chlapec, se nikdy nestane součástí světa, v němž žije její muž a do něhož jednou vstoupí i její synové. Velice je milovala, ale pevně se rozhodla, že tohle dítě se do toho nezaplete. Daniel chlapce vychoval tak, aby byli s ním. Budou mu stát po boku, budou ho následovat a Lena to nikdy předtím nezpochybňovala. Jak se z nich však stávali muži, začínalo jí docházet, jak se věci skutečně mají.

Daniel chlapce zasvětí do gangsterského života a bude očekávat, že se stanou jeho součástí. Nedostanou na vybranou. Jak by dopadli, kdyby je chytili? Představa, že by její báječní chlapci celé roky seděli za mřížemi, ji ničila. Na rozdíl od Rii, jež se s životní cestou vybranou jejím synům smířila, Lena pro ty své tohle nechtěla. Odmítala z nich mít zločince. V hloubi duše jí velice vadilo, že nikdy nemohla opravdu mluvit do toho, kudy se budou ubírat jejich životy.

Doufala, že za tyhle velké starosti mohou hormony, protože jí ty pocity nebyly příjemné. Celé manželství se tajně obávala, aby jí nesebrali muže. Manžel a synové, to však byly dvě odlišné věci. Představa chlapců zavřených ve vězení pro ni byla nesnesitelná. Syn jedné ženy, kterou znala dlouhé roky, právě dostal v podstatě doživotní trest. Byl to bankovní lupič, milý chlapík, ale chytili ho se zbraněmi a s penězi v ruce. Jednotka pro závažné trestné činy z něho u vrchního soudu udělala horšího vyvrhele, než kdyby byl vrah. Když ho převáželi, policejní dodávku doprovázelo několik policistů na motorkách, takže se zdál mnohem nebezpečnější, než ve skutečnosti byl.

Porota to viděla, a ještě než v soudní síni padlo jediné slovo, definitivně se utvrdila v názoru, že je nebezpečný. Dostal osmnáct let. Tak dlouhý trest by mu nedali ani za znásilnění a vraždu dohromady.

Jenže soudy v téhle zemi zajímají jenom peníze a majetek. Stačí otevřít noviny, aby člověk zjistil, že denně unikají trestu nejrůznější násilníci. Mladé dívky u soudů podstupovaly křížový výslech kvůli svému pohlavnímu životu, jako by měly být souzeny ony, a ne hajzl, který je znásilnil. I když takového chlapa nakonec shledali vinným, nedostal žádný dlouhý trest – mezi čtyřmi a sedmi lety za to, že nějaké dívce zničil život. Ale stačilo vyloupit poštu a hned člověka natvrdo zašili. Je to skandální. Osmnáct let za loupež znamená, že odsouzený bude mít nárok na podmínku nejdříve za čtrnáct let. Kdyby někoho zabil, dopadl by lépe – za sedm roků by se dostal ven.

Lenou Baileyovou celá ta věc s její kamarádkou otřásla. V jejím světě nikdy nikdo pořádný trest natvrdo nedostal. Čtrnáct let představuje hodně velký kus mladého života a Leně s definitivní platností došlo, že by se to mohlo stát některému z jejích synů. Najednou jasně viděla život, jenž je může čekat, v obrovském kontrastu k tomu, co pro ně chce Daniel. Dělalo jí to starosti.

Tohle dítě se o gangsterském životě nesmí vůbec nic dozvědět. Vyroste úplně mimo svět své rodiny. Lena dohlédne, aby alespoň jeden z nich dostal možnost tomu uniknout. Jenom doufá, že to bude děvče, protože ví, že chlapce by zvládla stěží. Stačilo by mu podívat se na bratry a chtěl by dělat to samé, co oni.

Povzdechla si. „Moh bys pro mě něco udělat, Davey?“

„Jasně, že jo, mami. Co chceš?“

„Zavolej tetě Rie a babičce. Potom prosím tě zjisti, kde je táta. Zrovna mi praskla voda.“

Davey Bailey zbělel jako křída. „Určitě?“ vykoktal.

Lena se zasmála. „Určitě, synku.“

Kapitola třináctá

„Je to holka, Pete!“ Daniel právě zavolal domů, aby zjistil, jak se má Lena, a dozvěděl se tuhle novinku.

Peter Bailey měl upřímnou radost. Věděl, že bratr si tentokrát přál holčičku, kvůli sobě i kvůli Leně. Ria měla dceru a on byl rád. V jejich světě synové pomáhali otci a vždycky mu stáli po boku. Když byli velcí a hezcí, tím lépe. Peter s Danielem měli dohromady sedm kluků a tím se Baileyové stali mocnou rodinou. Teď jenom vyčkávali, až budou moct syny zasvětit do obchodů a řádně je uvést do života v podsvětí.

Daniel se vrátil do auta a řítili se po dálnici M1 k Londýnu. Byli v Liverpoolu, kde zprostředkovali smlouvu, jež měla upevnit jejich pozici v Londýně a zajistit, že se nikdo nespolčí s lidmi ze severu, aniž by se o tom nejprve dozvěděli. „Ještě že jsem zavolal. Lena porodila předčasně. Holčičce dala jméno Tania. A představ si, Pete, že když se malá narodila, byl u toho Davey. Pomoh jí na svět. Hlavně, že jsem u toho nemusel být já.“

Peter se usmál. „Chudák Davey. Po tomhle se v životě nepodívá na ženskou. Tak jedem zpátky, ať se kouknem na tu tvoji dceru.“

Daniel zavrtěl hlavou. „Chci dokončit, co jsme začali, Pete. Držme se původního plánu. Pojedeme se podívat na Alfieho Clarka a jednou provždy to s ním vyřešíme. Jestli našim kamarádům ze severu dělá potíže, musíme to řešit. Jinak jsme se namáhali zbytečně.“

Peter si povzdechl, ale souhlasně přikývl. Daniel byl nabuzený a rozhodnutý zanechat po sobě stopu. Chtěl rozpoutat další legendární rvačku, o níž se bude celé roky mluvit. A to jenom proto, aby uklidnil chlapy ze severu. Peter ho v jistém směru chápal, ale nerozuměl tomu, že dokáže tak bezvýznamné práci dát přednost před jedinou dcerou. Od doby, kdy převzali vládu, si Daniel vybudoval pověst. Dohromady připomínali hodného a zlého policajta. Peter hrál roli rozumného kliďase, zatímco Daniel byl horká hlava, před níž se lidé měli na velkém pozoru. Fungovalo jim to, ale Peter měl pocit, že když jsou teď všem na očích, Daniel by měl své násilnické sklony trochu zmírnit nebo je alespoň neprojevovat na veřejnosti.

Před několika týdny někoho zmlátil kvůli dluhu. Podle Petera bylo něco takového pod jejich úroveň – tuhle práci by měli dělat jejich zaměstnanci. Máma vždycky říkala: „Proč mít psa a sám štěkat?“

Daniel však zastával názor, že je to udržuje u moci a lidé si uvědomují, že Baileyové jsou stále ve hře a vědí, co se kolem nich děje. Nepřipouštěl si skutečnost, že kdyby ho chytili, zavřeli by ho za něco, za co chodí sedět bezvýznamní místní rváči. Navíc by se jim na paty přilepili nejrůznější poldové, od těch z jednotky pro závažné trestné činy až po zásahovku. A s nimi další nově vytvořené jednotky, které se zatím nikomu nepodařilo infiltrovat.

Vznikl kolem nich nový svět a oni musí zjistit, jak v něm bezpečně existovat. Šedesátá léta dávno uplynula a policajti se najednou chovají, jako by věděli, co dělají. Noviny už podsvětí neidealizují, princezna Margaret se nebratříčkuje s jeho příslušníky – přinejmenším ne veřejně – a bratři Krayové zůstávají pouhou vzpomínkou. Bulvár dnes klade otázky a ptá se, proč určití lidé nesedí za mřížemi. Nedělní noviny na titulních stranách žádají vysvětlení, proč jistí lidé zůstávají na svobodě, když prokazatelně žijí z peněz pocházejících z kriminální činnosti a jejich výdělky jsou nemorální. Peterovi připadalo nenormální, že noviny, jež vydělávají na sexuálních skandálech vikářů a politiků, mohou mít tu drzost a psát o nemorálních výdělcích, ale tak to zkrátka bylo. Tak funguje nový svět a nový pořádek.

Za takovýchto podmínek by se lidé jako oni měli snažit být nenápadní, ale Daniel to buď nedokázal, nebo to odmítal přijmout jako fakt. Jakmile se stali novými pány podsvětí, zdálo se, že je víc než jindy rozhodnutý proslavit se a nechat se obdivovat. Chtěl, aby se ho lidé báli. Peter cítil, že to není dobře. Mělo by je uspokojovat, že všichni v jejich světě si uvědomují jejich pozici. Lidé zvenku ho nezajímají a Daniel by je měl vnímat úplně stejně. Co se ksakru snaží dokázat? Když nebude opatrný, chytí je a podobně jako dvojčata Krayova skončí ještě dřív, než pořádně začali. Než se dostali do této pozice, hodně se nadřeli, a Peter nehodlá sedět a koukat, jak bratr všechno předčasně zničí.

Viděl, jak se svět mění, a bylo mu jasné, že pro lidi, jako jsou oni, je tahle doba nebezpečná. Jsou dostatečně rozumní, takže mají dost legálních podniků, jimiž mohou vysvětlit svůj životní styl, ale neexistuje důvod přitahovat k sobě příliš mnoho pozornosti. Vydobyli si značné renomé, a nepotřebují ho dál vylepšovat. Navíc pokud nebudou veřejně páchat násilí a dozví se o něm jenom lidé z jejich světa, budou mít jistě mnohem lepší profil. Časy se mění a lidé si mnohem víc uvědomují, jak je vnímá okolí. Fízlové mají mnohem větší možnosti a není moudré jim nahrávat. Proč na sebe zbytečně upozorňovat, když se dá tiše a v klidu zbavit nepřátel s minimem povyku a maximem hrůzy? Pokud někdo beze stopy zmizí, je to mnohem hrozivější konec, než kdyby ho zastřelili na parkovišti nebo ztloukli na veřejnosti. Peter chtěl převzít moc nad Londýnem nenápadně, ne vytvořit podělaný remake filmu V pravé poledne. Instinktivně cítil, že čím méně bude Baileyovy vidět, tím víc vydělají. Dny, kdy mohli někam vrazit a mávat kolem sebe puškami s upilovanou hlavní nebo střelit nepřítele do kolen v hospodě plné lidí, jsou pryč. Pevně věřil, že nastala éra nenápadného mizení a prohlašování osob za nezvěstné. V současnosti k sobě nikdo nepoutá příliš velkou pozornost, pokud nemusí. I pak nechá špinavou práci udělat někoho jiného a zařídí, aby ve chvíli, kdy k té lumpárně dojde, byl ve společnosti alespoň padesáti lidí, kteří mu ochotně odpřisáhnou, že s nimi byl, kdyby se to zvrtlo a došlo k soudnímu přelíčení.

Daniel si to musí nechat projít hlavou. Až to vyřeší s Alfiem, Peter se ujistí, že bratr chápe, že pokud nebude opatrný, jeho chování je oba časem zničí. Daniel ho už teď rozčiluje a znervózňuje. Ohrožuje všechno, čeho pracně dosáhli, ale to není nic nového. Vždycky jde až na dřeň – patří to k jeho takzvanému kouzlu. Zatímco Peter je rozumný, Daniel ztělesňuje naprostý chaos. Vychutnává si dramatičnost rvaček a nikdy si nepřipouští, že čím víc lidí bude vědět o jejich aktivitách, tím větší bude riziko, že je doopravdy zavřou.

Jeho aroganci nezmírnilo ani narození jediné dcery. Stále mu příliš záleží na tom, co vnímá jako osobní tažení, jímž chce zlikvidovat konkurenci. Peter se neubránil úvaze, kdy se to začne vztahovat i na něho a jeho syny. Daniel špatně snáší kritiku a Peter ho momentálně kritizuje, kudy chodí.

Daniel pokračoval: „Chci být u toho, až mu řeknem, jak se věci mají. Podle mě nechápeš, jak důležitý je, abychom mu ukázali, že jsme zajedno, Pete. Připadá mi, že si myslíš, že je to samo od sebe jasný.“

Peter si zhluboka povzdechl. „Ono to tak ale je, Dane. Musíš se uvolnit, brácho. Dosáhli jsme toho, co jsme chtěli, a teď si můžeme hrát na správňáky. Když se budeš chovat jako divoch, nic dobrýho nám to nepřinese. Uklidni se, jo? Okatý násilí už nepotřebujeme. Alfie nám přináší hodně peněz, takže si z něho nebudeme dělat nepřítele.“

Daniela popudilo, že se bratr plete do jeho věcí, i když si uvědomoval, že má pravdu. „Co se mi tu pokoušíš kurva nakecat, brácho?“

Peter spolkl hněv a místo toho rozumně odpověděl: „Snažím se ti říct, Dane, že už nemusíme používat násilí. Zatím jsme všechno vyřešili skvěle. Potřebujem stanovit novej pořádek a začít věci řešit jinak. Určitě je ti jasný, že když každýho protivníka na potkání odděláš, ostatní se jenom naštvou a přestanou nám důvěřovat. Kvůli tomuhle jsme dlouho dřeli, a tak tě moc prosím, neposer to tím, že nám naděláš zlou krev. Už nepotřebujem druhejm nic dokazovat. Jsme tam, kde jsme chtěli být. Dejme příležitost ostatním – potřebujem tu jenom být, abychom na všechno dohlídli a zařídili, že to bude v náš prospěch.“

Daniel se ušklíbl. „Takže ty si můžeš svý věci řešit sám, ale já ne? Myslíš to takhle?“ Stále se na bratra zlobil za to, že za jeho zády oddělal Kevina O’Neilla, a Peter to věděl.

Usmál se, zvedl ruce nad hlavu a předstíral, že se vzdává. „V tomhle máš pravdu, Dane. Jenže já nemluvím o současnosti, ale o budoucnosti. Každej z nás k práci vždycky přistupoval jinak a až doteď to byla jedna z našich silnejch stránek. Nikdo neví, jak s náma má zacházet – i když jsme každej sám, natož když jsme spolu. Jsme jako oheň a voda, ale teď musíme stát při sobě a zůstat nenápadný.“ Z bratrova obličeje vyčetl skepsi a rozčílilo ho, že Daniel nechápe, že je svými násilnickými sklony a svou malicherností ohrožuje.

„Ty si jako vždycky myslíš, že všechno víš, Pete. Děláš to už od dětství. Já tě za to obdivuju, ale v týhle fázi se nemůžeš tvářit jako posranej archanděl Gabriel a hlásat po okolí radostnou zvěst. Na to je už moc pozdě. Měli jsme koule tohle všechno si vzít a jedině ty koule nás udržej ve hře. Na to bys neměl zapomínat.“

Peter zavrtěl hlavou. Zbytek zaměstnanců prve vyložil u hospody, aby měl jistotu, že tenhle rozhovor spolu povedou jenom oni dva. Uvědomoval si, že Daniel se proti němu rozhodně postaví. Vždycky nejdřív jednal a teprve potom přemýšlel. Když stoupali vzhůru, nepředstavovalo to tak velký problém. Teď se však potřebují držet trochu zpátky a nějakou dobu o sobě nedávat vědět. Zkrátka musejí počkat a zjistit, jak jejich nové postavení přijmou ostatní.

Podle Daniela nemají žádné protivníky. To je ale mýlka. Šlápli na kuří oko mnoha lidem, a ačkoli chovají přesvědčení, že jsou dostatečně mocní a tvrdí, nic se jim nestane, když počkají a zjistí, jestli nedojde k nějaké odvetě.

„Zatím nevíme, jak to celý dopadne, Dane. Hodně jsme se snažili, ale stejně jsme vyjebali s plno lidma. Podle mýho je potřeba ustoupit do pozadí a zjistit, co bude dál. Alfie nám přináší velký peníze, a i když je nafoukanej, je dobrej. Říkám jenom to, že bychom se nejdřív měli podívat, co nám může nabídnout.“

Daniel Bailey se podíval bratrovi do očí. Svým způsobem ho litoval. Peter v lidech vždycky hledal pokud možno to nejlepší – to zdědil po matce. Také se domníval, že když něco dělá nenápadně, nepočítá se to. Jenomže se mýlil. Poslední dobou byl paranoidní. Jako by od chvíle, kdy se dostali na vrchol, choval přesvědčení, že je oba chytne policie. Daniel přesně nevěděl, jak bratra přimět, aby se na věci díval stejně jako on. Další kroky považoval za zásadní pro ovládnutí Londýna a okolních hrabství. Cítil, že by měli nahnat pořádný strach všem ve svém dosahu a ukázat jim, že jsou hodně nebezpeční, zatímco Peter se mezi ně chtěl vkrást po špičkách jako podělaný zloděj, jako nějaký chmaták – takoví v jejich světě patřili k úplné spodině.

Podle Daniela by měli odstranit celou starou gardu a nahradit ji vlastními lidmi. Nepřipadalo mu logické dál zaměstnávat lidi, kteří úzce spolupracovali právě s těmi, které sprovodili ze světa, a přesně to bratrovi řekl. „Kurva, Pete, vždyť nám nevěří. Vidí v nás posraný nepřátele. Myslí na to, co jim asi uděláme.“

Peter se usmál. „Přesně tak. A my s nima můžem pracovat. Jdou do holportu s každým, kdo zrovna vládne, Dane. Můžeme to využít jako možnost k najmutí pořádnejch pracantů. Násilníky a posraný playboye už máme. Měli bychom se soustředit na ty, co budou dřít a vydělávat. A taky se ujistit, že budou dělat pro nás. Úplně serou na to, kdo jim velí, pokud dostanou svý prachy. Byli jsme stejný, Dane – pokud si vzpomínáš, dělali jsme pro každýho, kdo nám zajistil peníze. Vím, že máš s Alfiem kurva problém, ale ty máš problém s každým, a já chci, aby pro nás Alfie dělal. Je to chytrej hajzl a pořádný prachy dokáže vyčmuchat i ve spaní. Lidí, jako je on, je hrozně málo.“

Daniel věděl, že bratr má pravdu. Jenomže on Alfieho nikdy moc nemiloval. Alfie nosil nos příliš nahoru.

On sám chtěl řešit něco úplně jiného než Peter. Vystoupání na vrchol vnímal jako možnost splatit druhým nevyřízené účty, pomstít se za urážky a srandičky. Především si ale představoval, jak to těmto dlužníkům oplatí veřejně a určité muže oddělá před publikem dle svého výběru. Dobře si uvědomoval, že jeho sklon k malicherné zlobě a nevraživosti se do světa, v němž se podle bratra mají pohybovat, nehodí. Neměl by si zbytečně dělat hlavu, ale už je takový.

Peter, jehož miloval, dokázal velice dobře přehlížet urážky kvůli barvě své pleti. To z něho v mnoha ohledech dělalo lepšího člověka. Zato Daniel každou urážku vůči sobě nebo bratrovi považoval za důvod k osobní pomstě. Ve všem, i v té největší trivialitě, viděl možnost ukázat svou drsnost a projevit znechucení nad zrádnými hajzly, kteří ho obklopují. A bavilo ho to. Rád lidem dokazoval, že s ním nejsou žádné žerty. Chtěl, aby se ho báli. Přesto věděl, že bratr má pravdu, a chápal, že Peter se je snaží udržet v rovnováze, dokud se na své pozici pořádně nezabydlí. Pro tentokrát to spolkne. Koneckonců jestli bude Alfie Clarke pokoušet štěstí, je to jeho podělaná věc. Daniel ho pak oddělá jako vzteklého psa.

„Tak fajn, Petere, ale jestli mi řekne jediný křivý slovo nebo se odváží udělat ze mě blbce, má to kurva spočítaný.“

Peter s ním nechtěl debatovat – bratr ustoupil víc, než čekal. „Tak dojedem pro kluky a vyrazíme na tu schůzku.“

„Jak si přeješ, brácho. Ale povídám ti, že si potřebujem pořádně upevnit pozici. Lidi si o nás musí myslet, že jsme schopný úplně všeho. A po pravdě řečeno to tak taky je, Pete. Jen se koukni na některý kousky, který jsme za ty roky provedli. Ale přísahám ti, že mně ani mojí rodině nikdy nikdo nebude projevovat neúctu. Makal jsem jako šroub, a nikdo si ze mě nebude dělat blázny. Vůbec nikdo.“

Peter přikývl a radši mlčel. Nebyl si jistý, co by mu vylétlo z úst. Proč Daniel nevidí, že svou pozici si už vydobyli? Nepotřebují nikomu nic dokazovat. Ale mlčel a ze všech sil doufal, že Alfie Clarke bude mít dost rozumu, aby držel hubu a sarkastické poznámky si nechal pro sebe.

Kapitola čtrnáctá

„Je krásná, Leno. Opravdu rozkošná.“ Ria pod návalem emocí skoro nemohla mluvit. „Tři kila sto sedmdesát pět a narozená o měsíc dřív. Určitě sis nepopletla termín?“

Lena se unaveně usmála. „Ne, narodila se předčasně. Je to zkrátka ženská – bojí se, aby o něco nepřišla. Kluci jsou líní. Všichni se mi narodili pozdě. Lebedili si v děloze a vylezli, až když začala fotbalová sezóna.“

Obě se zasmály.

„Vsadím se, že Daveyho z toho málem kleplo. Je pravda, že ji skoro odrodil?“

Lena nevěřícně zavrtěla hlavou nad tím, co se stalo. „Chudák malej. Praskla mi voda. Řekla jsem mu, ať sežene tebe a babičku a zjistí, kde je jeho otec. Přesně takhle. A než jsem se nadála, tahle malá byla na světě. Narodila se čtvrt hodiny po tom, co mi praskla voda. Bylo to hrozně rychlý. Chudák Davey to všechno viděl a byl z toho úplně bez sebe. Ale byl statečnej, Rio, a postaral se o mne.“

Lena věděla, že nikdy nezapomene, jak šokovaně se syn tvářil, když se jeho sestra vydrala na svět. V obličeji se mu zračilo ohromení a znechucení zároveň. Měl teprve patnáct a tajemství zrodu mu bylo stejně cizí jako háčkování. Ale muselo se nechat, že zareagoval dobře. Bez velkých cavyků udělal všechno, co po něm chtěla.

Když ho Lena viděla, jak sestřičku chová v náruči, spatřila v jeho očích čirou lásku a všimla si, jak přirozeně dítě drží. V tu chvíli dospěl. Daniel žádné ze svých čtyř dětí nikdy nechoval s takovou sebedůvěrou. Davey se na Lenu podíval se slzami v očích a zastřeným hlasem řekl: „Je to zázrak, mami.“ Zdál se naprosto ohromený.

Lenu potěšilo, že jeden z jejích synů má srdce. Obávala se, že potomci po otci možná zdědili jenom ty nejhorší vlastnosti – sklon k dramatickým výstupům, zlost, jež bublá těsně pod povrchem, a agresivitu, která z něho někdy vyzařovala. Teď však věděla, že alespoň Davey má po otci i schopnost milovat. V duchu si gratulovala a děkovala za to Bohu a Panně Marii.

Díky tomuto úžasnému poznání se uklidnila. Věděla, že synové patří Danielovi, od chvíle, kdy za ním začali všude běhat jako pejsci. Její byli jenom do té doby. Věděla, že ji milují, ale otce přímo zbožňují. Danny junior je hodný kluk, ale stejně jako jeho otec se dokáže dopustit obrovského násilí. Navíc má už teď sílu jako býk. Davey dnes dokázal, že je schopen mocných citů, ale Lena si dobře uvědomovala, že to se může projevit nejen jako láska, ale i jako nenávist a zloba. Noel s Jamsiem jsou stále ještě kluci, kteří všude následují své starší bratry. Mají genetické předpoklady stát se drsnými muži. Všichni čtyři synové se samozřejmě stanou mocnými – o to už se její manžel postará. A ona s tím nemůže nic udělat.

Teď však má dceru, která bude patřit jenom jí. Postará se, aby se její holčička nestala součástí gangsterského světa a aby Daniel neměl vůbec žádný vliv na její život.

Ria sledovala, jak švagrová hledí na svou dcerku, a přesně věděla, na co Lena myslí, protože si tím také prošla. Pravda, v jejich světě dcery zcela patřily matkám, ale Ria postupem času zjistila, že dívky na rozdíl od chlapců dospívají rychleji. Dají se hůř ovládat a jednoho dne se zamilují. A jestli tahle maličká bude jenom trochu jako Imelda, zatouží po muži, který bude přesnou kopií jejího otce a bratrů. Tehdy začínají skutečné starosti. Ria si to však nechala pro sebe. Lena nakonec má dost času, aby na to přišla sama.

„Už pro ni máš jméno, Leno?“

Lena přikývla. „Tania. Myslím, že k téhle maličké se dobře hodí.“

Ria se usmála. „S těma vlasama a irskejma očima z naší Tanii vyroste krasavice. Nepřipadá ti, že se dost podobá svý babičce?“

Usmály se. Do pokoje se přihrnula Theresa Baileyová, celá nadšená, a zároveň bez sebe starostí. „Nemůžu tomu uvěřit, Leno! Když mi to řekli, byla jsem v hospodě. Ukaž mi ji, ať se na ni můžu podívat.“

Lena dítě podala tchyni a šťastně sledovala, jak si Theresa dítě zkušeně položila na ohnutou paži.

Dlouho se na holčičku dívala a potom přikývla, jako by odpovídala na otázku. Tiše řekla: „Je to správná Baileyová, od očí po ruce. Má dlouhý prsty jako moje máma. Jednou bude hrát na piáno a pozná, co je to láska.“

Lena s Riou mlčely. Věděly, že Therese se stále bolestně stýská po matce a sestře. Jenomže se obě otočily zády nejen k ní, ale i k jejím dvěma dětem. To jim nemohla a nehodlala nikdy odpustit.

„Až budeš stará, přinese ti útěchu. V Irsku tohle říkaly starý báby o pozdních dětech, zvlášť když to byly holky. Bože můj, ta je ale rozkošná!“

Lena se zabořila do polštářů a šťastně si povzdechla. Přesně tím jí dcerka bude – útěchou v budoucnosti. Leně je třiatřicet a konečně má holčičku, po níž vždycky toužila. Kdy asi dorazí Daniel, aby se podíval na svou jedinou dceru? Určitě co nejdřív přijede. Ona do té doby bude dělat to, co vždycky – trpělivě čekat.

Jak však ubíhal čas, začínala pociťovat neklid. Kde je její manžel? Ví přece, že porodila a že mají dceru. Už by měl být tady, po jejím boku. Proč rovnou nepřijel? Věděla, že Ria a tchyně si myslí totéž, i když ani jedna to nevyslovila nahlas – přinejmenším ne před ní.

Podívala se na dcerčiny ručičky zaťaté do pěstiček, na její obličej srdčitého tvaru a na dlouhé řasy, které jednoho dne přitáhnou mužskou pozornost. Začala v ní narůstat panika.

Co nejvíc se nadechla. Věděla, že ten pocit musí zahnat dřív, než ji pohltí. Musí se s tím smířit, stejně jako to dělala v minulosti. Musí být silná a tvářit se statečně. Sebere sílu, protože tohle děťátko ji bude potřebovat. Snažila se ubránit hrůze, která se jí zmocňovala, a přitom cítila, jak se v ní zvedá vlna nespokojenosti. Daniel ji pořádně zklamal. Jako obvykle měl na práci něco důležitějšího. Vždycky existovalo něco významnějšího než jeho žena a rodina. Lena si to až dosud, do této chvíle, nikdy nepřipustila.

Přitiskla si k sobě dcerku tak pevně, až se malá rozplakala. Když ji utěšovala, uvažovala o tom, jak bude sama se sebou zase žít v míru.

Kapitola patnáctá

Alfie Clarke byl ošklivý, ale měl veselou povahu. Jeho matka o něm prohlašovala, že by rozesmál i kámen. V tom spočívalo tajemství jeho úspěchu u žen – za něž v rozumné míře utrácel peníze a věnoval jim plnou pozornost – stejně jako u ostatních mužů. Pořád se usmíval a měl dobrou náladu.

V poslední době byl stále výborně naladěný, protože se mu před osmnácti měsíci narodilo jediné dítě, syn Alfie junior. Nesmírně chlapečka miloval. Sotvakdo by uvěřil, že vůči synovi dokáže chovat takové city, a Alfie ze všech nejméně. Matka dítěte, Annette, byla mladá holka, s níž se dal dohromady před dvěma roky – hezká, se skvělým tělem a žádná osobnost. Přesně jeho typ – nebylo se s ní o čem bavit. Byla však panna, což ho šokovalo, a zároveň nadchlo. Měl ji celkem rád. Připomínala mu věrného pejska – stačilo zapískat a přiběhla. Nikdy neslyšel, že by byla s někým jiným. Nechodila do klubů. Seznámil se s ní, když si poprvé vyšla do města na oslavu kamarádčiných narozenin, jinak by spolu nikdy nepřišli do styku. Líbilo se mu, že je úplně nedotčená a že toho moc nenamluví. Annette očekávala, že mluvit bude on, a po letech strávených s dívkami z Essexu a East Endu, které člověku dokázaly vymluvit díru do hlavy, to pro něho bylo něco nového. A tak se spolu začali scházet.

Když mu oznámila, že je v jiném stavu, přijal to přinejmenším skepticky. Ale poptal se mezi lidmi a zjistil, že proti ní nikdo nemůže říct křivého slova. A tak se zachoval jako správný chlap a postaral se o ni. Když se dítě narodilo, ohromilo ho, jaké city v něm pohled na chlapečka vyvolal. Dítě bylo jeho přesnou kopií. Když vedle sebe položil fotky sebe jako mimina a svého synka, nenašel mezi nimi jediný rozdíl. Vrtalo mu to hlavou. Syn byl ošklivý stejně jako kdysi on sám, ale to mu bylo jedno.

Poprvé v životě pochopil, co to je rodina, jeho vlastní krev. Podíval se chlapci do očí a viděl v nich budoucnost. Svou budoucnost, své jméno předané další generaci. Zatoužil dát mu své příjmení a jeho matce věnovat dům. Přišel na to, že kdesi v hloubi duše je hodný chlap.

Uvědomoval si, že ho chlapec činí zranitelným. Byl pro něho důležitější než on sám. Také přišel na to, že mu záleží na Annette. Vůbec to nečekal. V devatenácti letech byla rozená, skvělá matka. Zajímal ji jenom jejich synek a Alfie. Byla sice úplně blbá, ale znala své priority. Alfie to ctil a nehodlal v žádném případě dopustit, aby se mu syn někdy odcizil. Annette mu teď patří a on nikdy nepřipustí, aby od něho odešla. To ji radši zabije.

Byl dobrý obchodník a dokázal snadno a s minimálním povykem dobře vydělat. Kdyby se narodil v jiné společenské třídě, stal by se z něho zazobaný obchodník v mezích zákona, a ne bohatý zločinec. Snil o dni, kdy bude moct syna zasvětit do fines podloudného podnikání. Když někdo chtěl investovat peníze a vydělat, přišel za ním. Alfie vždycky věděl o každém podfuku, který někdo chystá, a vybíral peníze pro lidi, kteří vymysleli dobrý podfuk a potřebovali investory. Všichni si přišli na své. Jenže Alfie měl jeden zlozvyk – nechával si pro sebe vyšší procento, než na jakém se s klienty původně dohodl. Zejména když šlo o chlapy ze severu. Intuitivně je nenáviděl. Jako rodilý Londýňan opovrhoval každým, kdo pocházel ze severnějšího místa, než byla vesnice Watford kousek od Northamptonu, a nijak se tím netajil. Uštěpačné poznámky a vtipy, které trousil na účet seveřanů, mu začínaly působit problémy. Viděl v nich dojné krávy. Dostávali hodně, ale Alfie je ždímal a oni to věděli. Protože nad nimi měl v investování navrch, dával najevo, že je obírá. Byl makléř a jako všichni dobří makléři znal svou cenu.

Nyní se mu naskytl nový obchod, který hodlal dát Baileyovým a nikomu jinému. Věděl, že po něm skočí jako slepice po flusu. Byly to snadno vydělané peníze s minimálním či dokonce žádným rizikem. Stačilo dát dohromady potřebné peníze. Bylo to velmi snadné a on choval jistotu, že to určitě vyjde. Proto se značnou dávkou sebedůvěry čekal, až přijedou.

Byl ve své hospodě a měl kolem sebe své věrné. Vykládal jim ve zběsilém sledu jeden vtip za druhým. Měl dobrý důvod být spokojený sám se sebou. Věděl, že drží všechny trumfy, a proto si může dělat, co chce. Baileyové možná jsou novými králi východního Londýna, ale králové musejí mít svá knížata a Peter s Danielem ho potřebovali zatraceně víc než on je. Zločinné počínání se podobá řece nebo moři – neustále se pohybuje, mění se s přílivem a odlivem a dokáže zničit každého, kdo se do něj pustí. Alfie viděl mnoho zločinců vystoupat na vrchol a zase padnout, jako by se vezli na horské dráze. Jeden den je všichni obdivovali, a druhý den si šli nadlouho sednout za katr. Takhle to dopadlo, když se někdo chopil moci. Podle něho bylo mnohem lepší zůstat uznávaným vojákem v poli. Kdo stojí o s nepříjemnosti, jež s sebou přináší každodenní řízení lidí? Jsou to samí neřádi, zloději a lháři. Ale dokážou vydělat pořádné peníze.

Kdepak, Alfie je takhle spokojený – ve vyšších sférách, ale nikdy na úplném vrcholu. Připadalo mu příliš pracné ve dne v noci si hlídat záda a přemýšlet, komu může důvěřovat, když má co do činění s lidmi, jako je on sám. S lidmi, jimž jde výhradně o jejich vlastní zájmy.

Teď se od něho čeká, že bude lézt do prdele Baileyovým, a tak to také udělá. Jen ať si stoupnou do první linie – jemu je to úplně fuk. Peter je rozumný, ale Daniel se chová jako neřízená střela. Dával jim šest měsíců – maximálně rok –, než padnou. Potom bude spolupracovat s tím, kdo se nahoru dostane po nich. Alfie Clarke v ruce drží dost trumfů na to, aby se udržel v každé hře, již se Baileyové rozhodnou hrát.

Vklouzl do provozní místnosti své hospody a podíval se na syna spícího v matčině náruči.

„Nepotřebuješ něco, Annette?“

Šťastně se usmála a zavrtěla hlavou. „Vůbec nic nepotřebuju, Alfie, díky.“

„Je to hodnej kluk, co?“

„Jasně, že jo. Je to taková malá šťastná dušička.“

Alfie synka pohladil po hlavě s něžností, jež by jeho nepřátele šokovala. Těšil se na den, kdy budou obchody řídit společně.

Vrátil se do hospody a zahlédl Delroye Parkese, zetě Petera Baileyho. Delroy měl slušnou pověst a teď díky manželství i velice dobré rodinné zázemí. Copak tady asi dělá?

Delroy na něho přátelsky kývl a Alfie mu nechal donést pití. Dnes si připadal velkorysý, a proč také ne? Povedl se mu ten nejlepší podfuk všech dob.

Když bratři Baileyové konečně dorazili, Alfie překypoval dobromyslností a dobrosrdečností. V břiše ho hřálo velké množství brandy.

Kapitola šestnáctá

„Slib mi, Dane, že nic neuděláš, dokud ho nevyslechneme.“

Daniel si naštvaně povzdechl. Proč si bratr dělá takové starosti kvůli podělanému pitomci, jako je Alfie Clarke? „Nech toho, Pete, jo? Tohle už jsme probrali, tak se uklidni.“

Sotva vešli do klubu, Peter spatřil Delroye. Seděl tam sám a očividně nebyl ve své kůži. Nedobrovolně vůči zeti pocítil záchvěv úcty. Správně uhodl, že Delroy se doslechl, že na téhle schůzce by mohlo dojít k problémům, a přijel jim krýt záda. Peter k němu přistoupil jako k dlouho ztracenému dítěti a okatě ho objal. Všichni je dychtivě sledovali. Na ulici se šuškalo, že tihle dva nejsou zrovna velcí kamarádi, ale teď se zdálo, že se docela rádi vidí.

Daniel se rozhlédl po hospodě. Odhadoval, že je tam asi dvacet lidí, samí štamgasti. Nikdo, kvůli komu by si měl dělat starosti. Uvolnil se. Skutečnost, že Alfie tu nemá nikoho, kdo by mohl dělat potíže, mu připsal k dobru.

Šel také pozdravit Delroye. Bylo mu jasné, že se musel z šeptandy něco dozvědět, jinak by sem nepřijel. Oceňoval jeho loajalitu a věděl, že jeho bratr rovněž.

Vládla tu dost přátelská atmosféra. Daniel všechny obdařil krásným úsměvem a hlasitě pronesl: „Velkou skotskou! Moje stará mi dneska porodila dceru, takže oslavuju.“

Alfie Clarke se usmál. „Ty máš další dítě? Dokud se nenarodil můj kluk, nechápal jsem, jak důležitá je rodina, Danieli. Je to světlo mýho života, pánbůh mu požehnej.“

Daniel se zašklebil. „Jen počkej, až budeš mít tři nebo čtyři! Všichni kluci jednou vyrostou, začnou chodit do školy a pořád dělaj maléry a stojí tě prachy. A co je nejhorší – nakonec jsou o dvě hlavy větší než ty.“

Alfie se při té myšlence zasmál. Nemohl se dočkat. V duchu před sebou viděl život se synem po boku a představoval si, jak ho povzbuzuje a pomáhá mu stát se pořádným mužským. Zasvětí ho do všech myslitelných podvodů. Už se těšil, až ho začne vychovávat. Poprvé v životě se stal součástí nějakého celku, rodiny, a moc si to užíval.

Peter sledoval, jak se Daniel chová, jako by byl Alfieho nejlepší přítel. Šlo mu to dobře. Dokázal člověku klidně lhát do obličeje a toho vůbec nenapadlo, že něco možná není v pořádku. Daniel byl nevypočitatelný a ve chvílích, kdy si hrál na hlupáka nebo ze sebe dělal kašpara, byl nejnebezpečnější. Klidně se smál a vykládal vtipy a deset minut nato člověku podřízl hrdlo.

„Takže, Alfie.“ Danielovi nebezpečně zasvítily oči. „S bratrem jsme se doslechli, že zlobíš naše přátele ze severu.“

Legrace očividně skončila.

Kapitola sedmnáctá

Daniel se podíval na svou novorozenou dceru a pocítil prudký záchvat ochranitelského pudu. Byl sice dost opilý, ale věděl, že tenhle pocit je skutečný. Jeho právě narozené dítě bylo dokonalé, malé a křehké. Holčička se vůbec nepodobala jeho synům, kteří byli od narození obrovští a hlasití, zkrátka mužští. Žádný z nich nikdy nebyl takhle křehký a maličký. Všichni přišli na svět zachmuření jako správní Baileyové, do půl roku se z nich staly osobnosti a ode dne, kdy se naučili chodit, dávali matce pořádně zabrat.

Věděl, že ho sleduje Theresa, a bylo mu jasné, že z něj právě teď není vůbec nadšená. Očividně ji zklamal, protože nepřijel domů dřív. Ať mu vleze na záda! Dnes večer měl důležitou práci, a čím dřív to matka pochopí, tím lépe. Nyní se z nich stali skuteční zločinci. Konečně se vydrápali na vrchol, zatraceně! I tak se na ni usmál, protože nakonec to byla máma. Po alkoholu měl sentimentální náladu. Setkání s Alfiem Clarkem ho tak napružilo, že ho Peter radši vzal do hospody, aby se uklidnil. Jakmile se roznesla zpráva o Taniině narození, pití teklo proudem. V očích ho pálily slzy a on se snažil otřít si je dřív, než si toho někdo všimne. Neuvědomoval si, že dělá přehnaně prudké a nepřirozené pohyby.

Daniel nemíval dobrou opici. Když se nalil, vztek v něm vzplanul rychleji než obvykle, cítil se příliš sebevědomý, a co hůř – chtělo se mu brečet. Dokázal se rozvzlykat při poslechu desky, při vzpomínce nebo myšlence. Většina lidí, s nimiž se stýkali, to považovala za slabost.

„Dej mi to dítě, kruci, než ho upustíš na hlavu a bude z něj stejnej pitomec jako jeho otec.“ Therese Baileyové vadilo, když syn pil. Rozčiloval ji. Štvalo ji, že se v opilosti chová hloupě a zapomíná, že má rodinu. Opatrně si od něho malou vzala.

Lena je sledovala a proti své vůli se usmála. Daniel se mohl naparovat, jak chtěl, ale stejně se matky bál, i když se ze všech sil snažil tvářit, že tomu tak není.

Vlastně měla dojem, že manželovi rozumí tak, jak se to jeho matce nikdy nepodaří. Dokázal ji rozzlobit, protože se někdy choval jako pořádný blbec. Ale ona znala skutečného Daniela Baileyho. Vyrostl bez otce a s černým bratrem, jehož zbožňoval, a to se na něm navždy podepsalo. Celý život dokazoval druhým, že je lepší než všichni ostatní, že Baileyovi jsou lepší než všichni ostatní. Dřel se pro celou rodinu. Stejně jako Lena manicky schraňovala peníze, její muž se zuřivě snažil dosáhnout úspěchu.

Jistě, děsila se toho, že by ho mohli chytit policajti. Zrovna tak se hrozila, že Daniel syny zatáhne do něčeho, za co je zavřou. Když se to však vzalo kolem a kolem, milovala ho. A věděla, že i když se třeba úplně mýlí, vždycky udělá to, co je pro ně nejlepší.

„Je nádherná, Leno. Dalas mi hotovej poklad, holka moje.“

Seděl vedle ní na posteli a Lena viděla, že se mu oči zase zalévají slzami. Ačkoli ji porod unavil, bude muset manžela utěšit, až ho účinkem pití přemohou city a on se nadlouho rozpláče.

Napřáhla k němu paže. Daniel ji popadl a hlasitě se jí rozplakal na rameni. Zahlédla, jak tchyně rozzlobeně kroutí hlavou a odnáší holčičku z ložnice. Daniel nevnímal ani to, že za sebou práskla dveřmi. Lena ze zkušenosti věděla, že teď vnímá jenom sám sebe.

Kapitola osmnáctá

„No tak, Pete, víš, že odjakživa přehání.“

Peter Bailey se zašklebil. Právě manželce prozradil své obavy. Potřeboval se někomu svěřit, říct nahlas, co ho trápí, a Ria uměla dobře naslouchat. Věděl, že jí může důvěřovat. „Já tohleto přece vím, lásko. Je to můj brácha, ale tahle věc je moc důležitá, a neměl by to podělat. Brzy zajde moc daleko.“

Povzdechl si. Všechno bylo stále těžší. Ten, kdo tvrdil, že život na vrcholu je osamělý, přesně věděl, o čem mluví. Nezvolili lehkou cestu. Konečně se dostali tam, kam chtěli, ale už se začínaly objevovat trhliny.

Daniel se choval jako zdrogovaný Al Capone a Peter mu v tuhle chvíli ani trochu nedůvěřoval. Pravda, vyšvihli se až na vrchol, ale stále reálně hrozilo, že se objeví nějaký další uchazeč o trůn. Teď potřebovali neustále mít všech pět pohromadě.

Ria byla smutná, protože manžel sice konečně dosáhl všeho, po čem toužil, ale nebyl šťastný. Chápala, že s Danielem není nejlehčí partnerství, ale Peter to musel vědět od samého začátku. Jsou přece bratři, takže se znají. Vždycky tvrdili, že mají takový úspěch právě kvůli své rozdílnosti.

V posledním roce mezi nimi narůstalo napětí. Všichni to cítili, ale nikdo se o tom samozřejmě nezmínil. I když mezi bratry momentálně nepanoval právě dobrý vztah, stejně ochotně podřízli krk každému, kdo se mezi ně pokusil vklínit.

Ria věděla, že švagr poslední dobou hodně pije a Leně to dělá starosti. Daniel Bailey a alkohol, to nikdy nebyla dobrá kombinace. Pokud nezačal brečet, choval se agresivně – ne ke své ženě nebo rodině, ale k lidem, jež moc neznal. Slyšel urážku tam, kde žádná nepadla. Vždycky se choval stejně, ale až do letoška nikoho netyranizoval. Teď začínal mít pověst nezvladatelného ochlasty.

Prozatím ho dostatečně chránilo jeho jméno a postavení. Peter ho nechal sledovat a uhladil všechny záležitosti, které by se jinak mohly vymknout z rukou. Ria však věděla, že vždycky bude existovat někdo, koho si nedokážou usmířit. Daniel jednoho dne zajde příliš daleko. Riu to znepokojovalo jenom potud, pokud se to dotýkalo jejího muže a rodiny.

Věděla, že to dělá starosti i Leně, i když ta svého manžela nekriticky zbožňovala a za všech okolností při něm stála. Ria si jí za to vážila, ale zároveň měla pocit, že by Lena konečně měla bouchnout do stolu a povědět Danielovi pravdu o jeho chování a o tom, jak ovlivňuje celou rodinu. Jenže to se nikdy nestane. Lena stále předstírá, že o ničem neví.

Každopádně se nepodílí na chodu rodinné firmy takovou měrou jako Ria a navíc ji v poslední době zcela zaměstnává její novorozeně, takže si moc nevšímá toho, co se kolem ní děje. Ria jako vždycky může jenom stát při svém muži a děkovat Bohu, že si z bratrů vybrala toho lepšího.

Kapitola devatenáctá

Diskžokej hrál písničky Edwina Starra. Hudba byla tak hlasitá, až se zdálo, že s basy rezonují všechny stěny. Tancovali tu samí mladí lidé. Kroutili se a překřikovali hlučnou hudbu. Klub byl narvaný k prasknutí a vzduch ztěžkl vůní levných parfémů a potu. Jako o život tu tancovaly polonahé dívky, rozhodnuté někoho sbalit nebo se nechat sbalit. Byly výrazně nalíčené a oblečené podle poslední módy. Tyhle dívky tady v Ilfordu, na hranicích východního Londýna, udávaly tón v módě pro celou zemi. Rozhodovaly o tom, co je in a co ne. Byly mladé a krásné a připomínaly exotické ptáky. V Ilfordu se nacházelo několik proslulých klubů, jež každý znal a každý do nich chodil. Vždycky byly plné. Teď se kousek od Green Lane objevil nový klub nazvaný The House. Zůstával otevřený déle než ostatní a každý pátek a sobotu v něm hráli ti nejlepší diskžokejové a živí muzikanti.

The House otevřeli Peter a Daniel Baileyové a sledovali, jak se jim hrnou peníze. S kluby se totiž objevily i drogy a obojí vynášelo hotové jmění. Peter tyhle aktivity ochotně přenechal Danielovi. Osobně se mu tenhle druh podnikání nelíbil, ale měl dost rozumu a věděl, že je to nutné zlo. Pyšnil se tím, že dovede nabídnout to nejlepší, co je k mání, od diskžokejů po živé muzikanty. A tak přestože neměl rád drogy, dával si záležet, aby byly té nejvyšší kvality. Choval přesvědčení, že pokud člověk zákazníkům nabídne to nejlepší, má náskok před konkurencí.

Když vcházel do klubu, všiml si, že vyhazovači u dveří šacují dva mladé muže, a spokojeně na ně kývl. Nikdo tu nesměl prodávat drogy, pokud neměl povolení od hlavního dveřníka. Nešlo jenom o to, aby ve městě kromě nich nikdo neprodával, ale hlavně o to, aby nikdo neobchodoval s něčím, co by mohlo zabíjet. Plno speedu, který se porůznu prodával, bylo říznuto čímkoli od čisticích prostředků po jedovatý strychnin. Peter ale chápal, že ho musejí prodávat spolu s LSD, doma vypěstovanou marihuanou a vyrobeným hašišem. Nemluvě o diazepamu, nitrazepamu, lécích na povzbuzení a na uklidnění, jež šly ruku v ruce se stimulanty, po kterých byla velká poptávka.

Podnik připomínal podělanou lékárnu, ale Peter se s tím smířil. Jak říkal Daniel – když lidem nenabídnou drogy oni, udělá to někdo jiný. Daly se tak rychle a nenápadně vydělat peníze a Peter věděl, že bratr má pravdu.

Když kráčel přízemním barem, uvažoval o penězích, které tam dnes změní majitele. Prodíral se změtí těl a jako vždycky se rozhlížel, jestli u sebe někdo nemá nůž nebo pistoli. Věděl, že pokud chce člověk přežít, musí neustále být ve střehu. Obzvlášť když Daniel každý den někoho namíchne. Podle něho je to zatracený idiot. Peter svým způsobem obdivoval bratrovu sebejistotu, ale zároveň věřil, že kdykoli může dojít k nejhoršímu, a také se to běžně stávalo. Proto neustále hledal nejbližší únikovou cestu, vyhlížel skrytého atentátníka nebo ochlastu, který si bude chtít něco dokázat.

Nejvíc se bál toho druhého. Nejhorší byl starý kriminálník právě propuštěný z lochu, který zůstal věrný velkým zločincům ze staré školy a pokoušel se vyrovnat nějaký nesmyslný účet, aniž by ho k tomu někdo vyprovokoval. Tohle byl problém, který s sebou neslo dlouhé uvěznění. Když si člověk nedával pozor, uvízl v čase. Pak vyrazil z basy plný adrenalinu a nenávisti, rozhodnutý napravit staré křivdy, od nichž už uplynulo dvacet let. Svět se mezitím příliš změnil, takže takový člověk už se do něj nedokázal začlenit. Stal se z něho podělaný dinosaurus, který se stále domníval, že si za pár šupů může dát pivo, zajít do kina, na večeři a ještě mu zbudou drobné. Peter takové lidi litoval a chápal jejich problém, ale zároveň věděl, že jsou nebezpeční nejen sobě, ale i všem okolo. Proto kontaktoval všechny staré zločince, kteří dostali dlouholetý trest. Zajistil jim nějaké peníze a dobře se o ně postaral. Cítil, že si zaslouží úctu. Na tyto muže se často zapomínalo a to nebylo správné.

Peter Bailey se na věci vždycky díval ze všech úhlů, i když ležel doma v posteli a objímal svou ženu. Stále si dával pozor, aby mu nikdo nepronikl do rodiny. Počínal si velice opatrně, protože byl přesvědčený, že to tak má být. Čím výš se člověk dostal, tím větší ztráty mohl utržit.

Vklouzl do kanceláře a vydechl úlevou. „Takovej zkurvenej randál! Tomu se říká muzika?“

Daniel se zasmál. „Já to za muziku nepovažuju, ale dnešní mladý, co tady utratí plno peněz, jsou z toho úplně odvařený. Povím ti, že tenhle klub je bezvadná mašina na prachy.“

Peter přikývl. Měl radost. Tohle vlastně vymyslel Delroy a překvapivě se mu to povedlo. Tvrdil, že klub je dobrá investice, podložil to přesvědčivými argumenty a měl pravdu. Také zajistil dobrého diskžokeje, levné pití a otevírací dobu dlouho do noci. Celkem vzato jim zařídil opravdu dobrý a navíc legální výdělek. Zeť se projevil jako opravdu schopný člověk a na Petera to udělalo dojem. Klub se dokonale hodil k pracovním schůzkám. Byla to velká budova o čtyřech poschodích s předním a zadním vchodem. Vždycky se v ní sešlo plno lidí, takže pro poldy bylo mnohem těžší tam proniknout. Tajní se tam vyjímali jako kus vepřového v mešitě. Člověk je poznal na kilometr daleko, protože měli čerstvě propíchnuté uši a zbrusu nové kožené bundy. Byli dost trapní. Nemohli nikam zapadnout, vždyť to byli fízlové. Hodili se jenom mezi své. Jejich oblečení vyšlo z módy před deseti lety a v prostředí diskotéky se cítili nesví, takže se dali rozeznat snáz než malomocný na pokeru. Když si Peter klestil cestu do kanceláře, všiml si nejednoho fízla. Bylo to vážně směšné.

„Viděls všechny ty fízly převlečený za skutečný lidi?“

Daniel se zasmál. „Je to hrozný, Pete. Víme, jak se všichni jmenujou. Náš novej spojenec u metropolitní policie, nějakej Smith, nám o nich dal podrobný informace. Jako bychom je potřebovali! Úplně mezi těma lidma trčej. Ale pomoh nám, to zase jo.“

Peter přikývl, přistoupil k malému baru v koutě kanceláře a nalil si velkou skotskou. Napil se a klidně se zeptal: „Tak jakej problém zase máš s Alfiem Clarkem, Dane?“

Daniel nenuceně pokrčil rameny, ale v duchu přemítal, kdo to bratrovi mohl donést. Doufal, že Clarka oddělá dřív, než si Peter stihne uvědomit, že nějaký problém nastal. Podle Daniela byl bratr příliš naivní. Věřil nesprávným lidem a domníval se, že jeho spolupracovníci jsou stejně čestní a loajální jako on.

Daniel se napřímil, narovnal ramena a zhluboka se nadechl. Bylo to naprosto nevědomé gesto. Netěšilo ho, že ho Peter přistihl nepřipraveného. „Víš, co si o něm myslím, Pete. Nikdy jsem neskrýval svý opovržení. Pracoval jsem s ním pro tebe, ale nikdy jsem mu nevěřil.“

Peter dopil a nalil si další skleničku. Potom klidně pronesl: „Musíš s tím hned přestat, Dane. Alfie nám vydělává hodně peněz. Je pravda, že je to zmrd, ale je to náš zmrd. Tobě se vždycky zatemní mozek a bezdůvodně nevražíš na druhý. Vím, že ho provokuješ. Na jeho místě bych tě oddělal, i kdyby to znamenalo, že mě pak někdo na ulici odpráskne. Nedovolil bych ti, abys ze mě udělal posranýho pitomce, jako jsi to proved jemu. Jsi úplně mimo a navíc jsi to všechno udělal za mýma zádama.“

Daniel věděl, že se na to časem přijde. Ani ve snu ho ale nenapadlo, že bratr ví, co se děje. Rozhodl se však nechat to být. Peter v tichosti napravoval, co on pokazil. Daniel si řekl, že nejlepší bude přejít do útoku.

„Hele, Pete, oba víme, že tomu hajzlovi se nedá věřit.“

Peter Bailey se proti své vůli usmál. Pokud na bratrovi něco opravdu miloval, bylo to, že zůstává stále stejný. Neměnil se, věděl úplný kulový, ale v názorech zůstával stálý.

„Tady nejde o Clarka, že jo? Jako obvykle jde zase o tebe. Víš co, Dane? Tentokrát už to tak nenechám. Musíš s těma malichernejma pitomostma přestat. Už toho mám dost. Přestalo mě bavit žehlit tvoje maléry. Ty začínáš mít pověst zmrda. Tobě nikdo nevěří.“ Peter Bailey si zabodl prst do hrudníku a naštvaně dodal: „Ani já ti už nedůvěřuju, kurva. Kam přijdeš, tam někoho nasereš. Při každý zkurvený příležitosti se urazíš. Pořád musíš něco dokazovat lidem, který pro nás nic neznamenaj, o který se vůbec nezajímáme, takže by klidně mohli být mrtvý. Hele, brácho, užívej si toho, čeho jsme dosáhli. Prosím tě, Dane, vždyť to vypadá, jako bychom si byli cizí.“

Daniel se podíval do Peterových hnědých očí. Bratr byl jediným člověkem na světě, kterého opravdu miloval. Někdy ho napadalo, že mu možná dává přednost dokonce před svou ženou a dětmi. Tentokrát však nemohl ustoupit. Clarke pro něho byl jako rakovina – neustále ho sžíral. Daniel věděl, že je to neracionální, ale tím se netrápil. Byl přesvědčen, že kdyby měl vůči někomu takové pocity Peter, on by to nijak nekomentoval a prostě by to akceptoval. Přijal by skutečnost, že bratr má zřejmě své důvody, aby toho člověka tolik nesnášel. Jednoduše by ustoupil a dovolil by, aby se stalo nevyhnutelné. Očekával od Petera stejnou podporu.

„Koukni, Pete, já ho nenávidím. Ohrnuje nad náma nos. A čeho jsme s ním kurva dosáhli? Doslech jsem se, že nás okrádá. A to jako přijmeme? To mi teda řekni.“

Peter naprosto nevěřícně zavrtěl hlavou. Věděl, že Daniel je opilý – v poslední době to tak bylo stále –, ale navíc slyšel zvěsti, že nepohrdne jednou nebo dvěma lajnami kokainu. Právě to jistě stálo za jeho stihomamem. Daniel byl vždycky trochu paranoidní, ale poslední dobou se choval jako utržený ze řetězu.

„Dane, získali jsme tohle všechno.“ Doširoka rozpřáhl paže. „Tohle a mnohem víc. Jestli to nechápeš, tak tady jenom kurva marním čas. Clarke je jenom obyčejnej posranej pitomec. Pěšák, kterej ale odvádí dobrou práci. Je na něho spoleh a lidi ho ctěj. Takže tě naposledy žádám – nedělej vlny, máme z něho hodně peněz.“

Daniel se podíval na bratra a pak se rozhlédl po kanceláři. Líbila se mu. Byla hezká a dost velká, takže se do ní vešlo až deset lidí, a bylo na ní patrné, že se jim daří. Neměla okna, takže se nemuseli bát zápalných lahví ani kulek. Stejně jako Peter cítil potřebu být v bezpečí. Na rozdíl od něho však věděl, že nemá vždycky dokonalý přehled o tom, co se děje. Snadno se nechal rozptýlit a příliš ho nezajímaly praktické drobnosti, zatímco pro Petera to bylo přirozené. Peter si vždycky všímal detailů, které většina lidí považovala za bezvýznamné, ale které se často stávaly příčinou velkých problémů. Zejména když po nich osoba, jíž se týkaly, nepátrala nebo nechápala jejich význam. Peter byl ztělesněný rozum.

Daniel konečně pochopil, že Peter mu přestal věřit a vidí v něm jenom přítěž. V tu chvíli s ohromující jasností viděl, že bratr má na takové pocity veškeré právo.

Dopustil se zásadní chyby – podlehl tomu nejhoršímu, čemu muži jako on mohou podlehnout.

Opájel se tím, co sám uchystal.

Kapitola dvacátá

Daniel se potil, ale nehodlal se tím vzrušovat. Podíval se na muže na zemi, vychytrale se usmál a zase ho začal mlátit.

Jeho dva nejstarší synové přihlíželi, jak otec tluče svou oběť. Povídal, že jim ten muž dluží peníze. Vzal je s sebou, aby viděli, co se stane každému, kdo okrade Baileyovy.

Davey se podíval na staršího bratra a rozpřáhl ruce v čirém ohromení. Nevěděl jistě, o co tu vlastně jde. Bylo toho na něho moc.

Danny junior si povzdechl a tiše řekl: „Hrozně rád se předvádí před publikem, tak si na to zvykni.“ Nebylo to poprvé, co otce viděl bezhlavě vyvádět. „Strejda Peter vyletí z kůže, až na to přijde. Už ho napomínal, aby nedělal takovýhle scény.“

Davey konsternovaně potřásl hlavou. Otec už zacházel příliš daleko. Podíval se na muže na zemi. Lenny Jones byl fajn chlapík se slušnou pověstí, všichni to věděli. Skvělý mužský. Teď ležel na betonové podlaze a musel snášet ponižující výprask a nejrůznější obvinění. Bylo to špatné. Chlapci to i přes své mládí věděli.

Lenny Jones byl svého druhu drsňák. Měl dostatek zkušeností a očekával, že se k němu v souvislosti s dluhy bude přistupovat klidně, a ne jako k nějakému podělanému podfukáři. Peníze měl a byl ochoten je vydat, ale představoval si, že ho o ně požádají slušně a v soukromí. Šlo přece jenom o šest táců, ne o celé jmění! Potřeboval je pouze do doby, než bude moct uvolnit svoje peníze. Ty dostal za loupež, kterou provedl s plným vědomím tohoto muže a jeho bratra. Předpokládal, že se k němu Baileyové budou chovat se stejnou úctou, jakou on prokazuje jim. Požádal je o svolení, aby mohl vyloupit banku v jejich rajónu. Dopředu se dohodli na šesti tácech a on ochotně souhlasil s jejich podmínkami, pokud půjčku nesplatí v určeném termínu. Peníze dal dohromady s velkým předstihem, takže tuhle všivárnu nečekal.

Není žádný pitomeček a zaslouží si úctu. Stále věří v hodnoty a chování staré školy. Bez reptání si odseděl deset let, držel jazyk za zuby, sklonil hlavu a našel ve svém srdci schopnost být rád, že se jeho kolegové vyhnuli jisté kulce. V těchto kruzích se pohybuje už dlouho a ví se o něm, že své účty platí. Teď však zjistil, že se mylně domníval, že mu Baileyové projeví úctu, kterou si zaslouží.

Uvědomil si, že celou situaci vážně podcenil. Zapomněl, že Daniel Bailey je zvíře, gangster, člověk, jenž nemá úctu k nikomu a k ničemu a který už si vysloužil špatnou pověst za to, že se při každé příležitosti uchyluje k násilí.

Když se nad ním Daniel sklonil, podíval se mu zpříma do očí. Daniel spatřil v jeho pohledu nenávist. V hloubi duše věděl, že se nechová správně. Lenny má ohromnou cenu a zaslouží si dobré zacházení. V jejich světě požívá úcty. To ho však popudilo ještě víc. Řekl si, že Lenny je stejný jako všichni ostatní zločinci ze staré školy, kteří si myslí, že jsou lepší než ostatní jenom proto, že si odseděli pár let za katrem nebo pracovali s těmi, jejichž éra už dávno skončila.

Tohle platí možná na jeho bratra, ale na něho ne. Peter tyhle dědky obdivuje a poslouchá jejich vyprávěnky o minulých časech. Směje se, když se to od něho očekává, a povídá si s nimi, jako by byli nějací věštci. Zachází s nimi v rukavičkách, jako by byli důležití nebo kdovíjak slavní. Peter je měkký a Daniel ho nehodlá dál poslouchat.

Zanožil a kopl muže vší silou, která mu zbyla. Lennyho tělo na betonové podlaze nadskočilo. Určitě to bolelo.

Daniel věděl, že Peter bude šíleně zuřit, až se o jeho posledním extempore dozví.

Kapitola dvacátá první

Theresa Baileyová se podívala na svou maličkou vnučku a tajně žasla nad tím, jak se jí podobá. Theresa jako by z oka vypadla své matce a malá Tania jako by z oka vypadla jí. Připadalo jí ohromné, že když člověk ve svých dětech nebo vnoučatech vidí sebe, uvědomí si své kořeny a vzpomene si na lidi a události, na něž celé roky ani nepomyslel. Tania jí všechno připomněla. Znovu pocítila bolest nad tím, že se jí zřekla rodina, jako by se to stalo právě teď. Zřetelně viděla obličej své sestry, která se zatvářila šokovaně a znechuceně, když zjistila, že Peter je černý. Při té vzpomínce se smutně usmála.

„Víš, Leno, tahle holčička vypadá přesně jako moje matka. Je to vážně zvláštní. Ale to je asi koloběh života. Každopádně je tahle malá poslední dítě, který se narodilo mým klukům. Teď je na řadě Imelda. Je rozumná, takže bude mít děti ve správnej čas. Dnešní holky maj z pekla štěstí, že můžou všechno ovlivnit, pokud používaj hlavu.“

Lena se nahlas zasmála. „To jo. Ale existuje vůbec správnej čas na dítě? Všechno to plánování a rozhodování, kdy ho člověk bude mít! Připadá mi, že dnešní holky se snaží porod nějak nacpat do svýho života, ale pořád si vůbec neuvědomujou, jak silný to je, mít dítě. Stráví plno času s plánováním všeho, a vůbec neberou v potaz, že dítě jim může dost narušit život. Děti jsou jako bomba, která ti najednou vybuchne pod rukama. Každý je jiný, má jinou osobnost a to se nedá nijak naplánovat. Prostě se tomu musíš přizpůsobit, když se narodí.“

Theresa se zasmála společně se snachou. Byla moc ráda, že ji konečně vidí šťastnou. Věděla, že poslední měsíce pro Lenu byly zlým snem, protože se stále bála o Daniela. Její syn je úplný idiot! V životě se za nic nestyděla tolik jako za něho. Oba její kluci dřeli, aby se dostali tam, kde jsou, a Daniel ten tlak zakrátko nevydržel.

Vždycky byl vzteklý a iracionální, dokonce i jako dítě. Ale byl její syn a ona ho milovala. Nedokázala však za nic na světě pochopit, jak může být tak slabý, že závisí na alkoholu a užívá drogy. Na svoji ženu po porodu se v podstatě úplně vykašlal a Lena si ho za to ani jednou nevzala na paškál. Kráva blbá! Theresa by byla mnohem radši, kdyby ho snacha roznesla na kopytech. Ochotně by jí zatleskala. Ale nedovedla pochopit, jak je možné, že Lena jeho chování přijímá a naprosto si ho odmítá připustit. Daniel jí nechal na starost mimino, dům a všechny syny. Jeho potřeby byly jako obvykle nejdůležitější a Lena před tím prostě zavřela oči.

Theresa měla velice ráda obě snachy. Pociťovala jako požehnání, že si synové našli skvělé a slušné ženy, které jsou v podstatě až příliš dobré pro muže, jež si zvolily. Nikdy by to však samozřejmě neřekla nahlas. Proto jí připadalo zatěžko odpustit Danielovi, jak se k Leně zachoval. Vlastně se musela kousat do jazyka nejen před ním, ale i před Lenou. Tolik s ní toužila pořádně zatřást, že se někdy musela ze všech sil držet. Do soukromí svých synů se nikdy nepletla. Pokud za ní jejich ženy přišly s nějakým problémem, ze všech sil se snažila být spravedlivá. Ohromovalo ji, že se velmi často staví na stranu snach. Syny milovala, ale nebyla slepá k jejich nedostatkům. Pokud by měla Leně něco vytknout, pak právě to, že se chová, jako by se nic nedělo. Theresu to jako správnou realistku neskutečně rozčilovalo. Jenomže kdyby to vyřkla nahlas, rovnalo by se to kritice, kterou nelze tolerovat.

„Máš pravdu, Leno. Správnej čas na děti neexistuje. Koukni se na mě – v životě jsem měla dva chlapy a s nima mám dvě děti. Kdybych zůstala v Irsku, nejspíš bych byla vdaná. Byla by ze mne spořádaná manželka obklopená kupou dětí. Vypadala bych mnohem starší, než jsem, do třiceti bych přišla o všechny zuby a můj život by řídily kostelní zvony. Každej večer bych se modlila růženec a děkovala bych Bohu za další den života. Místo toho jsem přijela sem, dostala jsem se do problémů, jak se tomu tehdy říkalo, a teď si žiju skvěle, díky Pánubohu. Mám se k světu a pořád si to užívám.“

Lena se znovu zasmála. „Pořád vypadáš skvěle, i ve svým věku.“ Vždycky tchyni záviděla jasně zlaté vlasy a porcelánovou pleť.

Theresa se usmála. „Tahle holčička je nádherná. Přísahám, že tak spokojený dítě jsem ještě neviděla. Neříkej to Rie, ale Imelda byla v dětství příšerná. První dva roky života prořvala – byla to taková malá nešťastnice.“

Lena se usmála. „Na to si vzpomínám. Stačilo, aby se na ni někdo podíval, a hned začala vřískat. Doufám, že malá Tania bude mít šťastnej život. Fakt si přeju, aby z ní něco bylo, víš. Chci, aby šla za svojí hvězdou. Nepřeju si, aby se stala součástí tohohle života, až vyroste. Tohle všechno se jí musí vyhnout. Imelda si zrovna vzala vlastního otce – nebo někoho hodně podobnýho. Teď je jednou z nás a já ji nechci shazovat, ale přeju si, aby si tahle malá mohla sama vybrat, co chce od života.“

Theresa smutně přikývla. „Přesně to pro ni chci taky. Kluci sice dřou a dostali se daleko, ale stejně si nemyslím, že by byli nějak moc šťastní. Mysleli si, že dosáhnou Svatýho grálu – že když se dostanou až na vrchol, zázračně jim to přinese štěstí. Kéž by to bylo tak snadný.“

Kapitola dvacátá druhá

„Mluv se mnou, Danieli. Určitě jsi v pořádku?“

Daniel Bailey si zhluboka povzdechl. Jeho modré oči působily unaveně a ústa měl stažená do pochmurné čáry. Právě dorazil do kanceláří ve východním Londýně. Nalil si kávu a opatrně z ní upíjel. Posledně se pěkně opařil, jak byla horká.

Když se konečně usadil, rozhodl se zodpovědět bratrovu otázku. Co nejukřivděněji řekl: „Kurva, Pete, co ode mě chceš? Co mám udělat, aby ses cítil líp? Přiznávám, že jsem unavenej. Ale pořád vydělávám. Starám se o obchody, víš?“

V Peterovi se vařil vztek. „Tak takhle tomu říkáš, Dane? Zbil jsi v poslední době nějakýho dalšího dědu?“ Peter stále zuřil kvůli Danielovu brutálnímu útoku na Lennyho Jonese, muže, s nímž se mnoho let přátelil a jenž jim vždy byl věrný a ctil je. Teď se z něho stal napůl mrzák, který si nedokáže ani zapnout košili. Málem se kvůli němu strhla válka a Peter za to mohl poděkovat svému bratrovi. Lennyho přátelé se totiž postarali, aby na něho, na Petera, padla povinnost přimět svého bratra k omluvě a navíc Lennymu zaplatit nejlepší dostupnou léčbu. Peter to bez rozmýšlení udělal. Stejně by na tom sám trval. Pozitivní na tom byla skutečnost, že Daniel konečně pochopil, že jeho činy nezůstávají bez následků.

Pro Daniela z toho plynulo velké poučení. Teď viděl, jak zatraceně nejistá je ve skutečnosti jeho pozice, zejména pokud urazí každého ve vzdálenosti osmdesáti kilometrů. Tohle všechno se muselo stát, aby pochopil, jak moc svou arogancí a vznětlivostí sobě i bratrovi poškodil pověst. Z pouhého rozmaru zmlátil Lennyho Jonese a jaké to mělo následky!

Člověk může být sebetvrdší a vyšplhat sebevýš, ale bez dobrých vztahů s podřízenými nemá nic, co by stálo za řeč. Bratři Baileyové zůstávali na vrcholu, ale kvůli Danielovi si teď museli zpátky vybojovat nejen důvěru, ale i úctu lidí, s nimiž denně přicházeli do styku – lidí, kteří od začátku měli být jejich spojenci.

Peter měl pravdu. On sám si byl jistý svou pozicí ve světě. Zato Daniel musí sklonit hlavu a projevit ochotu. Jenže Peter si jako jeho bratr a partner nedělal žádné iluze – věděl, že dokud se Daniel neukáže v lepším světle, budou ostatním podezřelí oba. Věděl, že pokud by se teď nějaká jiná firma rozhodla dostat nahoru, za Baileyovy by se mnoho lidí nepostavilo. Daniel se o to postaral.

Daniel bratrovu výtku přijal. Chápal, že je potřeba, aby sklonil hlavu a zase získal pevnou půdu pod nohama nejen ve vztahu k bratrovi, ale k celému východnímu Londýnu. Projevil se příliš brzy. Měl chvíli počkat, dokud pořádně nezapustí kořeny, a teprve potom začít vyrovnávat staré účty. To však neznamenalo, že nezaznamenává nové. Časem oplatí všem hajzlům, kteří kritizovali jeho chování a považovali Petera za ředitele firmy, který dokáže Daniela zkrotit.

Měli být novými králi, kurva! Oba dva. Nikdo je neměl za nic kritizovat. Ale východní Londýn je jenom k pronajmutí – pokud ti, kdo si ho pronajímají, jsou pro ostatní přijatelní a nevyčnívají z řady.

Peter to chápal od samého počátku, zatímco Danielovi na tom nezáleželo. Teď musí zapomenout na hrdost a podřídit se. Věděl, že kdyby odmítl, jeho dny by byly sečteny. Neměl žádnou jinou možnost. Jeho situace se navždycky změnila – ať v budoucnu dosáhne čehokoli, lidé si budou napořád pamatovat jeho selhání a budou si o něm mezi sebou stále šeptat.

Daniel považoval za nejhorší, že bratr s ním prostě nehodlá marnit čas. Peter ho v poslední době vnímal jako přítěž. Zůstal vůči němu loajální a úplně ho neodstavil. Stál za ním i ve chvílích, kdy by se k němu jiní otočili zády. Chránil ho, zatímco leckdo kvůli Lennymu Jonesovi prahl po jeho krvi. Peter všechno urovnal a velice nenápadně dal všem na vědomí, že pokud se k jeho bratrovi někdo přiblíží, pomstí se. Daniela nejvíc zraňovalo, že Peter u ostatních požívá velké úcty a těší se u nich značné oblibě. Zůstával opředen určitou tajuplností kvůli své pověsti člověka, který si účty vyřizuje nenápadně, s co nejmenším humbukem a co největším násilím. Jeho tajnůstkářství z něho utvořilo záhadu. To mu dávalo auru moci, jež Danielovi chyběla.

Daniel si uvědomoval, že zahodil svou možnost zazářit a zapříčinil svůj vlastní pád. Hrozně mu vadilo, že okolí ho teď vnímá jako méně důležitého než jeho bratra. Stal se člověkem, jenž bez pádného důvodu zmrzačil Lennyho Jonese, který měl větší renomé než on, a Lenny zapříčinil jeho pád. Zdálo se, že se nechtěně stal Danielovou spravedlivou odplatou.

Peter Bailey, jeho vlastní bratr, Danielovi náhle připadal jako cizí člověk. Daniel přecházel po kanceláři, sledoval ho a z celého srdce litoval, že mezi nimi nastal takový rozkol. Jenomže ho zapříčinil on. Vadilo mu, že čím déle trvá, tím větší odpor cítí k tomuto muži a ke všemu, co ztělesňuje.

Kapitola dvacátá třetí

Davey choval sestřičku v náruči a smál se jejím pokusům chytit ho za vlasy. Nepřestávalo ho ohromovat, jak moc ji miluje. Měl moc rád mámu a babičku, obě pro něho byly velice důležité. Stejné city choval k bratrům, bratrancům a sestřenici, ale zdálo se, že Tania v něm navozuje něco mnohem silnějšího. Usmívala se mu do očí a jeho srdce tálo ohromující láskou. Způsobil to snad fakt, že byl u jejího narození? Ačkoli když si na ten okamžik vzpomněl, udělalo se mu špatně. Neměl z toho dobré pocity. Jeho matka byla skvělá, ale toho večera z ní viděl trochu moc.

Nezáleželo na tom, z jakého je to důvodu – Davey zkrátka cítil, že na rozdíl od bratrů si k Tanie vytvořil zvláštní pouto. Všichni ji měli rádi, ale jejich cit byl trochu povrchní – spíš ji jen přijímali, protože tu byla s nimi. Teď se z ní začínala stávat malá osobnost a Davey věděl, že ho má omotaného kolem malíčku.

Lena pozorovala svého velkého hezkého syna, jak chová sestřičku, a šťastně se usmála. Davey malou zbožňoval. Byl to hodný kluk a od Taniina narození hodně dospěl. Ráda je viděla pohromadě. Ostatní syny sestřička tolik neokouzlila. Přijímali ji jako dalšího člena rodiny. Pro ně Tania navždy zůstane jenom někým, koho musí chránit. Žádný z nich ji nebude ve skutečnosti znát. Samozřejmě kromě Daveyho – ten už ji zná a v podstatě jí i rozumí.

„Má tě moc ráda, Davey.“

Usmál se. „A proč by neměla, mami? Ví, že bych pro ni udělal cokoli.“

Lena se zasmála. Když nalévala čaj, zaslechla, jak se otevřely zadní dveře, a se širokým úsměvem řekla: „Mohlo mě napadnout, že ucítíš čaj, Delroyi. Vsadím se, že na sto honů slyšíš, jak se vaří voda v konvici.“

Delroy se zazubil. Když se usmál, připomínal zpěváka Harryho Belafonta zamlada. Úsměv ho v životě dostal už z mnoha potíží, takže jeho sílu nepodceňoval. „Čaj si vždycky rád dám, jak víte, paní Baileyová. Šálek nikdy neodmítnu.“

Nelhal. Delroy Parkes čaj miloval. I v mládí, když ho zatkli a pak pustili, neodešel z policejní stanice, dokud se rýsovala možnost, že by mohl dostat šálek čaje. Měl ho nejradši ze všeho na světě. Pil alkohol, ale ne tolik, jak si lidé mysleli. Ve skutečnosti docela ochotně abstinoval. Pil jenom ve společnosti, aby se uvolnil.

Pil čaj, díval se na holčičku v Daveyho náruči a žasl nad její krásou. Na mimina ho moc neužilo, ale nikdo nemohl popřít, že tahle malá je moc hezká. Vypadala jako dítě z plakátu, kypící zdravím a půvabem. V porovnání s ní vypadalo mimino z reklamy na dětské mýdlo jako hotová příšera. Navíc měla milou povahu a tohle všechno dohromady z ní činilo výjimečné děťátko. Napřáhla k němu ruce, aby ji pochoval, a on ji ochotně vzal do náruče. Přitulila se k němu a Delroy žasl, jak spokojená je u všech lidí, s nimiž přijde do styku.

„Ahoj, malá!“

Smála se na něho a Delroye těšilo, že je v jeho náruči tak šťastná, že mu důvěřuje a cítí se u něho v bezpečí. Otočil se k Daveymu. „Tak jdem?“ Daniel s Peterem chtěli začít starší chlapce zasvěcovat do každodenního chodu firmy a Delroy jim s tím pomáhal.

„Jasně, Dele.“ Davey byl ochota sama. „Dojdu si pro kabát.“

Když chlapec vyšel z místnosti, Lena se tiše zeptala: „Jak všechno jde, Delroyi? Klape to mezi Peterem a Danielem?“ Usmívala se, ale Delroy v její tváři zpozoroval napětí. Věděl, že mu klade otázky, které nemůže položit svému muži ani nikomu dalšímu z rodiny, dokonce ani Rie ne. Nemohla se zeptat nikoho jiného, protože by se to podle ní rovnalo zradě. Manžela by nikdy nezradila, ani by nechtěla, aby měl pocit, že ho kontroluje. Nikdy by jí neodpustil, kdyby pochybovala o něm nebo o jeho činech. Všichni kolem se k němu otočili zády a i tahle žena věděla, že její manžel zašel za určitou hranici a všechno pořádně podělal. Také věděla, že dokud si Daniel myslí, že ona o tom nic neví, dokáže se jí podívat do očí. Delroy si paní Baileyové skutečně vážil za její loajalitu, i když ji považoval za pomýlenou.

„Jo, jsou v pohodě, paní Baileyová.“ Hrozně nerad jí lhal, ale co mohl dělat? Nemohl jí povědět pravdu. Nemohl jí říct, že její muž je podělaný imbecil, který málem předčasně zlikvidoval nejen sebe, ale i svého bratra. Musel si nechat pro sebe, že její manžel je nyní jedním z nejnenáviděnějších mužů, kteří kdy vykročili do ulic Londýna. Stejně o tom určitě ví. Nakonec to není žádné velké tajemství.

Davey se vrátil do kuchyně a oblékl si koženou bundu. Delroy vydechl úlevou. Podal holčičku její matce, jediným douškem vypil zbytek čaje a zvedl se, celý šťastný, že už jde pryč.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Ria byla nadšená. Její dcera konečně přišla do jiného stavu a ona z toho měla ohromnou radost. Imelda už dítě potřebovala jako sůl. Potřebovala mít v životě něco víc než jenom manžela, jehož milovala tak vášnivě, že byl div, že ho samou láskou nesežehla na troud.

Ria ji někdy z celého srdce litovala. Imeldiny city k Delroyovi nepovažovala za zdravé. Imelda se jím bez přestání zabývala. Ria takřka cítila její strach, že ji opustí. Věděla, že pro Delroye to je těžké, protože její dceru miluje, ale Imelda tomu stále odmítala věřit. Ria ani za nic nemohla pochopit proč.

Imelda do života dostala veškeré možnosti, které si lze představit – vychovali ji ve víře, že je milovaná a opečovávaná nejen Riou a Peterem, ale i všemi bratry. Prakticky od chvíle, kdy přišla na svět, ji zbožňovali. Proč si tedy vůbec nevěří? ptala se denně sama sebe Ria.

„Bude z tebe skvělá máma, Imeldo. Ani si nedovedeš představit, jaký to je, když v tobě roste dítě a ty ho pak přivedeš na svět. Ve chvíli, kdy ucítíš, jak se ti hýbe v břiše a jakou má sílu, se změníš. Najednou svý city nedovedeš věnovat nikomu jinýmu než tomu dítěti. Jako bys zničehonic pochopila, o čem je doopravdy život.“

Imelda se usmála, ale měla pocit, že matka ji před něčím varuje, a to se jí nelíbilo. Instinktivně si položila ruku na břicho a uvažovala, co jí dítě, jež v něm roste, přinese do života. Až dosud ho vnímala jako pouhý tmel, který udrží Delroye po jejím boku, protože to bude krev jeho krve, jeho vlastní potomek. Uvědomila si, že o něm vůbec neuvažuje jako o svém. Stále ho vnímala jako část svého muže a neviditelné pojítko mezi nimi. Teď jí však došla velikost toho, co se děje. Porodí skutečnou lidskou bytost, která ji bude potřebovat po zbytek svého života. Uvědomovala si, že tu bytost bude také potřebovat.

Podívala se na matku a pochopila, že Ria ví, že Delroye pouze nemiluje, ale je jím posedlá.

„Nedokážu si pomoct, mami. Prostě vím, že bez něho bych umřela.“

Ria se smutně usmála. „Poslouchej, broučku, na začátku jsme to všechny cítily stejně, ale teď ti povím, že jestli se nenaučíš ovládat svoje emoce, uteče ti, dítě nedítě. Není blbej, Imeldo. Jednoho dne mu dojde, že tvoje očekávání nikdy nedokáže splnit. To by nedoved nikdo, broučku. Ty ho chceš mít ve dne v noci na očích. Pozorovala jsem tě, viděla jsem, jak ho sleduješ, a bolí mě z toho srdce. Ale konečně říkám, co ti už hrozně dlouho chci povědět. Jestli se nenaučíš držet zpátky, odeženeš ho od sebe. Věděla jsi, že je na ženský, že je to zločinec, věděla jsi o něm všechno, a stejně jsi ho chtěla. Rozhodla ses, že bude tvůj. Dostalas, cos chtěla, a teď se musíš naučit být s tím spokojená. Protože, moje milá, na celý zemi není jedinej chlap ani ženská, který by dokázali unést tolik lásky. Manželství je partnerství, a když chceš, aby fungovalo, musíš občas zavřít obě oči a na nic se neptat, i když tě na jazyku pálej otázky. Především k sobě musíš být upřímná a ptát se, jenom pokud opravdu chceš znát odpovědi.“

Imelda věděla, že matka má pravdu. Varovala ji a snažila se jí vysvětlit to, co Imelda už sama věděla – že musí ovládnout své city vůči Delroyovi a zkrotit obrovskou lásku, kterou k němu cítí, než úplně zničí jejich manželství. „Vím, že máš pravdu, mami, a taky vím, že se potřebuju zklidnit. Pokusím se o to. Ale někdy mi připadá, jako bych byla posedlá. Slyším se, jak řvu a řečním. Vím, že to není správný a že se chovám iracionálně, ale je to, jako by to dělal někdo jinej, a já se za to nenávidím.“

Ria dceru objala a znovu přemítala, jak se tahle holka, která vždycky používala hlavu a byla tím nejrozumnějším, i když také nejtvrdohlavějším z jejích dětí, mohla proměnit v tuhle žárlivou ženu plnou nejistoty. „Poslyš, broučku, ani všechny děti na světě ho neudržej po tvým boku. Děti do manželství vnesou větší stres než cokoli jinýho. Všechny ty kecy o tom, že manžele sblížej, jsou prostě jenom kecy. Několik prvních let se skoro nevyspíte, pořádně se nenajíte a váš sexuální život pomalu skončí. Ale jestli to všechno překonáte, tak ti garantuju, že pak konečně budete mít pevnej vztah. A pamatuj si jedno – když máš v postýlce dítě, ty nemůžeš vyjít z baráku. On může, ale ty ne. Musíš tam zůstat, ať jsi sebevíc namíchnutá nebo máš chuť vraždit. On může jít ven, zajít do hospody, prostě cokoli. Ty jsi v pasti jako zatracenej králík a já ti povím, že je to jeden z nejhorších pocitů, jaký kdy zažiješ. Ale taky ti povím, že když se zklidníš a zjistíš, jak si vybít zlost třeba při úklidu nebo při praní, nakonec z toho vyjdeš jako vítěz. Budeš sice vyčerpaná, ale manželství ti vydrží. Tvůj otec byl pořád pryč, ve dne v noci. Byl zvyklej tak žít a já to přijala. Nemáme za muže nějaký úředníčky, broučku – vybrala sis Delroye, jelikož jsi věděla, že je jako tvůj táta. Nemůžeš čekat, že se teď změní. Takže mě poslouchej. Seber se, přijmi svůj život a přijmi i ten jeho, nebo hodně rychle uteč. Protože on se nikdy nezmění.“

Imelda věděla, že matka jí nabízí možnost odejít z manželství. Naznačovala jí, že pokud chce, může se vrátit domů i s dítětem a začít znovu. Ale to udělat nemohla. Nemohla opustit Delroye, stejně jako si nedokázala podříznout krk.

Vědomí, že matka chápe, jak se cítí, jí však přineslo úlevu. Mohla za ní přijít a požádat ji o radu. Měla někoho, s kým může probrat své pocity a myšlenky. Připadalo jí, že nebýt tohoto rozhovoru, časem by přišla o rozum.

„Mám tě moc ráda, mami.“

Ria se smutně usmála. „Já tebe taky, zlatíčko.“

Podívala se na jejich společný odraz v zrcadle a uviděla, že stárne a její dceři příliš rychle přibývají léta, protože se pořád mračí. Kolem očí a úst už se jí začínaly dělat vrásky. Stále však byla velice krásná a zasloužila si od života mnohem víc, než jí teď dával.

Kapitola dvacátá pátá

„No tak, Petere, podvolil jsem se, spolkl jsem, co jsem moh, ani mi nemuseli vypumpovat žaludek. Takže tě opravdu moc hezky prosím: Můžeš mi vrátit vymáhání dluhů?“

Peter Bailey se bratrovi podíval do očí. Měl je opravdu stejně velké a sytě modré jako jejich máma. Zdědily je i všechny Danielovy děti. Peterovi potomci byli hnědoocí jako on. Před lety doufal, že některý z nich bude mít modré oči, ale to se nikdy nestalo.

Když se teď upřeně díval na Daniela, všiml si, jak moc se bratr podobá mámě (což mu v hloubi duše vždycky tajně záviděl). Jak se mohli dostat do nynější situace? „Jsem ochotnej předat ti vymáhání dluhů, Dane, ale musíš mi slíbit, že nebudeš zbytečně trápit lidi, se kterejma přijdeš do styku.“

Daniel zavřel oči v nelíčeném úžasu. „Nemáš pocit, že už jsem si užil dost ostudy, Petere? Myslíš, že nevím, co si o mně lidi myslej? Vážně ti připadám tak posraně blbej? Chci vymáhání dluhů, protože mi vybírání prachů jde. Chci dokázat, že jsem schopnej zase převzít nějakou zodpovědnost. Koneckonců máme být partneři, nebo ne?“

Peter věděl, jak těžké pro bratra bylo říct to nahlas. Daniel by se nikdy nepřenesl přes ostudu, jež by ho čekala, kdyby se proti němu postavili ti, které vnímá jenom jako své zaměstnance. Tihle muži měli rádi Lennyho Jonese a navíc si dobře uvědomovali, že pokud se nějak nepostaví k tomu, co se s ním stalo, můžou být docela dobře na řadě. Peter to chápal. Skutečně jim rozuměl. Daniel se však domníval, že se stal obětí závisti a nevraživosti.

Choval přesvědčení, že svůj hřích už stokrát odpykal. Lennyho Jonese považoval za podělaného dědka, který měl mít víc rozumu, neodmlouvat a nedělat z něho kokota. Dostal, co si zasloužil, a stalo se to akorát včas.

Peter si povzdechl. „Danieli, jenom říkám, že tě vezmu zpátky do firmy, ale budeš dělat jenom na dluzích. Jinou práci ti dát nemůžu, dokud mi nezaručíš, že se budeš držet pravidel. Musím naslouchat lidem, se kterejma teď pracuju. Nechtěj tě tu. Vnímaj tě jako přítěž. Přitahuješ moc velkou pozornost nejen k sobě, ale ke každýmu, s kým spolupracuješ. Věř mi, že jsem se za tebe bil. Ale tvoje pověst tě jako vždycky předbíhá. Tohle je jiná hra, Dane. Už si nemůžeš dělat, co chceš.“

Daniel bratrovi neodpověděl. Bál se, že se neudrží. Viděl jenom obrovskou neloajalitu. Jak může jeho bratr, který k němu má ze všech lidí nejblíž, dovolit, aby se k němu ostatní takhle chovali? Jak se k němu může sám tak chovat? Tohle volá do nebe. Při pomyšlení, jak ho vlastní bratr nehorázně zostudil, se mu v hrudi vzedmula vlna vražedného vzteku.

Musí odsud rychle vypadnout. Ale nejprve se potřebuje s bratrem nějak dohodnout. S prázdnýma rukama neodejde. Oba dobře vědí, že bez něho by Peter měl úplné houby.

„Tak dobře. Mysli si o mně, co chceš, Pete, ale já jsem vždycky měl dobrou reputaci. Teď jsem si nechal líbit tu věc s Lennym. Vím, že jsem zašel příliš daleko. Ale víš co? Na všechno ti seru, brácho. Klidně si to strč do prdele.“

Peter mlčel. Jenom tam stál a čekal, až bratr dořekne, co má na srdci.

„Chci jenom vymáhání dluhů, ale všech. Chci je do posledního, Pete, a ty víš stejně dobře jako já, že si to zasloužím. Zařídíš, aby lidi, co potřebujou peníze, volali mně. Taky chci sázkový kanceláře v severním i východním Londýně. Jde mi jenom o můj spravedlivej podíl, kurva. Taky požaduju procenta z ostatních podniků a slibuju ti, že se nebudu do ničeho míchat, pokud dostanu svý prachy. Ty si kurva myslíš, že jsem nějakej blbec, nebo co? Nemůžu uvěřit, že máš tu odvahu chovat se ke mně takhle. Ke svýmu vlastnímu bráchovi, k jedinýmu člověku, kterýmu jsi kdy moh důvěřovat. Víš, že je to pravda, Pete. Je jedno, co si teď myslíš, ale pro ostatní vždycky budeš negr, outsider, a mě fakt štve, že jsem ti to musel říct.“

Peter Bailey se na tohoto muže, na svého bratra, svého nejbližšího příbuzného, podíval a došlo mu, že má pravdu. Daniel se musel hodně přemáhat, aby mu to řekl, protože Peterovu barvu nikdy nevnímal. Důležité pro něho bylo, že Peter je jeho bratr, a Peter ho za to miloval. Daniel mu vždycky kryl záda, o tom nebylo žádných pochyb. Teď ale šlo o jeho schopnost nadělat si na všech frontách nepřátele, naštvat druhé a vyvolat sváry, aniž by myslel na následky. Peter smutně zakroutil hlavou a vážně, proti svému nejlepšímu vědomí a svědomí, odpověděl: „Dám ti, co chceš, Dane, ale pod jednou podmínkou.“

Daniel neodpověděl, jenom se na něho upřeně díval a Peter viděl, že se mu v očích lesknou slzy.

„Můžeš si vzít na starost dluhy a sázky – všechny sázkový kanceláře v celým Londýně – a budem pracovat spolu. Nechci se s tebou hádat, Dane. Jenom chci, abys pochopil, že musíme postupovat chytře a v žádným případě nesmíme vypadat slabí. Chci tě mít vedle sebe, kurva, Dane! Jsi můj brácha. Ale musíme táhnout za jeden provaz. Je potřeba, abys na ostatní působil jako rozumnej chlap. Žádný další posraný bezhlavý násilí. Potřebujem vypadat důvěryhodně, spolehlivě, jako chlapi schopný pracovat v tandemu. Lidi pak budou vědět, že jsme skuteční partneři. Jestli toho nejsme schopní, Dane, tak můžeš jít svojí cestou. Potřebuju, abys chápal, co je v sázce. Nesmíš to znovu podělat.“

Do očí mu také vstoupily slzy a věděl, že Daniel je vidí. Ze všech sil doufal, že dnešní večer vyčistil atmosféru a oba se budou moct hnout z místa.

„Můžeš se na mě spolehnout, brácho.“

Peter mladšího bratra objal a ucítil jeho charakteristickou vůni – směs kolínské vody Acqua di Selva a mýdla Palmolive. Snad se zachoval správně. Bratra měl velice rád – o tom nikdy nemohlo být pochyb –, ale věděl, že se nemůže plně spolehnout, že se Daniel bude správně rozhodovat. Potřebuje vedení a Peter ho kvůli tomu bude muset sledovat jako ostříž. Začnou s dluhy a sázkami. Uvidí se, jestli se Daniel osvědčí a všechno bude v pořádku. Pojí je pokrevní pouto a na tom se nic nezmění.

Kapitola dvacátá šestá

Peter Bailey byl znepokojen. Zdálo se, že jeho bratr se chová přesně tak, jak se dalo čekat. Ve firmě byl jenom pár týdnů, a lidé už Peterovi volali a stěžovali si na jeho přístup a agresivitu. Naštěstí ho ti, co si stěžovali, vůbec nezajímali. Navíc měl na talíři větší sousto. Například Alfieho Clarka. Povídalo se o něm, že obchoduje za jejich zády. Dodával drogy Baileyům, ale k tomu je ještě prodával jejich vlastním odběratelům. Obchodoval přímo s dealery a obcházel zprostředkovatele. Peter by to považoval za chytrý tah, kdyby tím zprostředkovatelem nebyl on. Nejen že se mu značně snížil zisk, což bylo samo o sobě k naštvání, ale navíc ho to z principu uráželo.

Domníval se, že Alfie Clarke je příliš chytrý na to, aby si myslel, že mu něco tak primitivního projde. Zprvu tomu nevěřil, protože to byl do nebe volající, nehorázný výsměch. Potom si však vzpomněl na Danielova slova: Doslech jsem se, že nás okrádá. Necháme si to líbit? Zdálo se, že bratr měl ohledně Alfieho Clarka celou dobu pravdu.

S tou zprávou za ním přišel Delroy, kterého ohromila stejně jako Petera. Delroy si všiml postupného snižování týdenního zisku a rozhodl se vypátrat, co za ním vězí. Zanedlouho zjistil, jak se věci mají. Poté pozdě v noci navštívil jistého podvodníčka v Essexu jménem Robbie Jennings, který mu celou tu politováníhodnou historii velmi ochotně pověděl.

Robbie Jennings byl mladý a hloupý. Své provinění nepovažoval za závažné, i když Delroy ho rychle vyvedl z omylu. V nejbližší budoucnosti bude potravu srkat brčkem.

Co teď s tím? vrtalo Peterovi hlavou. Bylo třeba pokárat Alfieho Clarka a udělat to takovým způsobem, aby si to lidé zapamatovali. Potřebovali pochopit, že Alfieho stihl trest za to, že se pokusil podfouknout bratry Baileye. Delroy navrhl, aby to přenechali Danielovi, s tím, že alespoň dostane možnost ukázat, co v něm je. Vzhledem k tomu, co je Daniel zač, bude odplata pro Alfieho Clarka efektní.

Peter si sám pro sebe přikývl. Delroy má pravdu. V tomhle Daniel opravdu exceluje. Ochotně skočí po každé příležitosti, aby se ukázal, a tahle věc pro něho bude jako stvořená. Peter si dá záležet, aby se vyskytoval na nějakém veřejném místě, až k tomu dojde. Kdyby Daniel zašel příliš daleko, neexistuje důvod, aby je chytili oba.

Kapitola dvacátá sedmá

„Nemůžu uvěřit, že letíme do Španělska, Rio. Je to jako splněnej sen. Před Taniinýma křtinama mi to jenom prospěje. Všechny ty přípravy mě úplně vyřídily. Jenom je škoda, že s náma nemůžou naši kluci. Těšila jsem se, že zase všichni budem pohromadě jako za starejch časů.“

Lena balila Tanie kufr a Ria byla ráda, že jí nevidí do obličeje. Peter se nechal slyšet, že s Danielem v žádném případě nikam nepojede. Pořád se to mezi nimi neurovnalo a Ria věděla od Imeldy, jež vytáhla informace z Delroye, že situace se hned tak nezlepší. Zvedla Taniu a sevřela ji v náruči. Holčička byla miloučká. „Víš co, Leno, uděláme si fajn dámskou jízdu. Já jsem ráda, že kluci nejedou. Bez nich si odpočinem a budem si dělat, co chcem. Když s náma jedou, akorát pořád vaříme nebo chodíme do barů, kde maj domluvený schůzky. Teď jedem samy a budem od toho mít pokoj. Peter mě navíc požádal, abych se poohlídla po větší vile. To bude snadný. Vím úplně přesně, co chci – starší dům s pomerančovníkovým sadem. Na nějakým opravdu krásným místě, s kouskem země, kam se vejde bazén. Skutečnou španělskou haciendu s mramorovejma podlahama, velkejma dřevěnýma dveřma a okenicema…“

Lena se kamarádčinu vzrušení zasmála. Věděla, že Ria už nějaký dům určitě vybrala. V duchu už ho několik měsíců zařizovala. „Ty jsi případ, Rio. Jak často tam jezdíte? Jednu vilu už máte, a ta není zrovna malá.“

Ria rozmrzele pokrčila rameny. Rozčilovalo ji, že Lena nikdy nevidí věci jako celek, ale nechtěla se s ní přít. „Je to investice, Leno. Španělsko je už teď oblíbený místo na dovolenou. Lidem už nestačí tejden v Bognoru. Chtěj mít zaručený, že bude svítit slunce. Španělsko je ohromně levný, jakmile tam dorazíš. Pití ti nalejou přímo z láhve, žádný přesný odměřování jako tady. Marbella je krásná, je tam nádherný moře a úžasný pláže. Měla bys Daniela přemluvit, aby tam taky koupil dům. Povídám ti, Leno, že se vám investovaný peníze vrátěj. Hrozně ráda se probouzím, když svítí slunce. Při snídani se dívám na moře a pak si zajdu do města na malej oběd. Tohle jsme si vydřely, holka. Já to beru jako odměnu za ty léta strávený s dětma. Vždycky si tam skvěle odpočinu.“

Lena zavřela Taniin kufr. Riiným slovům rozuměla a prostředky na zakoupení vily ve Španělsku také měla. Jenomže ji stále sužoval strach, že jejich příjemný život může každou chvíli skončit. Skutečnost, že Daniel s Peterem jsou v poslední době takřka pořád na kordy, její obavy nijak nezmírnila.

Ria byla úžasná žena a Lena ji měla moc ráda, ale věděla, že kamarádčin nákladný životní styl není nic pro ni. Nedokázala by zůstat klidná, kdyby neměla svou tajnou rezervu. Rozhodla se však, že alespoň navenek se bude tvářit, že je tomu nápadu nakloněná. „Máš pravdu, Rio, měla bych se po nějakým domku poohlídnout. Bylo by moc fajn mít kam jet s Taniou o prázdninách.“

Ria se usmála. Doufala, že si Lena nějaký dům opravdu koupí – pokud někdo potřebuje útočiště, je to právě ona.

Kapitola dvacátá osmá

Alfie Clarke si v poslední době vytvořil pevnou rutinu. Každé ráno usadil synka na sedadlo spolujezdce ve svém mercedesu a objížděl s ním svoje podniky. Moc rád se chlapcem chlubil a velice ho těšilo, když ho lidé chválili, jak je hezký a silný. Každá pochvala Alfieho juniora byla komplimentem i pro něho. Všichni si vyprávěli o jeho oddanosti tomu malému a otec se synem se stali trvalým jevem v ulicích, jimž Alfie vládl.

Když zastavil před kavárnou na Ilford High Street, kam se synem často chodil, cítil se velice šťastný. Každý den si tu dávali svačinu a něco k pití. Odpoutal synka od sedadla a vzal ho do náruče. Když však otevíral dveře auta, pocítil první bodnutí strachu.

Vedle něho zastavil tmavý vůz a Alfiemu všechny jeho instinkty napověděly, že něco je špatně. Nastal nějaký problém. Otočil se, aby se podíval na řidiče toho divného auta, a uviděl usměvavou tvář Daniela Baileyho.

Když mu konečně došlo, co se děje, pokusil se syna krýt vlastním tělem, ale v hloubi duše věděl, že je příliš pozdě.

Během několika minut bylo po všem – Alfie Clarke i jeho malý syn byli mrtví. Daniel Bailey do nich napumpoval osm kulek.

Kapitola dvacátá devátá

Peter Bailey na tragickou zprávu o smrti Alfieho Clarka čekal v jedné ze svých oblíbených hospod v Dagenhamu. Bavil tam skupinu přátel a měl v sobě už několik piv, když do baru vešel Delroy s tváří brunátnou vztekem.

Peter zetě odvedl na parkoviště venku a zaraženě se na něho podíval. Trpělivě čekal, až mu tu zprávu poví.

„Nebudeš tomu věřit, Petere. Já tomu nemůžu uvěřit, kurva!“

Peter se zamračil. Měl za to, že všechno špatně dopadlo, a rychle se zeptal: „Je Daniel v pořádku? Chytli ho, nebo co?“

Delroy pomalu zavrtěl hlavou. „To by ještě bylo dobrý. Ten kretén to udělal, ale neodprásknul jenom Clarka, ale i toho jeho kloučka. Ten šílenej parchant je zabil oba. Prostě je odkrágloval.“

Peter Bailey mlčel. Věděl, že zeť mluví pravdu. Delroy by nelhal a už vůbec ne o něčem takhle vážném. Co to Daniela ksakru napadlo? Co se to s ním kurva děje? Z tohohle kouká vražda – a to doslova a do písmene. Jak si vůbec mohl myslet, že to, co udělal, v jejich světě někdo přijme? Musí přece vědět, že zašel příliš daleko. Musí mu být jasné, že tohle všichni, kdo je znají, budou považovat za naprostou ohavnost.

„Kurva, já ho zabiju. Vlastníma rukama ho oddělám.“

Delroy tchána popadl za paže a snažil se ho zarazit, aby neskočil do auta a situaci ještě nezhoršil. Peter byl velice silný a on musel vynaložit veškerou sílu, aby ho udržel.

„Poslouchej mě, Petere! Nemůžeš se k němu přiblížit – aspoň ne v takovýmhle stavu. Musíme to promyslet a postupovat chytře.“

Peter věděl, že Delroy má pravdu, a přinutil se ke klidu, ale srdce mu prudce tlouklo. Vůbec nedokázal pochopit, co jeho bratr provedl.

„Daniel neodkrágloval jenom Alfieho a jeho synka, Petere. Odpravil taky oba bratry Menendeze, ty dealery, co nás okrádali. Oddělal je v hospodě v Brixtonský ulici přímo před očima stálejch klientů. Samozřejmě ho všichni museli vidět. Podle toho, co jsem slyšel, byl sám – nešel s ním žádnej z jeho kluků, zachoval se jako machr. Ale kurva, Petere, je to fakt šílenec.“

Peter přikyvoval, ale věděl, že bratrovo řádění musejí rychle zarazit. Kvůli bratrům Menendezům si nemusel dělat starosti – u těch bylo jen otázkou času, kdy se jim něco stane. Jednoho dne by je stejně někdo zavraždil – šlo jenom o to, kdo a kdy.

Alfie Clarke také nebyl zrovna oblíbený – nikdo, koho znal, by nebyl ochotný napravovat křivdy na něm spáchané, živém nebo mrtvém. Ale jeho malý syn byl něco docela jiného. Bylo to úplně příšerné. Dokonce i fízlové budou považovat za otázku cti tenhle případ vyřešit. Jakmile se to dostane do zpráv, všichni se neskutečně naštvou.

Pro média byla střelba sama o sobě zajímavá, a co teprve zastřelené dítě! To bude doslova a do písmene hit a dostane se to do televizních zpráv v celé zemi. Na ITV to budou vysílat ještě před tím, než se před večerními zprávami ozve odbíjení Big Benu. Ocitne se to na první straně všech novin. Tak je to také správné – je to šokující. Fízlové se začnou rojit, s tím se nedá nic dělat. Přimět je, aby se v tom nehrabali, bude stát menší jmění.

„Z toho bude pořádný pozdvižení, Delroyi.“

Delroy pokrčil rameny. „To je slabý slovo, člověče,“ pronesl.

Kapitola třicátá

Daniel Bailey velice dobře věděl, co způsobil, a cítil se hrdý. Chtěl pořádně rozvířit vody a povedlo se mu to. Bratři Menendezové byli mrtví. Tohle nebude nikdo komentovat, takže se nemá čeho bát. Všichni v jejich světě takovou věc dokážou pochopit – ti dva byli zatracení flákači, kteří si mysleli, že můžou podfouknout právě ty lidi, kteří byli tak hodní a nechali je dobře vydělávat. Nad takovou drzostí zavrtěl hlavou.

Pokud šlo o Alfieho Clarka, ten hajzl dostal jenom to, co si zasloužil. Daniel byl nadšený, že mu mohl odplatit právě on. Alfieho syn ho vůbec nezajímal, ten pro něho představoval pouze nutnou vedlejší ztrátu. Pravda, mohl počkat, až Alfie dítě postaví na zem, ale neměl dost trpělivosti na to, aby se s tím mazal celý den. Když zastavil vedle Alfieho meďáka, věděl, že to dítě také oddělá. Tímhle způsobem dal všem najevo, že je schopen doslova čehokoli.

Rozhlédl se po obývacím pokoji. Bez malé Tanii, která jindy pobíhala kolem, tu vládlo přílišné ticho. Láskyplně se podíval na její úhledně srovnané hračky v proutěném košíku. V tomhle byla Lena vždycky dobrá – nikdy dětem nedovolila, aby zabraly celý obývák. Vždycky je učila, že než půjdou do postele, musí se hračky uklidit a pokoj bude patřit dospělým.

Doufal, že manželka i dcerka jsou v pořádku a že nemusely na letišti dlouho čekat. Lena se bála létání a vždycky byla přesvědčená, že dojde k havárii. Usmál se nad její pošetilostí. Pořád si dělala starosti, ale to ho na ní mimo jiné přitahovalo.

Vešel do kuchyně a nalil si velkou skotskou. Vtom se rozlétly zadní dveře a Daniel se rychle otočil. Očekával, že uvidí bratra, ale místo něho vešla matka.

„Ty hnusnej hajzle!“

Daniel cítil, jak z jejího těla vyzařuje nepřátelství. Dívala se na něho, jako by byl psí hovno, které právě objevila na podrážce.

„Jsi úplně zvrácenej chlap, Danieli. Ty zatracenej vrahu! Nejradši bych tě vůbec neznala.“

Daniel ji nechal vypovídat. Z dlouholeté zkušenosti věděl, že nemá smysl ji přerušovat. Nejlepší bylo nechat ji vyvztekat.

„Zabils malý dítě! Nemluvně! Ježíši, Danieli, jak jsi to jen moh udělat? Nevinný malý dítě. Představ si, že by někdo něco takovýho udělal Tanie! A co nebohá matka toho malýho! Musí být zármutkem bez sebe.“

Rozplakala se a Daniel se zatvářil příslušně zkroušeně. „Poslouchej, mami, přiznávám, že jsem Clarka zabil, ale on to dítě použil jako štít. Nemoh jsem tomu uvěřit…“

Theresa Baileyová na mladšího syna upřeně hleděla. Věděla, že lže. Dokázal člověku klidně lhát do očí, už v dětství si bez uzardění vymýšlel. Tehdy se tomu smála a ani ve snu ji nenapadlo, že vychovává muže, který jednoho dne bude schopen tak hrozného činu.

Už dávno přijala skutečnost, že její synové se rozhodli udělat díru do světa zločinnými aktivitami. Od začátku věděla, že je od jejich cíle neodradí slovy ani činy. Vždycky při nich stála, ale tohle nemohla přehlédnout, tohle už bylo příliš. Věděla, že Peter s tím nemá nic společného – v tomhle měl prsty pouze Daniel. Otočila se k němu zády a beze slova odešla.

Daniel pil skotskou a pociťoval smutek. Vadilo mu, že máma je tak naštvaná, ale ono ji to přejde.

Kapitola třicátá první

„Děláš si ze mne dobrej den, Delroyi?“ zeptal se Daniel nevěřícně.

Delroy vehementně zavrtěl hlavou, až mu dredy létaly ze strany na stranu. Daniel by si měl uvědomit, jak se na jeho čin bude dívat většina lidí. Snad si nemyslel, že se to, co spáchal, nějak přehlédne? Tady se nejednalo o jeho obvyklé šikanování, tohle zašlo mnohem dál a on překročil pomyslnou hranici. Krayové i Richardsonové věděli, kam až mohou zajít, pokud jde o civilisty. Všeobecně se rozumělo, že na manželky a děti se nesmí ani sáhnout.

„Ne, Danieli, nedělám si z tebe dobrej den. Peter ti vzkazuje, že s tebou nechce mít už vůbec nic společnýho. V budoucnu dostaneš svůj podíl, a nic víc. Konec, uzavřeno. Na osobní rovině s tebou definitivně skončil.“

Na Danielovi bylo vidět, že je úplně vyvedený z míry. Nemohl uvěřit vlastním uším. Vždycky se choval okázale a předváděl se. Byla to jeho role. Na Petera se pohlíželo jako na rozumného a klidnějšího – v tom podle něho spočívala jejich síla. Kruci hergot, kdyby záleželo jenom na bratrovi, všechno by se dělalo tak nenápadně, že by žádný hajzl neměl tušení o jejich síle a o tom, čeho jsou doopravdy schopni. Zvěsti mezi lidmi byly fajn, ale nic nedokazovaly. Daniel se přes všechno své chvástání domníval, že bratr jeho činy přijímá, protože právě díky nim si na ně ostatní dávají setsakra pozor.

„To je hovadina! Prokázal jsem mu službu, kamaráde. Nebudu tady stát a poslouchat tyhle píčoviny. Kde je?“

„Teď je fakt hodně daleko, Danieli. Musíš uznat, že jsi překročil určitou hranici. Nejen pokud jde o tvýho bratra, ale taky o hodně dalších lidí. Zabil jsi malý dítě. Můžeš se z toho snažit vykecat, jak chceš, ale skutečnost je taková, že jsi zastřelil chlapa a jeho dítě vedle něho v autě.“ Delroy nemohl uvěřit, že to musí říkat nahlas.

Daniel byl tak šokovaný, že nevěděl, co má dělat. Upřeně se na Delroye zadíval, jako by čekal, že dořekne pointu vtipu, jemuž nerozumí.

Delroy znovu zavrtěl hlavou. „Udělal jsi hroznou chybu, Danieli. Jako vždycky jsi zašel moc daleko, kurva!“

Daniel přikývl. Chvíli nedokázal promluvit, protože mu v hlavě divoce vířily myšlenky. Vzedmul se v něm vztek. „Tak kde kurva je?“

Najednou ho zachvátil strach. Upřímně věřil, že bratr při něm bude jako vždycky stát, ať udělá cokoli. I po incidentu s Lennym Jonesem ho docela brzy vzal na milost.

„Hele, Danieli, pro něho tohle znamená konec. Hrozně zuří a musel odjet, jinak bys podle mě asi měl fakt dost velkej problém.“

„Takže on si klidně utek a nechal mě v tom samotnýho. Ten proradnej zmrd! No, musím přiznat, že by mě vůbec nenapadlo, že se něco takovýho stane, Delroyi.“

Delroy se na Daniela podíval a skoro mu ho bylo líto. Zdálo se, že mu konečně dochází, že se k němu bratr opravdu obrátil zády. Zašel příliš daleko a tentokrát se jeho činy nedaly tolerovat. Jako šílený šňupal koks a to u muže, který byl i za normálních okolností značně paranoidní, nemohlo dopadnout dobře. Chtěl bratrovi ukázat, že je ochotný udělat cokoli, jenom aby vypadali neporazitelně, dokázat mu, že pokud jde o odplatu, nemá svědomí. Jenomže to tentokrát opravdu pořádně podělal.

Delroy zavrtěl hlavou. Jak si Daniel mohl myslet, že by jeho činy vůbec někdo z jejich světa schvaloval? Jako by žil na nějaké jiné planetě úplně mimo podsvětí. Peter Bailey s bratrem zpřetrhal veškerá pouta, což se takřka rovnalo rozsudku smrti. Přesto nechal rozhlásit, že ho ostatní mají nechat na pokoji. Delroy se domníval, že tohle rozhodnutí není projevem bratrské lásky, ale spíš úcty k matce.

Naštvaně si povzdechl. „Letí do Španělska, Danieli. Teď tě nechce ani vidět, to bys snad moh pochopit i ty. Zlikvidoval jsi malý dítě. A ty tvoje kecy, že ho použil jako štít! To jsou úplný kraviny. Se střelnou zbraní ses k tomu dítěti neměl ani přiblížit. Na jaký planetě to kurva žiješ? Zastřelil jsi batole, Danieli – vždyť ten klouček ještě ani neuměl mluvit! Ten by tě asi sotva prásknul fízlům jako možnýho pachatele, nemyslíš?“

Danielovi náhle s ohromující jasností došlo, že tentokrát to opravdu přehnal. Nikdy by to nepřiznal, ale kdesi v hloubi duše se maličko styděl. Poté, co stiskl spoušť, si uvědomil, že nejedná správně, ale už to nemohl zvrátit. Možná byl neustále trochu opožděný za ostatními – zdálo se, že celek vnímá, teprve když je příliš pozdě. Peterovou reakcí se teď bude řídit každý hajzl v jeho okolí. Co bude dělat, když před ním utekl i vlastní bratr?

Delroy viděl, jak přes Danielovu tvář přelétl stín naprostého děsu. Konečně si uvědomil hrůznost svého činu. Jako by se mu v hlavě rozsvítila žárovka.

„Takže ty mu teď děláš posranýho poslíčka, jo? Poslal tě za mnou, abys mi vyřídil vzkaz, co? Nemá ani odvahu přijít za mnou osobně a říct mi to z očí do očí.“

Danielův vztek očividně neslábl. Delroy si nedokázal pomoct a dával si pozor. Věděl, čeho je Peterův bratr schopen. Pro jistotu si s sebou vzal dobré posily.

„Podle mýho nepřišel, protože se nejspíš bál, že by tě tu na místě oddělal, aby od tebe měl jednou provždy klid. Neudělal to jenom proto, že jsi jeho bratr. Upřímně, Danieli, kdybys nepatřil k rodině, už bys byl mrtvej. A nejde jenom o Petera. Existuje plno lidí, který to, co jsi proved, považujou za příšernou ohavnost.“

Daniel se chladně usmál. Držel emoce na uzdě. „Povídáš, že letí do Španělska?“

Delroy přikývl. „Jo, a mám ti od něho vyřídit, že Leně nic nepoví. Ne kvůli tobě, ale z úcty k ní. Ale ty víš, že ona na to stejně přijde. Možná ses vyhnul trestu, protože Peter si to s tebou za tvoji posranou blbost nechtěl vyřídit, ale všichni vědí, že to je jen proto, že jste bratři a on tě má rád. Ale jestli ještě někdy v budoucnu něco posereš, nehne pro tebe ani prstem. Odteďka se musíš starat sám o sebe, kamaráde. Má tě za zkurvenou přítěž a za posranýho parchanta. Nechce, abys ho kontaktoval, abys mu volal. Nechce s tebou být ani na stejným místě. Zůstal jsi sám, Danieli.“

Daniela Baileyho posedla arogance. Na lítost nad svými činy dávno zapomněl. Teď to bylo osobní, bratr si z něho dělal srandu. Co si o sobě Peter kurva myslí? Zasmál se a posměšně řekl snobským tónem: „Jsem skutečně šokován a znechucen, starý brachu!“ Namířil prst na Delroyův obličej a uštěpačně dodal: „Toho zmrda jsem oddělal, protože potřeboval ukázat, zač je toho loket. Všichni viděli, že to myslíme vážně a nikdo z nás nebude dělat blbce. Jestli to nechápete, jste úplný pitomci. Jste zkurveně slabý. Nikdo se nedostane tam, kde jsme my, tím, že je milej na druhý. Za ty roky jsme toho hodně dosáhli. A ty mi teď budeš nasazovat psí hlavu za to, že jsem střílel, do prdele?“

Delroyovi šel na nervy. Daniel Bailey je zatracený šílenec. Nemá smysl s ním o čemkoli diskutovat.

„Nejde o to, žes střílel, Danieli, ale o to, koho jsi zastřelil, kurva! Zavraždil jsi malý dítě. Teď po tobě jdou všichni fízlové z celýho Londýna. Ani ti podmazaní pro tebe nehnou prstem. Zašel jsi za určitou mez a všem jsi to posral.“

Daniel dlouho mlčel. Potom pokrčil rameny a zvesela, naprosto bezstarostně prohlásil: „Hele, víš co? Ať jde do hajzlu, a ty taky. Já Petera nepotřebuju. Nepotřebuju nikoho, kamaráde. To mu klidně řekni.“

Delroy se ironicky zasmál. „Nic se neboj, Danieli, řeknu. A ještě než odejdu, dám ti radu jako někdo, kdo tě kdysi obdivoval jako chlapa a jako příbuznýho. Vykašli se na ten zatracenej koks, nemáš na to náturu. Chováš se jako dost velkej magor i bez něj. Všichni vědí, že fetuješ. To děcko umřelo, protože si šňupneš a připadáš si jako děsnej silák. Koks je pro blbce. Člověk si ho má dát v klubu, aby vystřízlivěl, ale nic víc. Tak o tom uvažuj.“

Kapitola třicátá druhá

„To je zvláštní, že Peter přijede, a Daniel ne. Řek vám proč, Rio?“

Rie bylo kamarádky moc líto. Lena neměla nejmenší tušení o vážnosti situace a ona jí to nehodlala vysvětlovat. Věděla, že Lena uhodla, že mezi jejím manželem a jeho bratrem se odehrálo něco hrozivého a závažného, ale protože to byla Lena, nepídila se po vysvětlení. Ria nechápala, co na Danielu Baileym vidí, že mu zůstává tak neochvějně věrná. Švagr musí mít něco do sebe, protože Lena je do něho stejný blázen, jako když se poznali. Daniel ji také zbožňuje.

„Podle mýho Daniel jako obvykle pracuje.“ Lena se usmála sevřenými rty.

Ria lehce pokrčila rameny. „Nevím. Abych byla upřímná, Peter mi nic moc neřek.“

Na lehátku ve stínu rozložitého citroníku ležela Tania. Pozorně maminku s tetičkou sledovala a vycítila, že mezi nimi vzniklo napětí. Maličko se otřásla úzkostí. Vstala, přibatolila se k matce a vyšplhala jí na klín, kde se stulila do tepla a bezpečí jejího těla. Najednou se bála, ale nevěděla, čeho. Cítila, jak ji matka sevřela v náruči, ale místo aby se jí ulevilo, znepokojilo ji to. Nějakým způsobem pochopila, že matka se ji nesnaží uklidnit, ale čerpá z ní útěchu.

Bylo horko. Nad hlavou měly blankytně modrou oblohu bez jediného mráčku a slyšely jenom vysoké cvrčení cikád. Lenu přesto zamrazilo. Něco se hodně pokazilo, ale ona se do toho za žádnou cenu nechtěla plést. Zkušenost ji naučila, že blaho spočívá v nevědomosti. Blíží se Taniiny křtiny a všechno se jistě zase dá do pořádku. „Už se těším, až bude po křtinách, Rio. Trvalo dost dlouho sehnat datum. Jsem moc ráda, že ty a Peter jdete Tanie za kmotry, stejně jako klukům. Doufám, že všechno hezky vyjde.“

Ria se nuceně usmála. Věděla, že bude třeba na manželovi zapracovat. Peter musí jít, ať se stalo cokoli. Dluží to Leně.

Kapitola třicátá třetí

„To je Daniel, Petere. Chce s tebou mluvit.“

Ria ostražitě sledovala, jak Lena podává Peterovi telefon. Když viděla utrápený výraz manželova obličeje, zhluboka si povzdechla. Věděla, že Peter s bratrem nechce mluvit. Daniel využil Lenu jako prostředníka, protože ví, že Peter jí nikdy nepoví, jak se věci doopravdy mají. Vadilo jí, že se Daniel dovede chovat tak záludně, ačkoli vždycky věděla, že v hloubi duše je to mizerný jidáš.

„Pojď, Leno, to zas bude dlouhej obchodní telefonát. Pojďme si dát na terasu něco k pití.“

Peter počkal, až ženy odejdou, a teprve pak si přitiskl sluchátko k uchu. „Můj názor znáš. Delroy ti ho řek. Nevím, co po mně ještě chceš. Pro mě jsi mrtvej, Danieli.“

Jemně položil sluchátko a měl pocit, že mu někdo z beder sňal ohromné břemeno jménem Daniel Bailey.

Kapitola třicátá čtvrtá

Leně se dělalo špatně zlou předtuchou. Na Taniiny křtiny čekala dlouho a teď uvažovala, zda k nim vůbec dojde. Chtěla, aby to byla rodinná událost, jak se sluší a patří, ale teď si jenom přála, aby už bylo po všem.

Obřad se stále posouval kvůli Peterově a Danielově práci a Lena to jako vždycky přijímala. V takovýchto chvílích uvažovala, jestli není až příliš ochotná všechno brát, ale manželovy pracovní aktivity ji pro jistotu nikdy nezajímaly. Jinak by si možná musela připustit, čeho je schopen. Už o tom měla poměrně jasnou představu a netoužila tomu otevřeně čelit. Daniel se každopádně domníval, že Lena nic netuší, a to jim oběma vyhovovalo. Hodlala mu za všech okolností stát po boku. To byl hlavní důvod, proč se vyhýbala pravdě. Ať byla sebekrutější, Lena by v sobě nikdy nedokázala najít sílu vynadat mu nebo od něho odejít.

Bratři teď očividně měli problémy a ona nechtěla vědět, z čeho pramení. Podobné situace už mnohokrát přestála, ale nyní se v hloubi duše obávala, že tentokrát je to jiné.

Daniel očividně provedl něco hodně vážného. Peter s Riou k nim několik týdnů nepřišli, Theresa nekomunikovala a neměla pro mladšího syna dobré slovo. Napětí Lenu začínalo udolávat. Synové ho také vycítili a ona měla podezření, že přinejmenším dva starší nejspíš vědí víc než ona. Konflikty jí velice vadily. Okolní atmosféra ji tížila jako závaží a odčerpávala jí veškerou sílu.

Ria při každém telefonátu zněla jako uzlíček nervů a Imelda, která Leně pravidelně telefonovala, také. Lena měla k Imeldě blízký vztah a Riu milovala – milovala je všechny –, ale na prvním místě u ní vždy stál manžel. Přede všemi, s výjimkou malé Tanii, ale to bylo přirozené. Tania byla její děťátko, její nejmladší, její srdíčko.

Ria, Theresa a dokonce i Imelda to chápaly. Byly ze stejného těsta, i když by to stejně jako ona nikdy nepřiznaly. Pokud člověk chtěl milovat muže, jako byli bratři Baileyové, a žít mezi zločinci, neměl žádnou jinou možnost.

Všichni si o ní mysleli, že je slabá a hloupá, protože nepracuje ve firmě. Lena však zastávala názor, že je o to silnější, protože když se člověk připoutá k muži jako Daniel Bailey, pro všechny zúčastněné je lepší, když toho ví co nejméně. Zkušenost ji naučila, že pravda může být velice nebezpečná. V gangsterském světě člověka neosvobozuje, ale naopak mu přitěžuje. Přehodnotí pak morálku, své hranice a zásady. Musí je přizpůsobit a nakonec přimhouří oči doslova nad čímkoli.

Teď toužila jenom po tom, aby dceřiny křtiny proběhly v klidu a aby manžel a jeho rodina našli společnou řeč a zase se dali dohromady. Tento den byl v mnoha ohledech důležitý. Představoval jedinou možnost, jak dostat Daniela a jeho bratra do jedné místnosti, a Lena nic víc ani nechtěla.

Kapitola třicátá pátá

„Povídám ti, že jsme kmotři, Petere, a ty nebudeš bojkotovat křtiny toho dítěte, sakra! Mně jsou tvoje a Danielovy rozbroje úplně u prdele, jasný? Slíbila jsem, že tam budem, a tak tam taky budem. Celá rodina.“

Petera Baileyho manželčina prudkost upřímně ohromila. Vždyť přece ví, jak se věci mají! Není tak blbá jako Lena. Vždycky se snaží mít o všem přehled.

„Zešílelas, nebo co? Víš, o co jde, nedalas mi kvůli tomu pokoj. Jebala jsi mě a vyčítala mi, že si pořádně nehledím svejch věcí. Že prej jsem měl Danielovi zabránit, aby šel po Alfiem a jeho kloučkovi. A teď mi říkáš, že musím malý Tanie jít za kmotra, protože jsem to slíbil, když se narodila? Předtím, než její otec posral všechno, co moh?“

Ria na něho nasupeně hleděla. „Prostě tam jdeš a hotovo.“

„Nikam nejdu! Daniel mi může vlízt na záda. Umyl jsem si nad ním ruce.“

Ria si pohrdavě odfrkla. „Mlč, ty komediante! Tady jde o Lenu a její dítě. Slíbils, že mu půjdeš za kmotra, a taky to uděláš, Petere! Přísahám Bohu, že tam půjdeš – je jedno, co se stalo, ale takovejhle slib porušit nesmíš, hergot. Tady jde o víru a o rodinu, ne o nějaký zatracený lumpárny. Lena tě o to požádala a ty jsi souhlasil, takže z toho teď nebudeš couvat. Ne, pokud chceš v tomhle domě mít dál otevřený dveře. Většinou tě o nic moc nežádám, ale víš, že když něco chci, nenechám se odbýt. Je jedno, co Daniel proved – a já vím, jakej je to šílenec. Pořád je to tvůj bratr a Tania je tvoje neteř.“

Odešla z místnosti a hlasitě za sebou práskla dveřmi. Uměla teatrálně odejít, a když ji to popadlo, předvedla dokonalé číslo. Pravda, dělala to jenom výjimečně, ale i tak bylo třeba považovat její chování za varování. Ria měla prudkou povahu, a když chtěla, dokázala zničehonic vyvolat příšernou hádku. Vědělo se o ní, že se čas od času do něčeho vloží, a jakmile to udělá, nesmí se jí odmlouvat. Peter za roky soužití často prosadil svou, aniž by mu slůvkem odporovala, ale když se rozhodla, že bude po jejím, obvykle se podvolil. Tentokrát jí však nehodlal vyhovět.

Daniel zašel příliš daleko a málem zničil všechno, čeho dosáhli. Jenom díky Peterově snaze co nejvíc omezit škody zůstal naživu a Peter teď vedl klan Baileyových sám. Jenom jeho diplomatické schopnosti – a musel se opravdu hodně snažit – společně s jeho očividným rozhořčením nad bratrovými činy zabránily incidentu, který mohl mít mezinárodní dosah. Dal všem na srozuměnou, že se s Danielem vypořádá sám a že kdokoli, kdo by pocítil nutkání jeho bratra potrestat, se za to bude muset časem zodpovídat jemu osobně. To by nikomu zainteresovanému nepřineslo nic dobrého. Nakonec, ať je Daniel jakýkoli, nadále zůstává Peterovým bratrem.

Když za ním poslal Delroye, aby mu vyřídil, že s ním nechce už nic mít, bylo to pro něho to nejtěžší, co musel v životě udělat.

Delroy mu do detailu přetlumočil Danielovu reakci, ale Peter věděl, že to je jenom přetvářka. Bratra Peterova zlost a zklamání ve skutečnosti pořádně ničí.

Peter příčinu mnoha potíží viděl v Danielově drogovém návyku. Samo o sobě mu to připadalo nenormální, protože bratr drogy vždycky nesnášel. Rád se napil, dal si pár drinků a to bylo všechno. Teď se zdálo, že se stal přeborníkem ve šňupání koksu. Peter teprve nedávno pochopil, s jakou vervou se do toho dal. Sám si občas také dal lajnu, stejně jako všichni ostatní. Člověk po koksu vystřízlivěl, přestal cítit účinky alkoholu a dokázal se celou noc skvěle bavit. Ale u někoho jako Daniel, který se i úplně za střízliva choval jako paranoidní kretén, droga jenom umocnila jeho přirozené spády, a bratr od přírody inklinoval k násilí.

Slyšel, jak si Ria v kuchyni povídá s jeho matkou, a mrzelo ho, že alespoň pro tentokrát nemá po ruce kouzelnou hůlku, jíž by mávl a obě by oněměly.

O pět minut později před ním matka s manželkou stály a požadovaly, aby splnil svůj slib.

Theresa se mu zadívala do očí a tiše řekla: „On to potřebuje, Petere, víš to stejně dobře jako já. Je to zatracenej idiot, ale pořád je to tvůj bratr. Na tom se nic nezmění, ať děláš nebo říkáš, co chceš.“

Neodpověděl jí. Vždycky trvala na tom, aby synové drželi spolu, aby k sobě měli co nejblíž. Věděl to.

Matka se zlehka dotkla jeho paže a on položil svou velkou ruku na její. Podívala se mu do očí a rozhodně prohlásila: „Musíš tam jít a musíš projevit aspoň trochu solidarity. Jeho synové potřebujou vědět, že pořád patřej do rodiny. Je to důležitý do budoucna. Svým způsobem jsi stejně arogantní jako on. Ale oba víme, že tohle ho ničí. Uvědomuje si, že chyboval. Přestaň trucovat a jdi za kmotra. Nezapomeň, že ať je jakejkoli a ať proved cokoli, pořád je to tvůj brácha a můj mladší syn. Spolu budete vždycky silnější než všichni ostatní. Je potřeba, abys ho vzal na milost, zpacifikoval ho a řek mu pravdu. Neprosím tě, abys ho pozval zpátky do firmy, ale abys nezapomněl, že Daniel tě potřebuje vedle sebe. Je jedno, co si o něm a o jeho činech myslíme, pořád je to naše vlastní krev. Život bez tebe si nedokáže vůbec představit. Bez tvý blízkosti uvadne jako kytka a já nedovolím, aby to tak dopadlo. Vždycky jsem při vás stála, ať se dělo, co se dělo. Vím, že máš pár mrtvejch taky na svědomí, ale přijímám to. Zrovna tak přijímám Daniela. Nikdy po vás nic nechci, ale teď tě žádám o jedno, Petere – hoď Danielovi záchranný lano, řekni mu, ať se kouká dát dohromady. Nikdo jinej než ty to udělat nemůže. Jsi jedinej člověk, kterýho kdy poslech.“

Peter si povzdechl. Jeho matka při svých synech skutečně stála za všech okolností. Její slova ho rozčilovala, ale věděl, že má pravdu. Daniel teď poslechne jenom jeho. Ze vzájemného odcizení je tak zničený, že od Petera ochotně přijme jakoukoli kritiku, pokud to podle něho vrátí situaci do normálu.

Takže na křtiny půjde. Matka má pravdu – musejí dát najevo, že všechno je zase v pořádku, i když to není pravda. Daniel se však bude muset přizpůsobit, přiznat, že chyboval, a začít se chovat jinak. Neustále odmítá pracovat v týmu a nechce přijmout skutečnost, že lidé radši jednají s Peterem, protože má potřebnou způsobilost. Daniel se vždycky ze všech sil snaží něco dokázat, pokouší štěstí a nedá pokoj, dokud nedosáhne svého. Případně vyrovnává nějaký účet.

Matka po něm chce nemožné. Je Danielem zhnusená stejně jako Peter, ale přesto za něho u bratra oroduje, aby mu – vrahovi dětí – ještě dal šanci. Jako správná máma se mezi svými dětmi snaží vytvořit most, který je zase spojí. On se však obával, že ani slavný stavitel Isambard Kingdom Brunel by nedokázal postavit dostatečně pevný most, aby překlenul jejich neshody. Danielova vražda toho maličkého zůstane v paměti a jen velmi málo lidí, včetně jeho samotného, mu ji někdy odpustí.

Kapitola třicátá šestá

Kostel byl nacpaný k prasknutí a Lena se pyšně podívala na svou dcerku. Vypadala překrásně. Křestní košilka už byla stará, protože ji na sobě mělo každé z Leniných dětí, ale o to větší význam měla. Před lety ji vlastnoručně ušila Theresa, která byla pyšná, že se stále používá.

Lena opatrně podala dcerku tchyni a usmála se. „Je ti moc podobná, Thereso, je to až neuvěřitelný. Zvlášť když se zamračí. Jako křestní jméno pro ni chci Theresu na tvoji počest a kvůli všemu, co pro nás znamenáš. Tvoje matka se jmenovala stejně, ne?“

Theresa se podívala na vnučku a přikývla. Byla dojatá. „Jmenovala, ale doufám, že tahle Theresa bude v životě mít větší štěstí než my. Že neudělá stejný chyby. V mládí člověk nevidí pasti, který na něho čekaj, ani hloupost svejch činů. Vidí lidi tak, jak je chce vidět, a pak, když mu zloměj srdce, musí najít sílu jít dál. Myslím, že to víš stejně dobře jako já, Leno.“

Lena pochopila, že tchyně se ji snaží varovat ohledně Daniela a toho, co se přihodilo mezi ním a Peterem, ale nyní na to nebyla vhodná doba ani místo. Lena si už mnohokrát přizpůsobila Boží přikázání a vůči manželovi neustále projevovala shovívavost. Přesvědčila sama sebe, že jako katolička a manželka je povinna stát při svém muži za všech okolností. Strávila mnoho času na mších a modlila se za jeho i své spasení. I tak věděla, že je schopná každého opustit, aby manžela ochránila před nebezpečím. Theresa ani po všech těch letech nechápala, že Lena Daniela nikdy nezradí.

Něžně se usmála a spokojeně odpověděla: „Myslím, že týhle malý nic nehrozí, Thereso. Má nás. Vím, že se o ni vždycky postaráš – a ostatní taky.“

Theresa se usmála, ale Lena na ní poznala, že je podrážděná. Nejspíš zkrátka nechápe, že jakmile se některé věci vysloví nahlas, nedají se vzít zpátky. Stačilo se podívat na chudáka Imeldu – vyčenichala o Delroyovi všechno, co mohla, i když věděla, že většina z toho nebude nic pěkného. Následkem toho se stala tou nejnešťastnější osobou, jakou Lena znala. Mezi gangstery vědění neznamená mít moc, ale jenom zbytečné starosti.

Uviděla, že jí kněz kyne, a na okamžik se zastyděla za svou roztržitost. Do domu Božího přišla kvůli dceřinu křtu, a místo něj myslí na samé hrozné věci. Přinutila se k úsměvu, přistoupila k oltáři a začala se modlit. Prosila o odpuštění a o to, aby Bůh dal a zbytek dne proběhl hladce.

Kapitola třicátá sedmá

Peter Bailey se vykašlal na zlobu a udělal všechno, co se po něm chtělo. Teď sledoval bratrovu reakci na nešťastný křik jeho dcery, jíž na hlavu lili svěcenou vodu.

Bylo zřejmé, že Tania z obřadu není ani trochu nadšená. Když Peter viděl, jak bratr bere dítě do náruče a ze všech sil se ho snaží utišit, opět pocítil údiv nad jeho obrovskou rozporuplností. Zdálo se, že Daniela dcerčino nepohodlí skutečně trápí. Snažil se ji uklidnit tím, že ji natřásal nahoru a dolů. Malá se však ztišila teprve poté, co si ji od něho vzala Lena a přitiskla k svému rameni.

Peter zavřel oči a nechal se unášet mší. Věděl, že to je jediný způsob, jak nevěnovat pozornost bratrovi. Kněze, který sloužil, neměl rád – byl to pitomec. Otec Mahoney oddával, křtil a pochovával vždycky všechny. Znal ty, co dobře vydělávali. Po obřadech pro něho pokaždé bylo připraveno pití, na rozdíl od každodenních mší. Peter věděl, že matka otce Mahoneyho chová ve velké úctě, stejně jako ostatní ženy. Vždycky se jim věnoval a ony to milovaly. Ani Ria neodolala jeho kouzlu. Flirtoval s ženskými ve shromáždění, jim se to moc líbilo a ochotně to přijímaly.

Bezmyšlenkovitě opakoval slova liturgie: „Máme je u Pána.“

Cítil, že se vedle něho postavil bratr. Věděl, že je to on, ještě dřív, než zaslechl, jak spolu s ním odříkává slova obřadu. Dělali to tak celý život.

Často s mámou chodili na mši o šesté ranní, než vyrazili do školy. Dodnes chodila do kostela každý den a většinou v brzkou hodinu. Před lety vedle ní stáli a bezmyšlenkovitě opakovali liturgii. Znali ji nazpaměť a odříkávali ji automaticky. Vždycky se pořádně vymydlili, aby zářili čistotou. Byli malí a nepochybovali o jediném slovu. Theresa pevně svírala jejich ruce a byla si jistá, že je Bůh ochraňuje. Tehdy netušili, že lidi se na mámu dívají skrz prsty, protože má dva syny, jednoho bílého a druhého černého, a postrádá manžela. Nevěděli, že musí sebrat veškerou odvahu, aby vstoupila do kostela s vysoko vztyčenou hlavou a se synky vyšňořenými jako princátka. Že pokaždé musí projít ohněm veřejného mínění, že se na ni druzí znechuceně dívají a chovají se k ní opovržlivě. Uvědomili si to až mnohem později a máma jim pověděla, že horda seschlých starých čůz, které nad ní ohrnují nos, je jí úplně ukradená a že je na své syny hrdá. Tvrdila, že ví, že když jí je sám Bůh seslal, nenechá si od pár ohyzdných bab, které si v životě pořádně nezašukaly, diktovat, jak se má chovat na veřejnosti. Kristus sám neměl otce. Josef byl přece jeho otčím a chudák Marie se stala jednou z prvních svobodných matek!

Peter měl stále zavřené oči, ale při vzpomínce na matčino rozčilení se usmál. Mnohem dříve, než zjistila, že to ví, pochopil, že těm ženám nejvíc vadí barva jeho pleti. Matku kvůli němu opustila rodina, ale ona si ho nechala a z celého srdce ho miluje. Také ji za to miloval.

Zase se začal soustředit na obřad. Uvědomoval si, že je lidé sledují. Všechny okolo zajímali víc oni než nějaký křest. Jeho přítomnost zaručila, že se dostavil velký počet hostů. Ne kvůli Danielovi, ale protože se chtěli zavděčit jemu, Peterovi.

Máma měla pravdu. Daniel je sice hrozný, ale tady jde o víc než jen o ně dva. Kráčí i o Lenu, kluky, malou Taniu a také o Imeldu. Je to skutečná rodinná událost a Ria je štěstím bez sebe. Malou Taniu z celého srdce miluje.

Peter se podíval na svou dceru, jíž se vydouvalo břicho. Brzy se sem vrátí a přivítá své první vnouče v katolické víře. Doufal, že Imelda se co nejdřív zklidní. Už teď vycítil, že Delroy je vůči ní podrážděný, a po pravdě řečeno ho naprosto chápal. Delroy ho dokonale přesvědčil o své loajalitě a Peter na něho pozvolna změnil názor. Teď v něm viděl člověka, jemuž může důvěřovat. Vlastně v něm do značné míry viděl sám sebe. Imelda byla pro muže jako on příliš nevyrovnaná. Ria, kterou Peter zbožňoval, vždycky měla dost rozumu, aby přivřela obě oči, když bylo potřeba, protože věděla, že se k ní vždycky vrátí. Jenže Imelda příliš agresivně a nezlomně naléhala, že musí pracovat ve firmě, jenom aby měla manžela pod dohledem.

Peter si povzdechl. Konečně bylo po mši. Chtěl, aby to všechno už skončilo.

Kapitola třicátá osmá

Když se rodina po obřadu trousila z kostela, Daniel dohonil bratra. „Oceňuju, žes přišel, Petere. Vím, že jsi to neměl v úmyslu,“ řekl s úsměvem.

Peter mu neodpověděl, protože opět pocítil zlost nad jeho hloupostí. Daniel se očividně domníval, že jeho účast na křtu znamená, že spolu zase budou zadobře. Stále si myslel, že si může dělat, co ho napadne, a pokud se bude chovat kajícně, Peter ho přijme zpátky s otevřenou náručí.

Zadíval se bratrovi do obličeje. Uviděl hezkého muže, jehož míval rád, a modré oči podobné očím jejich matky. Plála v nich upřímná láska k Peterovi, a naprosté nepochopení situace, v níž se ocitli.

„Přišel jsem kvůli mámě, Leně a Rie. Ty se mě nesnaž znovu nijak kontaktovat, Danieli. Dneska jsi nechal pokřtít svoje dítě s vědomím, že jsi jiné zavraždil. Vím, že sis to tak naplánoval. Věděl jsi, že toho chlapečka zabiješ, věděl jsi, že na něho jeho otec nedá dopustit. Chtěl jsi, aby Alfie věděl, že jeho synek zemře s ním. To jsi celej ty, Danieli. Jsi krutej, podlej sráč. A teď mě nech na pokoji. Když se na tebe podívám, vidím před sebou to nevinný dítě, jak celý zakrvácený umírá. Přestaň šňupat koks a dej se kurva dohromady. Nepřibližuj se ke mně, jasný?“

Kapitola třicátá devátá

Theresa se pořádně opila. Věděla totiž, že jinak tenhle den nepřežije. Její kluci, Peter a Daniel, její děťátka, se odcizili ještě víc než dřív.

Viděla, že Daniel trpí. Hrozně jí vadilo, co provedl, ale se smysly zastřenými alkoholem si nedokázala pomoct a obviňovala i Petera. Měl přece bratra sledovat a dávat na něho pozor. Copak neví, že Daniel má o kolečko víc?

Napila se whisky a sledovala, jak se Ria s Lenou rozplývají nad malou Taniou a vnuci se smějí a žertují mezi sebou. Alespoň že oni spolu vycházejí. Kam tohle všechno povede? Jaká budoucnost Baileyovy čeká? Povzdechla si a uvažovala, jak je ksakru možné, že její synové dopadli takhle. Drželi se co nejdál od sebe, ale přitom si přítomnost toho druhého uvědomovali víc, než byli ochotni přiznat.

Kapitola čtyřicátá

Lena ležela s dcerou v posteli, ale nedokázala usnout. Nevěděla, kde je Daniel. Dnešek jenom potvrdil, jak špatná je situace mezi ním a jeho bratrem. Sice se snažili dělat jakoby nic, ale napětí mezi nimi se nedalo přehlédnout.

Objala Taniu a ucítila teplo jejího křehkého tělíčka. Věděla, že ať se v budoucnu stane, co chce, musí svoji holčičku chránit. Tania se nikdy nesmí dozvědět pravdu o životě své rodiny. Lena věděla, že je jediným dcerčiným štítem proti gangsterskému životu, a pevně se rozhodla, že Tania se nikdy nebude muset stát jeho součástí. Je nevinná a Lena hodlala udělat úplně všechno pro to, aby to tak zůstalo. Víc pro ni jako matka nemůže udělat. Když Taniu před podsvětím neochrání ona, tak kdo?

KNIHA DRUHÁ

Už zas jsi mimo, kdoví, kde se touláš

Zbyla jen matná ranní vzpomínka na cestu, co tě sem zavedla

Alabama 3, You don’t Dance To Techno Anymore

Album Exile on Coldharbour Lane, 1997

Dej mi šleha

Stříkačkou plnou lásky den co den

Alabama 3, Hypo Full Of Love

Album Exile on Coldharbour Lane, 1997

Nečekáme, zdrháme, už vrata odmykaj

Ve vzduchu visí násilí a kreténi zaslepený

Nám s úsměvem jdou po krku

Alabama 3, The Night We Nearly Got Busted

Album Exile on Coldharbour Lane, 1997

Kapitola čtyřicátá první

1987

Otec Brendan Murphy obezřele sledoval, jak se Lena Baileyová s manželem plíží do kostela. Měla v sobě dost slušnosti, aby se styděla. Přesto byla příliš loajální, aby připustila cokoli, co by jejího muže mohlo ukázat ve špatném světle. Záměrně vytěsňovala všechno, co se o něm povídalo. Svým způsobem ji za to obdivoval. Katolickou svátost manželství brala vážně a on ji za to ctil. Ale ve společnosti jejího muže se pohyboval nanejvýš nerad. Věděl o něm hrozné věci. Chápal, že tuhle schůzku nemůže zrušit, ale to neznamenalo, že se na ni těší. Děsil se jí, ať mu Pán odpustí.

O Danielu Baileym se všeobecně vědělo, že je to drsňák, ale s otcem Murphym to ani nehnulo. Kdysi boxoval a na drsňáky byl zvyklý. Vyrostl v Dublinu v rodině boxera, který zápasil bez rukavic. Otec byl opilec a jeden z nejtvrdších chlapů, jaké kdy znal. Michael Murphy svého času platil za legendu. Kdyby používal hlavu a rozumně nakládal s vydělanými penězi, mohl být boháč. Místo toho však těžce vydělanou hotovost rozházel v hospodách, kde štamgastům platil rundu a dával peníze každému, kdo si stěžoval na nepřízeň osudu.

Jeho žena, Bůh jí žehnej – otec Murphy se pokřižoval, jako vždycky, když si na matku vzpomněl –, zemřela příliš mladá. Vychovávala osm dětí, o něž se starala jen s minimálním příjmem. Neúnavně pracovala na tom, aby se z nich stali dobří katolíci a slušní lidé. Otec Murphy odmalička věděl, že se stane knězem, ale po nějaké době v církevní službě se vrátil domů, aby se po otcově předčasné smrti postaral o matku a sestry. Hlavu rodiny nakonec rychle zničil alkohol a všem se ulevilo.

Starší bratři odjeli do Ameriky a on o nich už nikdy neslyšel. Mladší bratr si odpykával doživotní trest za vraždu a všechny sestry se vdaly a měly vlastní rodiny a problémy. Byly to hodné ženy, ale na krku jim jako břímě viseli muži, za něž se provdaly. Litovaly, že neposlechly matku, která jim říkala, že nemají skočit po prvním chlapovi, který o ně projeví zájem.

Muže typu Daniela Baileyho znal velmi dobře, a i když ten člověk chodil ho jeho kostela, klečel mu u nohou při svatém přijímání a pravidelně se zpovídal, otec Murphy věděl, že je to podvodník, lhář a nejhůř ze všeho – pokrytec. Daniel Bailey byl tím nejodpornějším druhem lháře, protože jeho lži vycházely ze skutečnosti a on toho využíval, aby po svém boku udržel svou slušnou ženu. V současnosti se ovšem povídalo, že ani jeho děti se nenechají tak snadno oklamat.

Otec Murphy měl mnoho stránek. Už před lety zjistil, že v církvi samotné existuje mnoho hříšníků, od zlomyslné drbny, jež otírá oltář, a přitom ničí něčí pověst, po opilce, hazardní hráče a násilníky, kteří bijí své ženy, vyznají se ze svých hříchů a za měsíc se objeví znovu, aby se vyzpovídali z téhož. Věděl o ženách, jež podvádí manžely, o promiskuitní a fetující mládeži. Ze všech sil se snažil být dobrým knězem a dobrým člověkem a příliš neodsuzovat druhé.

Z Daniela Baileyho mu však doslova naskakovala husí kůže. Otec Murphy do této farnosti nastoupil před šesti lety namísto otce Mahoneyho, kterého přeložili jinam. Nikdy se vlastně nedozvěděl proč. Nedlouho poté za ním přišel Daniel Bailey a doznal se k vraždě muže a jeho dítěte. Otec Murphy mu nikdy nedokázal odpustit. Odvedl svou práci a dal mu rozhřešení. Nakonec byl pouze prostředník, posel Boží na zemi, jak si neustále připomínal. Nepříslušelo mu nikoho soudit, ale od svých pocitů si nedokázal pomoct.

Věděl, že Daniel chodí ke zpovědi jenom proto, aby měl klid od manželky, ne proto, že by jakkoli litoval svých činů. Brendan Murphy to jako člověk, ne jako kněz, věděl od samého začátku. Daniel Bailey se na něho někdy díval s výrazem, jenž hraničil se vzdorem. Věděl, že sdílejí hrozivé tajemství, které kněz nesmí nikdy vyzradit. Skoro jako by se Daniel domníval, že má v něčem nad otcem Murphym převahu. Choval se, jako by si byli rovni, jako by díky své zpovědi měl v jejich vztahu navrch. V mnoha ohledech to tak v podstatě bylo. Daniel Bailey totiž instinktivně věděl, že jeho zpověď otce Murphyho nejen šokovala, ale také naprosto znechutila.

Jako kněz by se ve vztahu ke svým ovečkám neměl nechat ovlivnit ničím, co uslyší ve zpovědnici. Do doby, než přišel Daniel Bailey se svou bombou, nikdy v životě necítil vůči žádnému farníkovi takovýto odpor. Jeho vlastní bratr se mu jednou vyzpovídal z hříchu vraždy a jemu ho bylo upřímně líto a chápal strašlivost jeho činu. Při rvačce v baru připravil jednoho muže o život. Byl opilý, měl bojovnou náladu a ubil toho člověka k smrti. Tloukl ho tak silně, že muž pak vůbec nenabyl vědomí. Pro všechny zúčastněné to byla hrozná tragédie a jeho bratr si za ni odpykával doživotní trest ve vězení.

Zato tenhle muž za ním chodil pravidelně a doznával se k nejrůznějším násilnostem. Sdílel s ním svou nenávist v soukromí zpovědnice a Brendan Murphy věděl, že se tím baví. Sloužil ve východním Londýně a za ty roky už slyšel zpovědi nejrůznějších darebáků. Zbytečně se nezabýval situací jednotlivých lidí. Byl tu jen od toho, aby je vyslechl a ujistil je, že pokud svých činů upřímně litují, bude jim odpuštěno. Bailey to však vnímal jako nějakou hru. Viděl v tom možnost, jak ponížit kněze i všechno, v co věří, a získat nad ním moc. Daniel Bailey byl ten nejhorší druh tyrana, protože ho jeho počínání bavilo.

Lena pravidelně chodila na brzkou ranní mši. Dohlédla na to, aby její synové zašli alespoň jednou týdně do kostela, a setkávala se s Riou Baileyovou, Peterovou ženou, i s Peterem samotným a jejich dětmi.

Peter Bailey otci Murphymu ani trochu nevadil, což bylo zvláštní, jelikož o něm věděl, že je to stejný darebák jako jeho bratr. Nebylo radno ho rozzlobit, pokud si člověk nepřál zemřít, ale i tak se od svého bratra naprosto lišil. Měl různé vlastnosti, ale rozhodně nebyl pokrytec.

Otec Murphy patnáct minut klečel před křížem s Kristem, protože věděl, že Daniel si ho nedovolí vyrušovat při modlitbě. Těšilo ho vědomí, že toho zločince naštve, když ho nechá čekat.

Pomalu vstal, ještě jednou se pokřižoval a s nuceným úsměvem ve tváři se otočil k Leně. „Jistě, Leno, zapomněl jsem, že přijdete,“ řekl co nejradostněji.

Daniel Bailey přihlížel, jak se jeho manželka knězi uctivě klaní, a musel přemoct nutkání jednu pořádnou mu vrazit. Věděl, že ten člověk chodí pít s Peterem, pravidelně ho navštěvuje doma a úzce s ním spolupracuje při charitativních akcích. Peter věnoval peníze na boxerský klub a na výlet do Lourd pro chudší farníky. Zařídil, aby se lidé, kteří si to nemohou dovolit, mohli jet pomodlit k Bohu a zmírnit své trápení. Daniel to považoval za pitomosti. Bratr to dělal pouze pro vlastní zisk, pro nic jiného. Podělaný svatý Peter, matčin mazánek, skrz naskrz dobrý chlápek. Když dal na různé věci peníze on – a věnoval vysoké částky – nikdo se o tom nezmínil jediným slovem. S výjimkou školy, kam chodila Tania – tamní jeptišky věděly, kdo jim platí. Zařídil, že Tania ve vánoční hře dostala roli Panny Marie.

Ale tady ten pitomec se na něho dívá skrz prsty. Alespoň že ho Danielova přítomnost znervózňuje, to už je co říct. Daniel na rozdíl od Leny není zamilovaný do církve. Vidí v ní jenom další podfukářský podnik. Ale jeho matka a žena ji považují za součást života a on chápe, že to musí spolknout. Ví, jaká má tahle hra pravidla. Tenhle muž mu alespoň dopřává nějaké potěšení. Pramení ze spokojenosti, již Daniel pociťuje, když ho dráždí svou přítomností.

Napřáhl ke knězi ruku a s úsměvem mile řekl: „Dobrý den, otče. Už se těšíme, až naše malá Tania půjde k přijímání.“

Otec Murphy mu potřásl rukou a modlil se, aby tohle setkání měl co nejrychleji za sebou.

Lena zářila štěstím. Moc ráda viděla manžela v kostele. Pomáhalo jí to zmírnit starost, již měla o jeho nesmrtelnou duši. Byla přesvědčená, že otec Murphy její pocity chápe. Věděla, že vidí mnohem víc, než dává najevo, a je ochotný udělat pro své ovečky víc, než je nutné. Měl nejen dobré zásady, ale také dovedl být diskrétní. Pravidelně naslouchal Danielově zpovědi a Leně to pomáhalo v noci spát.

Kapitola čtyřicátá druhá

„Řekni, že si jenom děláš srandu, kurva!“

Davey Bailey pokrčil rameny. Ve svých třiadvaceti byl mohutný a stejně jako jeho bratři pevně zakotvil v rodinné firmě. „Nedělám si srandu, do prdele, Danny. Zrovna ty jsi přece musel vidět, že se k tomu schyluje.“

Daniel Bailey junior se ztěžka posadil, až mu zatrnulo v zádech. Rozhlédl se po kanceláři, jako by hledal únikovou cestu.

„Je to posranej magor, Danny. Byl jsem z toho úplně vedle. Nemoh jsem uvěřit, na co koukám.“

Danny položil hlavu do dlaní a teatrálně zaúpěl. „Věděl, jsem, že to přijde, ale nevěřil jsem, že to doopravdy udělá, když ví, co si o tom myslíme, kurva.“

Davey si zapálil cigaretu, zhluboka z ní potáhl a klidně řekl: „Jako by mu záleželo na tom, co si myslíme. Zmlátil ho úplně do modra. Derek Thomas teď v nemocnici bojuje o život. Kvůli blbejm třem tisícům! Tomu se říká trochu to přehnat. Už toho mám plný zuby, Danny. Zase se vůbec neovládá. Chová se, jako by byl v právu, ale přitom není.“

Danny bratrovi neodpověděl. Velice dobře věděl, co otce užírá. Něco takového očekával, i když všichni velmi dobře vydělávali. Na jeho otce, Daniela Baileyho seniora, se všichni kolem stále dívali podezíravě. I když se snažil získat pevnou půdu pod nohama, kterou ztratil kvůli průšvihu s Clarkem, nikdy by se to nepodařilo bez Peterovy podpory. Byl zázrak, že ho kvůli tomu nesebrali. Danny choval podezření, že to má hodně společného se snahou strejdy Petera ochránit rodinný podnik. Rovněž s jeho schopností najít lidi, kteří mu ochotně prokážou protislužbu nebo mu umetou cestičku. Záleželo na tom, co po nich bude požadovat a kdo je ochotný nechat se uplatit. Jeho otec nedokázal pochopit, že přátelské vyjednávání a dobrá vůle nakonec vynesou mnohem víc peněz než hrubá síla a zastrašování.

Peter Bailey tohle na druhou stranu vždycky věděl, a proto svůj vliv dokázal rozšířit do nejrůznějších sfér. Také svým nenapodobitelným způsobem dovedl nejen sebrat druhým část jejich výdělku, ale navíc zajistit, že dotčený člověk s ním vstoupil do partnerství, jež pak dokonce vynášelo víc. Tito lidé pak pochopitelně byli s novými poměry spokojeni. Na rozdíl od jeho otce, který jenom bral, a přitom si dokázal nadělat ještě víc nepřátel, než kolik jich už měl. Byl to ohromný zástup, jak se píše v Bibli.

Jeho otec zkrátka pouze bral a právě kvůli tomu měli tolik potíží. Danny věnoval hodně času budování části firmy, jež náležela jeho rodině. Namáhavě se snažil zajistit, aby druzí jeho i bratry vnímali jako férové a důvěryhodné muže. K lidem se choval uctivě a dohlížel na to, aby bratři následovali jeho příkladu. V tomhle směru byl pravým opakem svého otce. Otcova přítomnost v pozadí však zajišťovala, že se jejich obchodní partneři drželi zpátky.

Od strejdy Petera se naučil moudru, že lidé potřebují mít pocit, že si jich nadřízení cení. A také tomu, že když je člověk na vrcholu, je snazší nadělat si přátele mezi novými mocnými zločinci nastupující generace. A tomu, že je mnohem rozumnější využít nadání lidí, kteří pro něho nebo s ním pracují, než si je znepřátelit.

Zdálo se, že otec tomu konečně také začíná rozumět. Zřejmě ho těšilo, jak se k nim jejich protějšky chovají jako k rodině. Měl čtyři obrovské syny. Už to nebyli žádní malí kluci a ze všech sil se snažili vytvořit obraz rodiny, která drží při sobě. Koneckonců takřka denně přicházeli do styku se svými bratranci. Daniel Bailey senior to ovšem za jediné odpoledne zničil a zase předvedl, že je jenom prachsprostý gangster.

Kvůli pitomým třem tisícům zmařil úsilí svých synů. Hodil je přes palubu, protože se doslechl, že jeho bratr otevírá další klub. Hrozně mu vadilo, že se toho neúčastní a nemá přístup ani k ničemu jinému.

„Použil pěsti, nebo zbraň?“

Davey se podíval Dannymu do očí. Oba byli tak sklíčení a naštvaní, že vypadali jako dvojčata. „Obojí. Nejdřív ho zbil pěstma a pak popad dílenskej klíč, kterej ležel na psacím stole. Tím ho dodělal. Celou dobu řval a nadával. Bylo to děsně trapný.“

Danny znovu zaúpěl. „Bylo v sázkový kanceláři hodně lidí?“

Davey si povzdechl. „Asi osm nebo deset, já je nepočítal. Dost na to, aby se o tom začalo žvanit. A když šel pryč, tak vybral kasy jako nějakej malej parchant. Narval si ty prachy do kapes. Povídám ti, Dane, že nemá cenu ztrácet s ním čas. On úplně sere na to, jak to působí na lidi. Fakt si snad myslí, že vypadá důležitější nebo co. Je to takovej sráč…“

Danny vstal, zhluboka se nadechl a vážně, proti svému nejlepšímu svědomí prohlásil: „Hele, Davey, ať je, jakej chce, pořád je to náš táta a my se musíme tvářit, že jsme s ním zajedno, ať se děje, co se děje. Mezi sebou si můžem říkat, co chcem, ale mimo rodinu musíme mlčet, rozumíš? Zradit rodinu je to úplně nejhorší, co můžeš udělat. Víš to stejně dobře jako já.“

Davey si povzdechl a sarkasticky odpověděl: „Já vím, brácho, ale ono je to ve skutečnosti čím dál tím těžší, kurva.“

Davey před ním stál a ohromnýma rukama si projížděl husté vlasy. Danny viděl, že je veliký a že se z něho stal silák. Oba byli přesnou kopií svého otce. Všichni v rodině měli po babičce irské modré oči, jimiž se honosili už jejich dávní předkové.

Danny také věděl, že je čím dál těžší zvládat bratry. Dospěli v muže a mají vlastní myšlenky a názory. Smějí je svobodně vyjadřovat. Otec to bude muset co nejdřív přijmout jako fakt. Danny ho trošku ovládá a Daniel už dlouho ví, že jeho nejstarší syn není ani trochu nakloněný jemu ani jeho tyranství.

Dannyho ještě před incidentem s Alfiem Clarkem konsternovalo, co jeho otec provedl Lennymu Jonesovi. Lenny byl světec a Danny ho alespoň jednou týdně navštěvoval. Lenny mohl mluvit, ale nikdy už se nepostaví na nohy. Dannymu i po takové době trhalo srdce, když ho viděl zlomeného. Strašně mu vadilo, že to má na svědomí jeho otec.

Lenny mu vyprávěl o starých časech, kdy se děly vzrušující a ohavné věci. V jeho příbězích ožíval starý East End, který ještě nepoznal bourání slumů a výstavbu věžáků. Pro Dannyho to bylo poučné, protože zjistil, jak fungují podfuky, naučil se odhadnout situaci a svou šanci na úspěch. Do té doby o situacích nikdy neuvažoval jako o matematických úlohách, ale Lenny mu to srozumitelně vysvětlil.

Lenny netušil, že za ním chodí Danielův syn. Danny si to alespoň myslel. Za Lennym chodilo hodně návštěv a Danny uvažoval, zda mu některá prozradila jeho totožnost. Nejspíš ne, protože Lenny se k němu vždycky choval mile. Danny měl Lennyho moc rád. Byl to dobrý chlap.

Tehdy byl velice mladý a nejprve za Lennym zašel, jenom aby se podíval, kvůli komu v jejich rodině vzniklo takové napětí. Pravidelně se však vracel. Teď za ním chodil, protože chtěl, ne proto, že by měl postranní úmysly.

Strýc Peter se o jeho návštěvách dozvěděl. Chytil ho o samotě a zeptal se ho, jak se Lennymu daří. Pochválil ho, že je hodný kluk, když za ním chodí. Povídal, že z něho roste dobrý chlap a že s ním má plány. Dannymu se to zamlouvalo. Rád to slyšel, ačkoli mu připadalo, že zrazuje otce.

Právě strýc Peter ho požádal, aby se staral o zájmy svých bratrů. O otcově jménu nepadla ani zmínka, ale Danny věděl, že ho zároveň žádá, aby se s ním pokusil spolupracovat a dohlížel na rodinné podniky. Strýc nechtěl mít žádný důvod jeho otce potrestat. Danny věděl, že kdyby k tomu došlo, nedopadlo by to pro žádného z nich dobře. Jeho otec měl sice plno řečí a tvářil se statečně, ale stále byl zničený z roztržky, k níž mezi ním a Peterem došlo.

Danny nechápal, jak má uhladit jeho poslední skandál, ale musel se o to pokusit. Byl do další krok zpět pro celou rodinu. A to s bratry dřeli, aby se dostali až sem. Potřebovali minimalizovat škody. Při té myšlence se pousmál. Začíná se z něho stávat odborník.

Kapitola čtyřicátá třetí

Peter Bailey seděl v kanceláři svého nového klubu. Byl tam hluk a diskžokej nepatřil k jeho krevní skupině. Peter vyznával Ettu Jamesovou a Boba Marleyho, ale věděl, že klientela miluje randál, a na ní záleželo nejvíc.

Tiše zuřil. Daniel ztropil další scénu a on to po něm zase bude muset uhladit. Od incidentu s Alfiem Clarkem se na něho několik let skoro nepodíval. Vídali se jenom v kostele. Potají však bratra sledoval, zejména pokud šlo o firmu. Věděl o každém Danielově pohybu.

Napil se brandy a vychutnával její pálivou chuť. Když do místnosti vešel jeho nejstarší synovec, zamával mu a užíval si poslední chvíle před tím, než se bude muset zabývat následky bratrových činů.

„Je mrtvej?“

Danny zavrtěl hlavou. „Není, ale řekněme, že Derek se mezi nás hodně dlouho nevrátí. Zařídil jsem mu soukromou nemocnici s těma nejlepšíma doktorama. Uplatil jsem jeho ženu a zaručil jí, že za ni vyřešíme všechny účty včetně školnýho pro děti.“

Peter přikývl. Přesně to čekal. „Musíš ho jednou provždy přivést k rozumu, Danny. Když to neuděláš, budu se do toho muset osobně vložit. Moc často jsem mu kryl záda, a tohle musí skončit.“

Danny pokorně přikývl. „Ano, strejdo Pete. Zařídíme to.“

„Já vím, hochu. A teď mě zajímá něco jinýho. Doslech jsem se, že ty a můj Petey máte nějaký problémy s vymáháním dluhů.“

Když Danny za půl hodiny vyklouzl ven, Peter se posadil na židli, nalil si další velkou brandy a zavřel oči. Dnes večer byl unavený. Unavený a ustaraný. Tolik toho záviselo na příštích několika letech! Investoval do mnoha nových podniků, od prodeje drog, který byl až ohavně výnosný, po kluby pro pány s privátními tanečnicemi a zaručeným soukromím. Otevíral další kluby pro novou generaci mládeže, jež byla přesvědčená, že nejdůležitější je vyrazit si večer ven, opít se a dobře se bavit. Záviděl jim, že se narodili do doby, v níž se zodpovědnost stala reliktem z dávné minulosti a kdy záleží jenom na tom, aby si člověk mohl dělat, co chce. V šedesátých letech vznikla drogová kultura a léta sedmdesátá ji pevně vtiskla do povědomí veřejnosti. Mohly za to popové hvězdy, jež drogám dodaly na přitažlivosti. Nynější osmdesátá léta byla jenom o penězích, oblečení a drogovém omámení. Obchod s narkotiky vynášel tak, že Peter měl pocit, jako by peníze tiskl. Zároveň bylo třeba, aby tato stránka jejich obchodů zůstala utajená.

Jeho bratr přitahoval nechtěnou pozornost a Peterovi teď navíc začaly problémy s vlastními syny. Zejména s Peterem juniorem, nebo Peteym, jak se mu říkalo, který v sobě zřejmě měl víc ze strýce než z vlastního otce. Petey se domníval, že je důležitější než otec, bratři, strýc i bratranci – zkrátka než všichni v jeho okolí. Peter si synovu slabou stránku uvědomoval. Věděl, že dokáže být pořádně jízlivý. Petey si o sobě myslel tolik, až to děsilo. Hlavním problémem však byl jeho nedostatek loajality. V jejich světě měla loajalita naprosto zásadní význam. Chránila je před basou. Petey byl v podstatě tyran stejně jako jeho strýc. Potřeboval dostat za vyučenou, a to tak, aby na to hodně dlouho nezapomněl. Peter si to s ním chtěl dnes večer vyřídit.

Povzdechl si. Mohl by to udělat rovnou, ať to má za sebou. Věděl, že Petey je dole v klubu. Zvedl telefonní sluchátko a zavolal tam, aby syna poslali za ním nahoru. Když přišel s očividně provinilým výrazem ve tváři, Peter se do něho rovnou pustil.

„Tohle mi budeš muset vysvětlit, hochu. Vím, že mým jménem vybíráš peníze. Jestli budeš vyjebávat se mnou, mým bratrem nebo jeho rodinou, odrovnám tě. Vážně ti ublížím a bude mi jedno, že jsi můj syn.“

Petey se na otce podíval. Uhodl, že bratranec mu všechno pověděl. I když se za své chování styděl, cítil, že existuje ospravedlnění. „Nečekal jsem, že to Danny odnese, měl jsem tam jít sám. Ale Danny vybírání nájmů vzal na sebe…“

Peter útrpně zavřel oči. Pro to, co jeho syn provedl, neexistovala žádná omluva. Zvedl ruku, aby zarazil tok jeho proradných slov. „Snažíš se omluvit to, žes mě podved? Vážně jsi tak zkurveně blbej?“

Petey neodpovídal. Věděl, kdy je lepší být zticha.

„Danny se ti snažil prokázat službu a kvůli tobě ho málem pobodali. Proč jsi chtěl okrást vlastní rodinu, co? Obral jsi mě a mýho bratra o peníze. Máš kliku, že vyděláváš za dva, ale tobě to nestačí, ty jeden hajzle. Kdybys nebyl můj syn, Petey, už bys byl mrtvej.“

Petey byl realista a uměl poznat porážku. Uvědomoval si, že otec přesně ví, proč to udělal. Jenom čeká, až se přizná a vydá se mu na milost a nemilost. Bylo to smutné. Je už dospělý, ale otec se k němu pořád chová jako k podělanému dítěti „Víš, proč jsem to udělal, tati. Mám dluhy.“

Peter se na nejstaršího syna a svého jmenovce podíval a studem se mu udělalo zle. „Ty už zase dlužíš peníze za hru? Copak ses nic nenaučil? Celej život vydělávám na slaboších, jako jsi ty. Hazardní hráč je ze všech nejslabší. Víš, co jsou tihle hráči zač? Posraný blbci, idioti. Živěj naše sázkový kanceláře. Nemůžeme prohrávat, ty imbecile! Nemyslíš, že kdyby hazard byla jen taková srandička, bylo by heren a sázkovejch kanceláří jako šafránu? Na každým rohu je jedna a čeká, až jí debilové jako ty hoděj nějaký peníze. Tohle je poslední varování. Máš zákaz vstupu do všech karbanickejch heren tady v okolí. Dělám z tebe nechtěnou osobu, synku. Beru si to za svý a věř mi, že v okolí neexistuje jedinej člověk, kterej by tě do svý herny pustil. Máš půl roku na to, aby ses sebral. Pokud se nedáš do kupy, my dva jsme spolu skončili. Potřebuješ ženu a rodinu, abys měl nějakou zodpovědnost, chlapče. Musíš kurva dospět!“

Petey věděl, že otec má pravdu, ale měl vztek, že svým synům platí mnohem méně než Daniel svým klukům. Podle něho měli vyjít s prostředky, které jim poskytl, ale sám si žil jako král.

„Slyšel jsem tě a přijímám, co říkáš, tati, ale já a bráchové potřebujem dostávat stejný peníze jako kluci strejdy Daniela. Úplně ve všem nás ovládáš, vždycky to tak bylo, a nám se to nelíbí. Takže když jsme k sobě tak upřímný, dovol, abych ti něco řek. Kdybys mi platil tak, jak si zasloužím, možná bych nemusel dělat podfuky. Pokud jde o ženu a děti, jak bych moh někoho uživit z toho, co nám dáváš? Nestačí to ani pro mne. A co se karet týče, jsem dospělej a mám právo hrát. Je mi čtyřiadvacet, ne patnáct, kurva. Takže uvažuj o tom, co ti povídám, a já budu přemejšlet o tom, cos mi řek. Dobře víš, že bych práci sehnal kdekoli jinde.“

Peter Bailey věděl, že syn má pravdu, ale to neznamenalo, že mu důvěřuje. Petey byl slaboch a hlupák. Hazardní hráči se vždycky snaží rychle přijít k penězům a snadno zbohatnout. Peníze vnímají jako něco, co se dá jedině vyhrát, ne vydělat prací. Jeho nejstarší syn, jeho vlastní krev, ztělesňoval všechno, co Peter na druhých nesnášel. Tížilo ho, že Petey způsobil problémy jednomu z Danielových synů. Je odporné, že vychoval takového jidáše. Jak se to mohlo stát? Jak to, že zplodil člověka, který se chová jako utržený ze řetězu? Hrozně nerad si to připouštěl, ale tenhle kluk v sobě má mnohé Danielovy vlastnosti. Je stejně arogantní a zrovna tak touží po uznání. Jenomže Daniel ví, že peníze se musejí vydřít, zatímco tenhle sráč je chce dostat na stříbrném podnose.

Petey se na otce podíval a přesně věděl, co si myslí. Uvědomil si, že se musí ovládnout, ale bylo mu to dost nepříjemné. Toužil se osamostatnit, mít vlastní zaměstnance. Chtěl všechno, a pokud možno hned. Otec patří do minulosti a Petey nehodlá čekat celé roky, až bude moct převzít rodinný podnik. Chce ho teď. Zatím nemá dostatečnou palebnou sílu, ale bude vyčkávat a sledovat. Do té doby se bude alespoň navenek držet zpátky. Nic víc mu zatím nezbývá.

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

„Je nádherná, Leno. Koukni na ty krásný vlasy!“

Tania slyšela komplimenty na svou adresu a rozplývala se nadšením. Celý život jí říkali, jak je krásná, chytrá a milovaná. Přesto se stále bála o samotě. V bezpečí se cítila, jenom když ji obklopovala rodina. Učila se tancovat a moc ráda předváděla, co už umí.

Lena dcerku nadšeně pozorovala. Tohle dítě bylo její život, představovalo důvod, proč každé ráno vstává. Mohla se starat jenom o ni, a tudíž si k sobě vytvořily velice úzký vztah.

„V těch šatech na první svatý přijímání jí to bude moc slušet. Měly bychom to co nejdřív zařídit. Pomůžeš nám, viď, Rio?“

Ria přikývla a mile se na přítelkyni usmála. „Je to fakt šílený, co? Můj vnuk půjde k prvnímu přijímání ve stejnej den jako Tania. Bude jim to spolu moc slušet.“

Lena souhlasně přikývla, ale Ria tušila, že se toho dne hrozí. Peter s Danielem budou oba v kostele a Ria věděla, že Peter se k bratrovi nebude chtít znát. Než došlo k poslednímu průšvihu, ještě se to dalo zvrátit, ale teď už neexistovala šance.

Ria nikdy neměla Daniela moc ráda, zatímco Lenu od prvního okamžiku považovala za blízkou přítelkyni. Milovala její syny. Všichni se vzhledově podobali otci, ale žádný z nich naštěstí nezdědil jeho podivný náhled na život. Podle ní byl Daniel Bailey psychopat, který se nikdy nezmění. Ani na okamžik o tom nepochybovala.

Peter měl vždycky potřebu bratra obhajovat, ale i on nakonec musel uznat porážku. Riu to těšilo. Měla na sebe kvůli tomu vztek, ale musela k sobě být upřímná. Když zjistila, že Daniel je mimo hru, pocítila nadšení. Byl přítěží a ona chovala přesvědčení, že pokud si Baileyovi nedají pozor, časem jim přivodí pád,.

„Škoda, že to nemůžem oslavit spolu, Rio. Víš, jako rodina.“

Bylo to vůbec poprvé, co Lena uznala, že mezi bratry došlo k roztržce, kvůli níž Peter odmítá zavítat do jejího domu. Riu její slova natolik šokovala, že se hned nezmohla na odpověď.

Lena pokračovala: „Je to bolestivý, Rio. První svatý přijímání je v životě dítěte velká událost. Poprvý přijme tělo Kristovo a prvně půjde ke zpovědi. Je to významnej krok a mě mrzí, že ho neoslavíme spolu.“

Ria přítelkyni sevřela ruku. Lena v poslední době vypadala starší. Stále o sebe pečovala, ale starosti si vybraly svou daň. „Já vím, holka, taky mě to mrzí.“

Lena se jí dlouze zadívala do očí a tiše řekla: „Není v pohodě, Rio. Takhle zle na tom nikdy nebyl. Mám o něho strach.“

Riu její slova úplně ohromila. Celé roky, co se znají, Lena o manželovi mluvila jenom v superlativech. Nikdy nepřipouštěla, že má nějaký problém. Kdyby Daniel Bailey před očima padesáti lidí sekerou zavraždil sousedy, Lena by jenom prohodila: „Asi ho naštvali.“ V životě neřekla nic ani vzdáleně kritického o muži, jehož si vzala za manžela. A teď nahlas přiznává, jak se situace skutečně má. Ria věděla, že ji tím prosí, aby promluvila s Peterem.

Tania sledovala, jak se spolu matka s tetou baví. Ačkoli nevěděla, co probírají, dostatečně jejich hovoru rozuměla, aby chápala, že problém může vyřešit jenom tetička Ria. I když byla malá, pochopila z toho, jak tetička Ria pomalu kroutí hlavou, že mamince nijak nepomůže.

Vklouzla rukou do matčiny dlaně a pevně se jí držela. Přemýšlela přitom, proč najednou zase dostala strach.

„Tohle je mezi nima, Leno, to víš stejně dobře jako já.“

Lena přikývla. Aby byla upřímná, nic víc vlastně neočekávala. Podívala se na dcerku, smutně se usmála a zeptala se s nuceným veselím: „Kdo si dá hamburger?“

Tania souhlasně přikývla, ale všimla si, že matce se v očích lesknou slzy. Určitě jde o tatínka, ale ona za žádnou cenu nedokáže pochopit, co se děje, protože její tatínek je ten nejhodnější člověk, jakého zná.

Strejda Peter jí připadal také hodný. Věděla, že je to tátův bratr, i když nikdy neviděla, že by se spolu bavili. Pod jednou střechou se sešli jenom na mši, a to se na sebe ani nepodívali. Když se zeptala mámy, proč to tak je, máma jí tiše a vážně, skoro rozzlobeně odpověděla, že se na to otce ani bratrů nemá nikdy ptát.

Povídala, že tohle je věc dospělých a děti si mají hledět svého. Tehdy jedinkrát se zdálo, že se na ni matka zlobí, a Tania pochopila, že se nemá ptát vůbec na nic, co se týká rodiny.

Nerozuměla mnoha věcem a přijímala, že je příliš malá na to, aby jí je vysvětlovali. Přesto vnímala, co se kolem ní děje, a přemýšlela, co to má znamenat. Bála se neznáma, ale věděla, že máma by nikdy nedovolila, aby se jí něco stalo. Táta a bratři zrovna tak. Byli mnohem starší než ona, ale Tania věděla, že ji mají moc rádi. Chovali se k ní jako k princezně. Zbožňovala je – ze všech nejvíc Daveyho – a byla blahem bez sebe, když se všichni sešli doma na večeři a poskakovali kolem ní a maminky.

Veškerá radost ze slíbené laskominy se však rozplynula, protože Tania v místnosti vycítila napětí. Tetička Ria byla očividně stejně nesvá, a tím se situace mnohonásobně zhoršovala.

Kapitola čtyřicátá pátá

Daniel si nalil velkou skotskou a napil se. Přitom se rozhlížel po svých kancelářích. V ničem se nevyrovnaly Peterově luxusnímu sídlu v centru, ale řekl si, že v srdci východního Londýna je to lepší. Měl pocit, že odsud může všechno řídit mnohem snáz. Vůbec mu nevadilo, že sídlí na dvoře kovošrotu a kanceláře sestávají ze dvou unimobuněk přiražených k sobě. Nejdůležitější pro něho byla skutečnost, že jsou dobře zabezpečené nejen hlídacími psy, ale také vysokým kovovým plotem s elektrickou bránou. Bez jeho vědomí se sem žádný hajzl nemůže dostat, a právě tak mu to vyhovovalo.

Zaslechl motory aut, jež značily příjezd jeho synů. Obezřele sledoval, jak parkují a pomalu jdou k jeho doupěti. Co je k němu přivádí? Proč jdou všichni společně? Vypadali strašně ztrápeně.

„Co je to s váma, kurva?“

„Ty to dobře víš, tati. Davey nám řek, co jsi proved Dereku Thomasovi. Přišli jsme ti říct, že žádnej z nás už nehodlá dál tolerovat to tvoje zkurvený pitomý chování,“ pronesl za všechny Danny.

„Tak moment! Vy mi zasraně vyhrožujete?“ zeptal se Daniel nevěřícně. Když se podíval na své čtyři syny, došlo mu, že mají početní převahu. Vůbec poprvé v životě si uvědomil, že už nejsou děti.

Davey, Noel a Jamsie seděli na pohovce z černé kůže, která stála hotové jmění. Byl to obrovský kus nábytku, ale jeho tři mladší synové se na něj ani tak pohodlně nevešli. Vyrostli z nich statní chlapi, kteří se mu teď zřejmě hodlají postavit. Nejstarší Danny postává u dveří, jako by hlídal, aby otec nemohl odejít. To je naprosto absurdní! Nikdo mu nemůže bránit, aby si dělal, co chce. To by snad už měli vědět, ne?

„Nikdo ti nevyhrožuje, táto. Ale tohle je potřeba jednou provždy vyřešit.“

Daniel Bailey se na nejstaršího syna podíval. Mluvil tak urážlivě, že Danielovi připadalo, že se přeslechl. Nevěřícně se zasmál. „Cos to kurva řek?“

Danny si zhluboka povzdechl a ještě jednou to zopakoval. „Povídal jsem, že ti nikdo nevyhrožuje, táto – teda aspoň zatím –, ale že to musíme jednou provždy vyřešit.“

Daniel Bailey se na syny obezřetně podíval. Pomalu si olízl rty a uvažoval, jak nejlépe by z té situace vyklouzl. Jak se dostal do bodu, kdy jeho vlastní děti mají dojem, že mají právo ho vyslýchat, jako by byl nějaký podělaný bambula, zatracený nýmand? Nevěřícně zakroutil hlavou.

Jeho synové čekali jako na trní. Věděli, že pokud vybuchne, budou potřebovat veškerý důvtip a sílu k tomu, aby ho zpacifikovali. Žádný z nich nepochyboval, že je to tvrdý starý hajzl. Také ale představoval přítěž a všichni se shodli, že se s tím musejí vypořádat, ať je výsledek jakýkoli.

Noel si instinktivně přitiskl ruku na hrudník. Daniel ohromeně přihlížel, jak syn dlaní přejíždí obrys, který zcela očividně patří pistoli.

Zaútočil na něho. „Cože? Ty mě chceš kurva zastřelit, synku? Kvůli tomu jste přišli?“ Málem se rozesmál.

Danny si povzdechl. „Ty jsi zapomněl, že u sebe všichni nosíme zbraň, tati? Sám jsi na tom trval. Nechcem se s tebou hádat, ale jestli to bude potřeba, nevyhneme se tomu. Málem jsi zabil Dereka, a přitom to nebylo vůbec nutný. Teď jsme zase zpátky na začátku, protože jsi za jediný posraný odpoledne zničil všechno, čeho jsme za poslední roky dosáhli. Veškerá tvoje důvěryhodnost je pryč, táto. V budoucnu s náma nikdo nebude chtít nic mít, protože se nebudou cítit bezpečně, kurva. Každej se bude bát, že se nasereš kvůli nějaký hovadině a zmlátíš ho do bezvědomí. Tady jde o nás jako o funkční tým a o to, abys s náma jednal s úctou, jakou prokazujem my tobě.“

Daniel Bailey se na syny díval, jako by je viděl poprvé v životě. Nestranná část jeho osobnosti si uvědomovala, že na ně může být hrdý. Snažili se s ním mluvit jako muži – muži, kteří se vnímají jako jemu rovní. Ale šokovalo ho to, protože mu došlo, jak moc je bral za samozřejmost. Nějak mu uniklo, že dospívají a vzdalují se mu. Měli k sobě blíž a tvořili velice působivý tým. Nikdy si jich pořádně nevážil a to byla chyba, za niž teď pořádně platí.

City dával najevo pouze ženám ve svém okolí a samozřejmě svému bratru Peterovi. Syny vnímal jenom jako potenciální zaměstnance, kteří společně s ním jednoho dne povedou firmu. Domníval se, že budou vždycky snadno manipulovatelní a zvládnutelní jako v dětství.

V tom se tedy sakramentsky spletl. Vyrostli z nich pořádní kolohnáti, které, jak vidno, vážně podcenil. Musí nějak uklidnit situaci.

„Odpovíš mi, tati?“

Daniel Bailey přikývl a jeho chování se okamžitě změnilo. Snažil se působit zkroušeně. „Derek mě okrad, kurva. Znáte mě, kluci, a víte, že nemám zrovna v lásce lidi, který si myslej, že můžou zneužívat mý dobrý srdce.“

„Hele, tati, nejsme jediný, kdo má už dost těch tvejch posranejch kousků, víš? Strejda Peter mi řek, ať ti povím, že z tvýho chování taky není zrovna nadšenej. Zajišťuje ti živobytí a my, mí bratři a já, tví synové, se snažíme držet krok se strejdou a jeho klukama. Mohli bychom vydělávat mnohem víc, kdybys nám nevisel na krku jako posraný závaží. Takže než nám zase někdy začneš vyhrožovat, dobře si to rozmysli. Když se na tebe vykašlem, zůstaneš úplně sám, do hajzlu.“

Daniel Bailey pochopil, že když nebude opatrný, navždy syny ztratí. Lépe než kdokoli jiný věděl, že pro firmu jsou velkým přínosem. Jeho nejstarší syn uměl vyjednávat s lidmi a hrál fér. V podstatě měl mnohé Peterovy vlastnosti. Stejně jako jeho strýc rozuměl lidským slabostem a dovedl je co nejlépe využít ve svůj prospěch.

Pro Daniela však zmínka o bratrově zásahu představovala definitivní ponížení. To, že jeho vlastní synové jsou ochotní použít Petera jako trumf, nebylo jenom ohavné, ale navíc skutečně proradné a ponižující. Ukázalo mu to, jak dalece se mu vzdálili. Ponižovalo ho, že se o něm baví s jeho bratrem. Celé to bylo špatně. Skutečnost, že Peter se s ním ani neobtěžuje promluvit osobně, byla definitivní urážkou. I když ho celá situace rozčilovala, Daniel věděl, že už nemá dál na vybranou a musí se držet zpátky. Doba, kdy od synů mohl vyžadovat poslušnost, dávno minula.

Ještě jednou se na ně podíval. Byli hezcí a on věděl, že by na ně měl být pyšný. Věděl, že většina mužů v jejich světě by si nadšeně gratulovala, že zplodila čtyři skvělé syny, kteří jsou chytří, požívají úcty u druhých a především jsou loajální ke své rodině. Místo toho si však připadal zrazený.

Kapitola čtyřicátá šestá

Peter Bailey byl šťastný. Seděl v jedné ze svých hospod a odpočíval se svou ženou, dětmi a vnukem. Podnik, který koupil před několika měsíci, se nacházel v nádherné krajině v samém srdci Essexu. Byl jako stvořený pro rodiny a Peterovi se moc líbilo, že tam může pobýt se svými blízkými, dát si něco dobrého k jídlu a k pití a především v klidu vést určité obchodní transakce. Venkovní zahrádka byla nacpaná k prasknutí a Petera těšilo, že si na malém hřišti, jež nechal nedávno vybudovat, hrají děti. Bylo dokonalé nedělní odpoledne. Počasí se vydařilo, zahrádky vypadaly udržovaně a zákazníci byli příjemní lidé s drahými auty a kapsami plnými peněz.

Ria navrhla, aby sehnali dobrého kuchaře, a měla pravdu – mnohonásobně se jim to vyplatilo. O kvalitě zdejšího jídla se začalo mluvit a teď měli tolik rezervací, že uvažovali o rozšíření podniku.

Peter se napil piva a spokojeně si povzdechl. Delroy se na něho usmál a on nenuceně pokrčil rameny. „Co je? Čemu se křeníš?“

„Tobě, jak tu sedíš jako nějakej výletník, v pohodičce a dobrý náladě.“

Peter se také zasmál. „Takovej taky jsem – aspoň dneska. Vyrazil jsem si s rodinou, dal jsem si pár piv a užívám si pěknýho počasí. Co víc bych si moh přát?“

Delroy souhlasně přikývl. „Tohle byla zatraceně dobrá investice – lidi maj prachy a takovejhle podnik je dokonalej. Jen se na ně koukni. Samej úsměv, spokojenost a hlavně ochota vypláznout za jídlo i za pití velký prachy. Toho, kdo vymyslel rodinnou hospodu, by měli pasovat na rytíře.“

„Máš naprostou pravdu.“ Peter zvedl sklenici s pivem a znovu se napil. Po velice dlouhé době se cítil uvolněně. Od potíží s bratrem žil v napětí, protože věděl, že jeho mlčení k Danielovu debaklu se nesetkalo s kladnou odezvou. Uvědomoval si, že ostatní cítí, že měl Daniela potrestat, aby bylo zřejmé, že mu jeho činy nehodlá odpustit. Sice by to nejradši udělal, ale nešlo to. V okolí se vyskytovalo příliš mnoho lidí, kteří čekali na příležitost k vyřízení starých účtů s Danielem. Kdyby se k bráchovi veřejně otočil zády, bylo by to, jako by všem konečně přiznal, že s ním nadobro skončil.

Z jeho synovců vyrůstali slušní muži, kteří firmě vydělávali pěkné peníze. Ze všeho nejdůležitější však byla jejich naprostá loajalita. Tvrdě dřeli a vrozené šílenství jejich otce jim jenom ztěžovalo situaci.

Peter tyto myšlenky zaplašil. Už mu lezlo na nervy, že mu bratr neustále zasahuje do života. Byl v hospodě s rodinou a chtěl si to užít.

Z hospody vyšla Imelda s tácem s pitím. Byla to hodná holka, a i když se to Peterovi vůbec nechtělo přiznat, musel říct, že Delroy jí je dobrým manželem. Peter věděl, že si občas odskočí k jiné, ale to nebylo nic strašného. Problém nastává, když mužský začne za nějakou chodit pravidelně. Kdepak, celkově byl s Delroyem spokojený. Zeť mu dokázal svou loajalitu a přišel s vynikající myšlenkou koupit kluby. Nyní z něho byl zločinec jaksepatří a už nic dokazovat nemusel.

Delroy vstal a pomohl Imeldě s pitím. Když se ke stolu vrátila Ria, která vedla za ruku vnuka, Peter si uvědomil, jaké má štěstí. Získal mnoho a je načase začít si to pořádně užívat. Jeho synové jsou dost staří, aby mohli převzít největší podíl práce ve firmě. On a Ria tak budou mít víc času pro sebe, než příliš zestárnou na to, aby si mohli doopravdy užívat života.

„Strejdo Petere?“

„Nazdar, kluci.“

Dorazil Danny a jeho bratr Davey. Peter oba obdařil širokým úsměvem. Moc rád je viděl. Když si sedali ke stolu, bylo na nich znát, že se jim v hospodě líbí, a to ho velice potěšilo. Přišli sem poprvé a Peter měl radost, že se jim tu okamžitě zalíbilo. Byli to hodní kluci. Vůbec si u něho na otcovo chování nestěžovali – měli v sobě dostatek loajality, aby se potíže pokusili vyřešit sami. Nicméně se jim očividně ulevilo, když se vložil do Derekova případu. Věděl ze všech nejlépe, jak podivně se jeho bratr dokáže chovat, když ho to popadne.

Delroy jim šel pro pití a Peter se jich tiše zeptal: „Tak jak to vzal?“

Danny pokrčil rameny. „Líp, než jsem si myslel. Ale abych byl upřímnej, hnulo s ním až to, když jsem se zmínil o tobě. Je to divnej patron, strejdo.“

Peter si zhluboka povzdechl a příjemné pocity ho opustily. „Jak to vypadá v ulicích?“

Danny se opřel a blonďaté vlasy mu ve slunečním světle zlatě zazářily. Peter musel uznat, že synovci vypadají velice dobře. Byli opravdu hezcí.

„Většinu potíží jsme urovnali, ale chlapi v sázkovejch kancelářích jsou po jeho posledním úletu děsně podrážděný, to si určitě dovedeš představit. Typický posraný bookmakeři! Jeden druhýho by okradli o všechno, ale jakmile se některýmu z nich něco stane, vyváděj, jako by byli postižený všichni.“

Peter Bailey se od srdce a nahlas zasmál. „To máš setsakra pravdu, hochu, ale oni se s tím vyrovnaj. Teď se musíme postarat, aby se to už nikdy neopakovalo. Víte, že jsem mu toleroval, co se dalo. Už dávno jsem mu moh dát co proto, ale neudělal jsem to. Ale teď vám všem říkám jedno – vemte si svůj podíl, ale jestli ještě jednou něco provede, vlastnoručně ho oddělám.“

Danny a jeho bratr rozpačitě sklonili hlavy.

„Víte, co je na tom nejhorší, kluci? Že vašemu otci vůbec nepřipadá, že proved něco špatnýho. Když takhle někoho napadne, vůbec nic to pro něho neznamená.“

Všichni mlčeli. Jenom se pohodlně usadili a trpělivě čekali, až jim Delroy přinese pití.

Kapitola čtyřicátá sedmá

Lena byla vzrušením bez sebe, protože dnes jí měl Noel představit svou dívku. Bylo to vůbec poprvé, co k nim některý z jejích synů oficiálně pozval své děvče. Nebyla hloupá a věděla, že si domů pašují holky, ale do rána je vždycky vystrnadili ven. A teď se Noel rozhodl přivést si dívku, na níž mu očividně záleží. Lenu ta představa nadchla.

Upekla dobrý piškotový dort a vyrobila sendviče. K tomu udělala slaný koláč a obrovskou mísu salátu. Rozhlédla se po kuchyni a vůbec poprvé v životě zalitovala, že nemá stejně hezký dům jako Ria. Ne že by si ho nemohli dovolit, ale Lena dávala přednost hotovosti. Její domov jí většinou naprosto vyhovoval, i když nebyl zrovna luxusní.

Podvacáté otřela linku a vyhlédla z okna, aby se podívala, co dělá Tania. Usmála se, když dceru spatřila, jak sedí na trávníku, hraje si s panenkami a vesele si pro sebe povídá. Tania měla ohromnou představivost a nevyžadovala neustálou pozornost. Na rozdíl od synů, kteří jako malí Lenu přiváděli k šílenství, sotva otevřeli oči, a nedali pokoj, dokud je neuložila do postele.

Zaslechla, jak se otevřely domovní dveře. Doširoka se usmála a čekala, až syn přivede dívku, na níž mu očividně velmi záleží.

Noel vešel do kuchyně a rozpačitě Leně představil dívku, která stála za ním na chodbě. Lena viděla jenom to, že je droboučká, ale když vešla do kuchyně, nadšeně se usmála. Vypadala jako andílek. Měla husté kaštanové vlasy a zelené oči – to byla velice přitažlivá kombinace. Byla křehká, s vystouplými lícními kostmi, jimiž by se dal řezat papír, a měla štíhlou, dokonale souměrnou postavu.

„Tohle je Christine Marksová. Christine, tohle je moje mamča.“ V Noelově hlase při představování zaznívala hrdost.

Dívka k Leně napřáhla ruku, když vtom se s rachotem rozlétly dveře a do kuchyně se vřítila Theresa Baileyová. Byla vzrušením bez sebe a prohlížela si Christine Marksovou jako výstavní jalovici na aukci zvířat. „Ježíšku, Noeli, ta je ale nádherná!“ vykřikla.

Noel se zasmál se směsicí potěšení a rozpaků. „Tohle je moje babička Theresa Baileyová. Irka, jak se patří. Babi, tohle je Christine Marksová. Určitě tě potěší, že má irskej původ.“

Ženy si okamžitě padly do oka a Noelovi se mocně ulevilo. Posadil se ke stolu a mlčky sledoval, jak si povídají. Šíleně Christine miloval a celý den se zuřivě modlil, aby si rozuměla s jeho matkou. Kdyby si nesedly, musel by se s ní rozejít, a to by pro něho bylo těžké. Ale skutečnost je taková, že člověk může mít za život padesát holek, pět manželek, ale jenom jednu matku.

Když se Daniel Bailey vrátil domů, našel v kuchyni manželku a svou matku, jak se baví s nějakou mladou holkou. Jeho syn Noel tam seděl a všechno to sledoval jako podělaný imbecil. Jako první z jeho kluků si začal hledat ženu a vybral si opravdu pěknou holku, o tom nebylo pochyb, ale když mu ji představil, Daniel jenom předstíral zájem o dění kolem sebe, protože myslel na úplně jiné věci.

Ze zahrady přišla Tania a posadila se mu na klín. Přivinul ji k sobě a najednou se cítil hrozivě sám. Kdysi měl všechno, o čem snil, a teď to leželo v troskách. Nejdřív ho opustil bratr a teď se zdálo, že i synové. Věděl, že svět s ním musí stále počítat. Udržel si pověst člověka, s nímž není radno si zahrávat. Zároveň však ztratil veškerou úctu u druhých. Když se mu postavili vlastní synové, jeho vlastní krev, konečně si uvědomil, že celou dobu věřil v klam. Zejména pokud šlo o syny.

Kapitola čtyřicátá osmá

Petey Bailey se zájmem sledoval pokerovou hru. Bylo zcela zřejmé, že otec mu dal na starost herny, aby ho vyzkoušel. Chtěl zjistit, jestli má syn dost síly, aby odolal lákadlu karetních stolů. Petey měl pocit, že zatím to zvládá dobře. Jeho nutkání hrát trochu zmírnila skutečnost, že si bral minimálně dvacet procent ze zisku, a tudíž měl slušný vedlejší příjem.

Měl v povaze toužit po příjmu bokem. Otec by v tom viděl slabost, ale Petey cítil známé vzrušení, když si do kapsy strkal nečestně získané peníze. Jako hazardní hráč měl potřebu vydělávat bez práce. Věděl, že tohle vzrušení bude potřebovat vždycky. Uvažoval, za jak dlouho otec zjistí, že ho okrádá. Věděl, že táta musí být opatrný, jestli si chce získat zpátky důvěru rodiny. O to víc je všechny nenáviděl.

Kapitola čtyřicátá devátá

Lena s Imeldou se smály Theresinu popisu jejího nejnovějšího nápadníka. Ria všem nalila víno a přitom žasla nad tchyninou chutí do života.

Theresa byla první ženou, která před ní přiznala, že nemá zájem o vztah, ale líbí se jí, když jí muži nadbíhají. Opravdu se zdálo, že je o ni neustále zájem. Bylo jí skoro šedesát, ale nedalo se popřít, že stále oplývá značným půvabem, který upomíná na její mládí. Lena věděla, že její dcera po Therese krásu zdědila, a byla ráda. Theresa bývala velice krásná.

Riu víc těšil Lenin bezstarostný smích. Měla radost, že švagrová je tak uvolněná. Věděla, že z celé rodiny nejhůř snáší nesrovnalosti mezi manželem a jeho bratrem. Lena se o tom před Riou nezmínila od doby, kdy ji nenápadně požádala, aby promluvila s Peterem. Ria se obávala, že když jí odmítla pomoct, Lena se uchýlila do svého vlastního světa. Bylo však jenom otázkou času, kdy bude třeba se k tomu všemu nějak postavit, a co potom Lena udělá?

Ria se obrátila k Therese. „Tak povídej, kdo je to tentokrát?“

Theresa se hlasitě zasmála. Měla krásné sytě modré oči a jako vždycky se smála hlubokým zastřeným hlasem. „No, před lety to býval velkej zločinec. Jmenuje se Tommy Barker. Zamlada hodně dlouho seděl, pak ho pustili a vydělával tak jako vy. A teď si hezky žije ve vlastním domě a podniká. Mám ráda jeho společnost. Dovede mě rozesmát.“

Ria se usmála. Theresa byla skutečný svéráz. Žila naplno a s muži se nikdy nepárala. Ria jí přála štěstí. „Za co teda seděl?“

Theresa pokrčila rameny a tiše odpověděla: „Za vraždu, ale už je to dávno. Nezabil civilistu, není to žádný zvíře. Týkalo se to čistě obchodu.“

Lena se nad jejími slovy zatvářila šokovaně a Ria žasla nad její schopností hrát naivku před dvěma ženami, které vědí, že musí mít alespoň částečně ponětí o Danielově způsobu života. Nikdo nebyl tolik netknutý, rozhodně ne v jejich světě.

„Buď opatrná, Thereso. Koho zavraždil?“

Theresa se smutně usmála. „Už je to dávno. Tommy byl v padesátejch letech gangster a zabil chlapa, kterej mu dlužil peníze a urážel ho. Vlastně si na to vzpomínám. Když seděl, umřela mu žena a děti mu vychovala jeho sestra. Bylo to smutný pro všechny zúčastněný. Ale já ho mám stejně ráda. Je s ním legrace a navíc je to dobrej společník.“

Lena pevně sevřela rty a Theresa jí z tváře vyčetla nesouhlas. Jako by nad všechno byla povznesená, jako by to nebyla součást jejich života. Lenina neoblomná snaha předstírat, že její muž je světec, Therese někdy pořádně lezla na nervy. Co si o sobě sakra myslí? Otočila se ke snaše a nazlobeně prohlásila: „Proč se tváříš tak šokovaně, Leno? Máš za manžela Daniela Baileyho, mýho syna. Má na svědomí dost mrtvejch, kruci. Pokud teda nějaký svědomí vůbec má, o čemž dost pochybuju, a to jsem jeho matka. Takže do budoucna ocením, když se nebudeš tvářit šokovaně nad mužskýma, který figurujou v mým životě. Nikdy jsem se nikomu z ničeho nezodpovídala, drahá Leno, a teď s tím rozhodně nehodlám začít. Takže se neodvažuj ve mně probouzet pocit viny kvůli tomu, jak žiju. Aspoň nejsem zatracenej pokrytec!“

Riu Theresina slova šokovala natolik, že se zasmála – reagovala tak vždycky, když byla nervózní. Leně Baileyové však nic podobného ještě nikdy nikdo neřekl. Odjakživa existovalo nepsané pravidlo, že Leně se výstřelky jejího manžela vůbec nesmějí připomínat. Bylo třeba o ni pečovat a chránit ji před Danielovými činy. Nikdy se nemusela podívat pravdě do očí a Ria upřímně přiznávala, že ji to v minulosti často rozčilovalo.

Lena si pomalu olízla rty a zatvářila se naprosto zděšeně. Theresa si toho také všimla a s povzdechem si zapálila cigaretu.

„Vážně nevím, jak to myslíš, Thereso.“

Lena promluvila hlasitě a Ria viděla, že jí v očích svítí zlost.

Theresa zhluboka potáhla z cigarety a vážně odpověděla: „To je právě to, zlatíčko. Velice dobře víš, jak to myslím, takže přestanem hrát tohle pitomý divadýlko, jo? Jsi dospělá, takže se koukej pochlapit a aspoň jednou v životě vnímej svět takovej, jakej je.“

Lena se podívala na ženu, kterou milovala jako matku. Vůbec nechápala, proč se po dlouhých letech rozhodla konečně ji přimět vidět pravdu.

„Je to můj syn, Leno, a já ho miluju. Ale věř mi, že někdy je to setsakra těžký. Ty jsi jediná, koho je ochotnej poslechnout. Kdybys používala hlavu, mohlas ho už dávno zpacifikovat. Musíš se přestat chovat jako blbka a začít se starat o svý kluky. V nejbližších letech tě budou potřebovat a bude dobře, když si to uvědomíš, milá dámo. Daniel od sebe všechny odstrkuje a já ho znám, takže vím, že to bude dělat ze všech sil. Čili se aspoň jednou ve svým životě hergot zajímej, co se kolem tebe děje, jinak ti syny zlikviduje přímo před očima. Víš stejně dobře jako já, čeho je schopnej.“ Theresa znovu zhluboka potáhla z cigarety a smutně dodala: „Zatím ses tomu úspěšně vyhejbala, Leno. Držela ses mimo, ale teď je načase, aby ses začala zajímat o to, co se kolem tebe děje.“

Lena zbledla. Vývoj situace ji naprosto vyvedl z míry. Nemohla uvěřit, že tchyně je schopná takové surovosti, nejen vůči ní, ale i vůči synovi. „Takhle se mnou mluvit nebudeš, Thereso. Myslím, že bude lepší, když teď odejdu, než všechny řekneme něco, čeho bychom potom litovaly.“

Vstala a posbírala své věci. Theresa nahlas a se zřejmým sarkasmem pronesla: „Nemůžeš věčně utíkat, Leno – i tobě to musí být jasný, zlato. Nakonec budeš muset přijmout pravdu. Žiješ mezi zločinci stejně jako my ostatní. Víš, že nelžu. Používej svoji inteligenci, holka! Využij svýho vlivu na Daniela a zkroť ho – když ne kvůli němu, tak aspoň kvůli jeho synům. Tvejm synům.“

Ria přihlížela, jak Lena zápasí s nutkáním uštědřit tchyni políček. Když viděla, jak se dokáže rozčílit a jak je silná, otevřelo jí to oči. Lenino obvyklé klidné chování bylo to tam. Napřímila se, zaťala pěst a vypadala dokonale schopná hájit své zájmy. Bylo naprosto zřejmé, že Theresa se dotkla citlivého místa, ale Ria cítila, že je to dobře. Lena se opravdu potřebuje probrat a začít žít s ostatními ve skutečném světě. Příliš dlouho si odmítala připustit, jak žijí, a je načase, aby přiznala, že peníze, jež utrácí, přicházejí za vysokou cenu. Obzvlášť v případě žen jako ony, které stojí na samém vrcholu potravinového řetězce.

Lena za sebou práskla dveřmi a Theresa naštvaně rozhodila rukama. „Někdy bych po ní nejradši skočila, Rio. Proplouvá životem jako ve snu, a přitom je v hloubi duše silnější než my všichni dohromady.“

Ria souhlasně přikývla. Ten, kdo tvrdil, že pravda bolí, vůbec nevěděl, o čem mluví.

Kapitola padesátá

Peter Bailey se dlouho díval na svého nejstaršího syna a pak na něho zlostně vyštěkl: „Vybral Daniel s klukama ty peníze, nebo ne?“

Petey opatrně přikývl. „Jo, začal u Lance Portera a skončil u Grahama Blacka. Proč mě najednou tak vyslýcháš, hergot? Víš přece, že to dělali kluci. Co ti přelítlo přes nos, kurva?“

Peter si hlasitě povzdechl. „Mě ale nezajímaj kluci.“

„No, pořádně svýmu tatíkovi domluvili a vypadá to, že se Daniel drží zpátky, takže nevím, co bychom ještě mohli říct, tati.“

„Vůbec mu nemůžu věřit, je to posranej šílenec. Úplně vymaštěnej, jak se říká. Tohle nesnáším – pořád přemýšlet, co zase proved. Nejsem si jistej, že ho kluci zvládnou…“

Petey se usmál. „Myslím, že jo, tati. Ví, že už to nejsou žádný děti, a je mu jasný, že to, co říkaj, má hlavu i patu. Podle Dannyho konečně začal uvažovat podobně jako oni.“

Peter se zasmál. „Tohleto si Danny myslí? Tak to je pěknej idiot. Můj bratr Daniel se nenechá snadno zkrotit. Dám ti příklad. Když jsme byli malý, soused nám ze schodů ukrad láhev mlíka. Daniel tomu hajzlovi za trest zahradnickejma nůžkama ustřih dva prsty. Podle něho to bylo adekvátní zločinu, kterej spáchal. Problém spočíval v tom, že s tou pomstou čekal posranejch deset let. Už chápeš, o co mi jde? Daniel Bailey se nikdy nezklidní a ty to musíš vést v patrnosti. Dokázal by podříznout svejm synům krk, kdyby si myslel, že ho okrádaj, a Lenu by klidně zaživa upálil, kdyby měl dojem, že ho zradila. Tohle je náš problém. Takže ho sleduj jako ostříž a zařiď, aby nikdy nedostal příležitost napravovat starý křivdy, ať jsou skutečný, nebo smyšlený. Řekni klukům, že ho musej pořád sledovat, jasný?“

„Já vím, jak to myslíš, tati. Kluků je mi líto. Tvrdě makaj a maj ho rádi. Přece jen je to jejich táta.“

Peter se zasmál. „To mi říkáš zbytečně, chlapče. Nezapomeň, že je to můj bratr, kurva. Teď ale potřebuju mít jistotu, že neposere žádný nový aktivity. Kluci ho musej nějak uhlídat a zařídit, že se nikdy – a to myslím smrtelně vážně – nesmí stýkat s lidma, se kterýma spolupracujem, pokud nebude mít někoho s sebou.“

Petey v otcově hlase slyšel pohrůžku a respektoval to. „Tohle všechno jsem jim řek úplně jasně, tati. Danny se pevně rozhod, že odteď bude hlídat, aby všechno probíhalo hladce, a já mu důvěřuju. Jeho bráchové ho podporujou a ti vědí, že je to vážný, to mi věř.“

Peter Bailey zoufale zavrtěl hlavou. „Je to až moc skutečný, co? Už jenom to, že s tebou takhle musím mluvit, je špatný, ale vím, že je to nutný zlo…“

Petey chápal, jakou zodpovědnost otec nese na svých bedrech, a upřímně mu chtěl pomoct. Také chtěl získat zpátky jeho důvěru a mít větší účast na jeho aktivitách. „Koukni, tati, potřebuju se tě zeptat na něco vážnýho.“

Otřel si nos, zhluboka se nadechl a nervózně se zeptal: „Mám strejdu Daniela oddělat, tati? Můžu to provést ve vší tichosti – nikdo se nikdy nedozví, že jsme to byli my. Po pravdě, většině lidí by to bylo úplně u prdele. Podle mýho by si i jeho synové v duchu oddechli…“

Peter Bailey se na syna podíval a pochopil, že svá slova myslí naprosto vážně. Do určité míry to na něho udělalo dojem. Nakonec, navrhnout něco takového ho muselo stát hodně sil, zejména když to nabídl jemu. Nic na sobě ale nedal znát, a jen se zeptal: „Takže ty ode mne chceš povolení zabít svýho strejdu, Petey?“

„Ne, to ne, tati, jenom chci, abys věděl, že pokud by na to někdy došlo, udělal bych to pro tebe. A dost ochotně. Nesnáším ho, je jako posraná pijavice. Ze všech a všeho kolem sebe vysává život. Je to posranej debil.“

Peter Bailey zvedl ruku na znamení, že víc už nechce slyšet. „Pamatuj si jedno, synku: ať je Daniel, jakej chce – a je fakt, že se to s ním kolikrát nedá vydržet –, nikdy by mě neobral o dvacetník, kterej si nevydělal. V životě by mi neukrad jedinou libru a nemyslel by si, že na to nepřijdu. Vím ze všech nejlíp, čeho je kurva schopnej, ale pořád je to můj bratr, a pokud – a tohle říkám naprosto upřímně – pokud a když budu mít dojem, že je potřeba to s ním natrvalo vyřídit, udělám to sám. To mu dlužím.“

Petey velice dobře chápal, co mu otec naznačuje. Oznamoval mu, že ví, že v klubech krade peníze. Zaplavil ho pocit provinění, především proto, že ho otec neobvinil přímo. Místo toho mu dal příležitost situaci vyřešit. Zároveň mu připomněl, že Daniel má sice plno chyb, ale nikdy si nevzal jedinou penci, na niž nemá právo. Také mu sděloval, že své problémy si dovede velice dobře vyřešit sám.

„Tvojí nabídky si vážím, chlapče, ale víš, co se říká: zameť si před vlastním prahem.“

Petey přikývl. Styděl se, ale zároveň na něho otcův postřeh udělal dojem. Vůbec nic mu neunikne. Proč ho to nepřekvapuje?

Kapitola padesátá první

„Ahoj, mami.“

Theresa se podívala na mladšího syna, který strčil hlavu do jejích zadních dveří. „Předpokládám správně, že ses přišel pohádat?“

Daniel se zasmál. „Ne.“

Theresa se usmála. Poznala, že Daniel nemá náladu na hádky, takže se nejspíš přišel usmířit. Lena se před ním pravděpodobně zmínila o jejich rozhovoru.

Daniel se posadil v matčině kuchyni. Cítil se tam velice příjemně. Připomínala mu dětství. Voněla tu levandulová leštěnka, dřez se jen leskl a vládlo tu bezpečí, jež se Theresa vždycky snažila synům zajistit. Daniel věděl, že měla těžký život, a nedalo se popřít, že kvůli rodině opravdu dřela, za což ji vždycky bude ctít. Věděl, že je na něho pořádně nakrknutá kvůli Peterovi, ale cítil, že ho i přesto má ráda. Stejně jako Lena ho zahrnovala bezpodmínečnou láskou, a tak to také má u matek a manželek být.

„Čemu teda vděčím za tu milou návštěvu, chlapče?“

Daniel se usmál. „Doslech jsem se, žes to dala dohromady s Tommym Barkerem.“

Theresa přivřela velké modré oči, s neskrývanou podezíravostí se podívala na syna a odvětila: „No a co? Co je ti sakra do toho?“

Daniel zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Uklidni se, mami. Co máš za problém? Je to starej harcovník a já si jenom říkal, jestli bych se s ním moh seznámit, nic víc. Hergot, matko, ty se chováš, jako kdybych se ti snažil nadělat nějaký problémy nebo co…“

Therese došlo, že Lena manželovi o jejich hádce nic neřekla, a to ji rozladilo. Lena musí něco udělat dřív, než bude pozdě. Kdyby Daniel věděl, co jeho ženě řekla, už by to dal najevo. Pěkně od plic by jí vysvětlil, co si myslí, a ona by mu to s chutí ve stejném duchu vrátila. Na rozdíl od většiny lidí se ho nebála.

„Dneska večer se s ním mám sejít v irský hospodě v Ilfordu. Líbil by se ti, Danieli. Hodně se ti podobá, nijak se nepřetvařuje. Přijď a vezmi s sebou Lenu s Taniou. Ve čtvrtek tam bývá legrace.“ Theresa se chtěla usmířit s Lenou. Lezla jí na nervy, ale stále to byla její snacha.

Daniel šťastně pokrčil rameny. „Tak dobře. Lena se potřebuje trochu provětrat, je moc izolovaná. Měla by víc chodit ven, mami. Tommy Barker by si možná moh chtít vydělat, co myslíš? Hodil by se mi někdo s dobrou pověstí mezi lidma. Prej je poctivej a spolehlivej.“ Věděl, že matka dobře chápe, o co mu jde. Byl to jeden z důvodů, proč si jí ostatní tolik vážili. Během okamžiku dokázala proniknout do podstaty problému a přibývající věk jí na této schopnosti nic neubral. „Víš co, mami? Myslím, že Tanie se tam taky bude líbit. Hrozně dobře jí jdou irský tance, je z ní hotová malá umělkyně. Taky můžeš s Lenou probrat to přijímání. Je z něj nervózní, no znáš ji. Byl bych rád, kdybys při obřadu mohla sedět vedle Tanii. Lena bude potřebovat, aby jí někdo pomoh zapomenout na všechny nepříjemnosti.“

Theresa zavrtěla hlavou nad synovou očividnou snahou nastražit na ni past. Chtěl, aby se posadila k jeho rodině, ne k té bratrově. „Jsi úskočnej hajzl, Danieli.“

Zasmál se, nasadil zcela nevinný výraz a žoviálně prohlásil: „Taky jsem měl hodně dobrýho učitele, mami.“

„Udělám to, ale jenom kvůli Leně a situaci mezi tebou a Peterem. Asi bys měl vědět, že jsem tvý ženě řekla, ať kouká otevřít oči a podívá se, co se kolem ní děje, hlavně pokud jde o tebe. Je to směšný, Danieli. Pořád se chová jako podělaná teenagerka. Její synové jsou teď součástí toho všeho a ona je musí ochránit, stejně jako já kdysi tebe a tvýho bratra.“

Daniel pokrčil rameny a skryl zlost, kterou v něm matka vyvolala. Lena mu o ničem neřekla ani slovo.

„Znáš Lenu, mami. Nikdy nedovolí, aby o mně někdo řek křivý slovo. Podle mne čím míň toho ví, tím líp.“

Theresa se mu zadívala do očí a vážně odpověděla: „A v tom se právě pleteš, chlapče. Teď se všeho účastní i její synové a tím se mění situace. Čím dřív to přijmeš, tím líp. Je to dospělá ženská, ksakru, žádná mladá holka. Musí se chovat jako dospělá a ty ji musíš přimět, aby pochopila, že jste s Peterem na válečný stezce.“

Daniela polilo horko a vzdouval se v něm vztek způsobený matčinými slovy. Věděl, že ho musí udržet na uzdě. „Lena nepotřebuje, abys jí ty nebo někdo jinej něco říkala, mami. Ví, o co jde, ale na rozdíl od tebe a Rii to nepotřebuje vytrubovat do celýho posranýho světa. Jenom se rozhodla nechat si svý názory pro sebe a při vší úctě k tobě, mami, má na to svatý právo. Není jako ty a zaplaťpánbu ani jako Ria.“

Theresa si zhluboka povzdechla. „Ty jsi taky pitomec, Danieli. Nevím, co se to s tebou děje. Máš v povaze něco divnýho. Vždycky to tak bylo. Nikdy nevidíš okolní svět stejně jako ostatní lidi. Peter to pochopil a svým vlastním způsobem se tě snažil vést, zrovna jako jsem to vždycky dělala já. Ale ty ses rozhod jít vlastní cestou, a co ti to přineslo? Způsobil jsi plno bolesti, hochu. Vždycky jsi dělal potíže. Když se rozhodneš něco udělat sám, nikdy to dopředu nepromyslíš. Proto ses dostal do situace, ve který teď jsi. V hloubi duše víš, že nemáš vůbec žádnou morálku. Nejdřív jednáš, a teprve pak myslíš na následky. Vím, že opravdu nechápeš, že to, co jsi udělal, je špatný, a nerozumíš tomu, proč jsou na tebe všichni tak naštvaný. S tím jsi měl vždycky problém, už jako malej kluk. Znám tě ale líp než ty sám sebe a povídám ti, že musíš začít všechno promejšlet a říkat svým synům, co děláš. Maj tě moc rádi, ale potřebujou dostat možnost dokázat světu, že jsou schopný odvést dobrej výkon. Musíš začít myslet na ně a na jejich budoucnost.“

Daniel věděl, že když mu matka tohle řekla, určitě se mu snaží opravdu pomoct. Vždycky jeho i bratra chránila. Měla pravdu i v tom, že mu chybí morálka, ačkoli jemu to připadalo jako nesmysl. Ale nemýlila se – zločinci skutečně mají svou vlastní morálku, a on to nikdy doopravdy nechápal. Teď mu to však bylo jasné. Zjistil, že se musí naučit určovat si meze a dodržovat pravidla. Jeho synové velice dobře věděli, jak se mají chovat, takže si je mohl vzít za vzor. I tak ho matčina slova bolela, ačkoli věděl, že má ty nejlepší úmysly.

Usmál se. „Tak večer, mami. Je to U Shandonskejch zvonů, viď? Vsadím se, že tam bude i otec Murphy. Ten starej otrapa se rád napije.“

Theresa se na syna usmála. Viděla, že její radu vnímal. Mohla jenom hádat, jestli se jí rozhodne řídit. „Jako my všichni. Až ti bude tolik, co mně, zjistíš, že pití je to jediný, na co se ještě můžeš těšit.“

Daniel se na matku podíval, smutně si povzdechl a jemně řekl: „Jsi hodná, mami, a já tě mám moc rád.“

Kapitola padesátá druhá

„Tak ukážeš mi to tady?“ zeptal se Jack Bailey se smíchem. Jeho bratranci Noel a Jamsie, kteří byli s ním, se také zasmáli.

Georgi Theodopolisovi však do smíchu nebylo. Věděl, že se dostal do pořádného maléru. „Pojďte do mojí kanceláře, kluci, mám tam pro vás obálku.“

Jack Bailey rozzlobeně zakroutil hlavou a sarkasticky odpověděl: „Nekecej hovadiny, Georgi! Už třetí tejden po tobě chcem peníze. Já a mí bratranci jsme museli přijít osobně, museli jsme si najít čas, i když ho máme málo, abychom tě mohli zkasírovat. A já se tě ptám – je to od tebe vůči nám férový? Co si o sobě kurva myslíš? Jsi obyčejnej sráč, co snad věřil, že tu urážku přehlídnem.“ Rozhlédl se kolem sebe s doširoka otevřenýma očima a zatvářil se jako neviňátko. Pak se nehezky zašklebil a zle pronesl: „Takže ti znova říkám, ty sráči, ukaž nám svůj klub. Jestli neposlechneš, uděláme ti z něj kůlničku na dříví. Rozeberem ho cihlu po cihle, ránu za ranou.“

George věděl, co bude následovat. Dopustil se chyby, ale musí se snažit. Nakonec nikdo se nevyplácí bez dobrého důvodu. Teď ho zahnali do kouta – jakmile uvidí jeho podnik, bude jim muset dát víc než obvykle. Tak to bohužel chodí ve světě, v němž žije.

Jack to všechno věděl. Leccos si už zjistil a těšil se, až toho řeckého hajzla trochu zkrouhne. Na tuhle práci měl přirozený talent. Zjistil si vše potřebné, aniž by mu to někdo přikázal. Instinktivně věděl, že od tohohle člověka nedostávají to, co by měli. Bratranci zůstali v pozadí a nechali ho hrát hlavní roli, protože poznali, že na to má nadání. Tenhle podnik se ale vůbec nepodobal hospodám a stanovištím taxíků, kde obvykle pracoval. Tohle bylo něco úplně jiného. Jackovi se líbil nápad pořídit si nějaký klub, kde by se celý den pilo. Dalo by se tam v klidu zajít, bylo by tam plno holek a nikdo by se k němu nechoval jako k dítěti. Tenhle klub měl ten správný potenciál.

Jack miloval ženy. Měl permanentní erekci a dával přednost anonymnímu sexu. Holky, které tu pracují, slušně vydělávají, takže neztropí žádný povyk. V jednadvaceti byl dostatečně chytrý, aby věděl, že když si bude počínat správně, otevřou se před ním nekonečné možnosti.

„Prosím vás, kluci. Zaplatím, slibuju.“

Jack se usmál na bratrance. S jeho způsobem práce nebyli ještě obeznámeni, ale brzy si na něj zvyknou. O to už se postará.

Když vešel do klubu, do nosu mu zavanula vůně laciného parfému a zápach starého piva. Na kobercích, které vypadaly dobře jenom pozdě v noci, byly viditelné skvrny. Všiml si zájmu v obličejích dívek a instinktivně na ně zareagoval. Očima se vpíjel do jejich neupřímných úsměvů a falešných ňader ve velkých výstřizích. Tohle pro něho byla oáza šukání. Celé roky o tom snil. Jacku Baileymu připadalo, že konečně našel místo, kam patří.

Na oba bratrance udělala jeho sebedůvěra dojem. Kdyby následovali jeho příkladu, obohatili by své životy ve více ohledech, než si dokázali představit. Jack Bailey se narodil, aby rozséval. Jeho práce mu to usnadňovala a on jí věnoval veškerou energii. Zašklebil se na bratrance, mrkl a mile je požádal: „Noeli, Jamsie, jděte tady s tím pánem a spočítejte ty peníze. Musím se seznámit s podnikem a ženama v něm, to oba určitě chápete.“

Posadil se mezi dívky, které se na něho usmívaly, jako by byl model nebo slavný herec. Uvědomil si, že mu otec nevědomky přinesl svět na stříbrném podnosu, za což mu bude vždycky vděčný.

„Tak co, holky? Jakpak se jmenujete?“

Dívky dovedly na sto honů poznat pitomce a tenhle pitomec byl očividně významný. Začaly se krásně usmívat a bez váhání ho mezi sebe přijaly. Koneckonců tu pracovaly jako společnice.

Kapitola padesátá třetí

„Vždyť je to podělaná striptérka, Liame! Prober se, hergot!“ Imelda Baileyová neskrývala pobouření. Nelíbilo se jí, že ze sebe bratr nechává dělat hlupáka. Proč bráchové pořád jedou po striptérkách?

„To je mi fuk. Mám ji rád.“

Imelda obrátila oči ke stropu. „Striptérky jsou jako šlapky, Liame. Viděj jenom prachy. Choď s ní, dělej s ní, co chceš, ale nechovej se k ní jako ke skutečný partnerce. Snažím se ti pomoct. Pokud jde o ženský, jsi úplnej trouba.“

„Je milá.“

Imelda ho popadla za ramena a vykřikla: „Je milá na každýho, ty idiote! Vydělává si tím, že ukazuje kundu! Do prdele, Liame, nikdo nesmí zjistit, že ti na ní fakt záleží, jinak tě zničej! Chci ti jenom říct, abys byl aspoň trochu diskrétní, jo?“

Liam přikývl, ale své city potlačit nedokázal. Mandy pro něho byla jako stvořená. Měla pěkné kozy, úzkou kundičku a chovala se k němu jako ke králi. Nedokázal si pomoct – holky střídal jako ponožky a pořád byl zamilovaný.

„Máš za úkol vést se mnou tenhle klub, Liame. Děláš to dobře. Pak se objeví nová striptérka a ty se zamiluješ! Není to správný. Potřebuješ rozlišovat mezi striptérkama a holkama na chození. To je všechno, co ti chci říct.“

Liam se jenom usmál a Imelda si frustrovaně povzdechla. Věděla, že pouze marní čas. Liam byl hodný chlap, ale měl slabost pro ženské. Líbily se mu striptérky a na rozdíl od ostatních kluků z rodiny s nimi i chodil. Byl hezký, takže chápala, že se o něho dívky zajímají, ale pevně se rozhodla, že do jeho dveří žádná striptérka nikdy nevkročí. Přinejmenším dokud ho hlídá ona.

Imeldě se Mandy Wrightová vlastně líbila. Byla to opravdu moc milá holka. Poté, co Imelda převzala kluby v Soho, pro ni bylo nejtěžší vidět i jejich odvrácenou tvář. Měla možnost nahlédnout do života striptérek a viděla, v jaké situaci se nacházejí. Mandy měla milého dvouletého chlapečka Bernarda, kterého zbožňovala a kvůli němuž se svlékala v klubu. Neměla takřka žádné vzdělání ani rodinu, která by jí pomohla, a dělala, co musela, aby se uživila – striptérku. Tak dokázala zaplatit nájem, nakrmit a oblékat svého synka. Pořád to však byla striptérka. Liam potřeboval pochopit, že existuje určitá tenká hranice, a jakmile za ni člověk zajde, ztratí veškerou důvěryhodnost.

„Hele, Liame, já mám Mandy ráda, je to milá holka.“

„To jsem rád, ségro, protože tentokrát to myslím vážně. Miluju ji.“

Liam se zasmál výrazu sestřina obličeje. Imelda byla skvělá, ale netušila, jak její bratr uvažuje. Vůbec mu nezáleželo na tom, čím se jeho holka živí. Považoval ji za dokonalou a to mu úplně stačilo.

Kapitola padesátá čtvrtá

Daniel si Tommyho Barkera prohlížel s opravdovým zájmem. Vycházel ze skutečnosti, že matka ho má opravdu ráda, a podle toho, co viděl, měl i on rád ji. Zjistil si nějaké informace a zdálo se, že Tommy je rovný chlap. Pravda, kdysi se dopustil vraždy, ale zdálo se, že na to měl veškeré právo, a trest si odseděl – rozhodně to nebylo jen pár let. Pustili ho na podmínku a trochu – vlastně spíš dobře – si vydělával. Víceméně zůstával čistý. Jeho kolegové z branže ho respektovali a zdálo se, že matčina společnost ho opravdu těší.

Máma proslula tím, že své milence po několika týdnech pouštěla k vodě. Vždycky měla nějakého pro povyražení, ale synům do života žádné chlapy netahala. Peter i Daniel si toho vážili. Paradoxně se zdálo, že nyní jim muž po matčině boku může přinést nové možnosti.

Daniela překvapilo, že mu na tom vlastně nezáleží. Kdyby si před lety přivedla domů nějakého muže, považoval by za otázku cti se ho zbavit a jeho přítomnost by ho urážela. Šokovaně si uvědomil, že by v něm v podstatě viděl rivala. Teď mu to však bylo úplně jedno. Matka je stará, on dospělý a má vlastní rodinu. Dál se o něho stará, jak se dnes ukázalo, ale má právo na vlastní život. Na okamžik uvažoval, zda je to dobře, a zjistil, že na tuhle otázku nenachází odpověď.

Lena se k tomu starému vlkovi chovala odměřeně, ale Tanie se okamžitě zalíbil. Zdálo se, že jí je sympatický, a o dětech se říká, že mají vnitřní radar. Tenhle Tommy Barker byl pořádný kus dědka. Zamlada ho lidé jistě ctili, a jak se Daniel doslechl, dávali si na něho dobrý pozor. Měl slušnou pověst. Dokonce i teď, ve stáří, se uměl nést jako velký šéf. Bylo znát, že s ním kdysi nebývala žádná legrace.

Daniel vstal. „Co ti mám objednat, Tommy? Pití platím.“

Tommy Barker jednou paží objímal Theresu. S hlavou ke straně odpověděl: „Dám si velkou skotskou, Danieli. Mockrát děkuju.“

Když Daniel před Tommyho Barkera konečně postavil sklenici s pitím, naklonil se k němu a pošeptal mu do ucha: „Jestli mámě ublížíš, budeš se mnou mít co dělat.“

Tommy jediným douškem vypil skotskou a vážně odpověděl: „Nic jinýho bych ani nečekal, hochu. Je to tvoje máma. Ale pamatuj si, že jsem protřelej chlap, a nemám zrovna rád výhrůžky.“

Daniel Bailey se hlasitě zasmál. Tenhle starouš se mu líbil. Patřil ještě ke staré gardě. „Tak se na to napijem.“

Lena je sledovala vyděšenýma očima. Když jí Theresa sevřela ruku, vděčná, že se usmířily, stále cítila hrůzu. Nechtěla být součástí zločineckého světa a pevně se rozhodla, že ani ona, ani její dcera do něj nezabřednou, ať si tchyně říká, co chce.

Kapitola padesátá pátá

Mandy Wrightová se podívala na muže, který vedle ní spal v posteli. Žasla nad tím, jak k tomu všemu došlo. Přísahala, že se s žádným mužským už nikdy nezaplete, a teď tady leží v posteli s Liamem Baileym. Byla pevně rozhodnutá jenom si hledět svého a starat se o svého synka. Teď si musela přiznat, že zcela ignorovala radu, kterou sama sobě dala. Znovu si dovolila zamilovat se do člověka, o němž věděla, že jí ublíží.

Liam byl hezký a laskavý, právě takový, jak si muže po svém boku představovala. Zároveň se však obávala, že nehledá životní partnerku. Líbily se mu ženy a nebylo na tom nic špatného. Byl mladý a se svým vzhledem a penězi mohl běhat, za kým chtěl. Pocházel z mocné rodiny a mohl si dělat, co si zamane. Mandy však stačilo jednou se na něho podívat, a ačkoli věděla, že si rád hraje, nedokázala si pomoct. Jakmile o ni projevil zájem, úplně roztála a bez rozpaků se mu oddala. Tentokrát však brala antikoncepci. Věděla už víc o životě a jeho nástrahách, takže alespoň nezplodí další dítě.

Mandy většinu svého života strávila v dětském domově. Její rodiče pocházeli z vyšší střední třídy. Matka pila a brala prášky na uklidnění a otec se živil jako právník. Také pil a navíc to byl násilník, který si stejně jako jeho žena myslel, že mu vzdělání a původ zaručují, že nemusí žít podle stejných pravidel jako ostatní lidé.

Když bylo Mandy osm, konečně ji vzali do dětského domova. Matka ji tehdy ztloukla do bezvědomí. Zlomeninu ruky a lebeční kosti už rodiče vysvětlit nedokázali. Nová sociální pracovnice jménem Janice Carterová jim ji okamžitě odebrala. Nosila plno barevných etno korálků a pestré pletené oblečení. Byla v místě nová, takže jí rodokmen Wrightových nenaháněl hrůzu. Mandy jí za to byla nesmírně vděčná. Konečně spala v čisté posteli, dostávala třikrát denně pořádně najíst a pravidelně chodila do školy. Poprvé za svůj krátký život se cítila v bezpečí.

V průběhu let se k rodičům mnohokrát vrátila, ale nikdy to nedopadlo dobře. Máma s tátou byli posedlí sami sebou a bojovali o ni, jen aby vypadali dobře. Když ji získali do péče, viděli v ní jenom svůj největší neúspěch. Věděli, že dcera dobře ví, jací jsou, a nevidí v nich lidi, které se tak zoufale snaží hrát.

Všichni její prarodiče si nad svými ratolestmi umyli ruce ještě dřív, než přišla na svět, a když se s nimi několikrát setkala, neprojevili o ni žádný zájem. Dětský domov pro ni představoval spásu. Nebylo to tam ideální, ale alespoň se mohla cítit jakžtakž v bezpečí – něco, co dosud nikdy nezažila.

Z domova odešla v šestnácti a okamžitě se zamilovala do mladíka, který bydlel ve stejné ubytovně jako ona. Také pocházel z dětského domova. Udělal jí dítě a rychle zmizel. Amanda po pravdě nic jiného ani neočekávala. Do té doby se od ostatních zatím dočkala jenom zrady. Ale synka si nechala a vášnivě ho milovala. Pevně se rozhodla dát mu lásku, kterou sama nikdy nepoznala, a nedopustit, aby se cítil nechtěný nebo méněcenný.

Nakonec se z ní stala striptérka. Věděla, že má pěkné tělo, a kamarádky ji zavedly do Soho. Bylo to zvláštní místo. Holka se tam mohla ztratit a nikdo ji příliš drsně nesoudil. Tento svět stál na lidech v pohybu – přicházeli, někteří zůstali, ale většina zase odešla. Pro Amandu byl ideální. Měla jenom svůj vzhled, a když člověk vypadal dobře a byl mladý, hodně mu to pomohlo.

Nepožadovala peníze od státu. Za sebe a svého synka platila sama. Tím, že nepřijímala sociální dávky, zamezila možnosti, aby ji rodiče našli, kdyby se jim zachtělo. Bez dávek a bez placení daní zůstávala neviditelná, a právě to chtěla. Byla jenom jednou z mnoha mladých dívek, které se snažily ztratit a zapomenout na to, odkud přišly. Dosud se úspěšně vyhýbala všemu, co se týkalo zákona, soudů a sociálních pracovnic. Pracovala pro svého synka, svého malého Bernarda. Záleželo jí jenom na něm.

Nyní se však přes veškerá předsevzetí zamilovala zrovna do Liama Baileyho! Očekávala, že ji opustí, že ji zklame. Chtěla si ho užít, dokud to jde, i když věděla, že jí jednoho dne zlomí srdce. I několik týdnů štěstí však bylo lepších než nic. Alespoň bude mít v budoucnu na co vzpomínat. Šťastných vzpomínek měla málo a byla ochotná nechat si zlomit srdce, jen aby mohla nějaké shromáždit. Chtěla si od Liama urvat jakýkoli kousek štěstí, protože ho k smrti milovala. Prudce ji zasáhl, od vzhledu přes hlas až po chování. Byla z něho u vytržení.

Liam se probudil a pozoroval ji. Působila velice zranitelně. Jako by cítil strach, který z ní vyzařuje. Už poněkolikáté ho napadlo, jak je možné, že tak krásná dívka o sobě má tak nízké mínění.

„Uděláš mi čaj?“

Když Mandy uslyšela jeho hlas, nadskočila. Instinktivně ji popadl za paži, aby ji uklidnil. Přitáhl si ji k sobě a smutně řekl: „Co je to s tebou? Pořád jsi hrozně nervózní.“

Cítila tlukot jeho srdce. Moc ráda se ho dotýkala. Byl obrovský a dodával jí pocit bezpečí. Také se jí na něm velmi líbilo, že je laskavý. Ohromná laskavost tvořila základ jeho charakteru.

Ve vedlejším pokoji se rozplakal Bernard a Liam cítil, jak Mandy ztuhla. „Udělej čaj a já pro něho dojdu, Mandy, jo?“

Přikývla s očima otevřenýma dokořán. Měla krásné, tmavě modré oči, ale neustále se jí v nich zračil strach.

„Udělej ten čaj, lásko. Co pije malej Bernard? Mlíko? Přines mu to, co obvykle.“

Liam vyskočil z postele a šel do Bernardova pokoje. Byt byl velice malý – měl pouze tři místnosti a koupelnu, do níž se vešel jenom sprchový kout a záchod. Mandy ho však krásně zútulnila. Udržovala v něm pořádek a čistotu a vyzdobila ho v různých odstínech krémové a zlaté. Měla dobrý vkus a Liam na ní obdivoval, jak se kvůli synkovi snaží.

Vyndal Bernarda z postýlky. Chlapeček měl čistě blonďaté vlásky a Liam se pro sebe usmál – nikdo v životě neuvěří, že je jeho táta. Ale jemu to je jedno, protože malý je moc fajn a má skvělou maminku.

„Nazdar, Bernie, zase přišel strejda Liam. A podle něho je tvoje mamča úplně nejlepší na světě.“

Bernard Wright se usmál. Toho velkého pána s černou kůží, který na něho laskavě mluvil a pevně ho svíral v náruči, měl rád. Přitulil se k němu. Cítil se u něho v bezpečí. Podíval se Liamovi do očí a s důvěrou ve velikých zorničkách se doširoka zazubil. Když Liama objal rukama kolem krku, Liam věděl, že tohle je všechno, po čem kdy toužil. Mandy a její klučina tvořili tým a on se chtěl stát jeho členem.

Vrátil se do postele a posadil si Bernarda na klín. Když se Mandy vrátila s čajem, usmál se na ni a vážně se zeptal: „Už jsi v klidu, Mandy?“

Přikývla. Jako vždycky byla tichá a vděčná. Liama to frustrovalo. Vždyť je sakra fantastická a nemá vůbec žádný důvod trpět pocity méněcennosti!

„Náš Bernie je skvělej kluk a připadá mi, že mě má rád.“

Sotva to dořekl, Bernard ho pevně objal. Liam ho instinktivně sevřel v náruči a šťastně se usmál. Na Mandyině tváři se objevila radost. Velice si cenila toho, že se Liam k jejímu synkovi chová hezky. Rozesmutnilo ho, že je tolik vděčná za tak málo a neuvědomuje si, jak je skvělá.

„Poslyš, Mandy, chci pořád být s tebou a s tímhle klučinou. Myslíš, že bys mě dokázala milovat? Jelikož já tě miluju, lásko, a tohohle malýho taky.“

Mandy Wrightová se podívala na synovu blonďatou hlavu a sledovala, jak se směje. Liam Bailey ho lechtal. Postavila stranou hrnek s čajem, posadila se na postel a rozplakala se. Vzlykala a nemohla uvěřit tomu, co jí Liam říká.

Vzal ji do náruče, políbil ji na čelo a upřímně řekl: „Mandy, miláčku, já jenom chci, abychom byli šťastný.“

Pevně ho objala a po chvíli odpověděla: „Já jsem šťastná, Liame. To je právě ten problém.“

Kapitola padesátá šestá

„Jestli mi neřekneš pravdu, tak tě zabiju, Delroyi, to ti přísahám!“

Imelda právě měla záchvat žárlivosti, a Delroy se nehodlal nechat trápit. Vášnivě ji miloval, ale ona velmi dobře věděla, že nikdy nedokáže být stoprocentně věrný. „Nech toho, Mel, vážně. Oba víme, že je to úplná pitomost. Miluju tě a vždycky u mě budeš stát na prvním místě. Ale jestli budeš takhle vyvádět, tak fakticky odejdu – prostě se seberu a půjdu. Dal bych za tebe i za svýho kluka život, ale tyhle hovadiny na mě nezkoušej. Ta holka přišla kvůli práci, nic víc a nic míň. Kdybych s nějakou něco měl, fakt si myslíš, že bych byl tak blbej a dal ti to vědět? Že bych ji měl někde poblíž? Aspoň trochu mi důvěřuj, kurva! A už se o tom nebudeme dál bavit, prosím tě.“

Imelda se podívala na muže, jehož milovala od první chvíle, kdy ho spatřila. Věděla, že se musí vzdát, ať chová jaké chce pocity. Delroy se nehodlal nechat zatáhnout do žádné hádky o své věrnosti. Oznámil jí to hned na počátku jejich soužití. Věděla, že ji miluje, ale s postupem času stále hůř přehlížela jeho prohřešky. V hloubi duše věděla, že i kdyby někoho měl, váží si jí natolik, že by ji nikdy nedostal do situace, kdy by se s tou druhou osobně sešla. Za ta léta se leccos šuškalo, ale nikdy nic konkrétního. Pak ho před dvěma dny viděla, jak před klubem v Brixtonu vysadil jakousi dívku. Jako by dostala ránu do obličeje. Dívka byla mladá, bílá a krásná. Imelda se cítila hrozně, protože ta dívka byla svěží, a ona se jí nemohla rovnat. Nenáviděla se za to, že mu dala najevo, že ho viděla. Delroy teď ví, jak moc jí na něm záleží. Nedokázala si však pomoct.

Delroy její obavy chápal. Velice dobře ji znal, ale nehodlal se nechat omezovat. Miloval ji, ale upřímně řečeno jí nikdy neslíbil naprostou věrnost a teď s tím určitě nezačne. Také by jí nikdy nelhal, ledaže by měl pocit, že je to nutné. Nebylo mu ani trochu příjemné vidět v její tváři utrpení a v jejích očích bolest nad zradou.

„Víš, že tě miluju. Jsi moje žena, matka mýho dítěte. Tomu se žádná jiná nemůže rovnat.“

Imelda mu nedokázala odpovědět, protože vůbec poprvé v životě byla skutečně přesvědčená, že jí lže.

Kapitola padesátá sedmá

„Chci, aby tohle první přijímání bylo opravdu skvělý, Leno. Tania je naše jediná dcera a vůbec poprvé můžeš vybírat šaty. S klukama to bylo úplně jiný – měli jenom hezký obleky a košile. Ale Taniu musíš nastrojit! Takže to nechám na tobě a Rie.“

Daniel vycítil, že mezi manželkou a švagrovou panuje napjatá atmosféra kvůli tomu, jak se věci mají mezi ním a Peterem. Věděl, že jeho přítomnost by situaci nijak nezlepšila. Potřeboval, aby Lena s Riou zůstaly přítelkyněmi a aby to navenek vypadalo, že mezi bratry Baileyovými je všechno v pořádku, ačkoli se vědělo, že to mezi nimi drhne.

Vyšel z domu. Rozhlédl se a díval se na obydlí, jež rodině pořídil, očima ostatních. U vchodových dveří se zastavil, otočil se a podíval se do chodby. Spatřil vyšisované koberce a špinavé tapety. Otevřenými dveřmi do kuchyně viděl omšelé skříňky, jako kdyby si jich všiml vůbec poprvé. Podivil se nad Lenou. Nikdy se doopravdy nezajímala o prostředí, v němž žijí. Všechno bylo čisté a veselé, ale staré a laciné. Dosud mu to nikdy nevadilo. Ale teď měl pocit, že jeho domov by měl odrážet jeho osobnost a úspěch. Trochu Leně zazlíval, že pro sebe nikdy nic takového nechtěla. Stále si ulívala peníze a on byl za její šetřivost v minulosti vděčný. Teď však měl najednou pocit, že jeho domov už dávno potřebuje zmodernizovat, aby lépe odpovídal jeho postavení a vhodně ho odrážel.

Peter si žil jako zpropadený král. Vždycky tvrdil, že dům je investice. Během let jich mnoho koupil a prodal, takže teď žil v opravdu velkém příbytku honosícím se elektrickou branou a soukromím, jež se dá pořídit pouze za peníze. Daniel by klidně mohl mít totéž – vlastnil dostatečný počet legálních firem, jejichž příjmy by pokryly veškeré výdaje.

V hlavě mu utkvěla matčina slova a on se opravdu snažil podívat se na svět očima svých synů. Chtěli, aby na sebe zbytečně neupozorňoval, a on se o to ze všech sil snažil. Musel upřímně přiznat, že je to zatraceně těžké. Rozhodl se však zůstat nenápadný a naslouchat jejich radám. Doufal, že když se jim podvolí, časem se dokáže zařadit mezi své takzvané souputníky. Začne tím, že omezí drogy. Stále si občas dal lajnu, ale připadalo mu, že mu to jasněji myslí.

Tiše za sebou zavřel domovní dveře, rozhodnutý vylepšit své obydlí a vozový park. Také přijme radu svých synů, že by si měl pořídit novou kancelář, i když kovošrot si ponechá. Tohoto areálu se v žádném případě nehodlal kvůli nikomu vzdát. Nejenže je ideální pro určité typy schůzek, ale bude se mu čas od času hodit jako místo, kam se může zašít.

Nasedl do auta a podíval se na svůj dům, na domov, kde byl vždycky velice šťastný a spokojený. Podivil se, jak je možné, že si dosud nevšiml, jak zanedbaný a neudržovaný ve skutečnosti je. Není divu, že ho lidé nevnímají stejně jako Petera – vždyť jim musí připadat jako chudý příbuzný, i když vydělává stejně jako bratr.

Nikdy předtím mu to nevadilo. Stejně jako Lena netoužil po lákadlech bohatství. Nyní však konečně pochopil, jakou psychologickou výhodu může získat, když bude působit jako člověk s vysokými příjmy. Lidé uvidí, co má, a budou ho vnímat jako úspěšného člověka. Budou si myslet, že jim dá vydělat. Budou mu důvěřovat, protože už má to, po čem sami touží.

Povzdechl si a zeptal se sám sebe, proč mu tak zatraceně dlouho trvalo, než pochopil, jak funguje svět, v němž žije. Zlobil se sám na sebe, že není dost chytrý, aby věci viděl stejně jako ostatní. Teď to přijal a je ochotný naslouchat druhým. Tímto problémem se bude zabývat, i když mu to upřímně řečeno připadá velice zatěžko.

Nastartoval, a když vyjel od domu, ze všech sil doufal, že se mu podaří zkrotit svou výbušnost a dovede se přizpůsobit novému způsobu života. Jistý si byl jenom jedním – že malá Tania vyroste v náležitém domě a Lena se s tím chtě nechtě bude muset smířit.

Kapitola padesátá osmá

„Povídám ti, Petey, že je jako úplně vyměněnej. Můžeš tátu ujistit, že se pod naším dohledem chová dobře.“ Danny tomu sám nemohl uvěřit.

Petey se zasmál. „Je to šílený, co? Pořád o vás všech slyším samý dobrý věci. Fotřík je ohromenej, jak se váš táta změnil. Jasně, že je rád, ale taky je trochu skeptickej.“

Danny v sobě potlačil zlost. Z první ruky viděl, že otec se s nimi opravdu snaží spolupracovat. Velice dobře věděl, jak je to pro něho těžké.

Jeho bratranec Petey Bailey, jehož měl moc rád, má zatracené štěstí, že jeho otec není blázen. Ale musejí spolupracovat. Skutečnost, že fungují jako prostředníci mezi svými otci, je stejně smutná jako důležitá. Zkrátka to tak je a nemohou na tom nic změnit.

„Říkal jsem ti, že ho udržím na uzdě, a taky se mi to vede. Jak to vypadá v novejch klubech? Vím, že jsme mluvili o tom, že další otevřeme v Essexu. Zrovna jsem jeden našel. Je neskutečně levnej, protože chlap, kterýmu patří, skoro všechny výnosy prošňupal. Je to úplnej kretén. Taky nám hodně dluží a úplnou náhodou docela dost dluží i Daveymu. Navrh jsem Daveymu, aby mu nabíd, že se může vykoupit. Dostal dost peněz na to, aby splatil úroky z původní půjčky, což samozřejmě znamená, že teď má dvě půjčky, který nedokáže splatit. Stačí ho ujistit, že mu dluhy odpustíme, když na nás přepíše svůj podnik. Podle mýho bude rád, že se ho zbaví. Dopustil se jedný zásadní chyby – otevřel klub a považoval ho za lokál pro sebe, ne pro hosty. Bylo jen otázkou času, kdy se to posere.“

Petey se usmál. Moc se mu líbilo, jak Danny dokáže vyčenichat výhodnou koupi. „Připadá mi to dobrý. Bailey Enterprises je na vzestupu, co? Kde je ten klub?“

Danny si zapálil cigaretu, zhluboka z ní potáhl a nenuceně odpověděl: „Na Ilford High Street. Patříval Colinu Farmerovi, ale teď je náš. Když ho dobře povedem, může se z něj stát zlatej důl.“

Na Peteyho jeho slova udělala dojem. Colin Farmer pocházel z dobré rodiny. Pomohli by mu, kdyby je o to požádal. Danny ho však očividně přesvědčil o opaku a Peteyho zajímalo, jak na něho zatlačil, že se mu to podařilo. Muselo to být něco velkého – mnohem víc než pouhé dluhy.

Danny takřka slyšel, jak bratranci ze všech sil šrotuje mozek. Snažil se přijít na to, jak takového výsledku dosáhl. Danny se zašklebil. Dobrá, prozradí mu to tajemství. „Připomněl jsem mu, že jeho rodině by se určitě nelíbil jeho návyk na koks a že by se leckdo pozastavil nad jeho slabostí pro mladý kluky.“

Petey se překvapením nezmohl na slovo. Dannyho bratrancovo ohromení nesmírně potěšilo.

„Dal jsem mu ultimátum, abych tak řek. V tu chvíli mu ho v autě zrovna kouřil jeden patnáctiletej Asiat. Bráchům jsem to neřek a očekávám, že ty si to taky necháš pro sebe. Časem se na to přijde, to je u takovýchhle věcí běžný. Bude nejlepší, když s tím my nebudeme mít vůbec nic společnýho. Slíbil jsem mu, že budu mlčet, a svůj slib hodlám dodržet.“

Petey Bailey se stále nemohl probrat z ohromení. Colin Farmer byl sukničkář, nebo alespoň s gustem hrál roli chlapa, který nenechá jedinou ženskou na pokoji. Peteyho by v životě nenapadlo, že je teplouš. „To je kurva neuvěřitelný! Jak jsi na to přišel? Jeho fotr by se se posral do vejšky.“

Danny pokrčil rameny. „Vyštěbetala mi to sojka.“ V žádném případě nehodlal prozradit, že má síť lidí, které platí jenom za to, aby o každém v jejich světě zjistili úplně všechno, co se dá. Včetně blízké rodiny a jejích věrných. Informace znamenají moc a on znal cenu tajemství. Také nepochyboval o tom, že pro něho informace, které tak trpělivě sbírá, jednoho dne budou mít vyšší cenu než peníze.

Petey byl nadšený, že jim bratranec vyjednal tak výhodnou koupi. Stejně jako bratry a bratrance ho unavovala situace mezi jejich otci, ale všichni věděli, že se s ní musejí nějak vypořádat. Dařilo se jim to dobře. Měli rodinné firmy a vlastní podniky. Všechno kupodivu fungovalo.

Danny oběma nalil velkou brandy, pozvedl sklenku a spokojeně pronesl: „Tak na nás, bratránku, ať se nám dál daří.“

Petey si s ním přiťukl. „To zní setsakra dobře, kámo.“ Pak se znovu zasmál, až se jeho obrovská hlava třásla veselím. „Pořád se z toho nemůžu vzpamatovat. Colin Farmer je na chlapečky, kurva!“

Daniel se na bratrance podíval a vážně řekl: „Je to zkurvenej hajzl, Petey. Ten kluk byl ještě dítě, vždyť měl sotva patnáct.“

Petey informaci pomalu vstřebal a odpověděl: „Kurva, to máš pravdu. Je to fakt nechutný, do prdele.“

Danny nonšalantně pokrčil rameny. „To mi povídej, Petey. Ale jednou se to všechno proflákne. Do tý doby je ten sráč můj.“

Danny pil brandy a vychutnával si každý doušek. Velmi dobře věděl, že nyní Colina Farmera se vším všudy vlastní. Časem bude vlastnit mnohem víc lidí. Je nejstarší syn svého otce a je na něm, aby jejich straně Baileyovy rodiny navrátil alespoň nějakou úctu a obdiv druhých. O to už se postará. Nikdo se na ně nebude dívat jako na druhořadé. Celý život sledoval, jak otec kráčí svou velice zvláštní cestou, a brzy si uvědomil, že jim to nepřináší nic cenného. U otce se bohužel dostavovaly velice silné, nepravidelné záchvaty násilí, což se v jejich světě za normálních okolností nepovažovalo za nedostatek. Danny však pochopil, že otcovo naprosté ignorování morálních zásad, podle nichž žijí, a jeho schopnost nevidět na svých činech nic neoprávněného jim působí vážné problémy. Strýc Peter zařídil, aby okolí otcovy odpornější eskapády přehlíželo, ale lidé si je stejně pamatovali.

On i jeho bratři jsou dospělí a nehodlají nečinně postávat a hrát druhé housle. Danny se dnem i nocí dře, aby zajistil, že syny Daniela Baileyho budou druzí vnímat jako důvěryhodné a především samostatné muže. Petey Bailey a jeho bratři nemusejí vůbec nic dokazovat a Danny jim to přeje, ale on a jeho bratři se musejí dvakrát víc snažit, aby prokázali svou cenu. Jsou k tomu svolní, chtějí firmě přinášet pořádné peníze a dokázat strýci Peterovi, že jsou schopni velice slušně vydělat. A na rozdíl od bratranců toho dosáhnou i přes nepřízeň osudu.

Petey Bailey sledoval, jak si bratranec ubalil joint. Uvažoval, jaké to asi je, když člověk žije ve stínu otce, jako je strejda Daniel, v podstatě podělaný magor. Petey měl svého bratrance moc rád. Litoval ho, protože se musí s mnohým vyrovnat, ale byl si jistý, že Danny to dobře zvládne. Daniel Bailey senior vyvádí, ale pořád dokáže lidem na ulici nahnat strach. Zůstává jedním z bratrů Baileyových, a to v jejich světě hodně znamená.

Kapitola padesátá devátá

Lenu dceřiny šaty na první přijímání nadchly. Vypadaly překrásně. Byla ráda, že Rie dovolila, aby jí je pomohla vybrat. Měla pocit, že Ria má mnohem lepší vkus než ona sama a bude vědět, jaký materiál je vhodný a jaký styl bude Tanie slušet. Na tohle všechno je šikovná. Když se Lena podívala na dokončený kus oděvu, byla bez sebe štěstím. Neviděla jenom obyčejné šaty, ale roucho pro princeznu. Už jenom rukávy představovaly malé umělecké dílo. Byly ručně šité a dokonale elegantní. Z Taniina prvního přijímání najednou pociťovala ohromné vzrušení. Ne že by to bylo jenom těmi šaty – nechystá se přece na módní přehlídku, ale na velice vážnou událost. Její dcera půjde k první zpovědi a k prvnímu svatému přijímání. Lena se při té myšlence rychle pokřižovala.

Přesto se na dcerčiny šaty nemohla vynadívat. Obdivovala je ze všech úhlů. Mít dceru znamenalo, že se člověk může opravdu rozšoupnout – dělaly to i ty nejchudší rodiny. Svaté přijímání se považovalo za ohromnou událost a v životě dítěte hrálo nesmírně důležitou roli. Lena byla přesvědčená, že Tania se letos stane nejkrásnějším přítomným dítětem.

Nejvíc se nestrachovala kvůli obřadu samotnému, ale kvůli oslavě, kterou potom pro Taniu a Delroye juniora pořádali U Shandonských zvonů. Peter a Daniel se poprvé od „velké rozepře“, jak to nazývala, ocitnou v jedné místnosti. Lena se ze všech sil snažila zajistit, aby se nestalo nic, co by dětem mohlo jejich významný den pokazit. Ulevilo se jí, že mezi ní a Theresou je všechno zase jako dřív. Přinejmenším měla o starost méně.

Tania vešla do matčiny ložnice s širokým úsměvem na tváři. Šaty obdivovala skoro stejně jako maminka. Už se moc těšila, až si je oblékne a ozdobí se doplňky, které společně vybraly. Na hlavu si nasadí malou čelenku s umělými diamanty, pod ni si upevní závoj a v rukou bude držet Bibli v perleťových deskách. Na ruce si natáhne bílé krajkové rukavičky. Bude vypadat jako princezna! Objala matku a obě společně stály u šatů a tiše je obdivovaly.

Do místnosti vstoupil Daniel, a když se k němu jeho děvčata otočila, viděl jim na tvářích, jak jsou šťastná. Usmál se a žertem se zeptal: „Tak to jsou ony? Myslel jsem, že je přinesou víly. Vypadaj jako šaty pro vílu.“

Tania byla už tak nadšením bez sebe, ale tatínkův obdiv způsobil, že se skoro rozplynula blahem. „Líběj se ti, tati? Mně moc.“

Zvedl ji ze země a přitiskl si ji k sobě. „Jsou to ty nejkrásnější šaty, jaký jsem kdy viděl, broučku.“

Tania se rozzářila štěstím.

„Jsou nádherný, Danieli, to musím uznat i já. Stoprocentně vím, že bude nejlíp oblečená.“

Daniela Lenina slova potěšila. Chtěl, aby Tania byla oblečená podle jeho představ. Byla hezká a on si přál, aby ji všichni vnímali tak, jak se u jeho dcery sluší a patří – jako dobře oblečenou dívenku o stupeň výš nad ostatními dětmi. Ještě si pamatoval, jak před lety vypadalo Imeldino první přijímání. Ria ji vystrojila jako nevěstu z lepší společnosti. Když mu tehdy Peter prozradil, kolik stály její šaty, myslel si, že se úplně zbláznili, když za oblečení pro dítě vyhodili tolik peněz. Navíc si tu věc na sebe vezme jenom jednou. Teď to však chápal. Když jde o podobné události, děvče je něco úplně jiného než chlapec. Je výjimečné, protože se dá vystrojit jako miniaturní nevěsta.

Rozhodl se, že se postará, aby jeho jediná dcera vypadala nákladně a nóbl, i kdyby to mělo být poslední, co v životě udělá. Pozdě se učí pravidlům hry a byl pevně odhodlán odehrát ji lépe než všichni ostatní.

„Kdo chce slyšet, jaký dobrý zprávy nesu?“

Tania ho pevně objala kolem krku a zavýskla: „Já, tatínku! Povídej!“

Lena se šťastně usmívala. Předpokládala, že se to týká přijímání. Na nic jiného v těchto dnech nemyslela.

„Koupil jsem nám novej dům. Velkej samostatnej dům a ty, moje princezno, budeš mít svoji vlastní koupelnu! Co tomu říkáš?“

Na Tanie bylo patrné, že si není jistá, co si má myslet. Daniel se hlasitě zasmál a znovu ji k sobě přitiskl. „Budeš se moct koupat ve svý vlastní koupelně!“

„Vážně, tatínku? Budu ji mít jenom pro sebe?“

„Přesně tak, princezno. Pro tebe úplně všechno.“

Lena ho obezřetně pozorovala. „Tys koupil dům, a vůbec nic jsi mi o tom neřek?“

Daniel postavil dcerku na zem a přikývl. „Ano, Leno, to jsem udělal. Taky už bylo načase. Peněz máme dost a já chci, aby tahle maličká měla všechno, co jí můžem dát.“

Věděl, že zvolil správný postup. Lena by dceři snesla modré z nebe a ochotně se přestěhuje, když bude vědět, že z toho Tania bude mít užitek. Jak to jen zvládli s kluky na tak malém prostoru? Tehdy na to však vůbec nemyslel.

Kapitola šedesátá

Tommy Barker byl s Theresou velice šťastný. Dokonale se k němu hodila. Jeho matka byla Irka a otec Skot, takže ho vychovali v nejlepším katolickém duchu, a i když se z něho časem stal pořádný darebák, na své katolické vychování nikdy nezapomněl.

Vůbec by ho nenapadlo, že když uvidí Theresino nadšení z vnuččina nadcházejícího prvního přijímání, zapůsobí to na něho natolik, že se na obřad začne těšit stejně jako ona.

Nemohlo být žádných pochyb, že Theresa Baileyová je pořádný kus ženské. Poznal ji před mnoha lety a už tehdy ji obdivoval za to, jak ze všech sil pracuje, aby uživila své syny. Také na něho dělalo dojem, že si nic nedělá ze stigmatu, které představují dvě nemanželské děti, přičemž jedno z nich je barevné. V té době musel člověk k něčemu takovému mít hodně velkou odvahu a Theresa jí měla víc než většina mužských, jež znal. Syny oddaně milovala, což bylo jasné každému, kdo ji znal, a nikdy se neomlouvala za to, že je má. Tommy však v hloubi duše cítil, že poslední dobou ji mladší syn vyčerpává víc, než je ochotná přiznat.

Daniel Bailey, ten úskočný hajzl, se pokoušel vnutit do jeho záležitostí, a Tommy si nebyl jistý, zda se mu to líbí, nebo ne. Do určité míry byl přístupný představě, že by něco ze své zodpovědnosti přenechal mladšímu muži. Už necítil stejné zaujetí jako před lety. Ale držel si jedinečnou pozici člověka, jenž si své obchody a výdělky řídí sám – pral špinavé peníze pro každého, kdo nějaké měl. Naprosto nenápadně dokázal vzít nelegálně nabyté zisky a přeměnit je na čisté peníze. To byla jeho silná stránka, díky níž dovedl vyplnit mezeru na trhu. Nezaměstnával mnoho lidí, ale těm, kteří pro něho pracovali, bezvýhradně důvěřoval. Osobně si je vybral a věděl, že si dobře uvědomují, jaká rizika jejich zaměstnání obnáší. Tato rizika byla díky dokonalému plánování minimální, ale stejně zůstávala dost vysoká, aby se nad nimi obyčejný člověk zamyslel. Bylo to delikátní a složité podnikání, které vyžaduje rozvahu a především někoho, kdo rozumí ekonomice, a to jak globální, tak černé.

Tommy pro to měl přirozený talent. Instinktivně věděl, kam ulít peníze a kdy je vybrat. Věděl, kde má utrácet a za co. V současnosti pral peníze Rusům. Byli neskutečně prachatí, nejspíš obchodovali s drogami. Zaměstnával několik ochotných právníků, kteří velmi rádi zařídili hotovostní koupě drahých nemovitostí v Londýně a zajistili vysoké hypotéky. Majitelé těchto nemovitostí teď měli zákonné příjmy, které mohli utratit, investovat nebo jenom uložit na účty s vysokým úrokem. V podstatě to bylo ohromně jednoduché, a Tommyho to začínalo nudit. Nevadilo by mu, kdyby si Daniel Bailey vzal na starost každodenní dřinu. Měl by víc času a mohl by si užívat stáří.

Cítil se starší, než byl ochotný připustit. Vztah s Theresou se mu líbil. Vyhovovalo mu, že už jsou staří. Dávno ho přestaly zajímat mladé dívky. Chtěl někoho, s kým si bude moct pořádně popovídat, kdo bude rozumět jeho způsobu života a koho si nebude muset kupovat drahými cetkami a exotickými dovolenými. Theresa byla stále hezká a nenechala se oblbnout. Měla ráda život a oplývala smyslem pro humor, což z ní dělalo skvělou ženskou. Tommy se poprvé po letech cítil dobře a spokojeně. Uvědomil si, že ji skutečně miluje. Stále dobře vydělával a cenil si toho, ale byl připravený předat vedení někomu jinému. Poslední dobou toužil jenom si dát pár skleniček, od srdce se zasmát a občas si s Theresou trochu zašpásovat v posteli.

Poslouchal ji, jak si zpívá s rádiem, a usmál se. Už se rozhodl. Daniel může převzít jeho firmu, jestli o ni opravdu stojí. Vlastně mu prokáže službu.

Když sešel po schodech a vstoupil do kuchyně, cítil se mnohem šťastnější. Konečně se rozhodl zbavit se svých obchodů a připadal si svobodnější. Jako by mu z beder sňali tíhu celého světa. Daniel je drsňák, a právě to je v téhle branži potřeba. Tommy ho všechno naučí, vezme si svůj podíl a nenápadně odejde do ústraní.

„Vypadáš šťastně.“ Theresa měla dobrou náladu. Od té doby, co si začala s Tommym Barkerem, ji měla stále.

„Protože jsem šťastná, lásko.“

Kapitola šedesátá první

„No, Imeldě se nelíbí, Liame, ale ona se přes to přenese. Koukni, jestli jsi šťastnej, tak já taky.“

Liam si připadal trapně. Polilo ho horko a věděl, že vypadá jako hlupák. Byl si jistý, že matce bude jedno, čím se Mandy živí. Vyslechla ho a přivítala Mandy a jejího chlapečka jako velevážené hosty. Teď věděl, že jeho volbu partnerky bude hájit, pokud to bude třeba.

„Díky, mami. Věděl jsem, že to pochopíš.“

Ria se usmála. Liam je stále hodně mladý, ale do téhle Mandy se očividně upřímně zamiloval a dívka jí připadá milá. Nepochybně vypadá moc dobře – vlastně je oslnivě krásná. Chová se velice zdvořile a má krásný hlas. Skutečnost, že je striptérka, bude Ria zkrátka muset přehlédnout. Kromě toho cítí, že Amanda se už dlouho svlékat za peníze nebude, obzvlášť když se do toho vloží její syn. O svého chlapečka se zcela zřejmě dobře stará a Liam toho malého zbožňuje. Je to opravdu zvláštní – sukničkáře Liama dostala do kolen hezká tvářička. Nejdůležitější je, že se cítí šťastný. Ria si v duchu řekla, že mu jenom prospěje, když bude mít nějakou zodpovědnost. Pánbůh ví, že se potřebuje na něco soustředit. Má sklony k flákání.

Totéž se nejspíš dá říct i o jejích ostatních synech. Zdá se, že žádný z nich se nechce usadit, ale jejich způsob života je k tomu ani nenutí. Vedou noční kluby, pracují dlouho do noci a ohromně jim to vyhovuje. Podle ní o takovém životě sní každý mladý kluk. Teď se však Liam zamiloval a ona z toho měla upřímnou radost.

„Jdi do obýváku zabavit to svý děvče. Udělám něco k jídlu. Nemá ten její klučina nějaký zvláštní požadavky?“

„Bernard sní, co mu dáš. Je to hodnej kluk, mami. Je s ním legrace a tak. Trochu ho učím boxovat.“

Ria v synově hlase zaslechla pýchu a na okamžik měla pocit, že se rozpláče. Byla na něho hrdá, protože měl velké srdce a dokázal milovat dítě té nebohé holky. Taková věc stojí hodně úsilí a každý muž jí není schopen. Liamovi na tom chlapci zřejmě opravdu záleží.

„Slyším, že jde táta. Pusť ho dovnitř, jo?“

O pět minut později do kuchyně vešel Peter s ohromeným výrazem ve tváři. Ria se tiše zasmála a řekla: „Vím, co si myslíš, Pete, ale připadá mi jako hodná holka.“

„No, rozhodně je zatraceně krásná.“

Ria se opět zasmála. „Já vím, a proč by ne? Máme hezký syny. Ale bez legrace – je do ní úplně blázen a do toho jejího kloučka jakbysmet. Podle toho, co mi o ní Liam řek, má pěkně těžkej život. Je hodně mladá, ale on je s ní šťastnej.“

Peter Bailey svou ženu vášnivě miloval a ona to věděla. Nikdy na něho nežárlila a Petera to těšilo víc, než byl ochoten přiznat. Liamova dívka byla opravdu krásná a málokterá žena by ji ochotně přijala. Ženy krásné příslušnice svého pohlaví nemají moc v lásce. Pochopil to v době, kdy pracoval v klubech. Imelda byla žárlivka a svůj názor na Mandy mu už velice důrazně sdělila. Mrzelo ho to, protože by si měla dřív, než bude pozdě, uvědomit, že pár drží pohromadě něco víc než pouhý fyzický půvab.

„Je to jeho život, Rio. Je dospělej.“

„Striptérka! Vsadím se, že z ní pár chlapů už dostalo infarkt.“

Když do kuchyně vešel Liam se svou novou rodinou, hlasitě se smáli.

Mandy Wrightová byla nervózní, vzrušená a šťastná zároveň. Atmosféra v domě se jí moc líbila. Vycítila, že Liamově matce je sympatická. Mnohem důležitější však bylo, že je jí sympatický Bernard. Odvažovala se doufat, že má konečně pevnou půdu pod nohama.

Bernard se chechtal na celé kolo. Když Peter viděl, jak jeho syn chová blonďatého chlapečka, jako by byl jeho vlastní, najednou si vzpomněl na svého bratra Daniela a na to, jak se o něho staral, když byli malí. Daniel měl stejně modré oči jako tenhle klučina, zatímco Peterovy oči byly stejně jako Liamovy hnědé. Matka jim přezdívala Válka a Mír, ale byli si velice blízcí. Peterovi se poprvé po dlouhé době zastesklo po bratrovi.

Mandy usedla ke kuchyňskému stolu. Syna si posadila na klín a povídala si s Riou. Peter jim otevřel láhev vína a najednou se cítil ohromně spokojený. O tohle v životě jde – aby rodina byla pohromadě, všichni se radovali z přítomnosti těch druhých a cenili si toho, co mají.

Bernard k němu napřáhl ruce. Peter ho vzal do náruče a se šťastným úsměvem řekl synovi: „Jak mu teda budem říkat? Bernie, ne?“

Mandy sledovala, jak se všichni rozplývají nad jejím chlapcem. Viděla, jak Ria sleduje manžela a syna při hře s Bernardem, a přitiskla hlavu na hrudník ve snaze ovládnout emoce.

Ria jí položila ruku na rameno a jemně je sevřela. Sklonila se k ní a pošeptala jí do ucha: „Uvolni se, moje milá, jsi mezi přáteli.“

Mandy se na ni podívala zvlhlýma očima. Ria ji k sobě přitáhla a pevně ji objala. „Tuhle nesmíš nechat jít, Liame,“ prohlásila hlasitě.

Liam se podíval na otce a oba se usmáli. Bernard se stal středem pozornosti a byl ve svém živlu. Liam nikdy nepovažoval za možné, aby se člověk cítil tak šťastný. Mrkl na mámu a začal uvažovat, kde by bylo nejlepší koupit dům, kam by nejen usadil svou právě nalezenou rodinu, ale zároveň dobře investoval peníze do budoucna.

Kapitola šedesátá druhá

Delroy počítal vybrané peníze. Věděl, že je to málo, ale příliš mu to nevadilo, protože zbytek druhého dne vyberou jeho kluci. Nahlas zívl.

Do kuchyně vešla Imelda a on se na ni usmál, přestože se na ni nepřestával zlobit. Tentokrát ho moudře neobvinila z nevěry. Pravda, rád si trochu pohrál, ale neudělal by nic, čím by ohrozil jejich vztah.

„Je všechno připravený na neděli?“ zeptal se.

Imelda přikývla. Poslední dobou z něho byla nervózní a neustále tonula v obavách, aby od ní a od syna neodešel. „Bude to nádherný. Tania má neskutečně krásný šaty. Jenom doufám, že se táta nepohádá se strejdou Danielem.“

Delroy pokrčil rameny. „Nepohádá. Už nějakou dobu spolu komunikujou akorát přes kluky. Bude to fajn, tak se přestaň zbytečně nervovat.“

Imelda měla pocit, že ji nebere vážně, ale držela jazyk za zuby. Od přírody měla výbušnou povahu a poslední dobou se cítila nesvá. Když ho viděla, jak se směje s tou mladou holkou, zdeptalo ji to víc, než považovala za možné. Opravdu mu věřila, když jí řekl, že s ní nic nemá. Věděla, že by jí to nikdy neudělal, přinejmenším ne veřejně a ne v místě, kde je oba znají. Měla štěstí, že je takový. Mnozí muži v jejich světě netrpěli žádnými skrupulemi a milenky klidně vodili na stejná místa, kam chodili s manželkami.

Jenže Imeldu nesmírně zasáhlo, když ho s tou dívkou viděla a on se hlasitě zasmál něčemu, co řekla. S kterou další se takhle baví? Je bílá? Blonďatá s přifouknutými kozami a velkýma modrýma očima? Nebo typická hrdá rastafariánka? Objímá ji? Říká jí soukromé věci? Porovnává ji s manželkou?

Delroy své bokovky dobře skrýval, ale Imeldu ničilo pouhé vědomí, že existují. Nedokázala snést pomyšlení, že potřebuje jiné ženy. Dřív se vždycky snažila nenechat se tím otrávit, ale vidět ho, jak se směje s tou mladou holkou, byl zlý sen. Vědomí, že po něm touží, ale on po ní ne, jí působilo takřka fyzickou bolest. Jako by jí někdo vyrval vnitřnosti z těla a zahodil je do prachu na silnici.

Jeho práce sama o sobě znamenala, že se stýká s dalšími ženami. Měl nepravidelnou pracovní dobu a Imelda ho nemohla nijak kontrolovat. Když měl chuť, dopřál si úlet, ale Imeldu trýznila představa, že některá z holek, jež využívá, se jednoho dne stane něčím víc než pouhým sexuálním povyražením. Kdyby ji opustil, zahynula by. Byla si jistá, že by se z toho nikdy nevzpamatovala.

„Není ti něco, Mel?“

Přinutila se k úsměvu, nervózně zakašlala a tiše odpověděla: „Vůbec nic mi není. Vždycky jsem v pohodě. To je jen tím světlem.“

Usmál se. Ta aby si nevšimla. „Máš pravdu. Byl jsem unavenej a těšil jsem se domů.“

Oba věděli, že právě to chtěla slyšet.

Kapitola šedesátá třetí

„Je tu zkurvenej randál.“ Noel skoro neslyšel vlastního slova.

Jamsie souhlasně přikývl. Nemělo smysl bratrovi odpovídat. Protlačili se dozadu do klubu a s úlevou za sebou zavřeli dveře malé kanceláře. Hudbu slyšeli dál, ale byla dostatečně tlumená, takže člověk mohl alespoň přemýšlet.

„Tenhle klub je zlatej důl. Říkal jsem Dannymu, že dobrej diskžokej za ty prachy stojí.“

Noela těšilo, že jeho nápady tak dobře fungují. Tvrdil, že za dobrým diskžokejem se lidé potáhnou, a ukázalo se, že měl pravdu. Poté, co podnik převzali od Colina Farmera, se jim takřka přes noc ztrojnásobil příjem. Ve všech klubech teď každý měsíc měli hostující diskžokeje, mezi nimiž hledali jenom ty nejlepší. Do módy se zase dostal severoanglický soul a diskžokejové ze severu byli velice populární. Zákazníci se sem během týdne ochotně hrnuli, aby si mohli naživo poslechnout ty, o nichž zatím jenom slyšeli.

Baileyovi jako majitelé klubů prožívali skvělé období. Všechno bylo velice snadné – vždycky přišla spousta lidí, měli vybavení, které jim umožnilo nalákat do klubu skupiny, a kapacitu, jež zajistila vysoký zisk. Stripové kluby fungují dobře, ale budoucnost patří tanečním klubům. Mladí jsou ochotní dobře zaplatit za kvalitní zábavu, k níž patří drogy, například koks. Protože Baileyovi kromě alkoholu obstarávali i drogy, byli v pořádném balíku.

„Jsem úplně grogy, Noeli. Udělej mi lajnu, jo? Potřebuju nějakou vzpruhu.“

Noela nemusel žádat dvakrát. Když drogu na desce stolu sekal kreditní kartou, zalil ho pocit spokojenosti. Tohle je ten správný život. Báječně se jim daří. Políbila je Štěstěna, mají úplně všechno.

Jamsie oběma nalil pivo, a když každý vyšňupal několik lajn, přiťukli si.

„Maj zpoždění. Jestli kurva nehoděj prdelí, tak si můžou nasrat.“

Noel se zasmál. „Drž hubu, Jamsie. Přijdou.“

Jamsie se zašklebil. Cítil, jak droga začíná účinkovat. Únava zmizela a jeho mozek se znovu probral k činnosti. „To je kurva skvělej matroš!“

Noel se zasmál. „To bych řek. Jack ví, kde se dá sehnat kvalita.“

Oba řvali smíchy.

Ozvalo se zaklepání na dveře, které oznamovalo příchod jejich hostů. Noel rozmáchlým gestem otevřel dveře a uvedl dovnitř dva muže. Oběma bylo kolem devětadvaceti a pocházeli z Liverpoolu. Byli to arogantní bratři Dalyové, hezcí a nebezpeční.

Gerry Daly rychle vstřebal pohled, jenž se mu naskytl, a hlasitě pronesl: „Přesně tohle jsme potřebovali. Lajna a pivko. Nic lepšího neznám.“

Paddy Daly vytáhl zápisník, a zatímco jim Noel sekal lajny, nadšeně vysvětloval, jak všichni vydělají na bankovní loupeži, kterou s bratrem do nejmenšího detailu naplánovali.

Noel a Jamsie byli nadšení. Jako nejmladší z Danielových synů zoufale toužili roztáhnout křídla a osamostatnit se. Bratři Dalyové se přeochotně nabídli, že jim jejich sen pomohou splnit.

Kapitola šedesátá čtvrtá

Malý Delroy věděl, že mu to sluší. Byl velice sebevědomý. Jeho otec se smál, když se syn procházel venku před kostelem a vypadal jako jeho miniatura. Připadalo mu zvláštní, že když člověk ve svých dětech vidí sebe, uvědomí si, že díky nim vlastně nikdy nezemře. Lidé, kteří tvrdí, že nechtějí mít děti, jsou pitomci. Proč by jinak Bůh stvořil lidstvo?

Imelda vypadala nádherně. Vždycky jí to slušelo. Ne že by věřila jedinému slovu, které jí řekl. Byla s ní potíž, ale Delroye vždycky přitahovaly divošky. Líbilo se mu, že v sobě mají jiskru.

Uviděl, jak k němu kráčí Daniel Bailey s Taniou a Lenou. Nenuceně se na ně usmál. Rozhodl se, že pro dnešek zapomene na dramata z minulosti. Malá Tania vypadala naprosto fantasticky. Byla to hezká dívenka, z níž jednoho dne vyroste krásná žena. Odrážela se v ní Theresa – dokonce i chodila stejně jako babička. „Tobě to ale sluší!“

Tania se rozzářila pýchou. Vůbec nepochybovala o tom, že dnes vypadá nádherně. Také se tak cítila.

Delroy podal Danielovi ruku na pozdrav. „Máš se dobře, Danieli? Dneska je velkej den, co? Tvoje máma z toho úplně šílí.“

Daniel Bailey se usmál sevřenými rty, ale ve skutečnosti Delroyovi nevěnoval pozornost. Uvědomoval si, že někde v blízkém okolí se nachází jeho bratr a že na sebe maximálně kývnou.

Lena vykročila rovnou k Rie a Daniela to na okamžik rozladilo, ale opanoval svůj vztek. Ria s Lenou byly blízké přítelkyně. Jejich přátelství alespoň v ostatních vyvolávalo dojem, že mezi bratry je všechno v pořádku, i když všichni v jejich světě znali pravdu.

Danny otce pozorně sledoval. Dneska si nehodlal dát ani skleničku. Bude se nenápadně snažit zůstat otci co nejblíže. Pokud se mu bude třeba jenom zdát, že by mohl způsobit nějaký problém, okamžitě ho odvede pryč. Na strýce Petera se mohl spolehnout, že zůstane za všech okolností klidný. Jeho táta to ovšem nedovedl. Snažil se a oni to oceňovali. Nic to však neměnilo na skutečnosti, že žádný z jeho synů nevěřil, že už se nikdy nebudou opakovat jeho zlostné výbuchy. Stačí pár skleniček, a domnělá urážka může snadno způsobit třetí světovou válku. Dneska má jeho sestřička velký den a Danny pevně doufal, že otec bude myslet především na to.

Rozhlédl se po okolí kostela. Všude postávalo plno rodičů, rodin a dětí. Kde jsou ksakru jeho bratři? Nikde neviděl Noela ani Jamsieho.

Viděl, že dorazil Liam Bailey se svou přítelkyní a jejím synkem. Byla opravdu pěkná, a k tomu striptérka! Nejednou si ji představoval nahou. A všichni ostatní také. Skýtala skutečně nádherný pohled, samé kozy a lesk na rty. Ale jestli to je Liamovi jedno, proč by se měl on starat? Každopádně je Liam až po uši zamilovaný.

Mandy mu plaše zamávala a Danny se na ni usmál. Ohromilo ho, že se v mužské společnosti stydí, třebaže se svléká za peníze. To mu vážně nešlo na rozum.

Liam na něho namísto pozdravu mrkl. Nikdy nevypadal tak šťastně a Danny z toho měl radost. Bratrance očividně bavilo hrát si na tatínka a všichni viděli, že klučina ho zbožňuje.

Do kostela vcházel strejda Peter. Danny sledoval, jak se otec tváří, jako by se vůbec nic nedělo. V duchu se modlil, aby den proběhl hladce. Neměl náladu na mrzutosti a úloha neoficiálního strážce mu nečinila ani tu nejmenší radost.

Kapitola šedesátá pátá

Noel a Jamsie byli nervózní. Tuhle akci si domluvili v přesvědčení, že na první přijímání dorazí včas. Minuty ubíhaly. Seděli s bratry Dalyovými v bílém transitu a potili se zlou předtuchou a očekáváním. Noelova ruka spočívala na opakovací pušce, kterou si koupil speciálně pro tuto příležitost. Rád se jí dotýkal a těšil se z vědomí, že ji má u sebe. Výkonné zbraně se podobají drahým autům – o majiteli něco vypovídají a přinášejí mu uspokojení ze sebe sama. Vrhl rychlý pohled na bratra a vyměnil si s ním nejistý úsměv.

Stáli nahoře v Zelené uličce. Každou chvíli měla směrem k nim vyjet dodávka bezpečnostní agentury plná bankovek. Jako každý měsíc převážela hotovost z Bank of England. Ve voze se nacházely bankovky určené ke spálení. Byly staré a potrhané dlouhým používáním. Avšak tentokrát, pokud se to povede, se znovu stanou legálním platidlem.

Je to úplná hračka. Jedinou skutečnou potíž představuje otevření dveří dodávky, nic víc. Dalyové mají rychlopalnou pušku, která snadno prostřelí přední sklo vozu, a se zbytkem si poradí páčidlo. Muži v autě ochotně otevřou zadní dveře. Každého, kdo by se chtěl chovat jako hrdina, snadno vyřadí z boje. Nikoho nezabijí, ale prostřelené koleno obvykle zajistí spolupráci. Alespoň je o tom ujišťovali bratři Dalyové.

Ve voze potichu hrálo rádio, v němž právě Queen zpívali We Are The Champions. Jamsie se usmál. Písnička se hodila k tomu, co se chystali provést.

Byl krásný den a Jamsie měl radost. Chtěl, aby si jeho sestřička svůj velký den hezky užila. Tím podělaným přijímáním žili už několik týdnů. Vzrušením se mu dělalo špatně, protože věděl, že to, k čemu se právě chystají, je může snadno dostat do vážných problémů. Stejně jako Noel však potřeboval všem dokázat, že dovedou samostatně jednat.

Gerry Daly si nasadil kuklu a Jamsie s Noelem okamžitě následovali jeho příkladu. Paddy Daly vyjel od chodníku a vozu bezpečnostní agentury obratně zablokoval cestu.

Ozvalo se skřípění pneumatik a rozpoutalo se hotové peklo.

Kapitola šedesátá šestá

U Shandonských zvonů v Ilfordu bylo plno a Ria s Lenou zpětně prožívaly emoce tohoto dne. Děti pobíhaly po podniku jako šílené. Už nebyly v kostele a dávno zapomněly na vážnost celé události. Tania vypadala jako divoška, čelenku s umělými diamanty měla nakřivo a závoj jí visel na zádech jako kus hadru, ale cítila se vítězoslavně. Zvládla první zpověď i první svaté přijímání. Vstoupila na cestu k dospělosti a na tento den nikdy nezapomene.

Malý Delroy se pěkně naparoval, ale tohle byl její den. Kluci se nenaparádili stejně jako holky, takže se jim nevěnovalo tolik pozornosti. Věděla, že jí to moc sluší, a ten pocit se jí líbil.

Když došla k záchodům, zaslechla tatínkův hlas a bez rozmýšlení se zastavila u malých dveří, za nimiž se nacházely pánské toalety.

Tiše tam stála s očima otevřenýma dokořán. Otec držel pod krkem Noela a na zemi ležel Jamsie, který si rukama svíral hlavu a tekla mu krev. Noel se pokoušel uniknout tatínkovu sevření a snažil se odtrhnout jeho ruce ze svého hrdla. Tania slyšela, že se dusí a nemůže dýchat. Měl červený obličej a tvářil se zmateně.

Tatínek na něho řval: „Vy posraný idioti! Vykrást zasraný bezpečnostní auto! Vždyť můžete jít na patnáct let sedět! Jste dva pitomý zmrdi!“

Jamsie odmítavě vrtěl hlavou a Noelovi lezly oči z důlků. Tania měla příšerný strach. Její nejstarší bratr Danny klidně přihlížel, jako by se nic nedělo. Davey, který stál vedle něho, se tvářil zděšeně.

„Já vás oba zabiju, kurva! Takovouhle hovadinu se už nikdy v životě neodvažujte udělat!“

Daniel Bailey od sebe syna prudce odstrčil a Tania zaslechla hrozné žuchnutí, jak Noel dopadl hlavou na dlažbu.

Davey se odtrhl od stěny, a rychle se zarazil, když v zrcadlech nad umyvadly spatřil svou sestřičku. „Tati…“

„Nech toho, tatínku, nech toho!“ vykřikla Tania hystericky.

Daniel Bailey se k dcerce otočil, zděšený, že je s nimi na pánské toaletě.

Zaslechla, jak její nejstarší bratr Danny šeptá: „A do prdele.“

Když k ní tatínek vykročil, s hrůzou před ním ustoupila.

„Pojď ke mně, princezno. Pojď sem, miláčku.“

Mluvil tichým hlasem plným lásky, a Tania nemohla uvěřit, že je to tentýž hlas, který před chvílí tak nenávistně řval na její bratry.

Tania byla bledá strachem. Když se Noel pomalu postavil na nohy, podívala se z něho na Jamsieho. Krvácelo mu oko a měl opuchlá a zkrvavená ústa. Dívenka instinktivně věděla, že mu to udělal její otec, že mu ublížil stejně jako Noelovi.

Teď před ní tatínek klečel a ona v jeho očích viděla smutek a cítila jeho zděšení.

„Poslouchej, princezno, jsi ještě moc malá, abys tomuhle všemu rozuměla. Noel a Jamsie vědí, že je to pro jejich dobro. Pojď sem, zlatíčko, pojď k tatínkovi.“

Dovolila mu, aby ji vzal do náruče, ale bylo zřejmé, že je zděšená. Daniel cítil, jak se její tělíčko chvěje a prudce jí tluče srdce. Něžně ji pohladil po zádech, ale v tu chvíli se jí zvedl žaludek, a než se nadála, vyzvracela všechno, co za celý den snědla. Všechny výborné sendviče, dortíky s polevou, kuřecí paličky a bramborové lupínky její tělo opustily v jednom mohutném proudu. Cítila se slabá a nedokázala by stát bez pomoci. Hlavu měla jako horkovzdušný balón. Přitiskla se k tatínkovi, aby ji ochránil.

Daniel dceru pevně sevřel a do hloubi duše ho mrzelo, že musela vidět, co se odehrálo na záchodech. Zlobil se, že se kvůli synům přestal ovládat. Byl nervózní z toho, jak zareaguje manželka, až se o téhle příhodě dozví. Nevěděl jistě, kolik toho dcera přesně viděla a kolik z toho, čeho byla svědkyní, doopravdy chápe.

Noel a Jamsie cítili stud a provinění kvůli potížím, které způsobili. Nečekali, že otec zareaguje takhle. Upřímně věřili, že je poplácá po zádech a poblahopřeje jim k jejich přičinlivosti. Za necelých deset minut vydělali malé jmění. To se přece počítá, ne? Ani jeden z nich nepřemýšlel o následcích, kdyby je chytili. O téhle možnosti vůbec neuvažovali.

Davey s hrůzou přihlížel. Bylo zřejmé, že Noel s Jamsiem jsou naprostí idioti, ale malá Tania tomuhle nemohla rozumět.

Pozvracela celou podlahu a záda otcova saka. Daniel ji jemně postavil na zem, svlékl si sako a odložil ho do nedalekého umyvadla. Potom dcerku znovu zvedl a bez dalšího slova odešel z pánských záchodů.

Za dveřmi čekalo několik mužů a Tania okamžitě pochopila, že vědí, co se uvnitř odehrálo. Na rozdíl od ní se k tomu však nepřipletli. Viděla, jak uhýbají před tatínkovým pohledem. Vzpomněla si, že nikdo v jejím okolí, ať ve škole nebo při hře na ulici, jí osobně ani o ní nikdy neřekl nic ošklivého. Každý, koho znala, se k ní choval moc hezky, a ona si až teď uvědomila, že je to kvůli tatínkovi. Lidé se ho bojí.

Kapitola šedesátá sedmá

„Nepůjdeš se s ním aspoň pozdravit?“ Ria už v sobě měla několik skleniček a manžel a jeho bratr ji štvali. Tenhle den patřil dětem, ne jim.

Peter si povzdechl. „Nech toho, Rio. Myslím to vážně. Udělali jsme, co se od nás čekalo, tak s tím dej pokoj, ano?“

„Podle mýho je to zatraceně směšný, ale dobře, už o tom nebudu dál mluvit.“

Peter se proti své vůli usmál. „Kurva, díky Bohu za drobný laskavosti.“

Tomu se zasmála dokonce i Ria. Zalétla pohledem k Leně a zamračila se. Daniel jí předával malou Taniu a tvářil se při tom jako vrah.

„Něco se stalo, Pete. Koukni na malou Taniu. Vypadá, že je jí zle, chudince. A malej Daniel se tváří, jako by mu někdo ukrad kolo.“

Peter si teatrálně povzdechl. „Nejspíš se přecpala sladkostma. Vzpomínáš na kluky, když šli k prvnímu přijímání? Mohli se vyblít z podoby. A Imelda mámě poblila celej kožich.“

Ria se znovu zasmála. Na tohle už zapomněla.

Peter si přihnul piva a rozhodl se manželku ignorovat. Vlastně velice dobře věděl, co bratra rozzuřilo. Kdyby takhle pitomě šli loupit jeho kluci, řádil by úplně stejně. Podělaní blbci! Ozbrojená loupež není pro amatéry. Je to zatraceně vážná věc a dávají se za ni hodně vysoké tresty. Když člověka chytí, dostane dvanáct až osmnáct let. Justice na lidi, kteří obírají banky, nepohlíží přívětivě. Pokud člověk vykrade nějakého dědu a sebere mu všechno, na co celý život dřel, a k tomu ho ještě zapíchne, za rok se dostane na svobodu. Jenže v téhle zemi jako vždycky jsou peníze a majetek důležitější než lidé. Je to jako podělaný vtip.

Dalyové teď měli cejch, a bylo to jedině dobře. Ti zatracení zrádci do svých zkurvených záležitostí zatáhli jejich dva kluky! Skandální! Navíc se nikdy neměli odvážit bez povolení vyloupit banku v Londýně. Ta lůza využila Danielovy kluky, aby se vklínila mezi Baileyovy.

Noel a Jamsie byli milí kluci, ale rozhodně žádní Einsteini. Spíš pořádní troubové. Zvlášť po tomhle zatraceném průšvihu.

Co je to sakra napadlo? Kdepak, Peter tentokrát stál na Danielově straně. Kluci potřebovali pořádně vyděsit a Daniel na to byl jako dělaný. Peter si řekl, že ho neubude, a vydal se k bratrovi.

Kapitola šedesátá osmá

Delroy a Davey venku kouřili joint. Davey byl dost zaražený. Měl strach víc o Taniu než o bratry. Hrozně nerad ji viděl tak rozrušenou. Přidal se k nim Danny a všichni spolu seděli a šokovaně mlčeli.

Hloupost Danielových mladších synů všechny naprosto ohromila. Nemohli uvěřit, že dokázali vůbec uvažovat o bankovní loupeži bez konzultace se svými bratry. Delroyovi jich skoro bylo líto. Chápal, že vyloupení vozu s penězi je lákavé – pro kluky to představovalo obrovské dobrodružství. Ale nesmělo se to provést bez podrobného plánu a především bez povolení.

Nikdo nepochyboval, že Dalyové svému řemeslu rozumějí. Co je to ale napadlo, zlanařit syny Daniela Baileyho? Od nynějška jim odtikává čas. Daniel Bailey si tohle nenechá líbit. Pokusili se s ním pořádně vyjebat.

Opatrně se k nim přidali Noel s Jamsiem. Všichni postávali venku na ulici, když z hospody ve stejnou chvíli vyšli Peter a Daniel Baileyové. Delroy pocítil ohromení. Už dávno nedělali nic společně, ale v takovéto chvíli šly soukromé problémy stranou.

Daniel se na ně vrhl jako anděl pomsty a vedl je do postranní ulice. Jeho zlost byla takřka hmatatelná. Očividně hrozně zuřil.

„Vy posraný kreténi! Koukněte, co jste provedli! Nejenže jste šli do tý zkurvený loupeže, ale navíc jste Tanie zkazili její velkej den. Chápete vůbec, co jste provedli?“

Noel a Jamsie byli alespoň natolik chytří, aby mlčeli. Nejlepší bylo nechat ho vyzuřit a vybít si zlost. Jakákoli odpověď by ho jenom ještě víc rozlítila. Daniel Bailey kladl otázky, ale nečekal na ně odpovědi. Mladíci jenom souhlasně přikyvovali.

Peter Bailey jemně položil ruku na bratrovu paži. Věděl, že Daniel by po synech nejradši zase skočil. „Uklidni se, Danieli. K čemu to bude, když je tu zmlátíš před lidma? Ještě aby někdo zavolal fízly. To je to poslední, co teď potřebujeme. Kde jsou ty peníze, Noeli?“

Noel se na strýce vděčně podíval. Věděl, že jeho přítomnost udrží otcovu proslulou výbušnost na uzdě. „Pořád ještě v kufrech našich aut. Potřebovali jsme se vrátit na obřad.“

Delroy si nedokázal pomoct a rozesmál se. „Chceš mi říct, že ty peníze byly celou dobu tady? Vy jste se je ani nepokusili někam schovat?“ Všichni přítomní dobře slyšeli nevěřícný tón jeho hlasu a všimli si znechuceného výrazu jeho tváře. „To si snad kurva děláte prdel!“

Peter se obrátil k Delroyovi: „Jdi dovnitř a přiveď Peteyho s Liamem. Řekni jim, ať zavolají pár lidem a seženou nějaký řidiče – musíme se co nejdřív zbavit těch aut a prachů. Ať všechno přivezou do kovošrotu. Pak můžou udělat, co je třeba.“ Otočil se k Danielovým synům: „A vy dva padejte dovnitř a koukejte se kurva dobře bavit. Kdyby se přece jenom vyskytly nějaký problémy, chci, aby si lidi pamatovali, že jste byli na tom podělaným přijímání, jasný?“

Mladíci se vrátili do hospody. Byli vděční, že nemusí zůstat s otcem, který vypadal, že každou chvíli vybuchne.

„Posraný nemožný idioti! Nemůžu uvěřit, že udělali takovou zkurvenou blbost. To se od nás nic nenaučili?“

Peter pokrčil rameny. „Jsou mladý. Když je člověk mladej, tak si myslí, že je neporazitelnej a že ho nemůžou chytit. Věří, že všechno, co udělá, mu jako zázrakem vyjde.“

Daniel smutně přikývl. „Vsadím se, že v těch kufrech ještě pořád maj zbraně a kukly. To jsou ale posraný hovada! Danny kvůli Dalyům děsně zuří. Řek jsem mu, ať se od nich drží dál. Znám ho, bude v tom vidět osobní urážku. Ani jeden z nich nepovažoval za nutný se mu o tom zmínit, a to ho bude dost žrát. Má pocit, že si z něho udělali dobrej den, a já se mu nedivím. Vidím to úplně stejně.“

Peter Bailey se hluboce, dlouze a sarkasticky zasmál. „Ty jsi fakt kurva neuvěřitelnej, Danieli. Ty tak můžeš někomu něco vykládat. Aspoň neodpráskli chlapa s jeho dítětem v autě ani skoro neumlátili starýho dědu k smrti. Chtěli si vydělat. Mysleli si, že těch sto táců, co šlohli, tě přiměje, abys v nich konečně viděl dospělý chlapy. Kdežto tys nás jen tak z plezíru několikrát málem zničil. Takže se přestaň naparovat. S trochou štěstí se jim nic nestane. Je pravda, že to posrali, ale aspoň se nesnížili k tomu, aby vyváděli kvůli pár drobnejm. Jsi podělanej pokrytec, víš to?“

Daniel Bailey sledoval, jak bratr rázně odkráčel zpátky do hospody. Dlouho stál venku, dokud se nepřestal třást a nezačal zase klidně dýchat. Utěšoval se skutečností, že bratr jemu i jeho synům hlídá záda. Alespoň teď věděl, že ať se stane cokoli, nakonec dál zůstávají bratry Baileyovými.

Kapitola šedesátá devátá

Lena s Riou seděly a pozorovaly dění kolem sebe. Tania byla vyčerpaná. Leně bylo moc líto, že se jí z toho vzrušení udělalo špatně. Ale nejdůležitější část dne zvládly bez problémů. Postavila k sobě dvě židle, holčičku na ně položila a přikryla ji kabátem.

Ria hlídala svou vlastní dceru. Když se Imelda trochu napila, začala se chovat trochu agresivně. Ria nechtěla, aby v den synova prvního přijímání začala vyvádět. Malý Delroy někam zmizel – nejspíš někde provádí vylomeniny s dalšími chlapci. Podívala se na Taniu, bílou jako křída. Asi toho na ni bylo příliš. Pro děti to byl dlouhý den.

Všude kolem se lidé smáli a dobře se bavili. Ria byla se svým životem spokojená, zejména v takovýchto chvílích. Vážila si svého štěstí, nepovažovala ho za samozřejmost jako jiné ženy. Nebyla hloupá a věděla, že tohle všechno se může přes noc rozplynout, ale neděsilo ji to tak, jako odjakživa Lenu. Ria se pevně rozhodla užít si toho, co má, protože k čemu by to jinak bylo? Její synové se dobře bavili. Docela by ji zajímalo, jestli si Lena všimla, že dva z jejích synů mají monokl. Nehodlala to nijak komentovat. Oba byli dospělí.

Zahlédla vnuka, jak tajně potáhl z cigarety, kterou někdo nechal zapálenou v popelníku. Podrážděně si povzdechla. Z toho hajzlíka vyroste pěkný rošťák a Imelda kvůli němu probdí nejednu noc. Malého Delroye nebude snadné zvládnout. Je to rozený potížista, stejně jako Riin syn Jack. Ten do kostela přišel pozdě a pak se někam vypařil. Petera kousky jeho nejmladšího syna vůbec netěšily a Ria očekávala, že si s ním v brzké době promluví. Pro svého nejmladšího měla slabost, možná proto, že je benjamínkem rodiny. Poslední dobou se choval trochu podivně, tajnůstkářsky. Horší však bylo vědomí, že jí ukradl nějaké šperky. Nic velkého, protože věděl, že otec by si všiml, že zmizely. Obral ji o ty, které nosila každý den. Nechápal, že pro ni mají největší cenu právě ty levnější kousky, řetízky a prstýnky, které jí Peter koupil, když byli mladí. Teď byly všechny pryč, nejspíš někde ve frcu. Zatím to před Peterem tajila, ale drásalo jí to srdce. Podezírala Jacka, že okrádá také Imeldu, a uvažovala, zda o tom nemá s dcerou promluvit. Doufala, že se situace vyjasní. Jenže Jack byl Jack a Ria se obávala, že se hned tak nezmění.

Lena jí poklepala na paži, aby upoutala její pozornost. „Imelda začíná mít hádavou.“

Ria trochu nejistě vstala. Vypily toho víc, než si myslela. Nejradši by se na tohle všechno vykašlala. „Díky, Leno. Takže je to zatraceně pravda, co?“

Imelda stála u baru. Její otec se bavil se skupinou mužů po její levici a její strýc Daniel se svými kamarády postával napravo. Ria přemítala, co si o tom všem lidi doopravdy myslí.

Imelda dlouhým upraveným prstem mířila svému manželovi do obličeje a Delroy se netvářil příliš nadšeně.

„Ještě jednou se na ni podíváš, a já tam půjdu a jednu jí vrazím, až vezme druhou o zem. Myslím to vážně, Delroyi.“

Ria se postavila před dceru. „Co prosím? Komu jednu vrazíš?“

Delroy si povzdechl. Očividně byl otrávený. Byl to hezký mužský, ale Ria nechápala, proč se její dcera nedokáže ovládat, pokud jde o něho. Škoda, že se Imelda v tuhle chvíli nevidí a neví, jak nenávistně a krutě se chová. Kdyby se jenom mohla vidět tak, jak ji vidí ostatní, styděla by se. Bylo by jí tak trapně, že by se už nikdy v budoucnu takhle nerozčílila, alespoň ne na veřejnosti.

„Tohle všechno je kvůli Liamově Mandy. Jak se zdá, tak prej na ni pořád čumím, teda dělám na ni oči, abych tak řek. Podívej, Rio, dneska na tohle nemám náladu. Domluv svý dceři, protože jestli nepřestane, tak jí nafackuju.“

Otočil se a šel pryč.

„Já už takhle fakt nemůžu, mami.“

Ria se na dceru podívala. Viděla krásnou holku se skvělou postavou, vysokými lícními kostmi a snědou pletí, která se podobá leštěné mědi. Mrzelo ji, že Imelda svou krásu nevidí, a místo toho si pořád přeje vypadat jinak. Měla veliké oči lemované hustými černými řasami, které se líbily i neznámým lidem, už když byla miminko. Měla pěknou postavu, dobře se oblékala, mohla se chlubit dlouhýma štíhlýma nohama a stále vypadala stejně krásně jako v šestnácti. Zůstal jí svěží půvab, který Ria vždycky považovala za něco opravdu výjimečného. Imelda byla ženou, o které by její otec řekl, že je to pěkná kost.

Popadla dceru za paži a davem na tanečním parketu ji dotáhla na dámské toalety. Tam jí vážně řekla: „Poslouchej mě, Mel. Mám tě hrozně ráda, ale s těma žárlivejma scénama musíš přestat. Liamova holka je nádherná, a s tím nic nenaděláš, zlatíčko. Všude, kam přijdeš, vždycky budou mladší holky a hezčí než ty. To ale neznamená, že ti s některou uteče. Všichni chlapi se koukaj – tvůj táta je z nich nejhorší. Ale jenom se kouká a miluje mě stejně jako já jeho. Nikdy jsem nežárlila tak jako ty. Vidím, jak se tím užíráš, a musím ti říct, Mel, že to není hezkej pohled. Vypadáš ošklivě a zle. Musíš se to naučit ovládat, jinak ho od sebe jednoho dne opravdu odeženeš, když si nedáš pozor. Když ho budeš moc často obviňovat, začne si myslet Do prdele, pořád mi vyčítá, že jí zahejbám, tak s tím teda začnu. Teď jsem napůl ožralá a nechci se s tebou hádat. Ne dneska, když měl malej Delroy první přijímání. Takže mi slib, že toho necháš.“

Imelda se podívala do matčina laskavého obličeje a uviděla lásku a starost, které se v něm zračily. Smutně přikývla a odpověděla: „Tak dobře. Ale on má úlety, mami, já to vím.“

Ria dceru objala a pevně ji k sobě přitiskla. Smutně řekla: „No a co, zlatíčko? Pokud tě do toho nezatahuje, tak je to k čertu jedno. Ty jsi jeho žena a matka jeho dítěte. Stojíš u něho na prvním místě. A teď se zase půjdeme bavit, ano?“

Kapitola sedmdesátá

Peter i Daniel si uvědomovali přítomnost jeden druhého. Stáli u baru necelých tři a půl metru od sebe, ale jako by mezi nimi ležela desítka kilometrů.

Vedle Daniela stál Tommy Barker. Když se teď konečně dohodli na nějakých zásadních pravidlech, velmi dobře spolu vycházeli. Tommyho překvapilo, jak moc se mu Daniel Bailey zalíbil. Když byl sám a uvolnil se, uměl se stát velice dobrým společníkem. Tommy ovšem věděl, že se umí chovat také jako utržený ze řetězu a že nemá všech pět úplně pohromadě, ale to k Danielovi patřilo. Poslední dobou se z něj ale stal člověk, který se upřímně zajímá o životy druhých, naslouchá jejich názorům a klade jim rozumné otázky, aby jim plně porozuměl.

Tommy s Danielem uzavřel určitý druh přátelství a choval přesvědčení, že Daniel v něm vidí dobrého partnera pro svou matku.

Tommy mu nyní postupně předával své podnikání v praní špinavých peněz a zjišťoval, že pokud jde o finance, je Daniel Bailey velice chytrý. Uměl dobře počítat. Dovedl z hlavy spočítat jakákoli procenta a uměl člověku říct, kolik a kdo mu dluží, do posledního pětníku.

Tommy až dosud podceňoval Danielovu inteligenci a uvědomil si, že tutéž chybu učinilo mnoho dalších lidí. Za chytrého vždycky všichni považovali Petera. Daniel měl pověst pouhého drsňáka. On však byl víc než to. Velice dobře dovedl dopodrobna rozebrat fungování každého podfuku, a jakmile ho promyslel, v devíti případech z deseti přišel na to, jak ho ještě vylepšit. Tommymu to dokázal, když jim takřka přes noc zvýšil příjmy. Tommy Barker Danielovu bystrost beze zbytku obdivoval.

„Koukni na ně, Tommy, jsou úplně ožralý a dvakrát tak protivný.“

Tommy se usmál. Lena, Ria a Theresa vyzpěvovaly irské balady, které se právě hrály. Přiblížila se zavírací doba a pro mnoho přítomných noc teprve začínala.

„Malá Tania bude v pořádku, Danieli. Do zejtřka většinu zapomene.“ Tommy uhodl, která z dnešních událostí Danielovi dělá nejhlubší vrásky na čele.

Daniel pokrčil rameny. „To doufám. Je to zvláštní, Tommy, ale já si dneska něco uvědomil. Vůbec poprvé v životě mi došlo, že pro ni tohle nechci. Nechci, aby moje dcera vyrostla mezi zločincema. Chci, aby z ní bylo něco pořádnýho.“

„To je dobře, Danieli. Je přirozený chtít pro svý děti to nejlepší.“

Daniel se usmál. „Nepřeju si, aby si vzala nějakýho posranýho křupana, kterej se živí tím, co kde ukradne. Rozumíš mi, ne? Chci, aby žila ve skutečným světě, mezi opravdovejma lidma. Dneska jsem viděl, jak se vyděsila, a podíval jsem se na sebe jejíma očima. Viděl jsem velkýho, agresivního, zkurvenýho gangstera. Co si moje holčička asi myslela? Je jí sedm, Tommy. Musel jsem jí připadat jako netvor. Tolik se bála, že se jí udělalo fyzicky zle. Držel jsem toho zasranýho pitomce Noela pod krkem a ona to všechno viděla. Ještě nikdy jsem ji neviděl tak vyděšenou a podruhý už to nechci zažít. Víš, jak jsem koupil ten skvělej velkej barák? Lena se vůbec nechce stěhovat, ale čeká ji pořádný překvapení. Přestěhujeme se tam radši dřív než pozdějc. Tania si bude dobře a příjemně žít, bude chodit do kvalitní školy a tak. Do tý nejlepší, co existuje.“ Rychle spolkl pivo a mávl na barmanku, že chce ještě jedno. „Ale pokud jde o ty dva posraný debily Noela a Jamsieho, tak ti můžou klidně táhnout. Kdo napoprvé provede takovouhle loupež, kurva? Jsou to dva zatracený idioti. Oba maj v hlavě nasráno. Pořád z toho ještě nejsou úplně venku. Nikdo kurva neví, co se dneska opravdu stalo. Jak je znám, tak určitě někde nechali posranej účet za benzín, aby je fízlové snáz vyčmuchali – včetně jména, adresy a telefonních čísel. Neuvěřitelný. To je kurva neuvěřitelný!“

Tommy Barker si nedokázal pomoct a zasmál se. „Ale musíš uznat, Danieli, že si přišli na pěkný peníze.“

„Nic uznávat nebudu! Ty peníze jsou teď moje. Myslím, že by je to mělo naučit slušnýmu chování. S cizíma lidma se nikdy neloupí. Pořád jim všem říkám, že maj všechno držet v rodině.“

Peter Bailey bratrova slova zaslechl a beze slova souhlasně přikývl. Tohle pravidlo svým synům vtloukal do hlavy, sotva začali chodit. Byla to mantra Baileyových. Jenže když člověk dospěje, nakonec chce jít vlastní cestou. Je to přirozené.

Kapitola sedmdesátá první

Leně nebylo dobře po těle a ten pocit se jí nelíbil. Dům, který pro ně Daniel koupil, byl krásný, ale příliš velký. Připadala si v něm nepříjemně izolovaná od zbytku světa. Třebaže stál v obydlené ulici, příjezdová cesta měřila dobrých deset metrů a přední stěnu stínily rozložité stromy. Jakmile vešla dovnitř, měla dojem, že bydlí na úplné samotě.

V domě byla velká kuchyň a Lenu docela bavilo se v ní otáčet. Ostatní místnosti se jí moc nezamlouvaly. Měly krásnou výzdobu a tomu, kdo tu bydlel před nimi, očividně nechyběl skvělý vkus. Připadala si tam však jako vetřelec, jako by se někomu vloupala do bytu.

Danielovi se nové obydlí moc líbilo. Procházel se po něm a pořád něco obdivoval, například ozdobné lišty na stěnách a dřevěné podlahy. Oblíbil si zejména mosazné kliky na dveřích. Leně však dům připomínal hotel, místo, kde člověk několik dnů pobude a pak se vrátí do bezpečí svého domova.

Povzdechla si. Poslední dobou vzdychala často – když jí Ria vybrala nový nábytek a když všichni nadšeně vykřikovali, jak dobře odsýpá zařizování nového domu. Připadalo jí, že i když tam stráví nejbližších dvacet let, stále pro ni zůstane novým domem.

Když šla pro poštu, spatřila svůj odraz ve velkém zrcadle, o němž Ria prohlásila, že bude vypadat dokonale. Nijak nemládla, ale na svůj věk vypadala dobře.

Zvedla několik účtů, jež nevinně ležely na krémovém koberci, a bezcílně kráčela zpátky do kuchyně. Posadila se k novému stolu ze skla a chromu, vzala do ruky hrnek s čajem a zhluboka se napila. K čemu je takhle velký skleněný stůl? Hrozně špatně se udržoval v čistotě a Lena tajně doufala, že ho některý ze synů nechtěně rozbije, roztříská ho na kousíčky. Podle Rii se nerozbije jako sklenička na víno, ale roztříští se jako přední sklo auta. Bylo jí srdečně jedno, jestli z něj zbudou ostré nebo tupé střepy. Prostě se ho chtěla zbavit.

Zaslechla, jak manžel schází po schodech, a automaticky mu nalila do hrnku čaj.

„Kluci už šli?“

„Ještě ne, za chvilku přijdou dolů.“

Daniel zapnul televizi, kterou připevnil na kuchyňskou linku. Ta se Leně upřímně řečeno líbila.

„Skoro tu nejsou, Dane. Poslední dobou jim akorát peru a vařím.“

Daniel se zasmál. „Už jsou dospělí, zaplaťpánbu. Všichni vylítávaj z hnízda, to je úplně přirozený. Zbude nám jenom malá Tania. Je chytrá. Vidělas její vysvědčení? Ta holka je génius.“

Lena přikývla. Nejradši by mu pověděla, že Taniino vysvědčení ve skutečnosti viděla o několik dní dřív než on, ale mlčela.

Do kuchyně hlučně vpadli Noel s Jamsiem, ale sotva spatřili otce, zmlkli. V jeho přítomnosti se zdáli nejistí. V den Taniina prvního přijímání se mezi nimi muselo odehrát něco vážného. Tak vážného, že si jich manžel celé měsíce odmítal všímat.

„Dobrý, tati?“ otázal se Jamsie opatrně.

Daniel se na ně vlídně usmál. „Jo, dobrý. A teď držte hubu – v televizi jdou zprávy.“

Zesílil zvuk a Lena synům nalila čaj. Posadili se ke skleněnému stolu, ona z trouby vyndala snídani a rychle a tiše jim ji naservírovala.

Televize hrála nahlas a Lena se chystala požádat manžela, aby ji ztišil. Už otevírala ústa, když zuřivě mávl rukou na znamení, že má mlčet. Ztichlou místností se rozléhal hlasatelův kovový hlas.

„Včera večer byli ve východním Londýně nalezeni dva zavraždění muži. Oba byli zastřeleni z bezprostřední blízkosti do týla. Policie je identifikovala jako Geralda a Patricka Dalyovy, bratry z okolí Liverpoolu. Policie vraždy vyšetřuje ve spojitosti s podsvětím a žádá kohokoli, kdo by mohl mít informace ohledně tohoto případu, aby zavolal na…“

Lena viděla, jak se na sebe synové podívali. Došlo jí, že zpráva, již právě vyslechli, je pro ně nějakým způsobem důležitá.

Daniel konečně televizi ztišil a posadil se ke stolu. Otevřel noviny a beze slova se dal do čtení. V místnosti se rozhostila atmosféra strachu a Lena cítila, jak z manžela čiší nepřátelství. Nejradši by se frustrovaně rozkřičela nad marností toho všeho.

„Dáte si ještě toast, kluci? Nemáte ještě hlad?“

Oba mlčky zavrtěli hlavou a Leně jich bylo velice líto. Věděla však, že se mezi ně nesmí plést.

O deset minut později odešli a atmosféra se ihned odlehčila.

Daniel vstal a přistoupil k zadním dveřím.

„Koukni na tu zahradu, Leno. Vypadá jako na obrazu, co? Podle zahradníka bude celej rok barevná. Co tomu říkáš? Je to fajn děda. Vyzná se ve svý cibuli, abych tak řek.“

Lena se poslušně usmála. „Je s klukama všechno v pořádku, Danieli?“

Zasmál se. „Teď už jo, Leno, takže si s tím nedělej hlavu. Jenom jsem je potřeboval trochu srovnat, nic víc.“

Lena si povzdechla. Jako vždycky si řekla, že mu bude věřit. Bylo to tak jednodušší.

Daniel ji několik minut pozoroval. „Proboha, Leno. Co to s tebou poslední dobou sakra je? Chodíš tu jako mátoha. Není ti něco, lásko? Nejsi nemocná?“

Věděla, že by mu měla na rovinu říct, jak se cítí, ale nedokázala to. Daniel se do domu zamiloval a měl z něj ohromnou radost. Dokonce sedával na dvoře a četl noviny, šťastný jako blecha, že má tu možnost a užívá si nového způsobu života. Proč není schopná dělat to také tak?

„Jenom jsem unavená, Danieli. Vyčerpalo mě stěhování a všechno okolo, nic víc. Těchhle pár měsíců se pořád něco dělo.“

Její odpověď ho potěšila, a to ji z nějakého důvodu rozčilovalo, ačkoli věděla, že manžel jí věří každičké slovo. „Tak fajn, miláčku. Měl bych sebou hnout. Dneska mám nějaký vyřizování.“

Něžně ji políbil na rty a ona jeho polibek opětovala. Stále ho milovala.

Potom se rukama zlehka dotkl jejích ramen, na chvíli se jí zadíval do tváře a tiše řekl: „Prosím tě, Leno, raduj se z tohohle domu. Koupil jsem ho pro nás, pro mne, tebe a malou Taniu. Je zaplacenej a napsanej na tebe, takže i kdyby mě zítra chytili a napařili mi třicet let, tohle všechno zůstane tobě, holka moje. Nikdo ti to nemůže sebrat. Vím, že křečkuješ jako blázen a všude schováváš peníze, ale přísahám ti, Leno, že jsme bohatý, hrozně bohatý. Takže toho nech, lásko.“

Potěšilo ji, že si všiml jejího rozčilení. Doširoka se usmála a odpověděla: „Už jsem si myslela, Dane, že nevíš, že mi chybí náš starej dům. Nějak se tady nemůžu zabydlet.“

„No, upřímně řečeno se ti nedivím. Když si vezmu, že všechno, co tu je, vybrala Ria. Klidně si vyraz na nákupy a pořiď si nábytek, jakej chceš. Minimálně sežeň pořádnej stůl. Ten skleněnej krám vypadá jako vystřiženej z pořadu o novejch technologiích a já se při večeři nerad dívám na svoje nohy.“

Lena se zasmála s ním. Měl pravdu – dělala si tolik starostí s tím, co by se do takovéhoto domu mělo dát, že zapomněla, že je to pořád její domov. Domov její rodiny.

„Máš pravdu, Dane. Koupím aspoň novej stůl. Tenhle příšernej krám mi tu taky vadí. Je takovej studenej. Mám radši pěknej kus dřeva.“

Daniel Bailey se nahlas zasmál. „Kup, co chceš, ty moje ospalko. Hlavně se rozvesel, jo?“

Lena se rozzářila, ale nedokázala si pomoct, aby se znovu nezeptala: „Jsou kluci opravdu v pořádku, Danieli? Vím, že tě štvali, a nesnáším, když je ve vzduchu špatná atmosféra, víš?“

Pousmál se. „Koukni, vyvedli pěknou blbost, ale vyřídil jsem si to s nima. Tak se přestaň strachovat, uklidni se a užívej si novej barák. Stejně se brzy odstěhujou. Všichni si koupili byty – samozřejmě za moje peníze, kruci. Nejvyšší čas, aby se začali starat sami o sebe.“

Usmála se, ale zneklidnění ji neopustilo. Gangsterské vraždy nedokázala přehlížet tak snadno jako její manžel.

Kapitola sedmdesátá druhá

Peter Bailey se o odchodu bratrů Dalyů z tohoto světa dozvěděl do deseti minut poté, co k němu došlo, stejně jako jeho bratr. Peter zařídil, aby se v době vraždy všichni členové rodiny pohybovali někde na veřejnosti. V žádném případě k nim nesměly vést žádné stopy, i když si o tom lidé budou myslet, co chtějí. Nebylo to levné, ale to ani neočekával.

Všichni usuzovali, že Dalyové byli přísně potrestáni za to, že šli loupit bez povolení Baileyů. To nikdo nepopíral, dokonce ani jejich vlastní rodina. Bratři vůbec nedbali na zaběhnuté zvyklosti, a to se nedalo přejít bez povšimnutí. Hlavní bylo, že nikdo nezná skutečný důvod – že do svých záležitostí zatáhli mladší chlapce Baileyovy. V žádném případě nesmí nikdo zjistit, že v rodině existují nějaké slabé články.

Zároveň to sloužilo jako varování mladším klukům z Baileyovy rodiny, aby viděli, co se může stát, když se nebudou držet zpátky. Nikdo na ničem nesmí pracovat, aniž by to nejprve prodiskutoval s ostatními. Všichni mu to musejí odsouhlasit. Jedině tak zůstanou v bezpečí. Čím méně lidí zvenčí se účastní závažných rozhodnutí, tím lepší to je v dlouhodobém horizontu pro všechny.

Posadil se ke stolu a uvažoval, jak bude Daniel postupovat dál. Stále zuřil kvůli Noelově a Jamsieho hlouposti, ale Peter byl přesvědčen, že o nic víc nejde – mládenci provedli pitomost, když chtěli dokázat, co v nich je. Jejich jednání scházel zlý úmysl.

Najednou si Peter připadal starý. Samozřejmě se doslechl, že Danielovi se skvěle daří v praní peněz. Udělalo na něho dojem, jak dobře si bratr vede. Na podnikání stále dohlížel Tommy Barker, ale byla to v podstatě pouhá formalita. Danielovi to šlo přirozeně. Také měl temperament potřebný k jednání s Rusy, kteří se mu v mnoha směrech podobali. Byli to násilničtí zločinci, jimž se nejen nedostalo vzdělání, ale navíc jim scházely sociální dovednosti. Naprosto dokonalé spojení.

Daniel, stejně jako on, vydělával týdně víc než dost. Oba své syny zasvěcovali do podnikání. Chlapci k sobě stále měli velice blízký vztah a to bylo důležité, protože jako rodina – jako Baileyovi – tvořili obávaný tým.

Problémy podle Petera představoval jeho nejmladší syn Jack. Něco s ním nebylo v pořádku, ale Peter zatím nevěděl přesně co. Z Jacka jako nejmladšího ze sourozenců vyrostl člověk, který má potřebu upoutávat na sebe pozornost. Nosil nos hodně nahoru a při jeho vzhledu mu nečinilo problém přitahovat ženy. Pro jejich podnikání měl přirozené vlohy a Peter mu ochotně nechal volnou ruku při vedení barů. Jenomže Jack poslední dobou práci věnoval stále méně času. Peterovi špehové v barech hlásili, že Jack na dlouhé hodiny odchází a dělá velké tajnosti s tím, kam jde.

Peter měl podezření, že Petey s Liamem ho zatím chrání. Choval však jistotu, že to nevydrží – nakonec se mu budou muset svěřit. To byla podstata hry, kterou všichni hráli – nic se nadlouho neutají, každopádně ne před Peterem Baileym.

Kapitola sedmdesátá třetí

Tania pozorovala maminku a tetičku Riu. Obě byly velice tiché a jako obvykle nejvíc mluvila babička. Tania tam seděla se svými panenkami tichoučká jako pěna. Kdyby si uvědomily, že je s nimi v místnosti, poslaly by ji pryč. Když si povídaly takhle naštvaně nebo spolu mluvily velice tiše, vždycky ji poslaly do jejího pokoje. Takže seděla nehnutě jako socha vedle pohovky a s našpicovanýma ušima poslouchala, co říkají.

„Proboha, jsi si jistá, že je to pravda?“ zeptala se Lena skoro šeptem.

Theresa s vážnou tváří přikývla. Na obličeji se jí objevily všechny vrásky, jež se jí za život utvořily. Najednou vypadala staře. Když se usmívala nebo smála, člověk zapomněl, kolik jí je, ale nyní i Tania vnímala ten rozdíl a děsil ji. Lena se dívala na Riu, jež vstřebávala slova, která právě slyšela.

„Můj Jack? Určitě mluvíš o mým Jackovi?“

Therese bylo z celého srdce líto, že snaše nakládá na bedra takové břemeno, ale věděla, že tuhle zprávu může Peterovi sdělit jenom jeho žena. Ona Riu samozřejmě doprovodí, ale jenom manželčina přítomnost dokáže synovi zabránit, aby udělal něco, čeho by do konce života litoval.

„Jack je u mě doma a je tam s ním Tommy. Přišel za mnou, protože nevěděl, na koho jinýho by se obrátil, Rio. Je mu jasný, že to podělal, ale taky má dost rozumu na to, aby věděl, že sám to nevyřeší a že to bude mít hroznej dopad na rodinu, pokud se to rozkřikne. Zavolej Peterovi a řekni mu, ať přijde ke mně, ano? Tam to proberem.“

Ria byla v šoku. Udělalo se jí zle a měla pocit, že se pozvrací. V životě jí nebylo tak špatně. Nejradši by okamžitě padla mrtvá k zemi a vůbec o nic se nestarala. Tohle bylo něco neskutečného a ona nevěděla, jak se s tím má vyrovnat. Peter bude nepříčetně zuřit a Ria připouštěla, že na to bude mít veškeré právo. „On ho zabije, Thereso, on ho zabije, kruci.“

Theresa si zhluboka povzdechla. „Proto se s ním musí sejít u mě doma. Ať přijdou i tví kluci. Budou muset Jackovi pomoct, pokud po něm Peter skočí. Je mi fuk, co jim řekneš, hlavně ať ke mně přijdou. Daniel poslal Noela s Jamsiem, aby odklidili tělo dřív, než ho někdo najde a celý se nám to vymkne z ruky.“

Ria přikývla. Chápala, co jí tchyně naznačuje. Nejdůležitější roli teď hrál čas.

Kapitola sedmdesátá čtvrtá

Noel s Jamsiem zastrčili klíč do zámku a pomalu, tiše otevřeli dveře. Napjatě naslouchali, zda uslyší nějaké zvuky, které by jim napověděly, že v bytě někdo je. Bylo ticho.

Jemně za sebou zavřeli dveře a pokrčili nosy nad nakyslým zápachem, který jako by pronikl do všech koutů. Kam se podívali, tam ležely pytle odpadků. Na podlaze se válely špinavé pleny, staré oblečení a hromádky špinavého prádla. V předsíni byly rozházené hračky a staré, zažloutlé a časem zkřehlé noviny.

Stáli v typickém bytě ve věžáku. Měl dlouhou šerou předsíň, z níž se vcházelo do pokojů a koupelny. Na jejím konci se nacházely dveře vedoucí do obývacího pokoje. Odtud se vcházelo do kuchyně. Všude byla neskutečná špína.

Tiše procházeli temnou předsíní, otevírali jedny dveře po druhých a pečlivě zkoumali místnosti. V první nenašli nic kromě otlučené staré postýlky pro dítě. Kdysi ji někdo natřel bílou barvou, ale teď byla otřískaná a celá špinavá, jak se o ni celé roky nikdo nestaral. Na potrhané matraci se skvěly skvrny. V nohách postýlky ležela úhledně složená přikrývka, která ostře kontrastovala se zbytkem místnosti. Tapety se odlepovaly od zdí, podlahy byly holé a na okně ani nevisela záclona na znamení, že se o dítě, jež kdysi leželo v postýlce, někdo staral.

Ostatní místnosti vypadaly podobně. Bratři se náhle zastavili, když Noel otevřel dveře obývacího pokoje.

„Kurva, Jamsie, tohle je fakt šílený.“

Dívka polovinou těla spočívala na rozpadlé špinavé pohovce z umělé hmoty. Nylonové sedáky kdysi dávno byly krásně oranžové, ale léta zanedbávání jejich barvu změnila v nevýraznou hnědou. Zbytek pokoje byl stejně špinavý jako celý byt. Na konferenčním stolku a po zemi se válely kusy alobalu, použité jehly a ostatní náčiní a krámy, které sbírali feťáci. Mezi tím vším ležela fotografie s ohnutými rohy. Bylo na ní nemluvně, usměvavá holčička se sytě modrýma velikýma očima v malém srdčitém obličeji. Mrtvá dívka očividně byla její matka.

Noel a Jamsie se kolem sebe rozhlédli s naprostým znechucením. Nedokázali pochopit, jak si někdo může zvolit takovýhle život. Narkomanka už tuhla, ale i po smrti v ní bylo vidět dívku, jíž bývala, než její život ovládly drogy. V obličeji měla modřiny, které značily, že ji v posledních několika dnech někdo zbil. Pootevřené rty jí zmodraly a oči se jí zakalily.

Prohlédli zbývající místnosti, ale po dítěti nebylo ani památky.

Noel rozevřel kabát a vytáhl z něj láhev od whisky naplněnou benzínem. Jamsie ho napodobil. Mlčky všechno polili, především okolí pohovky.

U dveří se zastavili a naposledy se rozhlédli, aby se ujistili, že na místě nezůstalo nic, co by mohlo vést k Jacku Baileymu. Spokojeně zapálili krabičku sirek a hodili ji na konferenční stolek. Chvilku počkali, aby se ujistili, že se oheň pořádně rozhořel, a pak se opatrně vydali předsíní a postupně zapálili všechny pokoje. Nakonec byt opustili stejně tiše a nenápadně, jako do něj vešli.

Venku nasedli do starého vraku, který se navzdory svému vzhledu chlubil vylepšeným motorem, jenž jim zaručil pořádnou rychlost, pokud to bylo třeba. Auto tak dokonale splynulo s prostředím, že by mu nikdo nevěnoval zvýšenou pozornost.

Noel rozčileně zavrtěl hlavou. „To je debil! Kterej člověk, co má všech pět pohromadě, by bral podělanej heroin? Takovou věc udělá jenom blbec. Klidně ho může prodávat zvířatům jako ona, ale sám to brát nesmí. Jenom Jack může být tak slabej a tak zatraceně blbej.“

Bratři v klidu odjeli. Oběma se ulevilo, že se zbavili břemena, které jim kvůli Jackovi přistálo na bedrech. Bůh rozhodně funguje záhadně, jak jim pořád vykládá máma. Dneska se zdá, že máma má pravdu.

Kapitola sedmdesátá pátá

Peter Bailey stále nechápal, co mu matka s manželkou povídají. Slyšel je, ale nedokázal uvěřit jedinému slovu.

Jeho Jack to nemohl udělat. To prostě není možné. Peter věděl, že se s ním něco děje, ale ani ve snu by ho nenapadlo, že by se to mohlo jenom vzdáleně podobat tomuhle. Jeho miláček, jeho nejmladší chlapec ubil bezbrannou holku, když byl sjetý? Heroinem? Jeho brouček si zaneřáďuje tělo tím svinstvem, a nikdo se to neobtěžuje říct jeho otci? Žádného z kluků nenapadlo, že by ho na to měli upozornit? Copak se celý svět zatraceně zbláznil?

„Prosím tě, Petere, pochop, že nikoho nenapadlo, že to dojde takhle daleko…“

Peter rychle otočil hlavu a podíval se na manželku. Na ženu, o níž by přísahal, že by něco takového nedokázala udržet v tajnosti.

„Tys o tom věděla, Rio? Tys o tom věděla?“

Ria zuřivě vrtěla hlavou a Peter poznal, že je zděšená. „Samozřejmě, že ne! Něco takovýho bych přece nenechala jen tak!“

Přikyvoval. Byl přesvědčený, že mu nelže.

Ria v hloubi duše chovala jisté podezření. Pojala ho, když si všimla, že Jack začal jinak spát a kolísá mu nálada. Všechno to naznačovalo, že něco není v pořádku. Vůbec ji však nenapadlo, že by se mohlo jednat o takovouto věc.

Petey zlehka položil ruku na otcovu paži, což v Peterovi vyvolalo prudkou reakci. Málem jím mrštil o stěnu. Jako by ho dotek lidské ruky vytrhl z transu.

„Nesahej na mě, zatraceně! Kde je?“

Petey si povzdechl. „Babička chtěla, aby sem přišel, ale já ho poslal pryč, abyste se nesešli. Je s ním Liam. Myslím, že bys ho zatím neměl vidět.“

Peter Bailey se nehezky zasmál. „Zeptám se tě ještě jednou a naposledy, synku. Kde kurva je?“

Theresa ke svému staršímu synovi přistoupila o krok blíž.

„A ty se ode mne drž dál, matko. Ještě krok, a přísahám, že ti urvu hlavu, sakra! A teď naposledy – kde je?“

Kapitola sedmdesátá šestá

Jack Bailey měl takový strach, že nedokázal ani pořádně dýchat. V uších se mu hlasitě ozývaly údery vlastního srdce.

Daniel Bailey se na synovce díval bez zájmu. Pro něho už byl chlapec mrtvý. Sice po něm uklidil spoušť, kterou měl na svědomí, ale udělal to kvůli rodinnému jménu, ne kvůli tomuhle podělanému hovadu. Daniel Jacka považoval za méně než vzteklého psa. V mnoha ohledech překročil únosnou hranici. Pokud to Daniel dobře pochopil, zabil tu holku, když o sobě vůbec nevěděl, a když se pak probral, uviděl, co provedl. Úplně se posral a běžel za babičkou, aby mu pomohla. Ten slabý, ubohý, zatracený špinavec!

Podělaný srab! Tohle Peter nespolkne. Daniel to věděl, i když ostatním to ještě nedocházelo. Liam mu ho přivedl domů, zatímco ostatní se pokoušejí uklidnit Petera. Nemá to ale vůbec žádný smysl. Jack Bailey je to, čemu Amíci říkají chodící mrtvola.

„Píchal sis ty sračky, Jacku?“ zeptal se, aby řeč nestála.

Jack se na strýce bojácně podíval. Mluvil tak klidně, jako by se spolu bavili o počasí nebo se ho ptal na zdraví. Jack přikývl.

„No, povím ti, že by bývalo bylo lepší, kdyby ses předávkoval, chlapče, protože jsi na každej pád mrtvej.“

Jack neodpověděl. Neměl co říct.

Kapitola sedmdesátá sedmá

Tania slyšela, jak teta Ria pláče. Byl to příšerný zvuk, jako by zoufale lapala po dechu. Tania se usadila nahoře na babiččiných schodech, takže všechno slyšela.

„Zabije ho, Leno. Já vím, že ho zabije. Kluci ho nedokážou zarazit, nikdo ho nedokáže zarazit…“ Ria si zoufala. Vůbec nepochybovala, že Peter Jacka zlikviduje, i když je to jeho syn. Ria, která vždycky otevřeně přijímala gangsterský život, by najednou chtěla žít v blažené nevědomosti, v níž se udržovala Lena. Co to jejího chlapce napadlo? Jack musel vědět od chvíle, kdy si drogu vzal, jak to jeho otec přijme, pokud to zjistí. S něčím takovým by nikdy nesouhlasili. Baileyovi takové věci vnímali jako slabost a známku duševní nezpůsobilosti. Drogy se prodávají, ale nesmějí se brát. Každopádně ne takové sračky. „Je to můj malej chlapeček, Leno. Zavolej Danielovi a pověz mu, ať ho schová, ať ho někam odveze…“ Ria byla pološílená hrůzou a zoufalstvím, ale věděla, že všechno je marné.

Lena kamarádce stále neodpovídala. Jemně ji pohladila po zádech, ale nedokázala říct nic, čím by ji uklidnila. Cítila se provinile za to, že je vděčná, že takový osud nepotkal některého z jejích synů. „Vypij tu brandy, Rio. Za chvilku přijede Imelda.“

Ria jí neodpověděla a chvíli zarmouceně plakala. Potom najednou ztichla.

Lena kamarádku pevně objala a uvažovala, jestli se s tímhle vůbec někdy vyrovnají. Měly peníze, prestiž a auta. Vedly skvělý život. Tohle však byla jeho stinná stránka. Gangsteři si nepochybně žijí příjemně, ale všichni vědí, že je to za určitou cenu. V takovýchto chvílích je ta cena příšerná, ale museli ji zaplatit bez ohledu na následky a na to, komu ublíží. Tohle byla ta nejhorší stránka jejich způsobu života a chudák Ria se s tím bude muset smířit. Jako celá jejich rodina.

Kapitola sedmdesátá osmá

„Díky, Danieli. Vážím si toho, cos udělal.“

Daniel na bratra kývl. „Udělal bys pro mě to samý.“

Bylo zvláštní takhle si povídat z očí do očí a být po tak dlouhé době zase spolu o samotě. Oba to cítili.

„Jak je Rie?“

Peter pokrčil rameny. „Co myslíš? Ženský tomuhle nemůžou nikdy porozumět. Vždycky si myslej, že se to dá nějak vyřešit, sakra. Ale tentokrát to nepůjde.“

„Takže ho stoprocentně odděláš?“

Peter přikývl. „Jak jinak, kurva?“

Daniel oběma nalil velkou skotskou. „Kopni to do sebe, Pete. Budeš to potřebovat.“

Peter jediným lokem vyprázdnil skleničku.

Daniel viděl, že bratrova tmavá pleť zbledla, a bylo mu ho upřímně líto. Neměl to lehké. „Po pravdě, Pete, byl mrtvej už ve chvíli, kdy to svinstvo začal brát. Feťáci umíraj od první dávky.“

Peter se ironicky zasmál. „Byl mrtvej od chvíle, kdy jsem zjistil, že fetuje. Oba víme, že pití samo o sobě je dost nebezpečný – lidi po něm moc žvaněj –, jak nám říkala máti, když jsme byli malý. Kokain taky není nic moc, ale aspoň se po něm probereš s relativně čistou hlavou. Braun je něco úplně jinýho. Požírá tě jako rakovina. Připraví tě o duši, udělá z tebe zloděje a lháře. Sebere ti rodinu, loajalitu, všechno, co je důležitý pro většinu lidí. Pro nás, v tomhle byznysu, je to naprosto zásadní. Ten kluk není vůbec k ničemu. Je slabej, Danieli. Předved nám, co je doopravdy zač.“

Daniel Bailey věděl, že bratr má pravdu. Lidé z jejich branže feťáky nenáviděli. Nedalo se jim věřit a vzhledem k jejich závislosti bylo jasné, že za peníze každého zradí.

„Koukni, Petere, mluvil jsem s pár poldama, co je platíme. Smrt tý holky berou jako nešťastnou náhodu. Kluci odvedli dobrou práci – shořela na škvarek. Takže od nich nám nic nehrozí.“

Peter si obrovskou rukou otřel nos. „Je to zkurveně příšerný, co? V devatenácti natáhnout brka. Podle všeho mu ukradla schovanej fet. Jako by ho to omlouvalo.“

„Jestli chceš, vyřídím to za tebe, Petere…“

Peter zvedl ruku. „Já to udělám, ale i tak děkuju. Tohle je můj průser a já si ho vyřeším.“

Daniel neodpověděl. Sám by se zachoval úplně stejně. Výlet jeho synů mezi ozbrojené lupiče mu najednou přestal připadat jako obyčejná klukovina. Alespoň se snažili rodině vydělat peníze. Zachovali se sice jako zatracení idioti, ale on věděl, že jenom chtěli roztáhnout křídla a dokázat, že něco umějí. Svůj hloupý nápad víc než dost odčinili tím, jak vyřešili Jackův problém – rychle, v tichosti a bez zbytečného ptaní. Ti dva zatracení kašpaři mu dokázali, že pro ně přece jenom existuje naděje. Jednu věc však věděl jistě – že takovýhle průšvih by nepřál ani svému nejhoršímu nepříteli.

„Mám jet s tebou?“

Petera Baileyho bratrova nabídka potěšila. Po všem, co se mezi nimi stalo, bylo příjemné vědět, že Daniel je ochotný při něm stát v jeho nejtěžší chvíli.

„Ne, Dane, ale tvojí nabídky si vážím.“

„Jak to zvládá máma?“

Peter Bailey se zasmál, jak Daniel čekal. „Přežije to. Myslím, že Tommy Barker na ni má dobrej vliv.“

„O naší mámě se dá říct leccos, ale nakonec vždycky stojí na naší straně. Postará se o Riu a Lena jí pomůže. To oba víme.“

Peter Bailey přikývl. Spoléhal na to.

Kapitola sedmdesátá devátá

„Kurva, Imeldo, přestaň už o tom mlít!“

Imelda byla pološílená panikou. „Můžeš s tátou promluvit, Delroyi, nebo mě za ním dovést? Je mi jasný, že víš, kde je.“

Delroyovi zacukaly koutky úst nad manželčinou naivní představou, že by některý z nich mohl změnit situaci jejího bratra. „Poslouchej, Mel. Tvýho tátu nic nedonutí, aby si to rozmyslel, tak se s tím smiř.“

„Ale máma! Co moje máma? Je úplně v háji…“

„To se dalo čekat, ale ona není žádnej podělanej blázen, Imeldo. Tvýho otce zná ze všech nejlíp. Jsi směšná. Hrozně moc ses chtěla všeho účastnit, tak to taky je a jde ti to. Ale tohle k naší branži taky patří. Nikdo z toho není nadšenej, ale musí se to udělat. Jack si to posral sám, Mel, tak se s tím smiř. Měl jsem ho rád a všichni ostatní taky, ale nesmíme mu dovolit, aby s náma cloumal. Moh nás všechny zničit – mě, tebe, celou firmu. Některý věci se prostě nedaj vyřešit, i když je fakt, že v našem světě to není obvyklý. Jack se rozhod jít svojí vlastní cestou a teď za to musí zaplatit. Je mi líto, ale jestli chceš zůstat v branži, měla bys to přijmout.“

Imelda nemohla uvěřit vlastním uším. Tady šlo o jejího brášku Jacka, ne o nějakého zatraceného hňupa, který je každému ukradený. Také to Delroyovi řekla, ale ten jenom mávl rukou.

„To už stačilo, Mel.“

Ve dveřích kuchyně zahlédl syna. Tvářil se vystrašeně. Delroy se usmál, ale dobře si uvědomoval, že chlapec poznal, že mezi rodiči panují záporné emoce. Děti tohle umějí dobře. „Není ti nic, chlape?“ Vzal syna do náruče a odnesl ho zpátky do postele. Za deset minut se vrátil do nově zrekonstruované kuchyně.

Imelda se manželovi podívala do očí a tiše se zeptala: „Co kdyby šlo o něho, co? Co bys udělal, Delroyi?“ Upřímně ji zajímalo, co jí odpoví. Delroy věděl, že se ptá, protože chce, aby jí řekl, co si přeje slyšet. Nemohl to však udělat. Imelda musí pochopit, že jejich společný život není jenom legrace. Potřebuje vzít na vědomí, že do jejich způsobu života se nedá jenom nakouknout a zase vyskočit. Jakmile se pro něj člověk rozhodne, je to napořád.

Nonšalantně pokrčil rameny. „To samý, co tvůj táta, Mel. Dám ti malou přátelskou radu – neptej se na věci, který ve skutečnosti nechceš slyšet.“

Kapitola osmdesátá

Jack Bailey seděl vzadu v autě a bolestně potřeboval dávku. Potil se, měl absťák a navíc se bál. Nikdy by ho nenapadlo, že by se mohl cítit takhle bídně. Zatím se mu nestalo, aby si nemohl dát svou oblíbenou drogu. Potřeboval něco na uklidnění, ale věděl, že od bratrů nic nedostane.

„Myslíte, že to tátovi bude trvat?“ Myslel si, že dostane pořádný výprask, ale doufal, že jakmile to skončí, bude mít čas někam si jít šlehnout. Nebo jednoduše zavolá dealerovi, který za ním přijde, pokud za ním nebude schopen dojít sám. Jack si jenom přál, aby už to měl za sebou.

Vůbec si neuvědomoval, do jaké bryndy se dostal. Věřil tomu, že když je nejmladší z rodiny, otec se k němu zachová shovívavě. Šel za babičkou, protože to byla jediná osoba, kterou jeho otec poslechne. Hrozně se bál strejdy Daniela. Ten by ho klidně zastřelil a pak si dal večeři, jako by se nepřihodilo nic zvláštního. O strejdovi Danielovi se vědělo, že se s problémy druhých nepáře.

Jeho bratři byli zasmušilí, ale to se dalo čekat. Koneckonců to pořádně podělal. Byl však přesvědčený, že ho ochrání matčina láska – jí by táta nikdy neublížil, a proto neublíží ani jejímu miláčkovi. Táta ho má rád – nějak tuhle situaci vyřeší k všeobecné spokojenosti.

Petey s Liamem ho jemně vytáhli z auta.

Jack se zmateně rozhlédl. „Kde to jsme?“

Liam se usmál. „V Essexu. Táta tu má plno skladů a chce si s tebou promluvit mezi čtyřma očima.“

Jack ochotně vešel do budovy. Byl přesvědčen, že babička, máma a všichni z rodiny, kdo ho mají rádi, o jeho průšvihu vědí a nedovolí, aby se mu stalo něco zlého.

Liam rozsvítil a Petey z nákupní tašky vytáhl několik láhví whisky a balení dětských papírových kelímků. Ve zšeřelém skladu působily až příliš vesele, byly až příliš barevné a slibovaly příjemné věci.

Petey nalil velkého panáka a podal ho bráškovi. Jack ho do sebe vděčně hodil, ale celou dobu myslel na to, že by si radši dal jointa, aby se trochu uklidnil.

„Posaď se, brácho.“

Liam k němu přistrčil židli a Jack si na ni sedl. Budova měla vysoké stropy a byla napěchovaná elektronikou. Jack usuzoval, že všechno pochází z vyloupených kamiónů. Bylo to výnosné podnikání, především proto, že řidiči se za úplatu ochotně nechali vykrást, zvlášť před Vánocemi. Kdyby o tomhle místě věděl, chtěl by na ně mít přístup. Každopádně to může v budoucnu využít, takže to nebude úplně promarněný večer.

Kapitola osmdesátá první

Tommyho Barkera celá ta situace mrzela, hlavně proto, že ze všech nejvíc dolehla na Theresu, možná s výjimkou nebohé Rii. Věřila, že když se do věci vloží, dokáže vnukovi zachránit život, ale on věděl, že se mýlí.

Ten kluk klidně utloukl mladou holku kvůli zatraceným pár gramům heroinu. Tak odporný čin se nedá jen tak přejít, ať je jeho otec kdokoli. Feťáci jsou neřádi bez zábran a chybí jim alespoň základní morálka. Zdá se, že jsou schopni pouze lhát a zrazovat. Ze všeho nejhorší je, že se nedokážou podívat sami na sebe a na to, co se z nich stalo. V branži nejsou vůbec k ničemu a ostatní je nesmějí tolerovat.

Jackova smrt představovala nutné zlo. Byla smutná, tragická, ale nevyhnutelná. Stal by se z něho nejslabší článek a skrz něho by se celá rodina dostala do nebezpečí.

„No tak, Thereso, zajdeme si do irskýho klubu, co říkáš?“

Theresa se podívala na muže, jehož našla tak pozdě ve svém životě, a smutně přikývla. „Dobře. V hloubi duše vím, že Peter si to nerozmyslí, Tommy. Mám pravdu?“

Přikývl. „Jo, holka. Ale nezapomeň, že pro něho to bude těžší než pro kohokoli jinýho.“

Theresa o tom kdovíproč pochybovala, ale nahlas to neřekla. „Jack byl krásný miminko. Byl opravdu rozkošnej, ale Ria ho zkazila. Vždycky mu všechno dala, víš? Byl docela kvítko, ale ona ho nikdy nepotrestala jako svý ostatní kluky. Nechala rákosku zahálet.“

Theresa se smířila se situací. Byla tvrdá ženská, ale zároveň také uvažovala realisticky. Věděla, že události dnešního večera nikdo nezastaví, a čím dřív to přijmou, tím lépe.

Tohle byla odvrácená strana jejich způsobu života a každý na ni musel jednoho dne pohlédnout.

Kapitola osmdesátá druhá

Danny, Davey, Noel a Jamsie byli v klubu v Manor Park. Chovali se hlučně a dělali hlouposti. Protože však nosili příjmení Bailey, nikdo je za jejich chování nepokáral. Nikdo netušil, že se rozhodli, že dnes večer smažou hrůzu posledních několika dnů, i když to bude jenom na několik hodin.

Klub byl plný lidí, kteří se bezstarostně bavili. Když se chlapci rozhlédli kolem sebe, velice dobře si uvědomili, že žijí hodně odlišně od všech přítomných.

Jackovo mládí a hloupost je trápily víc, než byli ochotní přiznat. Konečně si uvědomili, jak nejistý je ve skutečnosti život, který vedou. Vůbec poprvé jim došlo, jak nebezpečný je jejich způsob života pro lidi, kteří ho neberou dostatečně vážně. Příjmení a pověst jejich rodiny jim najednou připadaly jako břemeno. Už to nebyla hra.

Peter a Daniel Baileyové si svou pozici tvrdě vybojovali a od svých synů, své krve, očekávali totéž. Měli být stejně prohnaní jako jejich otcové a stejně schopní nelehkých rozhodnutí, i když se vztahují na vlastní rodinu. Díky tomu jim došlo, do čeho se přesně zapojili, a především, co se od nich očekává.

Jack byl členem rodiny, ale to mu ve chvíli nouze nijak nepomohlo. Okolí jeho činy ve skutečnosti vnímalo jako ohavné právě proto, že byl Bailey. Nikdo nezpochybňoval, že dívka zemřela příšernou smrtí, ale byla to feťačka, žádná nevinná oběť. Z Jacka se však také stal feťák a oni věděli, že pro takový hrozný průšvih neexistuje vůbec žádná omluva bez ohledu na příjmení.

Zdálo se, že už nejsou v takovém bezpečí, jak si vždycky mysleli. Nežijí si tak nádherně, jak rádi dávají najevo. Jejich život se řídí určitými pravidly, která jsou drsnější, než si uvědomovali.

Noel bratrům gestem naznačil, aby ho následovali do kanceláře klubu, a oni ho ochotně poslechli. Žádný z nich neměl náladu se bavit.

V malé kanceláři Danny každému nalil velkého panáka, pak zvedl toho svého a hlasitě pronesl: „Na Jacka. I když to byl hajzl.“

Všichni do sebe pití rychle hodili, ale dobře věděli, že dnes večer jim náladu nic nezvedne. Toužili jenom zapomenout.

Kapitola osmdesátá třetí

Peter Bailey zaparkoval před skladem v Basildonu a s těžkým srdcem vypnul motor. Seděl ve tmě a byl rád, že světla ve skladu jsou tlumená. Jeho synové se dobře naučili, jak se mají věci dělat. Věděl, že Petey s Liamem se toho potřebují zúčastnit. Musí pochopit, že za chyby, za cokoli, co může poškodit celou rodinu, se vždycky platí.

Připadalo mu, že nejstarší syn se s tím, co bude následovat, vyrovnal. Dokazovalo to, že Petey je dostatečně rozumný a chápe, že v jejich světě člověk někdy musí dělat i věci, jež jsou nutné zlo. Liam se s jejich způsobem života teprve seznamoval a Peter cítil, že na rozdíl od Imeldy všechno vstřebá a vezme si z toho ponaučení. Imelda je hodná holka, ale ke své škodě se příliš nechává ovládat emocemi. S tím se ale teď musí srovnat Delroy – Peter už ji má z krku. Mel musí pochopit, že rodina se jednoduše nikdy nesmí zkompromitovat.

Jacka nebylo možné zachránit, neměl jedinou šanci uniknout trestu. Peter chtěl, aby se z toho ostatní kluci poučili – i ti Danielovi – a došlo jim, že se musejí navzájem usměrňovat. Jeden z nich určitě věděl, do čeho se Jack namočil a že v tom vězí až po krk. Teď uvidí, že v budoucnu bude rozumnější takové věci sdělit těm, kdo vládnou, a to radši dříve než později. Peter doufal, že jim dojde, že jejich činy mají dopad na všechny lidi v jejich okolí, a co se může stát, když se s takovými problémy nic nedělá.

Pomalu vystoupil z auta. Když vešel do skladu, zaslechl Jackův hlas a na okamžik pocítil nefalšovaný smutek. Jack býval moc milý kluk a měl veškerý potenciál stát se synem, na něhož Peter bude hrdý, ale nechal se přemoct svou slabostí.

Jack se na něho podíval velikýma hnědýma očima a křivě se usmál. Peter z jeho výrazu vyčetl hluboce zakořeněné přesvědčení, že mu to projde. Nejhorší však bylo, že spatřil synovu slabost, která se nakonec projevila v jeho závislosti na drogách. Jen těžko si přiznával, že jeho syn je schopen takové zhovadilosti, ale už se stalo.

„Jsi v pohodě, tati?“ usmál se na něho Jack nervózně.

Peter Bailey přikývl. „Jo, jsem v pohodě, synku.“ Otočil se k Peteymu s Liamem, kteří ho pozorně sledovali. „Udělali jste, co jsem chtěl?“

Petey ukázal ke stěně skladu. „Jo, je to tam vzadu.“

Peter Bailey nejmladšího syna popadl za krk a zvedl ho ze židle. Chlapec se vzpouzel, ale on ho táhl za sebou a vlekl ho k velkému sudu s vodou.

Utopil syna stejně lehce jako kotě z čerstvého vrhu.

Když bylo po všem, otřel si ruce a oslovil druhé dva chlapce: „Určitě je ta voda z Temže?“

Petey přikývl.

„Musí mít v plicích správnou vodu, aby to vypadalo jako tragická nehoda, až ho najdou plavat v řece.“

Petey otce rychle ujistil, že všechno provedli přesně tak, jak chtěl. „Neboj, tati, o všechno jsme se postarali.“

Peter Bailey si povzdechl. „Takhle mu vaše matka aspoň bude moct vystrojit pohřeb, a nikdo se nic nedozví.“

Liam Bailey zíral na bratrovo tělo a nemohl uvěřit tomu, čeho se právě stal svědkem. Připadalo mu to neskutečné, jako by to byl jenom sen a on se měl každou chvíli probudit. Šokovalo ho, jak naprosto nevzrušeně se otec chová. Zdálo se, že všechno, co právě udělal, provedl bez jakýchkoli emocí. Liam si toho dobře všiml. Bylo to celé úplně špatně.

Peter zbývajícím dvěma synům gestem naznačil, aby následovali jeho příkladu, a oběma nalil velkou skotskou. „Kopni to do sebe, Liame. Pamatuj si, že si za to moh sám.“

Liam whisky vypil, ale neřekl jediné slovo. Nedokázal otci odpovědět, ale Peter Bailey synovým pocitům rozuměl mnohem víc, než dal najevo.

„Tak, oba víte, co máte dělat.“

Kapitola osmdesátá čtvrtá

Ria ležela v posteli a dokázala myslet jenom na nejmladšího syna. Na svého maličkého Jacka. Na tváři mu stále pohrával rozpustilý úsměv. Vždycky ji dokázal odzbrojit svým šarmem a ona to na něm milovala.

Slyšela, jak Imelda něco kutí v kuchyni, a posadila se na posteli. Zapálila si cigaretu a vtáhla kouř hluboko do plic. Neustále zvracela, a Imelda jí dokonce musela zastavit na autobusové zastávce, aby ještě jednou mohla vyprázdnit žaludek plný alkoholu. Teď už víceméně vystřízlivěla, ale bolest se vůbec nezmírnila.

Podívala se na hodiny na nočním stolku. Bylo po třetí a ji napadlo, jestli ještě někdy bude schopná prospat celou noc. Velice o tom pochybovala. Rozhlédla se po ložnici. Byla obrovská a vyzdobená v červené a zlaté barvě. Jack jednou řekl, že je to Buckinghamský palác pro chudé, a jí tehdy došlo, že si vůbec neváží toho, jaké má štěstí.

Zabil mladou holku. Utloukl ji k smrti. Nemohla tomu uvěřit. Vždyť to byl její chlapeček! Jak se mohl tak změnit? Jak to, že se proměnil v muže, který dokáže ublížit ženě?

V očích ji znovu začaly pálit slzy a pocítila hluboký zármutek nad tím, že syna už nikdy neuvidí.

Do místnosti vešla Imelda s hrnkem horkého sladkého čaje. Ria se z něj vděčně napila. Po tvářích jí stékaly proudy slz a bolest ze ztráty ji bodala do srdce jako nůž.

„Neboj, mami, všechno bude v pohodě.“

Ria přikývla. Nebyla ochotná o tom s nikým mluvit. Imelda byla očividně stejně nešťastná jako ona a Ria to chápala. Obě prožívaly muka.

Imelda se posadila na postel, vzala matčinu ruku do své a jemně ji držela. Ze všech sil se snažila poskytnout jí alespoň nějakou útěchu.

Ria odtáhla ruku a ze všech sil sevřela hrnek s čajem. „Jdi domů, Mel. Máš vlastní rodinu, zlatíčko. Já jsem v pořádku. Za chvíli přijde táta.“

Imelda se na matku nevěřícně podívala. „Slyšíš se, mami? Uvědomuješ si vůbec, co udělal, sakra? Můj táta!“

Ria si zhluboka povzdechla. „Přestaň s tím, Mel. Myslím to vážně, dej pokoj.“

Imeldu matčina slova a jejich význam natolik šokovala, že se nezmohla na odpověď. Nedokázala uvěřit vlastním uším. „Do prdele, mami! Je jedno, co Jack proved, je to pořád tvůj syn. Můj malej bráška…“

Ria se znovu napila čaje. Nedokázala se dceři podívat do očí. Nebyla ochotná poslouchat nehezká slova na adresu svého manžela. Jenom by to znásobilo její bolest. „Jdi domů, Mel. Myslím to vážně. Tady jde o mnohem víc, než si uvědomuješ, zlatíčko. Jednoho dne to všechno pochopíš, věř mi. Do tý doby mě nech v klidu oplakávat syna.“

Rie bylo dcery líto. Věděla, že ji bratrův osud bolí, ale to ji také – a mnohem víc, než si Imelda myslela. Jack na sebe tuhle hrůzu přivolal sám, a i když ho z celého srdce milovala, důležitější byla rodina jako celek.

Imelda se matce podívala do očí a spatřila v nich bolest smíšenou s odevzdaností. V tu chvíli jí došlo, že její skvělá máma si uvědomuje nástrahy zločineckého života mnohem víc, než toho kdy bude schopná ona. Imelda nyní chápala, že matka je ochotná přehlédnout cokoli, dokonce i smrt svého nejmladšího dítěte, když její muž rozhodne, že je to nutné. Jak to, že jí nikdy nedošlo, jaký dopad má jejich způsob života na lidi, jichž se týká?

Uvědomění, že matka je ochotná přehlédnout vraždu vlastního dítěte, Imeldu pobuřovalo a nedokázala to pochopit. Připadalo jí odporné, že matka je tak pevně spojená s gangsterským životem, že se na vraždu svého nejmladšího dítěte dokáže dívat jako na pouhé riziko povolání. Děsilo ji, že její vlastní matka nevidí, jak zvrácené to je a že je to všechny usvědčuje z krutosti a chladnokrevnosti. A ze všech nejvíc jejího manžela.

Imelda vůbec poprvé naprosto jasně viděla život zločince takový, jaký doopravdy je. Uvažovala, jak mohla tak dlouho nosit příjmení Baileyová a nechápat to.

V tu chvíli se vrátil otec a ona se dívala, jak vchází do ložnice a objímá svou ženu. Něžně ji k sobě tiskl, zatímco plakala. Celou dobu ji ujišťoval, že teď už bude všechno v pořádku. Je doma a postará se o ni.

Peter Bailey se usmál na dceru a jediným pohybem své obrovské černé hlavy jí naznačil, že má odejít a nechat je o samotě.

Imelda s těžkým srdcem tiše vyšla z ložnice. Věděla, že po této noci se pro ně úplně všechno změnilo.

KNIHA TŘETÍ

Krev je mocná, meč spravedlivý

Až zazní povel, vytáhnu do boje

Alabama 3, Power In The Blood

Album Power in the Blood, 2002

Modlil ses ve svatyni

A guru tě stejně nepřijal

Viděls plno znamení

A stejně tě mají za bezvěrce

Alabama 3, Come On Home

Album Power in the Blood, 2002

Lůza, ale loajální

anonym, slogan v East Endu při oslavách výročí korunovace Jiřího V., 1935

Kapitola osmdesátá pátá

1997

Lena hlasitě zívla a protáhla si ruce nad hlavou. Potěšilo ji, že do ložnice oknem dopadají paprsky slunce. Daniel už byl vzhůru. Slyšela, jak něco kutí v kuchyni. Natáhla na sebe župan a rychle šla dolů.

Když vešla do kuchyně, manžel zvedl hlavu. „Ty cítíš hrnek čaje na sto honů.“

Lena se zasmála. „To je jedno z mých mnoha nadání. Nemůžu uvěřit, že jsem spala tak dlouho. Tania už odešla?“

Daniel přikývl a nalil do dvou hrnků čaj. „Vyrazila ještě dřív, než jsem vstal. A jako vždycky po sobě nechala pořádnej binec.“

Lena se shovívavě usmála. „Nojo, to je celá naše Tania. Ani kluci nebyli takoví bordeláři jako ona.“

Vzali si čaj na zadní zahradu. Byla překrásná. Lena obdivovala své okolí a snad po tisící přemítala, jak tohle místo mohla před lety nenávidět. Nyní pro ni představovalo útočiště, odpočívala tu a nacházela tu klid.

„Co říkáš tomu zejtřku, Leno? Půjdeme tam, nebo ne?“

Lena se napila čaje. „Podle mýho tam musíme jít, Dane. Ria nás každopádně očekává.“

Daniel si to také myslel. „Kdo by to řek, že se Petey požene do chomoutu? Doufám, že mu to vyjde.“

Aby byl zcela upřímný, na Peteyho zásnubní večírek se mu vůbec nechtělo. Věděl, že je to jenom humbuk. Petey nedokázal být věrný, jak se všichni mohli dávno přesvědčit. Ženy střídal jako jiní muži ponožky. Vedl život, který mu jako sukničkáři dokonale vyhovoval. V nočních a striptýzových klubech si mezi holkami mohl vybírat, a navíc dobře vypadal. Danielovi bylo jedno, co Petey dělá, ale o věrnosti v manželství měl velice jasnou představu. Petey by podle něho měl přestat honit holky, hned jak odejde od oltáře. Věděl, že Peter se na věc dívá stejně, i když zamlada si občas dopřál úlet. Nikdo jiný o tom samozřejmě nevěděl. Svatý Peter, jak mu Daniel poslední dobou v duchu přezdíval, už se o to postaral.

„Podle mýho to Ria pořádá doma, protože chce, aby to bylo komorní, Dane. Kdyby se šlo do některýho klubu, mohlo by se to snadno vymknout z ruky.“

Daniel se znovu soustředil na manželku. Souhlasně přikývl, i když si o tom myslel své. Všiml si, že mladá Bernadette O’Tooleová až moc ráda chodí do klubů a že se jí líbí muži, kteří je pravidelně navštěvují. Ne že by ji někdo mohl obvinit z něčeho nevhodného – jenom si ráda zaflirtovala –, ale Daniel Bailey dobře poznal budoucí štětku. Synovcova nastávající měla na čele napsáno, že je pěkná coura. Svůdně pomrkávala dokonce i na něho! Potřebovala, aby ji obdivovali všichni muži v jejím okolí. Jakmile si ji Petey pověsí na krk, bude se kvůli ní muset rvát víc než Muhammad Ali, ale to je jeho věc. Daniel chtěl zjistit, co si o tom myslí Lena, a tak mazaně řekl: „Připadá mi jako celkem milá holka. Co na ni říkáš ty, Leno?“

Lena se na okamžik zamyslela a pak odpověděla: „Abych pravdu řekla, Dane, není mi sympatická, a to jsem se opravdu snažila. Ale nějak ji prostě nemůžu snést. Připadá ti to ode mne hnusný?“

Daniel viděl, že manželku toto dilema upřímně rozesmutnilo. Se smíchem jí odpověděl: „No, tak to jsme dva, Leno. Podle mýho je takzvaně náročná na údržbu, jak se dneska říká. Hodně toho namluví, ale mele samý nesmysly. Je moc hezká, to se jí nedá upřít, ale nemá žádnou hloubku. Má jenom hezkou fasádu.“

Lenu hodně překvapilo, jak přesně manžel Bernadette O’Tooleovou vystihl. Sama by to nevyjádřila lépe. Dívka byla krásná, naprosto nádherná, ale jakmile se na ni člověk vynadíval, nenašel nic zajímavého. Postrádala veškerou vřelost a zdálo se, že s lidmi nenavazuje osobní vztahy. Vlastně neměla pořádný vztah ani s Peteym. Nevypadali a ani spolu nekomunikovali jako partneři.

„Dostalo mě, cos zrovna řek, Dane, protože si myslím to samý. Ria to vidí úplně stejně, ale Petey si ji vybral. Škoda, že děti neuvažujou o tom, že ten, koho vpustí do svýho života, se stane členem rodiny. Měly by na to myslet dřív, než toho člověka pověsí ostatním na krk.“

Daniel se Lenině upřímnosti nahlas zasmál. Ale měla pravdu – mladá generace je příšerně sobecká. Před lety měli lidi dost rozumu na to, aby člověka viděli jako celek, kdežto dnešní mladí se dívají jenom na zevnějšek. Dnes je velice důležité, jak kdo vypadá. Vlastně se to stalo důležitější než všechno ostatní. Jenomže charakter je v manželství mnohem důležitější než přitažlivý vzhled. Lena mu vždycky rozuměla stejně jako on jí, a proto zůstávali spolu. U Petera s Riou to platilo taktéž – za všech okolností při sobě stáli, i když museli čelit těžkostem. Stačilo se podívat, jak Ria zvládla tu věc s Jackem. Pochopila, že Peter neměl jinou možnost než zbavit rodinu toho neužitečného hajzla. Daniel by vsadil své poslední peníze na to, že tahle O’Tooleová nemá o takové loajalitě ani ponětí. Při prvním náznaku problémů zdrhne. Petey Bailey spláče nad výdělkem, jak říkávala Danielova máma. Bude litovat dne, kdy se s takovou ženskou dal dohromady.

„Nojo, sám si zatlouká hřebík do rakve. Aspoň že je ochotná podstoupit celej katolickej obřad. To už je co říct.“

Lena se zasmála s ním. „Tohle Ria řekla úplně jasně. Na podělaný radnici v žádným případě. Slyšels už něco takovýho? Bernadette je stejně katolička a k tomu Irka, což je asi jediný, co podle tvojí mámy mluví v její prospěch.“

„Ještě že ta holka má dost rozumu, aby chápala, co je pro ni dobrý.“

Lena přikývla. „Je z dobrý rodiny. O’Tooleovi jsou dost slušný lidi.“ Poznala, že Daniela hovor začal nudit, a tak dopila čaj a vstala. „Tak pojď. Udělám ti snídani. Máš chuť na vajíčka se slaninou?“

Daniel přikývl. Tohle měl na Leně nejradši – věděla, kdy má nechat věci plavat. Mnoho žen nedokáže pochopit, jak je důležité vědět, kdy začínají svého starého k smrti nudit. Lena se to naučila velice brzy a on ji za to miloval.

Kapitola osmdesátá šestá

Bernadette O’Tooleová si velice dobře uvědomovala, že je krásná. Když se pozorně prohlížela v zrcadle na toaletním stolku, upřímně ji ohromovalo, že i bez sebemenšího make-upu vypadá naprosto skvěle.

Matka jí před mnoha lety, když po ní už ve třinácti pokukovali starší muži, řekla, že by si měla co nejdřív uvědomit, že holky s její vizáží nemusejí hrát podle stejných pravidel jako všichni ostatní. Její vzhled jí otevře každé dveře, do nichž bude chtít vstoupit. Když Bernadette vyrostla, začala chápat, jakou má její krása moc. Ani jeden z jejích rodičů nevypadal výjimečně dobře, ale po obou zdědila to nejlepší a stala se z ní skutečná krasavice.

Teď se chystala připoutat k Peteymu Baileymu a zajistit si tak životní úroveň, jaká jí podle jejího mínění přísluší. Měla ho dost ráda, byl milý. Ale také byl zločinec a ona velice dobře chápala, co to znamená. Mohl jí dát úplně všechno, co chce, a ona byla pevně rozhodnutá se postarat, aby to také udělal. Své nadání od Boha v žádném případě nehodlala promarnit s nějakým nýmandem.

Jako teenagerka si dobře uvědomovala, že je důležité zachovat si dobrou pověst. Pevně se rozhodla, že muž, který ji nakonec dostane, bude vědět, že před ním s nikým nic neměla. Petey Bailey za její nevinnost pořádně zaplatí.

Spokojeně se usmála. Po dnešním večeru bude mít život zařízený. Stane se členkou rodiny Baileyových a bude požívat všech výsad, které se s tím pojí. Trvalo dlouho, než Peteyho ulovila, ale stálo to za to. Brzy se stane paní Baileyovou, manželkou Petera juniora, a to je to nejlepší, co si může každá holka přát. Stane se první dámou jihovýchodu a všem to bude dávat pěkně najevo.

Kapitola osmdesátá sedmá

Ria se rozhodla, že si ten večer všichni jaksepatří užijí. Pravda, vůči Bernadette měla určité výhrady, ale věděla, že si je musí nechat pro sebe. Petey „leze do chomoutu“, jak sarkasticky prohlašovala Theresa. Té se Bernadette vůbec nelíbila, ale Petey si ji koneckonců vybral.

S přípravami jí pomáhali Liam s Mandy. Ria byla ráda, že syn má dost rozumu a Mandy si vzal. Byla to hodná holka a během let se spolu velmi sblížily. Jenom ji mrzelo, že zatím s Liamem nemají vlastní dítě, i když syn se i tak zdál šťastný. Malý Bernard ho zbožňoval a on jeho náklonnost opětoval. Liam byl rozený otec a Rie připadalo nespravedlivé, že s Mandy nemají žádné další děti.

Rozhlédla se po místnosti a potěšilo ji, jak vypadá. Cítila, že když večírek uspořádá doma, bude osobnější a ona zároveň bude mít jistotu, že se nevymkne z ruky. Petey je hodný kluk, ale trochu moc rád chodí do klubů. Teď se konečně usazuje a Ria doufala, že své zasnoubení bude brát dostatečně vážně a nebude tolik divočit. Bernadette O’Tooleová možná není nejlepší adeptkou na Peteyho nevěstu, ale snad v sobě najde dostatek energie a zařídí, že muž, jehož si chce vzít, se bude držet zpátky. Petey se potřebuje usadit, a čím dřív se to stane, tím lépe. Ria chtěla další vnoučata a přála si, aby její chlapci měli rodinu stejně jako Imelda.

Když se ujišťovala, že všechno je, jak má být, přiběhl k ní Bernard. Bylo mu dvanáct let a byl to hezký chlapec s blonďatými vlasy a velkýma modrýma očima. Ria ho milovala. Objal ji v pase a ona ho k sobě instinktivně přitiskla.

„Babi, babi, můžu tady dneska zůstat přes noc?“ Tuhle otázku jí kladl vždycky. Hrozně rád pobýval u babičky a dědy a stal se členem rodiny stejně jako malý Delroy a Tania.

„Jasně, že jo. Víš, že tu můžeš zůstat, kdykoli budeš chtít.“

Mandy se usmála a následovala syna do místnosti. „Ty mu všechno dovolíš. Víš, že si už předem zabalil tašku?“

Ria se zasmála. „To je v pořádku, zlatíčko. Jsme moc rádi, když u nás je.“

„No, jestli to víš jistě. V kuchyni už se připravuje jídlo. Mám ti pomoct vyzdobit stoly? Bude to nádherný, Rio. Doufám, že to Bernadette ocení.“

Mandy si neuvědomila, co právě řekla. Ria však věděla, že když si ani snacha není jistá, jak Bernadette na všechno zareaguje, mluví to za vše. Slečna O’Tooleová si přízeň žen v jejich rodině nezískala. Patřila k dívkám přehlížejícím ostatní ženy, protože je víc zajímá reakce, které se jim dostane od mužů.

Ria si povzdechla. „Drahá Mandy, snažily jsme se – víc už udělat nemůžem.“

Kapitola osmdesátá osmá

Zásnubní večírek byl v plném proudu a Peter Bailey přihlížel, jak jeho syn vítá hosty. Byl si jistý, že z něho vyrostl dobrý muž. V posledních deseti letech viděl, jak se z jeho synů stávají silní, spolehliví chlapi, a byl pyšný, že je součástí jejich života. Petey s Liamem si k němu vybudovali blízký vztah. Po tom, co se stalo s Jackem, všichni pochopili, jak důležitá je rodina a že je potřeba, aby měla přednost před vším ostatním. V tom spočívala síla Baileyových – drželi tak pevně při sobě, že se nikdo nedostal do jejich blízkosti. I když museli učinit těžké rozhodnutí, chápali, že je to pro dobro rodiny. I když to nebylo snadné, dokázali si vybrat.

V posledních deseti letech se vylepšila i situace mezi ním a Danielem. Bratr viděl, že jeho synové jsou schopni sami se o sebe postarat, a ochotně je nechal dorůst do jejich rolí v rodinné hierarchii. Už nemuseli dokazovat svou sílu. Teď je okolí přijímalo jako nejdůležitější členy rodiny nejen v Londýně, ale v celém Spojeném království. Nikdo se nepokusil udělat něco důležitého bez jejich svolení. Baileyovi byli dostatečně rozumní, aby věděli, že musejí dovolit jiným lidem a jiným rodinám, aby si také dobře vydělali. Jedině tak si mohli udržet svou pozici a získat důvěru druhých.

Jejich impérium za celou dobu nikdo vážně neohrozil. Všichni v jejich dosahu věděli, že je nelze brát na lehkou váhu. Peter viděl, že jeho pověst společně s pověstí jeho bratra úplně stačí k tomu, aby odstrašili většinu lidí, s nimiž jednají, od překročení pevně dané hranice. Navíc se vždycky chovali férově, což bylo hodně důležité. Také udržovali klid zbraní. Pokud se do sebe jiné rodiny pustily, usmiřovali je a vždycky se ze všech sil snažili najít řešení, které bylo přijatelné pro obě zúčastněné strany. Bylo třeba, aby všichni, s nimiž přijdou do styku, nezapomínali, že mají co do činění s Baileyovými.

Peter sledoval, jak jeho nejstarší syn vítá příchozí s příslušnou dávkou úcty, a přitom jim dává najevo, kdo je tady šéfem. Díval se na Riu, jež dohlížela na číšníky roznášející šampaňské. Večírek musel vypadat „nákladně neformálně“, ať to mělo znamenat cokoli. Ria se o to každopádně snažila. Tohle byla její doména a on ji musel nechat dělat, co chce.

Bernadette O’Tooleová sice byla překrásná, ale v životě neměla žádné peníze a očividně se rozhodla, že musí dostat jen to nejlepší. Po dnešním večeru to bude věc pouze jeho nejstaršího syna. Peter měl vtíravé podezření, že Bernadette na Peteyho brzy začne vyvíjet nátlak, aby jí dopřával nejvyšší luxus. Kdyby vyrostla v přepychu, Peter by na to nic neřekl, ale věděl, že u ní doma pomalu nemají co jíst, a rozčilovalo ho to. Nedokázal si pomoct.

Bernadette O’Tooleová se chovala, jako by byla něco víc než všichni okolo. Někdo by tomu při pohledu na ni možná dokonce uvěřil. Jakmile však otevřela ústa a promluvila, podobné úvahy byly okamžitě zapomenuty. Mluvila obhroubleji než potulní zloději z Basildonu.

Petey se do ní ale zamiloval, i když ho na ní nejvíc přitahovalo, že je panna. Pro muže, jako je on, to představovalo zásadní bod. Díky své povaze toužil mít všechno jako první, od aut po ženy. Peter jenom doufal, že jeho syn neztratí o svou ženu zájem tak rychle, jak se to obvykle stává u jiných nových hraček. Snad jim to vyjde, i když jemu osobně ta holka nebyla sympatická. Stejně jako jeho žena ji ale byl ochotný snášet, pokud po ní syn tolik touží.

Bernadette se na otce svého snoubence usmála a doufala, že je z jejího vzhledu stejně vedle jako všichni ostatní.

Peter Bailey její úsměv opětoval a uvažoval, za jak dlouho začnou nosit pořádné jídlo. Umíral hladem.

Kapitola osmdesátá devátá

Imelda bratrovu přítelkyni nemohla vystát. O mužích toho věděla dost, takže chápala jejich posedlost hezkou tváří, ale ani za nic nedokázala pochopit, proč si Petey začal zrovna s Bernadette O’Tooleovou. Nikdo nemohl popřít, že je nádherná, ale naprosto jí scházel charakter. Dokonce i Delroy, který dovedl ocenit ženský půvab, dokázal sotva skrýt antipatii k té holce. Jako by všechny jenom znechucovala.

Byla nejen marnivá, arogantní a nevzdělaná, což by samo o sobě úplně stačilo. Ona si navíc opravdu myslela, že je výjimečná. Imelda na její sebevědomí svým způsobem žárlila. Sama musela v manželství potlačit svou skutečnou přirozenost. Po letech nakonec uznala, že Delroy není muž, jemuž se může stavět. V žádném případě si od své ženy nehodlal nechat diktovat, jak má žít. Imeldě nakonec došlo, že není ochotný klidně snášet její žárlivost. Mohl by ji proto opustit. Byla to drsná lekce, ale poučila se z ní z jednoduchého důvodu – nechtěla ztratit jediného muže, kterého kdy milovala.

Po bratrově smrti musela přehodnotit celý svůj život. Uznala, že její rodina a místo, jež v ní zaujímá její muž, jsou to nejdůležitější, kdežto její pocity nikoli. Vždycky šlo o Baileyovy jako celek. Nepochybovala, že ji Delroy miluje. Jeho láska však stála na jedné podmínce – že nebude zasahovat do jeho života. V tom s ním souhlasili její otec i matka, a to pro Imeldu bylo ze všeho nejtěžší.

Napila se šampaňského a přešla k Mandy, v níž i přes nejisté začátky našla blízkou přítelkyni. Mandy byla jediná žena v jejím okolí, která zřejmě sdílela její pocity.

Kapitola devadesátá

Michael O’Toole se vůbec necítil příjemně. Neměl rád okázalost a věděl, že tu vypadá stejně nepatřičně, jako se cítí. Není pochyb, že Baileyovi jsou skvělí. Problém má jenom on a bude ho muset pokud možno co nejdřív překonat. Jeho dcera ulovila pořádnou rybu a má na ni právo. Ona a její matka, samozřejmě. Jsou jako dvě zatracené čarodějnice. Bernadette se chová jako hodná holka, ale on ví, že to jenom předstírá kvůli hlavní atrakci večera, jíž je Peter Bailey mladší. Michael jenom doufal, že si uvědomuje, jaké sousto si ukousla. Ten chlap není žádný hlupák a dcera by mohla snadno zjistit, že měla příliš velké oči.

Pro Michaela však bylo nejhorší, že si připadal jako pitomec. Jako otec nastávající nevěsty by tenhle večírek měl pořádat on se svou ženou. Kdyby tomu tak bylo, v žádném případě by ho nepojal takhle honosně. A v tom spočíval zásadní problém – vlastní dcera mu v podstatě řekla, že v žádném případě nehodlá slavit své zasnoubení za jeho peníze. Když jí to navrhl, málem se mu vysmála do obličeje.

Škoda, že ta holka Baileyovým nerozumí. Přijali by všechno, co by opatřil, protože v tomhle ohledu jsou slušní. Ale Bernadette je velice spokojená, že všechno zaplatila její nová rodina. Uzený losos! Musel se zasmát. U nich doma považují za štěstí, když se jim na stůl dostane mizerný losos v konzervě. Michael se snažil rodinu uživit, jak nejlépe dovede, a jeho žena s dcerou by mu to měly přičíst k dobru. Nebydlí sice v paláci, ale nikdy nestrádali. Teď ty dvě mluví o jídle, jako by byly příbuzné nějakého hvězdného šéfkuchaře. Byl z nich znechucený, zejména z Beryl. Za celé roky, co spolu žijí, jedinkrát nedokázala uvařit slušné jídlo, ať měla sebelepší a sebedražší suroviny. Teď mluví, jako by denně připravovala celé bankety. Na vězení se mu líbilo jenom to, že se tam vařilo mnohem líp než doma.

Sledoval dceru, která předstírala, že zásnubní prsten není nic moc, ale přitom si dávala dobrý pozor, aby ho všichni viděli. Diamant na něm měl pět karátů, a jak tvrdila, byl vybroušený do tvaru zvaného bageta. Napřáhla dokonale pěstěnou ruku od těla, aby na prsten dopadlo světlo. Nána pitomá! Michael dobře věděl, že kámen je určitě kradený. Petey Bailey by za něj v žádném případě nezaplatil plnou cenu. Dalo se o něm říct leccos, ale rozhodně ne to, že je hloupý.

Alespoň že dnešní večer je skoro u konce. Pak už bude muset přežít jenom svatbu. Bernadette se nejdřív chtěla vdát na radnici a pak mít večírek v drahém hotelu. To jí ale Petey Bailey zarazil, a tak je to také správné. Ohrnula nos nad kostelem, do kterého chodila celý život. Jenom další z projevů jejího snobství.

Kdyby se tak viděla očima ostatních! Dneska večer na sobě měla přiléhavé minišaty smetanové barvy, neboli ecru, jak to nazývá. Skoro všechno jí z nich koukalo. Měla umělé opálení a hřívu vlasů odbarvených na blond. Její nehty vypadaly, jako by je vypěstovala ve skleníku někde ve východní Evropě. Byla z ní dokonalá Pamela Anderson pro chudé. Měla asi takovou úroveň jako zatracený Ford Fiesta. Jenže jí to samozřejmě nikdy nedojde. Díky své matce si myslí, že je něco víc než ostatní. Michael spolkl lok whisky a vydal se k baru, aby si nechal znovu nalít.

„Jsi v pohodě, Michaeli?“ Petera Baileyho upřímně potěšilo, že potkává otce své budoucí snachy.

Michael O’Toole se usmál. „Jo, je to skvělej večírek, Petere, fakt moc pěknej. Může na tebe být pyšná.“

„Abych byl upřímnej, tak mi to připadá trochu přehnaný, ale to jsou ty dnešní mladý. I když Petey už rozhodně není žádný dítě. Tohle všechno platí on. Řek jsem mu, že jestli chce podělanej cirkus, musí si ho pořídit za svý.“

Michael O’Toole si oddechl. Ulevilo se mu, že za zásnuby jeho dcery neplatí Peter. Byl mu vděčný, že chápe, jak se sám na tu věc dívá. „Nabídl jsem se jí, Petere, ale ohrnula nade mnou nos. Už jí nejsem dost dobrej, jak se zdá…“

Peter postřehl trpkost v Michaelově hlase. „Zatracený děti, jsou to všechno nevděčníci. Ale říkal jsem si, jestli máš tenhle tejden čas na oběd. Že bychom zašli někam, kde bychom si mohli promluvit. Mám pro tebe nějakou práci.“

Michael O’Toole několik sekund váhal a pak klidně odpověděl: „To zní dobře, kamaráde.“

Peter se usmál. Chápal, jak se Michael cítí. Očividně je hrdý a Peter to ctil. Katastrofa jménem Bernadette měla alespoň jednu dobrou stránku – její rodina se nehodlala přisát na tu jeho.

Kapitola devadesátá první

Davey, Noel a Jamsie unikli na zahradu, když byl večírek ještě v plném proudu. Kouřili joint a užívali si večera.

„Tohle je dost dobrý hulení, Jamsie. Kdes to sehnal?“

Jamsie se zašklebil. „Delroyovi se to nebude líbit, ale mám to od jednoho kluka z Tulse Hill. Doslech jsem se o něm od jedný striptérky. Je dobrej – je mu teprve jednadvacet, a už má pořádnou klientelu. Chci mu nabídnout, aby se dal k nám. Potřebujeme vědět, kde bere zboží.“

Davey se zasmál. „Kurva, to je pravda. Tohle je úžasný. Vždycky jsem hrozně rád, když najdem novýho dodavatele. Všechno je pak fajn a pěkně pod kontrolou. Plno mladejch teď shání prachy.“

„Stačí, když mu dáme příležitost. Jestli ví, co se mu vyplatí, utrhne nám obě ruce. Přijde mi dost v pohodě, a podle toho, co jsem o něm slyšel, má dobrou pověst. Jedinej problém je, že se považuje za gangstera. Tihle kluci jsou hrozný pitomci. Poslechnou si pár rapovejch písniček a hned si hrajou na drsný chlapy. Jako by to bylo tak jednoduchý.“

Všichni se zasmáli.

„Jak si stojíme s bratrama Allenovejma? Strejda Peter je na dnešek pozval, ale ani on, ani táta si jich nevšímaj.“ Zdálo se, že Davey si kvůli tomu dělá starosti.

Noel pokrčil rameny. „Nevím, ale asi je to dost vážný. Pokud máme nějaký rivaly, tak jsou to právě oni. Podle mýho jim tatíci zarazili nějakou akci. Táta se s nima před nějakou dobou porafal. Vím to, protože jsem byl u toho, když s děsným řevem vyrazil Terrence Allena. Hrozně zuřil.“

Davey a Jamsie pokrčili rameny.

„No, nakonec se to dozvíme. Jako vždycky.“

Noel Bailey přikývl. Měl však pocit, že věc je mnohem vážnější, než si kterýkoli z nich myslí.

Kapitola devadesátá druhá

Daniel Bailey sledoval Terrence Allena, jak mu jede pusa. Když ho to popadlo, začal hrozně žvanit. Před lety mu přezdívali Terry Celta, protože se o něm vědělo, že dokáže leckoho nechat zmizet. Když se dotyčný nakonec objevil, byl zabalený ve staré celtě. Byla to Terryho značka. Nikdo nemohl dokázat, že je pachatelem, ale zasvěcení lidé měli své podezření.

Terry teď bavil společnost. Byl to hezký muž. Pozvolna mu táhlo na padesátku, ale stále měl hezké tmavě hnědé vlasy a živé modré oči. Stejně jako oni pocházel z irských předků a byl na to právě tak hrdý. Na rozdíl od Daniela a jeho bratra Petera ovšem věděl, kdo byl jeho otec. Tony Allen byl svého času na slovo vzatý zločinec. Před několika lety zemřel ve vězení na selhání jater. Tehdy měl odkrouceno sedmnáct let z dvaatřiceti. Zabil ho chlast mizerné úrovně, který se dal sehnat ve vězení. Synové Tonyho pohřbili s příslušnou pompou a obřadností, která odpovídala jeho postavení mezi zločinci. Potom v tichosti převzali jeho roli společně s jeho podnikem. Nikdo nemohl popřít, že si vedou dobře.

Jenomže si začínali trochu moc vyskakovat. Zejména vůči Baileyovým se chovali hodně neuctivě a Peter si toho nejednou všiml. Allenové si začínali myslet, že lidé, kteří jim dávají vydělat, jim nemají co poroučet. Daniel s Peterem si to uvědomovali a věděli, že Alleny musejí usměrnit, než se jim věc příliš vymkne z ruky.

Allenovi byli nebezpeční. Měli dostatek inteligence, aby naplánovali převrat. Byli dost drsní, aby ho provedli, ale scházela jim trpělivost, aby vyčkali na správný okamžik. Dopustili se však chyby, protože se cítili příliš sebevědomí, a podcenili skutečnost, že Baileyovi mají dlouhé prsty. Nepředvídali, kolik lidí je Baileyovým věrných a závisí na nich kvůli výdělku, tak jako donedávna oni. A tihle lidé se nerozpakovali pošeptat pár slov do příslušného ucha, když to uznali za nutné.

Bylo třeba bratry Alleny veřejně napomenout. Problém spočíval v tom, že to byli pěkní dárečci. Daniel s Peterem souhlasili, že není možné je přehlížet a už vůbec jim nelze nechávat volnou ruku. Kdyby se jim podařilo naverbovat další rodiny, mohli by získat větší moc. Skutečnost, že jsou největšími dodavateli rekreačních drog ve střední Anglii, úplně stačila k tomu, aby je považovali za vážnou hrozbu.

Daniel viděl, jak bratr pozoruje Terryho Allena, který si dělá legraci z lidí kolem sebe. Zvesela něco vykládal a všude kolem sebe rozléval pití. Neměl k domovu Petera Baileyho žádnou úctu. Daniel se bratrovi podíval do očí a uličnicky na něho mrkl. Těšil se, jak Terrymu trochu srazí hřebínek.

Terry Allen velice dobře věděl, že jeho kousky a sprosté vtipy neušly pozornosti. Podíval se na svého bratra Billyho a nahlas řekl: „Přines nám ještě nějaký pití, bráško, dostal jsem žízeň, že bych se z toho posral.“

Billy Allen se zašklebil. Věděl stejně dobře jako bratr, že Peter ani Daniel Baileyové nejsou nadšení z toho, že na jejich večírku mluví sprostě. V tomhle byli hrozně staromódní a pořád dodržovali jakési zatracené morální zásady, které už jsou dávno passé. Allenové měli ale dostatek sebevědomí, aby se snažili upoutat pozornost. Právě to chtěli. Bylo načase, aby Baileyovým někdo ukázal, že nejsou jediní, kdo má moc. Na jednu rodinu jí měli až příliš.

Billy slyšel, jak bratr cestou k baru vypráví další sprostý vtip. Když tam došel, nechal si dolít a hlasitě se dožadoval pořádné míry. „Kurva, začali tu snad šetřit, nebo co?“

Tu urážku nikdo nepřeslechl.

Kapitola devadesátá třetí

Petey Bailey sledoval, jak jeho nastávající tancuje úplně sama a vyzývavě se vlní. Byla nepochybně moc pěkná, ale zároveň se chovala jako děvka prvního řádu. Všiml si, že většina mužů v místnosti se na ni snaží nedívat, jak se tam kroutí s prázdným úsměvem ve tváři. Proč si tuhle frašku vůbec nechává líbit?

Přísahal si, že pokud se jí dostane do kalhotek ještě před svatbou, bez mrknutí oka se na ni vykašle. Dokonce jí dovolí, aby si nechala prstýnek. Když ho to popadlo, dokázal se chovat velkodušně. Zatím byla nedobytná jako trezory Bank of England. Bernadette byla mazaná – věděla, že jakmile by mu podlehla, ztratil by o ni zájem. Jestli to vydrží, Petey si ji vezme. Pokud opravdu dojde ke sňatku, bude mu rodit jedno dítě za druhým, na to ať vezme jed.

A jakmile ji dostane, bude jí její namyšlenost houby platná. Zbouchne ji a půjde za novým dobrodružstvím. Bernadette dostane, po čem touží – jeho příjmení, velký barák a zlatou platební kartu. On získá rodinu, a pokud mu ji ona dá, bude ji tolerovat.

Petey si uvědomoval, že v sobě má hodně ze strejdy Daniela. Za ty roky se naučil značné bezohlednosti. Po smrti svého bratra Jacka v sobě našel sílu, která ho udržovala při smyslech. Když na vlastní oči viděl, čeho je jeho otec schopen, byla to pro něho pořádná lekce. Tehdy mu došlo, jaké měl štěstí, když unikl drsnějšímu trestu za své hráčství a pokus okrádat rodinu.

Přistoupil k Bernadette a majetnicky ji objal. Když k němu zvedla oči, ocenil její ohromující krásu a uvědomil si, že mnozí muži by mu jeho štěstí záviděli. Petey si nedělal žádné iluze, že pod dokonalou slupkou existuje nějaká skutečná podstata. Bernadette se podobala mnoha dalším dívkám v jejich světě – nebyla k ničemu, neměla žádnou osobnost a naprosto jí scházela pracovní morálka. Přitom šla po penězích. Viděla v něm zlatou žílu. Dost ho to mrzelo, ale neodsuzoval ji. Nebyla vzdělaná a nechápala skutečný svět. Neměla šanci sehnat si práci. Měla jenom svůj vzhled, jehož využívala jako svého jediného aktiva. Hezká tvářička však nevydrží navěky. Jakmile o ni přijde, stane se z ní zatraceně nešťastná bytost. Svého mládí se bude držet urputně jako buldok a stejně jako on bude bojovat zuby nehty, aby dostala, co chce.

Bernadette se zakymácela a padla mu do náruče. Petey pocítil známé chvění v nitru. Věděl, že Bernadette si ho také uvědomuje. Usmál se na ni. „Spokojená?“

Přikývla a její sytě modré oči se vítězoslavně rozzářily. „Jsem, Petey. Miluju tě.“

Pevně ji k sobě přitiskl a zlehka ji políbil na lesklé růžové rty. Oba postřehli, že jí neřekl, že ji také miluje.

Kapitola devadesátá čtvrtá

Ria, Lena a Imelda si jich všimly a všechny vycítily, že něco není v pořádku. Petey s Bernadette působili, jako by se sešli na rande naslepo, které navíc skončilo fiaskem. Vůbec nepřipomínali skutečný pár.

Ria si povzdechla. „Kde je Tania?“

Lena pokrčila rameny. „Ona přijde, víš, jaká je.“

Ria se rozhlédla po svém domově. Byl dostatečně velký pro všechny hosty a diskžokej, který se zabydlel v zimní zahradě, konečně začal hrát starší písničky. Omladina s radostí tancovala na Motown. Muži odešli do kuchyně, přinejmenším ti starší. Nastala hodina, kdy bylo třeba zabývat se obchodem. Ria se cítila k smrti utahaná, ale ulevilo se jí, že večírek probíhá hladce a nikdo mu nemůže nic vytknout. Bylo krátce po jedenácté a akce se teprve začínala rozjíždět. Bude trvat hodiny, než se Ria bude moct omluvit.

Když viděla, jak do místnosti vchází Tania, s úlevou se usmála. Lena celý večer sledovala dveře a čekala, kdy se v nich dcera objeví. Teď konečně přišla a ona se může uklidnit.

Tania byla krásná. Ne tak okatě jako Bernadette O’Tooleová, ale přirozeně krásná. Zatímco Bernadette se naučila vylepšovat své přírodní přednosti make-upem, barvou na vlasy a drahým spodním prádlem, Tania stále měla svěží mladý obličej, který podle Rii vypadal mnohem přitažlivěji. Se světle rusými vlasy a sytě modrýma očima působila jako dvojnice Theresy Baileyové, když byla mladá. Každý, kdo ji viděl, okamžitě postřehl jejich podobu. Byla skoro zarážející. Tania jako hodné děvče šla rovnou k místu, kde seděla její babička. Radostně se s ní přivítala a pak vykročila k matce s tetou.

„Kdes byla? Čekala jsem tě už před několika hodinama.“ Lena se snažila neznít tak ustaraně, jak se očividně cítila. Tania se zasmála.

„Mami! Učila jsem se s Ellen Sparksovou. Říkala jsem ti přece, že nejdřív půjdu tam. Potřebujem se do toho pořádně dostat, jestli chcem dobrý známky. Jak to jde? Můžu si dát něco pořádnýho k pití?“

Imelda se zasmála sestřenčině odvaze. „Tak jo, Tanio, jedna malá vodka tě nezabije.“ Rychle ji odvedla. „Ty už jsi pila! Cítím to z tebe. Cider, a ještě k tomu lacinej.“

Tania se usmála, zatímco se tlačily k baru.

„Jakýpak učení! Kdes opravdu byla?“

„Vážně jsem se učila, Imeldo. Jenom jsme si k tomu s Ellen daly trochu cideru, nic víc. Vždyť je mi už sedmnáct, proboha! Máma s tátou se pořád chovaj, jako by mi bylo dvanáct.“

„To se nikdy nezmění, věř mi. Ke mně se můj táta pořád chová jako k holce ze základky.“

Obě si daly dvojitou vodku. Hluk a horko v místnosti je vyhnaly ven do velké zahrady. Potřebovaly se nadýchat chladného vzduchu.

„Tak jak to vypadá? Rozbřesklo se nějakým zázrakem Peteymu?“

Imelda se usmála a zhluboka se napila. Tania byla do staršího bratrance zamilovaná a Imelda věděla, že se domnívá, že o tom zatím nikdo neví. Jenže Tania se na něho dívala jako na boha a Imelda chovala podezření, že ji ta zamilovanost hned tak nepřejde. Situaci moc nepomáhalo ani to, že Petey kolem ní hodně nadělal, stejně jako zbytek rodiny. Tania byla rozkošná. Očividně doufala, že Petey v ní jednoho dne uvidí ženu, která se z ní stává. To se však nikdy nestane. Imelda držela Tanie palce, aby ta zamilovanost sama od sebe vyprchala.

„Petey je šťastnej, Tanio. Ví, co chce. Je mu přes třicet a není už malý dítě. Možná ji nemá rád, broučku, ale sám se rozhod spojit s ní život.“

Taniu její slova trápila. Imelda ji nerada zraňovala, ale člověk někdy musí být pro dobro druhého krutý. Z Tanii se stávala krásná mladá žena a Imelda věděla, že den co den cítí bolest neopětované lásky. Někdy bylo utrpení se na ni dívat. Změnila téma hovoru. „Je tu plno lidí. Proč jsi nepozvala žádný kamarádky?“

Tania pokrčila rameny. „Nevím. Koukni na kluky, jak se spolu jako obvykle opili.“

Všichni bratranci byli v polovině trávníku a Imelda věděla, že jsou také sjetí. Poznala to na patnáct metrů. Rozčilovalo ji, že oba její Delroyové jsou s nimi. Její syn byl pěkné kvítko i bez toho, aby ho otec a bratranci ponoukali k horšímu. Nedávala to najevo, ale velice jí vadilo, že už pracuje v rodinné firmě. Na rozdíl od Tanii u něho nehrozilo, že svou inteligenci použije mimo impérium Baileyových. Velkého Delroye potěšilo, když jeho syn naléhal, aby ho vzal do firmy. Imelda ho nedokázala přemluvit, aby to nedělal. Malý Delroy rozhodl o svém osudu už v útlém věku. Marně doufala, že se bude chtít začlenit do normální společnosti. Sama pracovala v podnicích Baileyových a bavilo ji to, ale pro své dítě chtěla něco víc. Nechtěla, aby mu nad hlavou viselo nebezpečí uvěznění. Jenže on věděl, co chce, a rychle jí dal najevo, že mu do toho nemá co mluvit. Byl ještě hodně mladý – měl teprve šestnáct –, ale už si získával jméno.

V dětství byl problematický, nezvladatelný a měl sklon chovat se nebezpečně. Ve škole dělal jenom samé potíže. Učitelé o něm říkali, že moc mluví, je namyšlený a vůbec se nesnaží. Nakonec ho vyloučili za to, že se rve. A to se ho Imelda celé roky snažila přesvědčit, že existuje i jiný způsob života. Její manžel nad tím mávl rukou a prohlásil, že syn je takový od přírody. Skoro na něho byl hrdý, kdežto Imelda v tom viděla recept na pohromu.

„Není ti něco, Imeldo?“

„Jenom jsem myslela na tebe a našeho Delroye, když jste byli malí. Teď už jste skoro dospělí. Je těžký konečně přijmout, že jste dost starý, abyste šli vlastní cestou.“

Tania ji objala. Věděla, že Imelda se strachuje o syna. „Bude v pohodě, neboj. Všichni na něho dávaj pozor, takže si přestaň dělat starosti.“

Imelda přikývla. Rozesmutnilo ji, že dokonce i Tania ví, že jedinou Delroyovou silnou stránkou, která ho dokáže ochránit před okolním světem, je skutečnost, že patří do rodiny Baileyových. Tania však zatím netušila, co to ve skutečnosti znamená být Baileyová.

„Tak to dopij. Dojdu pro další.“

Tania ji poslechla. Pozorovala Peteyho s Bernadette, jak se plouží po parketu. Dokonce i přes dveře vedoucí na dvůr viděla, že Bernadette se na jejího bratrance lepí jako mokré tričko. Byla z toho smutná. Petey je moc hezký a chytrý. Jak to, že nechápe, že Bernadette pro něho není dost dobrá a nezaslouží si nosit jeho příjmení?

Bezmyšlenkovitě se vydala ke klukům. Byli hluční a jejich smích lákal. Ochotně ji mezi sebou přivítali a zahrnuli ji obvyklou vřelou láskou.

Kapitola devadesátá pátá

Peter s Danielem byli v malé místnosti vzadu v domě, kterou Peter používal jako kancelář. Kdysi sloužila jako spižírna a Peterovi se moc líbila, od dřevěného obložení na stěnách po malá arkýřová okna, v nichž zůstaly původní vitráže. Teď tu stál starožitný psací stůl a velké křeslo z kůže a dřeva. Místnost byla krásná a Peter věděl, že na lidi dělá dojem. Police zaplnil knihami, které považoval za důležité, aby každý, kdo se na ně podívá, nabyl dojmu, že tu žije vzdělaný muž. Za ty knihy zaplatil hodně peněz a přísahal si, že si je jednoho dne přečte. Snil o tom, že až konečně odejde do důchodu, začne se vzdělávat dřív, než bude úplně pozdě.

Stál tam s nimi Terry Allen, a vůbec se necítil dobře. Očekával, že se mu dostane pokárání. Vůbec ho ale nenapadlo, že z toho bude tak nervózní. Musel Baileyům ukázat, že je mocný a silný, dát jim najevo, že se jich nebojí. Když teď bratry viděl spolu, chápal, proč toho tolik dosáhli. Nebylo pochyb, že jako tým působí hrozivě. Jejich hrozivost nijak nezmenšovalo dokonce ani vědomí, že už si nejsou tak blízcí jako kdysi. Při osobním kontaktu bylo zřejmé, že se evidentně dokáží velmi dobře postarat o své zájmy. Stále se vykládaly legendy o smrti Jacka Baileyho. Mnozí lidé tvrdili, že ho zabil jeho vlastní otec. K tomu se přidávala Danielova pověst člověka, který rád zohavuje, mrzačí a vraždí kvůli sebemenší hlouposti. Všichni na bratry pohlíželi jako na muže, před nimiž je dobré mít se na pozoru.

Jenomže Baileyové se na špičce drželi už příliš dlouho a Terry nehodlal nechat svůj úsudek zatemnit starými báchorkami o dávné minulosti. Každého je možné oddělat, jenom se to musí pořádně naplánovat. Jako v každé válce platí, že pokud člověk využije znalost svého protivníka, nakonec se mu povede najít správnou strategii, jak ho zničit. Pád Baileyových musí být katastrofální. Veřejný a pořádný, aby je úplně zneschopnil. To samozřejmě znamená, že bratři Baileyové musejí zemřít, a to rychle a násilně. Bez těch dvou celá rodina padne.

Daniel přerušil ticho. Poznal, že Terrence Allen je nervózní. Co se mu asi honí hlavou? „Takže, Terry, tady Peter a já máme pocit, že potřebuješ trochu usměrnit. Výrazivo, který jsi dneska večer používal, a tvůj celkovej přístup nás hluboce urazil. Na rozdíl od tebe cítíme, že když člověk přijde k někomu domů, měl by zachovat aspoň minimální dekorum. Chápeš mě, kurva?“

Terrence Allena upřímnost Daniela Baileyho ohromila. Opravdu si myslí, že má právo říkat si, co chce. Terrenceovi došlo, že zatímco on by takové chování využil pouze jako záminku k tomu, aby někoho srovnal, bratři Baileyové jsou skutečně přesvědčení, že se jim stala křivda. Jako by se vrátil do minulosti. Konečně pochopil, s kým má tu čest. Tihle muži jsou dinosauři a pořád se řídí nějakými starými zločineckými pravidly. Měli by si uvědomit, že ta doba dávno pominula.

Usmál se a předstíral, že je vyvedený z míry. „No tak, pánové, vždyť je to jenom večírek, sakra! Dal jsem si pár skleniček a trochu jsem si šňupnul. Jestli jsem vás nějak urazil, moc se omlouvám.“

Peter poznal, že Terry je mnohem vyděšenější, než dává najevo. Měl z toho radost. Všichni si všimli, že ho odvedli z večírku. O to už se postarali. „Přišel jsi do mýho domu, a ani mně, ani mýmu synovi jsi neprojevil trošičku úcty. Poslouchej mě, Terry. Jestli se ještě jednou budeš chovat tak neuctivě ke mně nebo někomu z mý rodiny, zabiju tě. Před mojí rodinou, mojí ženou ani dcerou nebudeš mluvit sprostě a nebudeš se přede mnou ani mým bratrem chovat jako namyšlenej debil. Je ti to jasný?“

Terry Allen se přestal usmívat. Právě si udělal dva velice nebezpečné nepřátele a jeho představa, že ho celé okolí bude vnímat jako muže, který se nebojí bratrů Baileyových, najednou vzala zasvé. Všichni budou vědět, že dostal pořádně vynadáno. Pokud se za to nepomstí, ztratí veškerou důvěryhodnost. Nehodlal ale vyvolat šarvátku přímo v Peterově domě. Je tu příliš mnoho Baileyových pohromadě, takže o takové hlouposti nebude vůbec uvažovat. Počká si na správnou příležitost.

Daniel mu takřka četl myšlenky a moc se mu líbilo, že on i Peter stále dokáží správně odhadnout situaci. Tenhle pitomec si myslel, že dnešní večer využije k tomu, aby v ostatních podnítil představu, že Baileyovi jsou slabí. Teď mu jasně ukázali, že na ně nemá. Ponížení, jakého se mu za to dostane, zaručí, že na tuhle lekci hned tak nezapomene.

„Dojdi pro svýho bráchu a vaše lidi a vypadněte.“

Daniel mluvil klidně, skoro jako by se nudil. Terrymu Allenovi bylo jasné, že mu nezbývá než odejít.

„Hele, omluvil jsem se. Snad jsme kámoši, ne?“

Peter Bailey vstal a Terrence Allen si připomněl, jak je velký. Značně podcenil situaci.

„Čemu jsi nerozuměl, Terry?“

Když Terry Allen odešel z kanceláře, Daniel s Peterem se rozesmáli, opět v dokonalé shodě. Spolu byli neporazitelní a to jim dělalo dobře. Cítili čirou moc svých spojených sil a najednou si připomněli své začátky, kdy velice dobře fungovali jako tým a brali si, co chtěli. Hosté si odchodu Allenů všimnou, budou si o něm povídat a Allenové na své ponížení dlouho nezapomenou. Ale lidé jako oni potřebují trochu přistřihnout křídla, jinak se situace vymkne z ruky.

Allenové zatraceně dobře vydělávají, a kdyby používali hlavu, dostali by mnohem větší zodpovědnost. Peter s Danielem s nimi měli velké plány, ale oni všechno dokonale podělali. Jsou to prvotřídní pitomci – arogantní, hamižní a neochotní počkat si na to, na co podle svého mínění mají právo. Na nějakou dobu jim je potřeba zásadně omezit možnosti výdělku. Ať vidí, kdo je tady pánem.

„Dáme si skleničku, brácho?“

Peter se usmál. „Zrovna jsem se tě chtěl zeptat na to samý.“

Kapitola devadesátá šestá

„Tak co, užil sis to?“ Liam nasedl do auta vedle svého bratra.

„Jo, bylo to skvělý, brácho.“

Petey si včerejší zásnubní večírek opravdu užil. Hostina na všechny udělala dojem, a právě to chtěl. Jeho snoubenka, jak si teď říkala, měla také radost. Když večírek skončil, uvolila se mu ho vykouřit. Měl pocit, že v tomhle směru začíná vyhrávat. Stálo ho to pět karátů, ale alespoň se trochu posunul. Zvláštní bylo, že zatímco mu ho kouřila, myslel na jednu striptérku. Byla to mladá černoška s narovnanými vlasy a tou nejjemnější kůží, s jakou se kdy u ženy setkal. Měla hezké štíhlé tělíčko, a když se svlékala, dokázala uvést do varu i ty nejvyčerpanější muže. Pořád to nemohl pochopit.

Liam si večírek také užil a teď toužil po obrovské snídani a alespoň litru a půl čaje. Bratři zastavili před kavárnou v Canning Townu. Obsluha se k nim chovala jako ke králům, a jakmile se usadili, objednali si kompletní anglickou snídani. Zapálili si cigaretu a konečně se uvolnili.

Liam se napil čaje a vážně řekl: „Ty posraný Allenové snad chtěj přijít o kejhák. Co to bylo včera večer? Viděl jsi, jak vypadala mámina podlaha? Byla celá mokrá a odřená. Museli být sjetí něčím zatraceně dobrým, protože žádnej rozumnej člověk by se takhle přece nechoval.“

Petey pohrdavě pokrčil rameny. „Akorát blbě riskujou, debilové podělaný. Oba maj v hlavě nasráno. I dvanáctiletej kluk má víc rozumu než ty dva. Byli jako amatéři, co se předváděj. Měli kliku, že jsme je neoddělali.“

Liam souhlasně přikývl. „Co s nima provedem?“

„Já to vyřídím, Liame. Včera večer jsem to probral s tátou a řek jsem mu, že jim na nějakou dobu zarazím kšefty a nespustím je z očí. Dneska se s nima mám sejít. Já a Danny si s nima pěkně od plic promluvíme. To by mělo stačit.“

Liam hlasitě zívl. „Já vím, že jsi s nima v minulosti vždycky dobře vycházel. Museli tě pěkně nasrat, ale udělals dobře, žes to neřešil na svým vlastním večírku. Za zkaženou zábavu by to nestálo.“

Petey se zasmál. „Představ si, jak by se Bernadette tvářila, kdyby se nepoved její zásnubní večírek!“

Liam se zašklebil. „Šla by ti po koulích.“

„Upřímně, to by mi stálo za to, brácho.“

Kapitola devadesátá sedmá

Peter s Danielem seděli v Peterově hospodě v Essexu. Daniel tam v životě nebyl a podnik na něho udělal dojem. Bylo tam opravdu příjemně. Venkovské hospody měl vždycky rád. Líbilo se mu, že ho tam nikdo nezná. Rád se vmísil mezi místní, jak říkal, a těšilo ho, že se nemusí pořád bavit s lidmi, které zná. Cítil se tam uvolněný.

„Moc pěknej podnik, Pete, vybral sis dobrý místo. Doslech jsem se, že o víkendu je tu narváno.“

Peter Bailey se ironicky ušklíbl. „Bodejť by ne! Měl bys sem zajít častějc, je to tu dobrý. Choděj sem všichni kluci. Místní jsou moc šikovný. V sobotu večer sem přijde plno zajímavejch lidí. Je to dost daleko od měst a fízlové jsou tu taky zlatý. Pozdě večer si tu můžeš dát skleničku, hraje tu muzika – v létě je to fakt dokonalý. Přes den sem choděj rodiny. Je to dobrej podnik.“

Daniel přikývl a zasmál se. Bratra očividně ohromovalo, jak se hospodě daří. „Předpokládám, že holky do baru vybíral Petey. Jaký bylo hlavní kritérium? Velikost podprsenky?“

„Chová se jako podělanej čtrnáctiletej puberťák, co na to jde poprvý. Ta jeho Bernadette ho nedokáže udržet doma. Teď ho přitahuje, protože je to takzvaně hodná holka a těm on nedokáže odolat. Je to zatracený zvíře. Kdyby strávil tolik času v práci jako v posteli…“

Daniel byl štěstím bez sebe. Cítil se dobře. Takhle to mezi nimi vypadalo před tím, než všechno podělal. Postupem času se naučil lépe ovládat své přirozené sklony. Jako příklad mohl sloužit včerejší večer. Instinkt mu napovídal, aby Terrence Allena vyvedl ven a pořezal mu obličej rozbitou láhví. A ven by s ním šel jenom proto, že byli v Riině domě a on by tam nechtěl nadělat. Před lety by tomu hajzlovi rovnou rozmašíroval ksicht. Jenže to bylo před lety, a teď je teď. Pořád ale věřil, že má pravdu. Lidé respektují to, co nemohou ovládnout a čemu nerozumí. Jeho pověst nevyzpytatelného muže, který neprojevuje žádné city, pokud jde o práci, v nich stále vzbuzuje úctu. Viníky trestá tak, že si to napořád pamatují. Mnoho let se držel zpátky, ale někdy je zatraceně těžké udržet emoce na uzdě.

„Ona ho zklidní, až mu porodí jedno nebo dvě děti. Jakmile se stane matkou jeho dětí, Petey pochopí, co je to věrnost ženě.“

Peter zavrtěl hlavou. „Nedělám si žádný velký iluze, Dane. Pořád kouká po ženskejch. Nejspíš to zdědil po mým tátovi, i když nevím, kdo to byl.“

Společně se zasmáli. Oběma bylo jedno, že je jejich otcové opustili. Mají dost velké štěstí, že jejich matkou je Theresa, která jim jako rodička úplně stačí.

„Řek jsem mu, ať vezme Dannyho a došlápnou si na bratry Allenovy. Myslím, že je potřeba, aby ostatní viděli, že tuhle věc řešej naši kluci. Nejsou to žádný blbci a aspoň dostanou možnost ukázat, co v nich je. Nejen nám, ale veřejnosti jako takový. Podle mýho bude nejlepší, když budem trochu mírnější. Když s tím moc naděláme, nic nám to nepřinese. Stačí, že bude vidět, že přišli o značnou část výdělku. Nechcem přece, aby si ostatní rodiny, co pro nás dělaj, myslely, že se nedovedem ovládat.“

Daniel přikývl a nedal najevo rozčilení. Bratr ho slušně žádal, aby do věcí nezasahoval svým obvyklým způsobem. Žádné veřejné bití, mrzačení a podobné ohavnosti. Po všech letech dobrého chování mu vadilo, že bratr cítí potřebu se o tom zmiňovat. Daniel měl nejrůznější vlastnosti, ale rozhodně nebyl hlupák. Podle něho ale Allenové dokážou chápat jenom jeho pojetí spravedlnosti. Jsou to surovci proslulí svými násilnickými výbuchy. Jako obvykle si však svou poznámku nechal pro sebe.

„Tak dobře, jak myslíš. Ale včera večer jsme byli zajedno, že potřebujou pořádně vytrestat.“

Peter čekal, že to bratr řekne. „A taky se dočkali. Včera večer jsme jim dali jasně najevo, jak se na věc díváme. Nejen jim, ale i všem ostatním, co tam byli. Věc se má tak, že Petey si myslí, že bychom se měli stáhnout a sledovat, jak Allenové zareagujou. Žijeme v jiným světě než dřív. Jestli maj rozum, přijmou situaci, ve který se ocitli, a doufejme, že se z ní poučej. Jestli ne…“ Zbytek věty nechal viset ve vzduchu.

Daniel znovu přikývl. „Abys věděl, Pete, podle mě potřebujou trochu víc než jenom plácnout přes ruku, ať si Petey myslí, co chce. Všechno mi to nějak smrdí. Vím, že nám vydělávaj slušný peníze, a taky vím, že za to dostávaj dobře zaplaceno. Bez nás a bez základů, který jsme v naší firmě za ty roky položili, by prachy, který plnejma hrstma rozhazujou, měl v kapse někdo jinej. Kvůli tobě to skousnu, ale chci, abys věděl, co si upřímně myslím.“

Peter Bailey si vážil bratrovy upřímnosti. Ohledně Allenů se nechal od Peteyho přemluvit. Doufal, že syn má správný čich. Pokud ne, pustí znovu Daniela ze řetězu a tentokrát mu požehná.

„Uvidíme, jak si kluci povedou, jo? V nejhorším případě můžem dát věci do pořádku, pokud to podělaj. Delroy je taky sleduje jako ostříž, takže podle mýho máme o všem přehled.“

Daniel si povzdechl. „Asi je načase, abychom klukům nechali trochu víc volnosti, ale jak už jsem řek, pokud to Allenové zase podělaj, nastoupím na ně já.“

Peter se pousmál a Daniel si všiml, jak zestárl. Oběma začínaly šedivět vlasy. To však neznamenalo, že slábnou. Lidé jako bratři Allenové by si to měli dobře zapamatovat.

„Co kdybychom si dali něco k jídlu? Prej tu dělaj výborný steaky.“

Bratři spokojeně jedli a byli rádi, že se spolu zase cítí dobře. Peter na Daniela celé roky zuřil, ale přes to všechno věděl, že mu může důvěřovat víc než komukoli jinému. Dokonce víc než svým synům. Daniel se dokázal chovat šíleně. Kdyby mu Peter měl šílenství obodovat od jedné do deseti, dostal by jasných dvacet. Upřímně však Petera miloval, a nikdy by mu záměrně neublížil.

Byl krásný den a bratři si užili společné odpoledne víc, než by kterýkoli z nich přiznal.

Kapitola devadesátá osmá

Tania pozorovala mámu a usmívala se nad tím, jak dokáže dělat tři věci najednou. Zbožňovala ji. Matka za ní celý život stála, ať se dělo cokoli. Tania vždycky věděla, že jí ze všeho nejvíc záleží na tom, aby se ona měla dobře. Když povyrostla, někdy měla pocit, že ji matka svou láskou zadusí. Ale uvědomovala si, že se o ni jenom stará a chrání ji.

Tania Baileyová o své rodině a gangsterském životě věděla víc, než dávala najevo. Cítila, že se k ní lidé chovají jinak než k ostatním dívkám, mezi nimiž vyrostla. Nejhůř to nesla od rodičů svých kamarádek, ale i ve škole se k ní učitelé chovali jinak. Všichni spolužáci to chápali a přijímali.

Uvědomovala si váhu příjmení Baileyová, ale matce to nemohla říct. Máma se domnívala, že ji před tím nejhorším uchránila. Po okolí však kolovaly zvěsti o jejím tátovi a strýci a její bratři a bratranci šli v jejich stopách. Babička Baileyová se navíc po několika skleničkách občas rozpovídala, což se v poslední době stávalo každou chvíli.

Tania si byla jistá, že táta ví, že svou nevědomost jenom hraje. Domníval se, že jeho způsob života je něco, čeho by si měla cenit a vážit, ačkoli se ho aktivně neúčastní. Bylo v tom mnoho rozporů, ale táta takhle typicky uvažoval.

Tania si uvědomovala, že je hezká, ale v jejím okolí existovalo jen málo chlapců, kteří sebrali dostatek odvahy a pozvali ji na rande. To ji bolelo. Znovu si připadala jiná než ostatní a nebylo jí to příjemné. Na prvním stupni základní školy si začala uvědomovat, že její rodina se v něčem liší od rodin jejích kamarádek. Ve vánoční hře vždycky dostala hlavní roli, nikdo ji nikdy nešikanoval a všichni známí se k ní chovali velice mile. Když šla k některé kamarádce na návštěvu, dívčini rodiče se k ní chovali, jako by celý život čekali jenom na její příchod. Když to začala chápat, cítila se příšerně a v duchu se tázala, jestli ji lidé mají rádi pro to, jaká je, nebo jenom kvůli jejímu příjmení. Dokonce i teď, na střední škole, se k ní všichni chovali jinak než k jejím vrstevníkům, ale nakonec to přijala. Neměla jinou možnost. Rodinu vyměnit nemohla. Zatímco Delroy junior příjmení Bailey ochotně přijímal, ona se vždycky snažila nikde se jím nechlubit, aby si o ní lidé nemysleli, že je nadutá nebo rozmazlená.

Někdy ji napadalo, že máma možná ví, jak se cítí, a kvůli tomu jí všeho dopřává víc, než je nutné. Ať to bylo, jak chtělo, věděla, že má jednu z nejlepších matek na světě.

„Můžu ti pomoct, mami?“

Lena se usmála a Tania si se smutkem uvědomila, že i její máma stárne. Teta Ria se pořád hodně líčila a na svůj věk se hezky oblékala, ale její máma o tyhle věci ztratila zájem. Spokojeně seděla doma, dívala se na telenovely a nořila se do poslední série Zákona a pořádku. Americké detektivní seriály milovala nejvíc. Tania věděla, že máma žije podle své představy kvalitního života a je spokojená.

„To je dobrý, zlatíčko. Za minutku skončím a dáme si čaj. Líbil se ti včerejší večírek?“

Tania se přinutila k úsměvu. „Jo, bylo to dobrý. Osobně si myslím, že Bernadette je blbá, ale předpokládám, že Petey ví, co dělá.“

Lena si povzdechla. Podívala se na svou krásnou nevinnou dceru a zlehka řekla: „Poslouchej svoji starou mámu, Tanio. Jednoho dne se na tyhle roky podíváš a zasměješ se jim. Až budeš starší a o něco dospělejší, budeš se na svoji zamilovanost do Peteyho dívat jako na obyčejný holčičí sen.“

Tania zrudla. Tváří v tvář matčinu důvtipu se cítila zahanbeně. Lena k dceři přistoupila a pevně ji objala. „Ty sis myslela, že to nevím? Zlatíčko, tímhle si projde každá holka, ale tady jde o tvýho bratrance, a to ve tvých pocitech hraje velkou roli. Každý mladý holce se líbí starší muži. Věří, že ji nezneužijí. Je to jako obřad zasvěcení. Jednoho dne pak potkáš milýho kluka a přejde tě to.“

Tanie bylo tak trapně, že by se nejradši propadla do země.

Lena pochopila, že dceru vůbec nenapadlo, že by někdo mohl její náklonnost k bratranci vypátrat. „Neboj se, zlatíčko, nikdo jinej o tom nemá tušení. Já o tom vím, protože jsem tvoje máma, nic víc. Mám povinnost všímat si takovejch věcí.“

Tania zabořila obličej do matčiny hrudi. Milovala její známou vůni. Vždycky voněla stejně – po parfému od Estée Lauder, cigaretách Benson & Hedges a mýdle značky Palmolive. To aroma Taniu uklidňovalo a líbilo se jí, že zůstává stejné. Také ji překvapilo, že vědomí, že matka zná její tajemství, jí přináší zvláštní úlevu. Jenom to opět dokazovalo, jak jsou si skutečně blízké.

„Ví o tom teta Ria?“

Lena ji k sobě přitiskla pevněji. „Pokud ano, neřekla mi o tom. A znáš Riu, ta si nikdy nic nenechá pro sebe.“

Lena věděla, že přesně tohle Tania potřebuje slyšet.

Kapitola devadesátá devátá

Danny se opil tak, že sotva stál na nohou. Daveymu, Noelovi a Jamsiemu bylo jasné, že ho budou muset hlídat. Zachoval se neobvykle – nikdy nebyl žádný pijan. Nacházeli se ve striptýzovém klubu Electric Lady, který získali poblíž nádraží King’s Cross. Bylo časně zvečera a podnik napůl zel prázdnotou.

Dobře si uvědomovali, že hlavnímu vyhazovači, mladému Arabovi ze severního Londýna, nejsou Dannyho kousky po chuti.

„Kurva, vždyť měl jen pár skleniček. Kolem třetí sem přišel s Peteym, a teď je úplně ožralej. Budete ho muset odlifrovat. V osm tu začne soukromej večírek.“

Ozvala se hudba a na pódium vstoupily dvě napůl svlečené dívky. Bez nějaké větší snahy začaly kroužit kolem tyčí. Nebyli tu žádní opravdoví zákazníci, na něž by musely dělat dojem. Na to dojde mnohem později.

Davey se naštval. „No jo, jen se neposer.“

Podíval se na mobil, jestli mu Petey poslal zprávu, ale displej byl prázdný. „Řek ti Petey, kam jde?“

Karim Hussain pokrčil rameny. Byl to chlap jako hora, holil si hlavu a měl dokonale zastřižené vousy. Ženy ho milovaly. Povídalo se o něm, že má pořádné péro. Dával přednost drobným blondýnkám. „Vypadám snad jako jeho podělaná osobní asistentka?“

Davey se musel zasmát. Karim byl šílený hajzl. Nesnášel opilce a Davey ho nikdy neviděl pít alkohol. Dával si zásadně dietní kolu. „Dobře, my ho usměrníme. Ale víš, že tohle normálně nedělá.“

Karim přikývl. „Kdybych ho neznal, Davey, řek bych, že je pod vlivem. Víš, jak to myslím? A rozhodně si nedal nic rekreačního.“

Davey mu neodpověděl a gestem naznačil bratrům, aby Dannyho odvedli do kanceláře. Byla tam velká pohovka, na které se ze svého stavu mohl vyspat. Vyšel z klubu a zavolal Peteymu. Ozvala se jenom hlasová schránka. Davey se rozčílil. Teď není vhodná doba na to, aby se Danny ládoval vicodinem a prováděl pitominy. Všichni potřebují mít jasnou hlavu a on si to měl uvědomit ze všech nejlépe. Dneska večer se měl sejít s bratry Allenovými. Společně s Peteym měl vyřešit situaci, kterou ti dva způsobili. Petey velice dobře chápal, že schůzka je hodně důležitá a nikomu neprospěje, když se sjede a opije.

Davey si najednou začal dělat starosti, a nevěděl proč. Připadalo mu, že se všechno úplně pokazilo. Táta bude vzteky bez sebe, jestli se to roznese.

Zazvonil mu telefon a Davey ho rychle zvedl. S úlevou zjistil, že mu volá právě bratranec Petey.

Kapitola stá

Delroy byl v Brixtonu. Potřeboval tam vyřídit několik schůzek a chtěl je uskutečnit osobně. Osobní jednání pro něho bylo zásadní. Člověk si tím zajistí, že má své obchodní záležitosti pevně v ruce. Delroy, stejně jako všichni Baileyové, zásadně nepoužíval mobilní telefon déle než několik dnů, nikdy nepodepsal žádnou smlouvu a vždycky telefonoval z budky, pokud byla nějaká po ruce. Mobily se dají příliš snadno vystopovat a až moc ulehčují možnost spojit se s jinými lidmi. V jejich hře něco takového neexistovalo. Čím méně důkazů po sobě člověk zanechá, tím lépe.

V Acre Lane se měl sejít se synem. Chlapec se rychle učil, že nejlepší způsob, jak mít své výdělky pod kontrolou, je v případě potřeby se osobně ukázat.

Zastavil své BMW u kraje vozovky a Delroy junior nastoupil.

„V pořádku, synku?“

Mladý Delroy se usmál. „Jsem v pohodě.“

„Zvládneš to?“ Chlapec přikývl, ale Delroyovi ztěžklo srdce. Cítil, že ze synova oblečení vychází silný zápach marihuany. „Jseš si tím jistej?“

Mladý Delroy lhostejně pokrčil rameny. „Jsem v klidu. Co máš za problém?“

Delroy znovu zastavil. Nacházeli se na klidné silnici. Většinu řadových domků tu přestavěli na byty a lidé, kteří v nich žili, patřili k chudině.

„Proč jsi tu zastavil?“

Delroy v synově hlase zaslechl rozmrzelost. Byl si jistý, že syn už je nabuzený na večer, který mají před sebou.

„Jsi sjetej,“ prohlásil.

Mladý Delroy se hloupě zašklebil. „A co má bejt, tati? Dal jsem si pár šluků. Byl jsem s kamarádama a dávali jsme voraz, no.“ Napodobil jamajský přízvuk. To byla další věc, která Delroye vždycky rozčilovala. Nesnášel celou tu rapperskou image. Považoval ji za urážku.

Jeho pěst tvrdě dopadla na chlapcovu hlavu a následovalo dalších pět ran. Každá byla drsnější než ta předchozí. „Povídal jsem ti, že máš dneska večer používat ten svůj zatracenej mozek a že máš mít čistou hlavu. Nebudu se ztrapňovat tím, že tě budu brát s sebou k vážnejm věcem, když jsi tak sjetej, že vůbec nevíš, čí jsi. A teď vypadni z auta.“

Mladý Delroy byl ponížený. Otcův vztek si zasloužil. Věděl, že si neměl dát ani ten první joint, natož aby se úplně zhulil. Jenomže byl s kamarády, a nedokázal odolat příležitosti zakouřit si s nimi. Teď toho ohromně litoval.

„Povídal jsem, že máš vypadnout z mýho auta, sakra.“

Chlapec otce poslechl. Věděl, že nemá smysl se s ním dohadovat. Podle táty to podělal nejhorším možným způsobem.

Když Delroy senior odburácel, jeho syn si přejel rukou přes obličej. Začínal mu otékat a on věděl, že bude do rána vypadat, jako by ho přejel vlak. Povzdechl si a vyrazil k nejbližšímu stanovišti taxíků. Jeho velká noc, kdy se měl konečně stát opravdovým tátovým parťákem, skončila dřív, než skutečně začala. V očích ho pálily slzy. Spolkl je. Velice dobře věděl, že si to zavinil sám.

Kapitola stá první

Petey Bailey dorazil do Electric Lady. Minula druhá hodina ranní a klub praskal ve švech. Vzduch ztěžkl potem, parfémy a make-upem. Hudba hrála nahlas a vládla tu příjemná atmosféra.

Když se klubem prodíral ke kancelářím, mávl rukou na Karima. Věděl, že uvnitř na něho čeká Davey.

„Kde jsou ostatní?“

Davey se zašklebil. „Kde asi? Užívaj si soukromý tanečky. Říkal jsem si, že nejlepší bude, když je do toho nebudem tahat, víš.“

Petey chápavě přikývl a nalil si pití. Danny byl pořád úplně mimo. Petey naoko kriticky potřásl hlavou a zeptal se: „Co se to tu ksakru dneska dělo?“

Davey smutně zakroutil hlavou. „Vůbec nevím, Pete, ale takhle se normálně nechová. Brácha mívá čistou hlavu. Teď je ale úplně sjetej. Jen se na něho koukni.“

Petey pokrčil rameny. „Když jsem ho viděl naposledy, už měl dost. Věděl jsem, že nemá smysl brát ho s sebou na schůzku s Allenovýma. Sotva mluvil, kruci. Napadá mě jenom to, že asi něco dostal od jedný holky tady. Víš, jakej je. Ta zrzka, co se mu líbí – jak se jmenuje? Stephanie, ne? Dostala výtku kvůli tancování pod vlivem extáze. Je mi to líto, Davey, ale nebyl vůbec schopnej práce.“

Davey věděl, že je to pravda. „Táta bude zuřit jako šílenej.“

Petey se zhluboka napil brandy. „No, já myslím, že uděláme nejlíp, když mu nic neřeknem. A vlastně ani mýmu tátovi, když se to tak vezme. Nechme si to pro sebe. Nesmí se o tom dozvědět ani Delroy. Víš, jakej je. Hned by to vykecal. Zadrhlo se nám to, ale když použijem hlavu, můžem ještě zachránit situaci.“

„Ale co Allenové?“

Petey se nehezky usmál. „Uvažuj, Davey. Ti budou sotva vytrubovat před národem, že jsem za nima zašel úplně sám a drsně si s nima promluvil.“

Daveymu to připadalo logické. „Já nevím, Pete. Zkušený chlapi maj na potíže nos.“

Petey znovu pokrčil rameny. „No, osobně si myslím, že nejlepší bude na to zapomenout, ale poslední slovo nechám na tobě.“

„Jak to šlo?“

Petey se zasmál. „Nechal jsem je v domnění, že Danny a vy ostatní jste venku. Že jste hrozně naštvaný a radši nechcete jít dovnitř. Měli pěkně nahnáno, to ti povím. Ale tvářili se příslušně zkroušeně. Řek bych, že v nejbližší době se nebudou nikde předvádět.“

Davey mlčel. Ocitl se v obtížné situaci. Nakonec zvítězila loajalita vůči bratrovi. „Zařídím, aby se bráchové dozvěděli, jak to dopadlo, Pete. Máš pravdu – tohle by jenom způsobilo zbytečný nepříjemnosti. Co to toho pitomýho Dannyho napadlo?“

Petey si povzdechl. „Povídám ti, že za to může ta blbka Stephanie. Už dřív po něm jela jako zběsilá. Čím dřív se tý zatracený děvky zbavíme, tím líp. Co kdyby na jeho místě byl platící zákazník? Mohli jsme skončit u soudu. Přísahám, že jí dal všechny peníze, co měl u sebe. Upřímně, Davey, nebylo to poprvý.“

Stephanie měla zálibu v extázi. Tvrdila, že by bez ní nedokázala tancovat, ale jak zdůraznil Petey, tohle bylo trochu moc. Danny se do ní trochu zakoukal. Líbily se mu zrzky a Stephanie mu nejednou ulevila od sexuálního pnutí. Dávala zákazníkům drogy do pití, aby je mohla obrat, a jednou to trochu přehnala. Měli štěstí, že ten chlápek chodil do posilovny jen svátečně a nebyl žádná vazba. Jestli v tom ta holka bude pokračovat, jednoho dne tu budou mít zátah.

Davey si povzdechl. „Zařídím, aby ji co nejdřív vyhodili, Pete. Máš pravdu, že za ty zatracený potíže nestojí.“

Petey Bailey si dolil skleničku. „To žádná z nich. Už jenom to, že dělaj tady, mluví za všechno. Co se ještě děje? Něco, o čem bych měl vědět?“

Změnili téma hovoru a Daveymu se ulevilo. Ten večer byl na jeho vkus už tak dost stresující.

Kapitola stá druhá

Tanie bylo bratrance líto. Mladému Delroyovi se obličej nafoukl jako balón a ona věděla, že se to ještě zhorší, až se mu vybarví modřiny. Seděl u nich v kuchyni a Tania mu obličej jemně omývala ledovou vodou. Když jí poslal textovku, tiše sešla do přízemí a počkala, až dorazí. Byla plná obav. Jestliže se k nim tak nenápadně plíží, určitě se jedná o něco vážného.

„Kdo ti to udělal, Dele?“ zeptala se jemně.

„Můj táta.“

Odpověděl jí tak tiše, že se nejdřív domnívala, že špatně slyšela. „Proč ti to udělal? Tvoje máma bude zuřit. Jakej k tomu měl důvod?“ zvýšila pohoršeně hlas.

„Mlč, nebo na nás vlítne tvoje máma.“

Tania nemohla uvěřit, že Delroye takhle zřídil jeho vlastní otec. Ještě divnější jí připadalo, že to tak klidně přijímá.

„Proč tě zmlátil?“

Delroy pokrčil rarmeny. „Něco jsem podělal a víc se neptej. Máš nějakej paracetamol? Mám pocit, že se mi rozskočí hlava.“

Tania pochopila, že jí víc neřekne. Byla v šoku. Nikdy by nevěřila, že Delroy senior by svému synovi dokázal takhle ublížit. Uhodla, že když jí Delroy nechce nic říct, musel něco opravdu pořádně podělat. Povzdechla si a oběma nalila hrnek teplého mléka s příchutí.

Do některých věcí bylo lepší nešťourat a ona cítila, že tohle je jedna z nich.

Kapitola stá třetí

Imelda si dělala starosti o syna. Během několika týdnů, které uplynuly od jeho nehody, jak tomu zarputile říkal, se z něho stal jiný chlapec. Ten, kdo ho napadl, musel pocházet z jejich světa. Imeldu velice překvapovalo, že jejího manžela to zřejmě moc nevzrušuje. Měl by na toho hajzla uspořádat lov a zařídit, aby se k jejich synovi už nikdy nepřiblížil. Malý hlásek v hlavě jí napovídal, že ví víc, než dává najevo, a nechtěla do toho příliš šťourat. Měla pocit, že by se jí nemuselo líbit, co zjistí. Ten, kdo je na vině, zřejmě patří do jejího a synova blízkého okruhu.

Delroy junior byl velice vážný a všechen čas trávil s otcem. Imeldin manžel synovi vysvětloval zákonitosti zločineckého života a objasňoval mu, jak se stát jeho součástí a jak přežít. Když se odmyslel lesk a vzrušení, ve skutečnosti zůstávalo jenom jedno – boj o přežití, a to nejen fyzické. Bylo třeba zajistit, aby člověka nezavřeli. Imelda znala mnoho mužů, kteří nastoupili do vězení na vrcholu svých sil, a vrátili se z něj o mnoho let později sice starší, ale nepoučení. Prosedět celé roky za mřížemi byla ohromná ztráta času. Když však člověka nechytili, život zločince byl krásný.

Dělalo jí starosti, že mladý Delroy se tak zoufale snaží napodobit otce. Poslední dobou se zdálo, že se k tomu nutí, jako by hrál nějakou roli.

Na rozdíl od svých bratrů a bratranců si u svého syna nebyla jistá, že má na to, aby žil jako zločinec. Jí samé se ten život nelíbil, ale rozuměla mu a tím měla napůl vyhráno. Účastnila se ho po pravdě jenom proto, aby měla pod dohledem Delroye. Život mezi zločinci se jí přestal zamlouvat, když zjistila okolnosti Jackovy smrti.

Její syn při svém mládí zatím viděl jenom tu vzrušující část jejich způsobu života. Když mu ukázali, jak skutečně funguje a co to znamená, bylo na něm znát, že znervózněl. Odhadla, že nejspíš něco podělal a dostal za vyučenou. V jejich světě se obvykle udílejí tvrdé tresty, které představují jediný způsob, jak člověka přinutit, aby pochopil závažnost svého údajného provinění.

Litovala, že syn není jako Tania a nedrží se od toho všeho dál. Vždycky si byl velice jistý, že chce žít jako zločinec. Teď se mu jeho přání splnilo. Protože je Bailey, dostane se přímo do středu dění v jejich světě.

Mladé muže, jako byl Delroy junior, přitahují lákadla zločineckého světa – výdělky, auta, hezké holky a vzrušení. Nedochází jim, že je to způsob života, do něhož člověk zabředne napořád. Nechápou, že jim neustále hrozí, že jim někdo ublíží nebo je zavraždí, že je může chytit policie a zavřít je na nejlepší roky života do vězení.

Pokud si tohle člověk uvědomuje a přijímá to, má šanci udržet se na vrcholu. Její syn teprve začínal chápat skutečné nebezpečí, které s sebou přináší příjmení Bailey. Imelda ze všech sil doufala, že se s ním dokáže vypořádat. Do Jackovy smrti si takové starosti nedělala ani ona. Uháněla životem a vždycky věřila, že její příjmení jí zajistí určité bezpečí. Pěstovala v sobě pouhou iluzi.

Teď sebejistota jejího syna najednou zmizela. Delroy junior se choval nervózně a bál se otce. To jí dělalo skutečné vrásky na čele, protože syn otce vždycky zbožňoval. Nejvíc ji však trápila otázka, zda ho za oné temné noci tak krutě poznamenal právě jeho otec. Nedokázala tu myšlenku zahnat.

Poslední dobou často myslela na Jacka. Nikdy se nesmířila s tím, že její matka zcela přijala jeho smrt. Imelda by za své dítě bez ohledu na následky bojovala jako lvice, ať by provedlo cokoli. I kdyby se kvůli tomu musela postavit celému klanu Baileyových. Jack se stal obětí své rodiny a jejího způsobu života. Její syn se však nebude ubírat stejnou cestou jako její bratr, pokud tomu bude schopná jakkoli zabránit.

Kapitola stá čtvrtá

Terrence Allen jen velice těžko přijímal skutečnost, že jim Baileyové sebrali hlavní zdroj příjmů. Bratři Allenové dodávali drogy jejich severoanglickým protějškům. Teď tuhle výsadu získal nějaký Michael O’Toole, který nemá ani zdání, jak vypadá gram kokainu, natož kilo. Je to zatracený výsměch. Všichni vědí, že Baileyové ho tím pověřili, ale pracovní sílu mu dodávají Allenové. Michael O’Toole by nedokázal udělat obchod ani s pitomým osmiletým klukem, co na rohu prodává kaštany. Strávil v lochu víc času než kovaný bachař a pořád si myslí, že bratři Krayové jsou největší esa, proboha! Tohle je nejhorší ukázka protežování příbuzných, jakou kdy svět viděl.

Allenové museli nečinně postávat stranou jako dva nezvedení školáci, zatímco všechno, co za celé roky vybudovali, dostal nějaký podělaný nýmand. Baileyové jim to sebrali a vůbec nevzali v potaz čas a snahu, které do toho Terry za ty roky investoval. Všechny ty dohody a ověřování, že lidé, s nimiž jednají, jsou čistí! Že nevycouvají, jakmile poprvé zahlédnou fízly, a nezaviní, že je nadlouho zabásnou. Stávalo se to stále častěji a soudy ukládaly stále vyšší tresty. Volalo to do nebe – za zatracenou vraždu šel člověk sedět na kratší dobu než za prodej drog. Když se někdo ožral, sedl do auta a zabil celou rodinu v protijedoucím vozidle – muže, jeho manželku, děti, prostě všechny –, dostal čtyři až pět let. Když u něho našli tři kila koksu, dostal dvacet. Bylo to skandální – hlavně když většina zabavených drog se během několika týdnů zase vrátila na ulici. Fízlům nevadilo taky si trochu zahrát na dealery. Bez nich by Terry neměl ani polovinu zboží k uspokojení poptávky. Ať se to lidem líbí, nebo ne, drogy jsou velice v kurzu. Kokain berou střední vrstvy – Terry měl zákazníky z poloviny Canary Wharfu. Kravaťáci šňupou jako diví.

To, že Baileyové všechno naservírovali Michaelu O’Tooleovi až pod nos, bylo poslední kapkou, která Terryho definitivně naštvala. Ačkoli věděl, že zatím proti nim nemůže vyrukovat, ještě to neznamenalo, že to neudělá někdy v budoucnu. Připomínalo to zanícenou ránu. Nejenže měli mnohem menší výdělek a ztratili prestiž, ale navíc je nahradil takový blbec, jako je Michael O’Toole! Člověk, který ani náhodou nemá na to, aby řídil podnikání tak obrovského rozsahu. Je to podělaný místní chlápek, který stojí pouhý stupínek nad obyčejným zlodějíčkem. Kdysi provedl několik ozbrojených loupeží. Bylo to ale v době, kdy se loupež dvaceti tisíc považovala za ohromnou událost.

Proslýchalo se, že Scallyové také nejsou z Michaela O’Toolea nijak nadšení. Důvodem byla skutečnost, že společně s Allenovými za ty roky vymysleli systém, který všem umožňoval vydělat na úkor Baileyových.

Petey Bailey o tom podvodu všechno věděl, protože právě on ho celý vymyslel. Všechny zúčastněné teď čeká několik zajímavých měsíců. Petey je zatraceně nenažraný a pořád cítí potřebu ulít si pár liber do vlastní kapsy. Jako by ho bavilo okrádat vlastního otce. Terry to svým způsobem chápal. Petey musí jako všichni ostatní žít pod diktátem Baileyů a určitě ho to hněte. Nerad si nechává přistřihovat křídla. Nejstarší bratři Baileyové tak či onak velí všem ve svém okolí.

Petey Bailey už ztratil oblibu a důvěru u mnoha lidí z jejich branže. Většina ho přinejlepším toleruje. V mnoha ohledech je příliš malicherný – ví se o něm, že po někom šel kvůli mizivé částce. Od přírody je zatracená držgrešle a primadona, která dokáže vraždit a také vraždí pro pár liber. Nemá žádnou úroveň. Je produktem svého otce – tak dlouho žije v jeho stínu, že ve skutečném světě by nevydržel ani pět minut. Kdyby se nejmenoval Bailey a nestála za ním jeho rodina, zůstal by zcela bezvýznamný. Skutečnost, že denně okrádá vlastní rodinu, hovořila za vše. Teď panikaří a také má proč. Hrozí, že se na jeho podvůdek přijde. Allenům to samozřejmě dodává moc. Přes všechny své problémy vědí, jak se věc doopravdy má.

A tak Terry hodlal vyčkávat a spřádat plány. Petey Bailey za ty roky naštval leckoho a ti lidé stejně jako on jedině uvítají příležitost toho hajzla oddělat a s ním zlikvidovat i celou rodinu Baileyových. Teď se z toho stala osobní záležitost.

Jeho bratr Billy neprojevuje žádnou extra chytrost, ale v tomhle je s Terrym zajedno. Ví, že bez něho by nic neměl a že bratr se o něho vždycky staral. Když Terry prohlásí, že se něco musí udělat, Billy proti tomu nikdy nic nenamítá a provede, co se po něm chce. Terry bratra s gustem využíval ke svým účelům. Kdykoli Billyho hezky poprosil, udělal pro něho cokoli – mrzačil, ubližoval, týral. Kdyby po něm Terry chtěl, aby si usekl vlastní nohu, Billy by to pravděpodobně udělal taky.

Byli dobří partneři. Terry byl mozkem všech aktivit a Billy se ochotně nechával vést. Terry měl bratra velice rád, ale kdyby ho musel obětovat, bez mrknutí oka by to udělal. Baileyové nejsou jediní, kdo jsou schopní oddělat člena rodiny, a čím dřív si to uvědomí, tím lépe.

Petey Bailey právě panikaří. Na rozdíl od svého otce není dost chytrý, aby si všechno dobře promyslel. A tak má Terry Allen navrch. Je jenom otázkou času, kdy si prohodí role.

Kapitola stá pátá

„No tak, Danny, nemůžeš donekonečna mlčet. Určitě si vzpomínáš na něco z toho, co se tehdy v noci stalo. Vždyť Petey musel jít za Allenovýma sám, zatraceně!“

K Dannymu měl ze všech bratrů nejblíž Davey. V dětství byl jako jeho stín a teď, když Danny vedl operace, se Davey stal jeho pravou rukou. Netoužil být vůdcem. Moc toho nenamluvil a necítil potřebu druhým dokazovat, co v něm je.

Věděl, že u bratra je naprosto netypické, aby nešel na jednání, protože se opil nebo zfetoval. Danny bral své povinnosti velice vážně.

„Prostě to nech být, Davey, jo?“ Danny zněl stejně namíchnutě, jako se tvářil.

„Má to něco společnýho s Peteym?“ Davey se to z něj snažil vytáhnout. Možná nebyl zrovna génius, ale poznal, kdy uhodil hřebíček na hlavičku. Nakonec za vším vždycky stál Petey – hrozně Daveyho štval. Danny se dokázal proměnit v namyšleného blbce, když ho to popadlo. Někdy se dostal až na hranu, ale to byl prostě Danny. Používal hlavu, aby si víc vydělal, ale vždycky se podělil s ostatními. Zato Petey byl vždycky nenažraný. Už jako kluk musel vždycky mít to, co oni, a dokonce je obíral o kapesné. Jako všichni hazardní hráči vůbec nedbal na lidi, jež okrádal. Danny byl jiný a bratři ho ochotně nechávali rozhodovat. Byl z nich nejstarší a jejich otec mu důvěřoval. Svěřil mu povinnost dohlížet na hladký chod firmy. A Danny to zvládal víc než dobře.

„No tak, brácho, co se děje? Vím, že jde o Peteyho, akorát nedokážu přijít na to, v jakým směru.“

Danny si povzdechl. „Pravda je taková, Davey, že mám úplně stejnej pocit jako ty. Ještě nevím proč, ale potřebuju něco zjistit. Chci, abys šel se mnou. Musíme přijít na to, o co jde. Podle mýho je to nějaká levárna, a jak vidím, ty si myslíš to samý. Jestli v tom jede Petey, tak bude lepší, když se o tom dozví co nejmíň lidí.“

Davey chvíli mlčel a vstřebával bratrova slova. „Aha. Takže v tom jede.“

Danny přikývl.

Kapitola stá šestá

Lena s Riou pozorovaly své manžely, kteří stáli u baru v irské hospodě U Shandonských zvonů a byli zabráni do hovoru. Obě ženy to těšilo. Už dlouho spolu nevypadali tak uvolněně.

„Jen se na ty dva podívej. Jako dvě starý drbny.“

Ria se tomu příměru nahlas zasmála. Peter s Danielem byli všechno možné, ale k drbnám měli daleko.

„Kde je Imelda? Myslela jsem, že se k nám přidá.“

Ria pokrčila rameny. „Nemám tušení. Upřímně, Leno, poslední dobou mi leze na nervy. Zajímá se jen o to, co se děje bezprostředně kolem ní. Měla by se probrat.“

Lena maličko upila brandy s kolou. Už dlouho věděla, že Imelda s Riou jsou na kordy, ale překvapilo ji Riino otevřené doznání, že mezi nimi existuje nějaký problém. Ria na něco takového obvykle byla příliš hrdá. „No jo, Rio, vždyť víš, jaká je. Podle mýho má zbytečně moc času.“ Přesně to chtěla Ria slyšet.

Ria přikývla a smutně odpověděla: „Říkám jí to celou dobu od Jackovy smrti. Víš, Leno, do tý noci ji vůbec nenapadlo, že o našem životě rozhodujou naši chlapi a jejich obchody. Nutno dodat, že včetně jejího muže. Myslela si, že si život může řídit sama, že my ženský máme nějakou autoritu. Ale já myslím, že jí ta noc otevřela oči, a jí se to nelíbilo. Očekává se od nás, že budeme pasivně přijímat všechno, co se kolem nás děje, dobrý i zlý. Žijem s tím každej den, a ona si s tím neumí poradit, hlavně když se teď do firmy přidal i její kluk. Nezvládá to, protože toho zbytečně moc ví.“

Lena zlehka položila ruku na kamarádčinu paži. V jejím hlase slyšela bolest a naprosto chápala, proč si kvůli dceři dělá starosti.

„Víš, co si myslím, Rio? Naše generace na to všechno byla nějak připravená. Neměly jsme nic a přijímaly jsme rozhodnutí našich mužskejch, nejen o nás, ale o našich rodinách. Prala jsem Danielovo zakrvácený oblečení a věděla jsem, že ta krev není jeho. Zajišťovala jsem mu alibi a uprostřed toho všeho jsem vychovávala děti. Neměly jsme takový očekávání jako dnešní holky, který si myslej, že musej o všem vědět. Pravda je někdy nebezpečnější než nevědomost. Vím, že Tania si začíná klást určitý otázky. Vidím jí to na očích. I když jsem udělala všechno, co jsem mohla, abych ji uchránila před gangsterským životem, myslím, že možná ví víc, než dává najevo. Jako malá vždycky špicovala uši.“

Ria Lenu ještě nikdy neslyšela mluvit tak otevřeně. Lena se velice dlouho snažila předstírat, že o ničem neví. Když teď Tania dospívala, byla její matka ochotnější přiznat si pravdu. „Díky, Leno, já vím, že to tak je. Ale mám o Mel strach – připadá mi, že nedokáže věci nechat plavat. Měla si pořídit víc dětí, aby se měla na co soustředit.“ Ria zavrtěla hlavou, jako by se snažila setřást ze sebe všechny starosti. „Hádej co, Leno? Petey mluví o tom, že chce děti. Dovedeš si představit Bernadette s miminem? Já za živýho boha ne. Nesvěřila bych jí ani zvíře, natož dítě. Petey počítá, že jestli se jim nějaký malý povede, bude to zázrak moderní vědy. Podle něho ta holka není typ, co si bude chtít ničit postavu těhotenstvím.“

Lena se zasmála spolu s ní. Byla ráda, že kamarádka přestala smutnit. „Jestli ta přivede na svět nějaký dítě, bude ho mít jako ze žurnálu, samý značkový oblečení a drahý kočárky. Bernadette je chytrá jako rádio a to nebohý dítě bude necelej měsíc po narození pořád u vás nebo u její mámy.“

Ria přikývla. Lena měla pravdu a ji to naprosto upřímně deprimovalo. „Bernadette O’Tooleová se bude muset s lecčím smířit, jak my už ke svý škodě víme, Leno. Náš styl života rychle oddělí holky od ženskejch.“

Lena se smutně usmála. „Pod to se klidně podepíšu.“

Kapitola stá sedmá

Stephanie Carltonová dávala najevo, že je nadšením bez sebe, že vidí Dannyho Baileyho. Na tváři vykouzlila široký úsměv, slezla z pódia a vzrušeně vešla do šatny v Lonsdaleském pánském klubu. Nijak moc se jí tu nelíbilo. Nebylo to tu tak dobré jako v Electric Lady, kterou vlastnili Baileyovi. Ještě před několika týdny tam celkem spokojeně pracovala, a pořád na to lítostivě vzpomínala. Karim ji bez vysvětlení vyhodil. Jenom jí řekl, že o její služby už nemá zájem. Dost agresivně jí naznačil, že se mu nelíbí její záliba v extázi. Jelikož se většina holek úplně sjížděla koksem, připadalo jí to poněkud pokrytecké. Potěšilo ji, že Dannyho vidí. Měla ho upřímně ráda a chovala přesvědčení, že on ji také.

Podívala se do zrcadla a usmála se na svůj obraz. Jako přírodní zrzka se vším všudy, jak říkal Danny, oplývala neobvyklou krásou. Měla hezké tělo, což jí nejspíš zajistilo tak velkou popularitu u zákazníků. Na rozdíl od většiny holek s umělými kozami a oranžovým opálením měla světlou mléčnou pleť a od přírody velká prsa, která jako by vzdorovala gravitaci. Pohybovala se správným způsobem, což v její profesi bylo plus. Navíc měla taneční průpravu. Jako malá chodila na balet a časem se začala věnovat modernímu a společenskému tanci. Byla moc malá na to, aby se tím mohla někdy živit, a tak se dala na tancování na klíně. U tyče dokázala excelovat, aniž se na to musela soustředit.

Po Dannym Baileym se jí stýskalo. Nečekala, že ho ještě někdy uvidí. Když tancovala na pódiu, zamával na ni a naznačil, že ji zve na skleničku. To jí pro tuto chvíli stačilo.

Vklouzla do minisukně z černé kůže a do bílé, na míru šité košile. Nepochybovala, že vypadá dobře. Rychle na sebe stříkla parfém od Coco Chanel a mohla jít.

Danny a jeho bratr Davey na ni čekali v soukromém boxu, a když si k nim přisedla, celá vibrovala potlačovaným vzrušením. Asi před hodinou si vzala půlku extáze, takže byla maličko sjetá – stačilo to, aby její oči dostaly zasněný výraz a okolní svět se zdál snesitelnější. Bez malé pomoci nedokázala tancovat. Vadilo jí být nahá nebo skoro nahá. Cítila se příliš zranitelná a soukromé tančení by bez trochy nabuzení vůbec nezvládla.

„Dlouho jsme se neviděli, Danny. Sluší ti to.“

Usmál se na ni a v jejích zelených očích uviděl lesk, který mu napověděl, že je jako obvykle pod vlivem drog. Smutně si povzdechl. Také si rád něco dal, jako všichni v jeho branži, ale nikdy nechápal, proč si éčko dávají lidé, kteří zrovna nepaří. Byla to taneční droga. Pravda, Stephanie tančila, ale extáze působila velice nevyzpytatelně. Danny jí vůbec neholdoval.

Mladá žena v kratičkých šortkách a mušketýrských kozačkách jim přinesla láhev šampaňského. Danny jí dal desetilibrovku spropitného a teatrálně láhev otevřel. Když všichni drželi v ruce sklenku vína, zvesela spustil: „Tobě to taky moc sluší, Stephanie. Jak se ti tu líbí? Prej tu dobře platěj.“

Usmála se. „Je to dobrý, ale radši bych dělala pro vás. Management tady zajímaj jenom prachy a o nás se nestará. Většina holek závisí na soukromým tancování, ale tady nám strhávají procenta z platu, takže to není tak výnosný, jak by mělo. Abych byla upřímná, dost mě překvapuje, že tě tu vidím. Ještě nedávno ses nemoh dočkat, až ti zmizím z očí.“

Danny i Davey v jejím hlase slyšeli bolest a Danny se kvůli ní cítil nevysvětlitelně provinile. Na striptérku byla milá. Měla smysl pro humor, a když zrovna nebyla v pracovním, vypadala jako ztělesněný sen každého mladého kluka. Měla velké přírodní kozy a panenskou tvář, což v její branži byla vražedná kombinace. Na většině holek bylo vidět, čím se živí. Takových Stephanií však existovalo jenom pár.

„Proto jsem tě chtěl vidět. Potřebuju od tebe nějakou informaci a chci slyšet pravdu, jasný? Slibuju, že se nebudu rozčilovat, pokud mi nebudeš lhát.“

Stephanie přikývla. Danny viděl, že je opravdu zmatená a navíc má i strach. „Proč bych ti měla lhát, Danny?“ Hlas se jí zachvěl nervozitou.

„Nedalas mi nenápadně do pití rohypnol nebo pár kousků extáze, když jsme se naposledy viděli?“

Při těch slovech se usmíval, ale Stephanie v jeho hlase zaslechla vážný tón a vyděsila se. Z čeho přesně ji obviňuje? Dobře věděla, že jí něco dává za vinu. Cítila, že i Davey do ní zapichuje oči. Najednou jí začalo být horko a celá se zpotila.

„Nic ti neudělám, Steph, přísahám. Ale jestli jsi mi ze srandy něco dala, tak mi to řekni. Potřebuju to vědět.“

Stephanie kroutila hlavou. „To bych neudělala, Danny, a tobě už vůbec ne.“

Na hlase jí bylo znát, že nelže. Dannyho mrzelo, že ji vyděsil. „Poslyš, Steph, byl jsem s tebou, smáli jsme se a pak jsem byl sjetej – úplně sjetej. Nic jsem si nevzal a ani jsem moc nepil. Takže mi někdo musel něco podstrčit, to přece dá rozum.“

Stephanie hlasitě polkla. Radost z toho, že ho vidí, se rozplynula. Teď si přála jenom odejít. Karim se tehdy choval obzvlášť hnusně a najednou to všechno dávalo smysl. „Já jsem to teda nebyla, Danny. Něčeho takovýho bych se neodvážila. Ale myslela jsem si, že jste si s Peteym něco vzali. Byl jsi dost mimo. Nevzpomínáš si? Sotva jsi stál na nohou a pořád ses mě ptal, jak se jmenuju. Upřímně, mě to docela namíchlo. Nikdy předtím jsem tě tak neviděla. Ale přísahám, Danny, že jsem ti vůbec nic nedala. Neudělala bych to, moc bych se bála. Přiznávám, že jsem dala rohypnol pár zákazníkům, ale jenom tolik, aby neotravovali. Víš, jak se kluci z města dokážou chovat. Ale někomu, jako jsi ty, bych to nikdy neudělala, Danny. Nejsem blbá.“

Davey věřil, že nelže, a rychle vypil obsah své skleničky. Danny se dívce upřeně díval do bledé tváře a Davey na něm viděl, že i on Stephanii věří.

„Koukni, Danny, řekla jsem ti, že jsem něco dala pár zákazníkům, to nepopírám. Snáz je pak zvládám a oni maj otevřenější ruku. Ale tobě bych něco takovýho nikdy neudělala, neměla bych na to odvahu.“

Měla slzy na krajíčku a Dannymu jí bylo líto. Jenom potvrzovala, na co už přišel sám. „Dobře, uklidni se. Věřím ti.“ Vytáhl čistý bílý kapesník a opatrně jí s ním otřel oči. Její líčení připomínalo umělecké dílo, stejně jako u ostatních dívek, které pracovaly v klubech. Nechtěl jí ho poničit. Už tak jí dost pokazil večer. „Teď hezky dopij, zlato, a já tě vezmu někam na večeři, jo?“

Hlasitě popotáhla a souhlasně přikývla. Něco ji na něm přitahovalo, dokonce i teď, když ji k smrti vyděsil. Věděla, že s ním do rána skončí v posteli. Vypila šampaňské s pocitem, jako by uhnula vypálené kulce. Proč nad ní má tenhle muž takovou moc? Věděla totiž, že i když je milý, v případě nutnosti by ji bez mrknutí oka oddělal.

Kapitola stá osmá

Michael O’Toole nemohl uvěřit svému štěstí. Rodina Baileyových ho ve svém podniku přivítala s otevřenou náručí a nejlepší na tom bylo, že neměl žádnou zodpovědnost. Očekávalo se od něho pouze to, že všechno, co mu Baileyové nařídí, přetlumočí svým novým zaměstnancům. Bylo to stejně snadné jako se jít vysrat po hodně ostrém kari – nemusel se vůbec snažit a dostával přes pět táců týdně.

Nabyl přesvědčení, že jeho dcera mu prokázala službu, když zaťala spáry do Peteyho Baileyho. Jenom by si měla dát dobrý pozor, aby jí z nich nevyklouzl. Michael si velice dobře uvědomoval, že Peteyho na Bernadette přitahuje hlavně to, že je výjimečně atraktivní, a přitom stále nedotčená. Peteyho uvažování rozuměl. V jejich světě existovalo až příliš mnoho žen ochotných stáhnout si kvůli bohatému zločinci kalhotky. Bylo to příjemné zpestření života.

Michaelovi se obchodování s drogami původně nezamlouvalo a považoval je za podnikání pro blbce, ale teď si ho nemohl vynachválit. Poprvé v životě pořádně vydělával a okolí se k němu chovalo s úctou, po níž vždycky toužil. To pro něho bylo rozhodující. Chápal, že je jenom zástěrkou pro celé podnikání, a vyhovovalo mu to. Vůbec netušil, jak se situace má doopravdy, a ani to nechtěl vědět.

Strašili ho jenom Allenové. Ti ze změny situace moc nadšení nebyli. Uvědomoval si, že se mu možná nějak pomstí. Když ne teď, tak v budoucnosti. Nepatřili k lidem, kteří ochotně spolknou do očí bijící zesměšnění. To, co jim provedli Baileyové, nic jiného nebylo.

Baileyové zůstávali nedotknutelní. Allenové mohli mít sto chutí je potrestat, ale nedostávalo se jim k tomu odvahy. Michael byl něco jiného – představoval snadnější cíl. Kvůli tomu si na ně dával pozor. Pokud se ve vězení něčemu naučil, pak tomu, že je důležité znát svého nepřítele. Ve věznici s přísnou ostrahou se nedalo přežít, pokud člověk nezjistil, jak se vede záškodnická válka a jak si má zajistit bezpečí v tak agresivním prostředí.

Ve své nové pozici se cítil v bezpečí jenom díky tomu, že všechny sledoval. Nikdo mu naštěstí nepřisuzoval dost inteligence na to, aby toho byl schopen. Další, čemu se ve vězení naučil, bylo, že člověk nemá nikdy nikomu věřit. To je odvrácená strana života mezi zločinci. Pohybuje se v něm příliš mnoho lidí, kteří touží dostat se na špičku, a nejsou ochotní vzdát se bez boje. Tak to na světě chodí, nebo alespoň v tom jejich.

Michael si spokojeně zapálil drahý doutník. Všechno měl důkladně pojištěné. Nehodlal však příliš odpočívat. Koneckonců jeho dcera toho hajzla ještě nedotáhla k oltáři. Dokud se jí to nepovede, on zůstává v přinejmenším nejisté pozici.

Kapitola stá devátá

„Chci mít jistotu, že víme, co se kolem nás děje, kruci. Taky chci mít jistotu, že tě neplatíme pro nic za nic.“

Daniel Bailey zuřil a inspektor Harry Smith si to velice dobře uvědomoval. Peter Bailey se jako obvykle nevzrušoval. Vždycky byl ochotný nechat bratra udělat špinavou práci, v tom se nijak nezměnil. Harry Smith s Baileyovými pracoval přes dvacet let a odjakživa měl pocit, že pro ně není víc než pouhý nádeník. Samozřejmě mu to vadilo, ale věděl, že teď s tím nic neudělá. Dokonce i synové těchto mužů jsou stejní, samí nevzdělaní sráči. Co jiného také může očekávat od zločinců?

Zhluboka si povzdechl. Věděl, že od něho očekávají, že bude protestovat, a byl více než ochotný to udělat. Přesně věděl, jak se tahle hra hraje.

„Poslouchej, Danieli, víš, že kdybych na ulici něco zaslechl, byl bys první, kdo by se o tom dozvěděl. Pokud je mi známo, nikdo o žádném z vás neříká nic špatného. Dokonce ani placení práskači – o kterých vás vždycky informuju – neřekli jediné slovíčko. Allenové se nijak neprojevují. Můžu vás ujistit, že jestli a až to udělají, dozvíte se o tom jako první.“

Daniel Bailey stále nebyl spokojen. „Slušně ti platíme, a poslední dobou jsi nám neřek vůbec nic zajímavýho.“

Smith se usmál. „Když není co říkat…“

Peter Bailey toho chlapa zuřivě nenáviděl, stejně jako jeho bratr. Smith byl především fízl a ti se v jejich světě netěšili žádné oblibě. Ještě horší však bylo, že vůbec nepochopil, že jeho ochota zradit své vlastní lidi je důvodem, proč mu nikdy nebudou a ani nemohou důvěřovat. Platili mu, snášeli ho, ale nic víc. V jejich očích byl horší než ti nejubožejší ničemové.

Měl své využití, a proto si ho tak dlouho drželi. Nyní patřil do jejich světa, ať se jim to líbilo nebo ne. Byl to uznávaný fízl, měl své zkušenosti a slabost pro ženy a peníze. Kvůli těmto dvěma slabostem ho vůbec najali. Za dost vysokou cenu prodal každého ve svém dosahu, a přesto si myslel, že má vyšší úroveň než oni. Byl to hajzl, jak denně říkal Daniel Bailey, a k tomu ještě podrazák.

„Bratři Allenové o sobě nedávají moc vědět. Neudělali nic, co by stálo za zmínku. Můžu vám říct jenom to, že jsem zařídil, aby vaše protějšky ze severu nechala policie na pokoji. Mám kolegu, který teď slouží v Manchesteru a velice ochotně se nechá angažovat.“

Peter s Danielem se na sebe podívali a Smith pochopil, že se pohybuje po velmi tenkém ledu.

Peter Bailey seděl za svým psacím stolem a Smith v jeho očích postřehl hluboký odpor. Peter se nahlas zeptal: „Není to úplně náhodou jistej inspektor Brown?“

Smithe nepřekvapilo, že velice dobře znají policejní stanice po celé zemi. Sám nejlépe věděl, že mají uši všude. Nebyl jediný, koho si za ty roky koupili. Podplatili nejrůznější lidi, od soudců u Nejvyššího soudu až po soudní psychiatry. Najímali je ze všech možných oborů, a proto se také stále vyhýbali vězení a zůstávali mocnými protivníky.

„No, vypadá to, že přede mnou máš náskok. Proč mě to nepřekvapuje?“

Daniel Bailey bojoval s nutkáním Harryho Smithe zfackovat, ale místo toho se jenom zle usmál. „Teda, abych byl upřímnej, Harry, měl dost rozumu, aby nám o tvým přístupu řek pár hodin potom, cos ho oslovil. Vypadá to, že ti taky vůbec nevěří, sakra.“

Smith si velice dobře uvědomoval, že ho Daniel nejen varuje, ale skrytě mu vyhrožuje. Také byl naštvaný. Přes všechny peníze, které hojně rozdával svým kolegům, se mu žádný z nich neobtěžoval sdělit, že Brown už je podplacený. Konečně mu to otevřelo oči. Viděl, že Baileyové jsou před ním zase o krok napřed. Za osmnáct měsíců měl odejít do důchodu, což mu dělalo vrásky na čele. Příliš si zvykl na peníze, které bokem dostával od Baileyů. Představoval si, že najme několik pracovníků, aby jim stále mohl být k službám, dostávat své extra peníze a užívat si je.

Teď si tím však nebyl až tak jistý. Zatím ho chránila Metropolitní policie. Baileyové se domnívali, že by nebylo rozumné ho oddělat. Koneckonců je vyšší šarže. Ale možná se v tom zmýlil. Už si dělají plány, v nichž nefiguruje. Než nakonec odejde, potřebuje jim dodat něco pořádného a důležitého, aby jim dokázal, že za něco stojí. Potřebuje poslední velkou výplatu. Závisí na ní. Jeho penze nestačí ani na zatracených čtrnáct dní dovolené v Benidormu, natož aby z ní on a jeho žena vyžili stylem, na který si díky Baileyům velice zvykli.

Smithovi velmi záhy v kariéře došlo, že jistému malému procentu obyvatelstva se zločin vyplácí. Jistí lidé chápali, že je důležité mít po ruce nepřítele, i když ho nemohou ovládat. U lidí, jako byli Baileyové, kteří si uvědomovali, jak je důležité udržovat vztahy s lidmi, jako je on, a kteří si dávali záležet, aby jejich podnikání příliš nezasahovalo veřejnost, se dala zaručit určitá míra obecné bezpečnosti. Člověk věděl, že žádný civilista se nestane obětí zbytečného násilí. S tím by se však nedalo počítat, pokud by ulice zůstaly napospas někomu s puškou v ruce a ambiciózními plány. Stejně jako předtím Krayové a Richardsonové, i Baileyovi dohlíželi na svá území. Zajišťovali, aby bez jejich výslovného svolení nedocházelo k ničemu nevhodnému a aby nic nepřekračovalo určité meze. Svým způsobem byli pro bezpečnost veřejnosti stejně důležití jako domobrana za války. Rodiny jako ta Baileyova vlastně obyčejným lidem zajišťovaly větší bezpečí v ulicích, i když by to samozřejmě nikdy nikdo nepřiznal. Kdyby rodiny velkých zločinců nepřevzaly vládu nad městem, ulice by si přisvojili rádoby zločinci a nevyzpytatelní lidé. Byly by vydány napospas každé partičce, která by si usmyslela vyrazit ven a loupit. Vznikla by anarchie. Všichni poldové to věděli od začátku své kariéry. Velice jim to vadilo, ale zároveň si říkali, že je to lepší takhle, než kdyby vypukla divočina.

Smith se podíval na oba muže, s nimiž přes dvacet let spolupracoval, a vlídně se usmál. „Pořád špicuju uši, a ruku na srdce – zklamal jsem vás někdy?“

Daniel Bailey si posměšně odfrkl. „Všechno je někdy poprvý, Harry.“

Kapitola stá desátá

Petey Bailey seděl v ústraní v jedné ze svých oblíbených hospod v Hainaultu. Vypadalo to tam hezky a měli tam velice pěkně udržovanou zahradu. Nejlepší ze všeho bylo, že se v jeho zorném poli ocitla skupinka hezkých mladých holek. Jedna z nich už se na něho se zájmem dívala a Petey jí pohledy velmi ochotně oplácel. Věděl, že mnoho žen jeho hezký tmavý obličej společně s drahým oblečením velice přitahuje. Měl zadumané vzezření mladého Boba Marleyho, nebo alespoň mu to lidé tvrdili, i když jemu to bylo úplně fuk. Babička mu říkala, že se z celé rodiny nejvíc podobá svému dědovi. Podle toho, jak to říkala, byl děda směsí Kunty Kinteho ze seriálu Kořeny a zpěváka Sammyho Davise mladšího. Trochu divoká kombinace, ale pokud přitahovala holky, Petey byl spokojený.

Když k němu přistoupil bratranec Danny s podnosem s pitím, doširoka se na něj usmál. Měl hezké zuby, které zřejmě také zdědil po dědovi. Pokud se dalo věřit babičce, jeho děda měl veškeré ctnosti, samozřejmě kromě věrnosti ženě, kterou zbouchl. Vzal do zaječích, sotva se mu svěřila, že je v tom. Podle ní pocházel z Jamajky a Petey choval přesvědčení, že to byl zatracený šmejd. Využíval druhé a neměl v sobě kousek cti. Ojel ji a vykašlal se na ni, ať to líčila v seberůžovějších barvách.

Danny se posadil naproti bratranci. Oba se usmáli na pozdrav, ale vládl mezi nimi chlad, jejž si oba dobře uvědomovali.

„Proč všechny ty tajnosti?“ V Peteyho klidném hlase zazníval nádech sarkasmu.

Danny chvíli neodpovídal a místo toho jenom z půllitru popíjel pivo. Miloval pravé anglické pivo a několik sekund si vychutnával každý doušek. Pak vážně odpověděl: „Ty víš, proč jsem tady, Pete. Nebudem si na nic hrát.“

Petey nonšalantně pokrčil rameny, napil se piva a s předstíranou nevinností řekl: „Jsem jedno velký ucho, bratránku.“

Danny ho pozoroval. Měl ho rád jako vlastního bratra, ale už mu nedůvěřoval. Nemohl jít se svými obavami za rodinou, aniž by došlo k nějakému zásadnímu incidentu, takže jenom hodlal Peteymu dát najevo, že ví, co se děje.

„Jak dobře víš, nebyl jsem na schůzce s Allenovýma…“ Nechal slova několik sekund viset ve vzduchu, aby Petey pochopil, a pak nonšalantně dodal: „Vypadá to, že jsem ten večer nebyl zrovna v kondici. Jak si Allenové zvykaj na novou situaci?“

Petey pocítil ohromnou úlevu. Uhodl, že na jeho úskok přišli, ale bratranec z toho očividně nehodlal dělat zbytečné drama. Pokud by to měl v úmyslu, udělal by to už dávno. Hodně to na něho zapůsobilo – nepředpokládal totiž, že Danny jeho fintu odhalí, natož takhle rychle. Jenom to dokazovalo, že bratrance nesmí nikdy podceňovat. Opravdu se domníval, že Danny vůbec nic netuší, a až se probere z drogového opojení, jenom si vynadá za svoji hloupost.

Očividně nesprávně odhadl situaci. Této chyby se už nikdy nedopustí. Zatvářil se zkroušeně a ustaraně a vykulil oči přetékající upřímností – přetvářka mu šla.

„Vlastně byli v pohodě, i když nejásali nad tím, jak dopadli. Nejsou to ale žádný idioti a věděj, že zašli moc daleko. Po pravdě řečeno jsem na nich taky trošku vydělával.“

Pozoroval, jak Danny přijímá obludnost jeho slov. Před mnoha lety zjistil, že nejlepším způsobem, jak ututlat skutečný podvod, je přiznat se k méně závažnému prohřešku. Problém, který se člověk snaží utajit, se dá zamaskovat trochou pravdy. Jednoduchá psychologie.

„Svěřuju se ti s tím, protože si až teď uvědomuju, že jsem byl hovado, když jsem se to snažil tutlat. Jestli to někomu řekneš, Danny, víš, že se dostanu do pořádnýho průseru. Od samýho začátku jsem Allenovy okrádal o prachy. Víš, jakej jsem – pořád musím všechno hnát do extrému. Rodinu ale neobírám, jenom si beru procenta z příjmu Allenových. Chovali se tak zkurveně namyšleně, jako by nám prokazovali službu. Takže jsem jim dal co proto. Měl jsem ti to říct, ale nemoh jsem.“

Danny Bailey byl na pochybách. Tohle bylo složitější, než čekal. „Kdyby na to přišli naši tátové…“

Petey horlivě přikývl. „Přesně tak. Ale zařídil jsem, že Allenové budou mlčet. Věděl jsem, že potřebujou vyměnit. Ke svý škodě začínali být moc nafoukaný. Nezapomínej, Danny, že jsem s nima denně jednal.“

Danny viděl v bratrancových očích strach. Petey měl veškeré důvody k obavám. Byl podrazák od přírody – patřilo to k jeho kouzlu. Ale Dannyho v životě nenapadlo, že by mohl být tak hloupý, aby okrádal vlastní rodinu. To bylo odporné a velice nebezpečné. Peteyho bratr zaplatil životem za mnohem méně. Co ho to ksakru napadlo?

Danny se přestal ovládat. Bratrancova slova ho naprosto znechutila. „Prokristapána, Petey! Chceš se nechat oddělat, nebo co? Já vím, žes mi dal do pití rohypnol, abych nemoh jít na tu schůzku. Zfetoval jsi mě, kurva! Dovedeš si představit, jak se teď cítím? Když vím, žes mě ochotně vyšachoval ze hry? A proč? Jenom proto, že jsi posranej zloděj, co si chtěl vydělat bokem. To je kurva neuvěřitelný! Napadlo mě, že v něčem s Allenama jedeš. Můžeš si o mně myslet, co chceš, ale úplnej blbec fakt nejsem. A ještě jsi mě do toho zatáh. Teď o tom vím, a to ze mě dělá komplice.“

Teď Petey doopravdy znervózněl. Danny se najednou stal jeho Achillovou patou, a to se mu nelíbilo. Bude muset být hodně opatrný, jinak bude v háji. Najednou se mu celá věc úplně vymkla z rukou. Pochopil, že bratrance podceňoval. Sázel na svoji chytrost a schopnost vykouzlit mu vlčí mlhu před očima, ale Danny byl mnohem mazanější, než by do něj Petey řekl. Slyšel hrůzu ve svém hlase a cítil, jak ho zachvátila nefalšovaná panika.

„Poslouchej mě, Danny. Už jsem to vyřešil, jo? Tohle všechno ti říkám jenom proto, že jsi můj bratranec a já ti důvěřuju. Potřebuju, abys v tomhle stál při mně. Přísahám, že už nikdy nebudu podnikat nic mimo rodinu.“

Dannymu se udělalo zle. Vědomí, čeho je bratranec schopen, nebylo něco, s čím by se dokázal smířit. Pomalu dopil pivo. Nebyl si jistý, jak se má k věci postavit. Mělo to pro něho příliš osobní nádech. Takové lumpárny nebyl schopen – prostě to neměl v povaze. Jeho vlastní bratranec mu dal do pití drogu a nechal ho úplně nemožného a neschopného dojít si alespoň na záchod. Skoro dva dny zůstal naprosto dezorientovaný jenom proto, že tenhle člověk nechtěl, aby se někdo dozvěděl, že okrádá rodinu o peníze. S takovou vyloženou zradou se nedokázal smířit. To, že Petey dokáže provést něco tak ohavného, bylo samo o sobě dost hrozné. Mnohem horší se mu však jevila skutečnost, že bratranec od něj očekává, že to přehlédne. Když se teď přiznal ke svému hříchu a k tomu, čeho je schopen, Danny tomu šmejdovi už nikdy nedokáže věřit. „Jsi úplně mimo, kurva. Kdybys nebyl můj bratranec, klidně bych tě odrovnal.“

Petey si očividně oddechl. „Přísahám, Danny, že pořád nemůžu uvěřit, že jsem to udělal. Ale určitě chápeš, jak jsem byl zoufalej. Určitě víš, že bych ti nedokázal ublížit. Prostě jsem viděl příležitost, a vůbec jsem nepřemýšlel.“

Danny dlouho otálel s odpovědí. Když se na ni konečně zmohl, řekl smutně: „Vím jenom to, že už ti nemůžu důvěřovat, Petey. Nebudu to nikde roztrubovat. Jsi můj bratranec a sám ses zahnal do kouta. Ale bolí mě, že sis myslel, že nemám dost fištrónu na to, aby mi došlo, cos mi proved. Podle tebe jsem úplně blbej. Tak abys věděl, ty Einsteine, nejsi tak zatraceně chytrej, jak si myslíš.“

Sebral se a odešel. Věděl, že kdyby ještě chvíli zůstal, fyzicky by bratranci ublížil. Radši šel pryč.

Petey Bailey ho sledoval a uvědomoval si, že právě ztratil nejlepšího přítele, jakého kdy měl. Chtělo se mu brečet, protože si udělal vážného nepřítele, který se pohybuje nepříjemně blízko, a je mnohem inteligentnější, než mu Petey byl ochoten přiznat.

Danny vždycky přijímal, že Petey chce velet. Velice ochotně naslouchal jeho názorům a hlavně je ctil. Nyní všechna ta léta kamarádství vzala za své. Stejně jako v případě jejich otců se veškerá láska a sympatie během několika minut rozplynuly.

Petey Bailey však také věděl, že mu schází loajalita, jež je pro Dannyho a ostatní tak přirozená. On by svého bratrance v případě potřeby dokázal oddělat. Danny toho ví příliš mnoho, a to naneštěstí pro něho znamená, že Petey od nynějška bude vyhledávat každou příležitost, aby se ho zbavil.

Kapitola stá jedenáctá

„Opravdu věříš tomu, že Michael O’Toole to bude dlouhodobě zvládat?“

Peter Bailey si povzdechl. „Ví, jak se věci mají, Danieli. Je mu jasný, že je jenom mizerná figurka. Vědí to všichni. Ale věci se tím udržujou v rovnováze. Je nám tak vděčnej, že by ho člověk nejradši politoval. Můžeme mu důvěřovat.“

Daniel vyhlédl z okna na dvůr kovošrotu. Na rozdíl od bratra se tu cítil mnohem bezpečněji než v nových kancelářích. Měl kovošrot rád a líbila se mu celá atmosféra toho místa. Chránil ho mohutný železný plot a noční hlídač tu měl nejen ve dne, ale i v noci své dobrmany. Bez jeho vědomí se sem nikdo nedostal. Peter se domníval, že tohle všechno už je překonané, ale Daniel to tak vůbec necítil. V hloubi duše zůstával chudým klukem z ulice a byl na to hrdý.

„Podle mýho by pro Alleny bylo přínosný, kdybychom se osobně sešli.“

Peter se zasmál. „To nebude zapotřebí, Dane.“

Daniel viděl jejich odraz v oknech unimobuňky. Ačkoli jeden z nich byl bílý a druhý černý, existovala mezi nimi zřetelná podoba. Především byli podobně stavění a měli podobný tvar hlavy. Když se rozkmotřili, Danielovi bratr chyběl. Byl rád, že se dokázali zase dát dohromady.

Daniel razil názor, že Allenovy je třeba sledovat. Hlavně Terryho. Billy Allen byl v podstatě zatracený blbec bez jediné kloudné myšlenky v hlavě. Terry Allen však byl muž, jehož povaha zaručovala, že se bude chtít pomstít.

Kdyby záleželo jen na Danielovi, jednoduše by toho šmejda odstřelil. Nikomu by nechyběl. Peter to však viděl jinak. Podle Daniela se bratr dopouštěl velké chyby a ke své škodě začínal být příliš shovívavý. Nechával si však svůj názor pro sebe.

„Přijdeš teda zejtra?“

Peter se protáhl, až mu zalupalo v kloubech. „To si kurva piš. Holky si zrovna teď kupujou novej ohoz,“ odpověděl.

Daniel měl radost. Těšilo ho, že se mu bratr vrátil do života.

Kapitola stá dvanáctá

Celý klan Baileyových byl pohromadě a notně halasil.

Bernadette O’Tooleové se to náramně zamlouvalo. Nacházeli se ve VIP zóně nového klubu v Romilly Street v Soho. Celý její život směřoval k tomuto okamžiku – konečně je tam, kam patří. Stala se hlavní atrakcí v nočním klubu, jejž vlastní rodina jejího nastávajícího manžela. Brzy tedy bude patřit i jí. Třešničkou na dortu je skutečnost, že na ni všichni civí. Hodně se snažila, aby vypadala dobře.

Imelda svým typicky jízlivým způsobem poznamenala, že se jí brzy bude říkat Bernie Baileyová. Jako by na tom bylo něco špatného! Okatě tu špatně skrytou urážku přešla. Netroufala si začít se s někým hádat, dokud nebude mít na ruce snubní prsten. Jakmile však bude vdaná, pořádně to všem nandá a bude si užívat každou sekundu. Imelda Baileyová je pěkná mrcha. Jako by se moc dobře bavila snahou Bernadette vytočit. Bernadette je ale chytrá a nenechá se.

Její táta začal dobře vydělávat, takže má dobrou náladu, což je velké plus. Obvykle se chová jako nabručený blbec. Její máma se po letech také dostala k slušným penězům. Když se to vzalo kolem a kolem, Bernadette rozhodně měla za co být vděčná.

Radost jí kazilo jenom to, že jejího nastávajícího Peteyho očividně něco trápí. Sám Bůh ví, že ani ve svých nejlepších chvílích nepatřil k láskyplným lidem, ale dneska večer si jí v podstatě ani nevšiml.

Nehodlala kvůli tomu ztropit povyk, i když by to nejradši udělala. Potřebovala všechno udržet v rovnováze. Petey je přelétavý.

Když ho po několika minutách přistihla, jak se toužebně dívá do hlubokého výstřihu mladé blonďaté servírky, zapřisáhla se, že jakmile budou svoji, bude tomu hajzlovi pozvolna dávat co proto. Konečně mu dojde, že Bernadette není žena, která se ochotně nechá podvádět, ponižovat nebo ignorovat. Čeká ho pořádný šok a ona už se těšila na den, kdy bude moct naplno projevit své pocity. Petey Bailey se potřebuje sakra probudit, a ona je žena, která mu s tím ochotně pomůže.

Kapitola stá třináctá

Petey a Danny jeden druhého důsledně ignorovali. Pravdu o celé situaci už věděl i Liam, který ji z Peteyho dostal násilím. Neobával se, že by Danny Peteyho podrazil – zdálo se, že jejich vzájemné mlčení je asi to nejhorší, co se prozatím stane –, ale i tak z toho neměl dobrý pocit.

Rozhlédl se po klubu. Bylo v něm tak narváno, že by si stejně nikdo nevšiml, že bratranci spolu nekomunikují. Ještě nevyšel z šoku nad tím odhalením. Peteymu odjakživa scházela morálka, ale až dosud ho nikdo nemohl obvinit z toho, že je totální sráč. Teď však Liam musel uznat, že si jeho bratr takové označení opravdu zaslouží.

Velmi se bál, že oba otcové z Baileyovy rodiny se dozvědí skutečný důvod, proč se spolu ti dva nebaví. Za dlouhé roky se spolu různě hádali – to bylo lidské a normální –, ale tentokrát příčinu jejich nepřátelství znali jenom mladší členové rodiny.

Přistoupil k němu Petey a Liam se přinutil k úsměvu. Věděl, že jeho reakce si všimnou všichni přítomní. Byl si vědom toho, že se mu nepovedl zrovna krásný úsměv. Osobně by bratrovi nejradši ubalil jednu takovou, až by ztratil vědomí. Měl ho sice moc rád, ale dokonce i on pochopil, že tentokrát Petey zašel příliš daleko. Liam sváděl vnitřní bitvu. Petey selhal, ale zároveň to je jeho bratr, a to představovalo značný problém. Danny měl veškeré právo cítit se naštvaný, a pokud se tahle poslední eskapáda prozradí, jeho strýc ani otec ji jen tak nepřehlédnou.

„Jsi v pohodě, Liame?“

Znělo to jako provokace. Petey byl opilý, a to se ani trochu nehodilo. Opilý Petey vždycky znamenal potíže.

„Jsem v pohodě, Pete, ostatně jako vždycky. Jenom se vezu s davem. Co kdybys začal používat hlavu a trochu vystřízlivěl? Teď není vhodná chvíle ani místo na vztekání.“

Petey věděl, že bratr má veškeré právo ho umravnit, ale vyšňupal několik lajn kokainu, dal si několik skleniček a teď ho přemohlo jeho přirozené nepřátelství vůči ostatním lidem. Nesnášel, když z něho druzí dělali blbce nebo ho přehlíželi. Potřeboval neustále mít věci pevně v rukou a vědět, že on je ten, kdo o všem rozhoduje.

Přiblížil obličej k bratrovu a uštěpačně řekl: „Přestaň kecat hovadiny, brácho, a rozjasni ksicht, kurva.“

Liam se mu upřeně zadíval do očí. Spatřil v nich zlost a najednou mu došlo, že Petey ji v sobě nosil vždycky. Napadlo ho to úplnou náhodou, ale byla to pravda a otřáslo to jím. Petey je zlobný člověk a nevzteká se proto, že by o něco neprávem přišel nebo měl problémy. Prostě zlobu nosí v sobě stejně jako potřebu jíst a pít. Narodil se takový, zrovna jako strýc Daniel. Oba přišli na svět bez schopnosti dodržovat určité hranice.

Jako by bratra viděl vůbec poprvé. „Víš co, Pete? Ty přestaň kecat hovadiny. Jsi zmrd. Co si o sobě vůbec myslíš? V tuhle chvíli jsem asi jedinej na světě, kdo za tebou ještě stojí. Ale jestli ti to vadí, stačí říct. Protože tě už mám plný zuby.“

Odešel od Peteyho dřív, než mu bratr stihl odpovědět. Pokud to dneska večer přežene, konečně dostane za vyučenou.

Kapitola stá čtrnáctá

Lenu bolela hlava a dělalo se jí špatně. Věděla, že za to může menopauza. Ničily ji návaly horkosti.

V klubu byl příšerný hluk. Muzika hrála moc hlasitě a podle Leny neměla žádnou melodii. Nestačilo ani to, že se může předvést v novém oblečení. Chtěla odtud pryč.

Byla docela ráda, když dostala zprávu od Tanii, která se ptala, jestli by ji někdo mohl vyzvednout doma. Jako by nemohla jet taxíkem, holka jedna líná! Mohla za to její zamilovanost do Peteyho. Tania si kvůli dnešnímu večeru dělala starosti. Byla pořád velice mladá a plná nejistoty. Kdyby jen Lena dokázala svému dítěti vysvětlit, že se tomu jednoho dne zasměje! Měla nepříjemný pocit, že Tania ve skutečnosti do klubu jít nechce, aby se nemusela dívat na Peteyho a jeho nastávající, svůdnou Bernadette.

Usmála se sama pro sebe. Moc ji mrzelo, že její zlatíčko takhle trpí. Chtěla by být zase stejně mladá jako ona, ale s dnešními zkušenostmi.

Potřebovala se trochu projet, nadýchat se čerstvého vzduchu a pročistit si hlavu. Zase se potí. V tomhle klubu je nesnesitelné vedro. Kromě toho se jí vůbec nelíbilo, že dcera je sama doma. Bouří se v ní hormony a je plná teenagerovské úzkosti. Dneska večer potřebuje mámu víc než jindy.

Lena vyrazila k manželovi a jeho bratrovi. Opravdu se cítila na svůj věk, i když nikomu z přítomných by to samozřejmě neprozradila. Ria poletovala sem a tam, tancovala a pila. Dokonce i tchyně se bavila lépe než Lena, a to jí táhne na sedmdesát. Ria s menopauzou takové potíže neměla. Zvládala ji bez větších problémů.

Lena se usmála na manžela. „Prosím tě, dej mi klíče od auta, Dane. Je mi trochu divně. Zajedu pro Taniu. Jako obvykle má zpoždění – ta holka přijde pozdě i na vlastní pohřeb. Projížďka mi jedině prospěje.“

Daniel velice dobře věděl, co se s manželkou děje. Hodně o své menopauze mluvila a jemu jí bylo líto. Viděl, jak moc ji to ovlivňuje v každodenním životě. Byl rád, že je muž. Měl dojem, že hormony nebo jejich nedostatek, jako v tomhle případě, s ženami značně mávají. Lena se někdy chová přímo ďábelsky a on bude rád, až tenhle stav pomine.

Ochranitelsky ji objal. „Je ti dobře, Leno? Vypadáš fakt strašně, holka moje.“

Lena se zasmála. Jenom Daniel dokázal říct něco takového a myslet si, že to zní mile. „Nic mi není, jenom potřebuju trochu na vzduch, nic víc. Navíc se chci vidět s Taniou. Už tady měla dávno být. Dej mi svý klíče od auta.“

Daniel se usmál. „Jsou v mým kabátě. Ale chvilku počkej a já někomu řeknu, ať tě odveze, lásko.“

Lena zavrtěla hlavou. „Danieli, já opravdu nepotřebuju řidiče. Radši bych jela sama.“

Peter Bailey si bratra přitáhl k sobě. „Nedělej si s tím hlavu, mám tady klíče od svýho mercedesu. Dneska večer s ním nikam nepojedu, o odvoz se mi postará mladý Roy Barber. Znáš ho? Vypadá tak na dvanáct. Řeknu mu, ať tě odveze taky, Leno.“

Lena si naštvaně povzdechla. „Ne, Petere, opravdu. Chci řídit sama.“ Smutně se usmála na manžela. „Jestli ti to nebude vadit, Danieli, tak se sem asi nevrátím. Myslím, pokud Tania nebude mít náladu. Zůstanu s ní doma.“

Peter s úsměvem odpověděl: „Tak dobře.“ Podal Leně klíče od auta. „Koukni, stojí přímo před vchodem. Vem si ho a Tanie řekni, ať si kouká koupit hodinky. S těma pozdníma příchodama je horší než Ria.“

Lena se upřímně zasmála. „Já vím, Pete. Žije ve vlastním časovým pásmu. Řeknu dveřníkům, aby ti podrželi volný parkovací místo, jo? Nebude ti ale vadit, jestli se s tvým autem nevrátím, viď?“

Peter zavrtěl hlavou. „Jasně, že ne. Kurva, kdybysme si nedokázali zařídit odvoz domů, tak bysme si v práci ani neškrtli.“

Lena švagra objala a on její gesto opětoval. Potom políbila manžela na tvář a ten ji k sobě něžně přitiskl. „Leno, vrať se, prosím tě. Mám takovej dojem, že máme na pozdějc zamluvenej tanec. Teda jestli ten pablb začne někdy konečně hrát normální muziku.“

Lena se znovu zasmála. Zatímco si razila cestu narvaným klubem, Daniel hlasitě řekl bratrovi: „Když jsem si ji vzal, bylo to nejlepší rozhodnutí mýho života.“

Peter přikývl. Oba bratry velice těšilo, jak se večer odvíjí. Atmosféra v klubu znamenala jasný úspěch, a navíc se jednalo o legitimní výdělek.

„Já vím, Dane. V tomhle směru jsme oba udělali dobře. Poznali jsme kvalitu. Na rozdíl od dnešní generace, která vidí jenom povrch, ale nechápe, že v manželství jde o mnohem víc.“

Uběhlo pět minut a bratři se stále smáli a vtipkovali, když ucítili a zaslechli výbuch. Přední stěna nového klubu se jim rozpadla před očima a vypukla hrozná vřava.

Kapitola stá patnáctá

Peter Bailey se rozhlížel po spoušti, kterou bomba způsobila. Předek klubu byl úplně zdevastovaný – zůstala po něm jenom prázdná díra. Všude kolem byli zranění mladí muži a ženy, pořezaní a krvácející. Prosklený předek, který bratři s láskou navrhli, se nakonec stal zbraní.

Na špinavém chodníku seděla Imelda se svou matkou, která ji pevně objímala. Zapomněly na to, že mají nové oblečení, a obě byly hrůzou bez sebe.

Peter se podíval na Theresu a i teď, uprostřed toho strašného masakru, musel uznat, že je neuvěřitelná. Mluvila na něho a snažila se jemu i jeho bratrovi připomenout, že nesmějí pustit ze zřetele skutečnou podstatu věci. Slyšel policejní sirény a houkání hasičů, cítil štiplavý zápach spáleniny a kouře. Viděl pozůstatky svého auta. Auta, v němž tak děsivě zahynula Lena.

„Petere, synku, odveď odsud svýho bratra. Uklidni ho dřív, než dorazej poldové.“ Peter věděl, že matka má pravdu. Alespoň pro nynějšek musel zachovat klid. Odtáhl ohromeného bratra z místa činu. Potřebovali se soustředit na několik následujících hodin. Začnou se tu rojit policisté a novináři se budou snažit vytřískat z případu co nejvíc. Tohle je jejich vysněná reportáž – bomba, zločinci, Soho. Jako by se přenesli do šedesátých let.

„Poslouchej mě, Danieli. Musíš rozumně uvažovat. Budou se tu pást fízlové a ty nesmíš říct ani slovo.“

Daniel Bailey přikyvoval. Peter věděl, že bratr je úplně ochromený a nedokáže vstřebat fakt, že jeho žena byla zavražděna, že se rozprskla na kousíčky. Daniel se mu podíval do tváře. Po lících mu stékaly potoky slz. Tiše řekl: „Petere, ty poslouchej mě, brácho. Tobě to nedochází, viď? Ta bomba tam byla nastražená na tebe, ne na Lenu.“

Peter Bailey stál na chodníku a držel bratra za ruce. Došla mu pravdivost jeho slov.

Až do této chvíle ho to vůbec nenapadlo.

Kapitola stá šestnáctá

Tania byla rozčilená. Věděla, že z jejích pozdních příchodů si dělá celá rodina legraci, ale i tak ji naštvalo, že se jí máma ani neobtěžovala zavolat.

Představa, že půjde do klubu a bude se dívat na bratrance, jak si hraje na šťastně zamilovaného, se jí nelíbila, ale věděla, že se tam musí objevit. Čím později, tím lépe, myslela si, protože i když si dala záležet, aby jí to slušelo, s Bernadette O’Tooleovou nemohla v žádném případě soupeřit.

Zhluboka si povzdechla a zapálila si cigaretu. Obvykle kouřila, jenom když pila, ale dnes večer se cítila vynervovaná.

Minula půlnoc a nikdo se jí ani nenamáhal zavolat, aby se zeptal, jestli je v pořádku. Nikdo se nezajímal, jestli přijde na slavnost u příležitosti otevření klubu. Zdálo se, že se všichni baví tak dobře, že na ni úplně zapomněli. V očích ji pálily slzy. Máma se očividně nestará o to, jestli do klubu pojede, nebo ne.

Típla cigaretu a šla do svého pokoje v patře. Zavinila si to sama. Bez problému si mohla zavolat taxík. Většina stanovišť stejně patří její rodině, takže by ani nemusela platit. V žádném případě však nechtěla, aby to vypadalo, že ji dnešní večer nějak vzrušuje.

Teď se litovala. Bylo příliš pozdě na to, aby se v klubu objevila sama. Během svlékání uvažovala, proč jí máma alespoň nezavolala zpátky. To se jí nepodobalo.

Ležela v posteli a cítila se tak osaměle, jako ještě nikdy v životě. Zachovala se hloupě. Na otevření klubu měla vyrazit s úsměvem na tváři. Má stejné právo tam být jako kdokoli jiný – rozhodně větší než ta Bernadette O’Tooleová. Alespoň opravdu patří do rodiny.

Vzala z nočního stolku telefon a zavolala mámě na mobil. Když ji operátor nespojil, usmála se. Další záhada byla vyřešena. Máma v klubu nejspíš nemá signál. To ji upokojilo. Už si nepřipadala tak opuštěně.

Ležela zády na polštářích a uvažovala, zda se Petey dobře baví. Doufala, že ano. Vždycky ji dokázal rozesmát a pomohl jí, aby ze sebe měla dobrý pocit. Díky němu se život zdál vzrušující. Vlastně s ní flirtoval a jí se to líbilo víc, než dávala najevo. Utahoval si z ní, což rozčilovalo jejího bratra Dannyho. Vůbec nechápala, proč mu to tak vadí.

Přála si být starší, věkově blíž Peteymu. Před usnutím si v hlavě často přehrávala scénář, v němž na něho náhodou narazila, on se na ni najednou podíval, jako by ji viděl poprvé, a pak se to stalo. Začal v ní vidět ženu, někoho pozoruhodného. Zoufale toužila, aby se na ni konečně začal dívat jako na dospělou, ne jenom jako na malou Taniu. I kdyby se však stalo nemožné, věděla, že její otec by to nedovolil a její bratři už vůbec ne. Byl to jenom sen a život je velice nespravedlivý.

Přála si, aby se máma vrátila domů. Neměla ve zvyku zůstávat tak dlouho venku. Po večeru stráveném mimo domov jim oběma vždycky udělala horký čaj a zasypala dceru veselými příběhy z večírku. Tania mámu milovala a měla k ní velice blízko. Máma jí opravdu rozuměla a Tania měla štěstí, že je právě taková. Jak dospívala, přišla na to, jak se věci ve skutečnosti mají se zločineckým životem. Máma při ní vždycky stála a uklidňovala ji, když se bála.

No, alespoň jí poví o zlatých hřebech večera, ať o ně Tania bude stát nebo ne. Teď opravdu litovala, že nikam nešla a prostě si neužila večer. Věděla, že večírek se jistě vydařil. Všechny kamarádky by jí záviděly, že v klubu vůbec byla, natož že vlastně svým způsobem patří k jeho vedení.

Když jí konečně došla pravda, smutně si povzdechla. Opravdu sama sobě uškodila. Nechala si uniknout příležitost, aby se k ní ostatní konečně začali chovat jako k dospělé. Neměla dokonce ani dost rozumu, takže to pochopila, až když už je pozdě.

Kapitola stá sedmnáctá

Terrence Allen jako obvykle bavil všechny přítomné. Znal víc vtipů než komik Frank Carson a s ohromným nadšením je vyprávěl. S bratrem Billym seděl v hospodě na Jižním nábřeží. Tu hospodu vlastnili Baileyovi. Byl tam od časného večera, což mohlo potvrdit minimálně dvacet lidí. Teď už bylo po zavíračce a uvnitř zůstalo pouze několik vybraných hostů.

Terry byl nalitý, ale ne tolik, aby nevěděl, co dělá. Vlastně se dobře bavil. Nacházel se ve skvělé společnosti tvořené muži, kteří smýšleli podobně jako on a především to byli významní zločinci. Až Baileyové tyto muže vyslechnou, každý z nich odpřisáhne na štos biblí, že když před klubem vybuchla bomba, byli Allenové v jejich přítomnosti. Síla nálože ještě před půlnocí rozmetá Petera Baileyho na maličké kousíčky a roznese ho po celém West Endu.

Pak zbude jenom Daniel, kterému hodně rychle dojde, že nezůstane moc dlouho naživu. Syn Petera Baileyho bude natolik chytrý, že Daniela udrží na uzdě do doby, kdy bude bezpečné odstranit i jeho. Daniel Bailey určitě bude mít jisté podezření. Ale chvíli potrvá, než najde něco alespoň vzdáleně konkrétního, na čem bude moct stavět.

Terry Allen byl sám se sebou spokojen. Akci naplánoval do posledního detailu a po dnešním večeru někteří lidé pochopí, že je lepší ho nezlobit. Už teď cítil euforii. Rozhodně je to zatraceně příjemné.

Objednal další rundu, když vtom uviděl hostinského Dessieho Grahama, který právě vešel do baru. Doširoka se usmál a nadutě se ho zeptal: „Není ti nic, kamaráde? Tváříš se, jako by ti ulítly včely.“

Graham ho ignoroval. Odpojil hrací skříň od elektřiny a trpělivě čekal, až všichni v hospodě zmlknou. „V Londýně v jednom autě vybuchla bomba. Zabilo to Lenu Baileyovou, Danielovu ženu,“ řekl tiše.

Všichni mlčeli. Několik žen vydalo dávivé zvuky, když jim došlo, jak hrozným způsobem Lena sešla ze světa. Terrence Allen takřka hmatatelně cítil upřímný šok a hrůzu, která z lidí okolo vyzařovala.

Nedalo se to však vůbec porovnat s šokem a děsem, které se probudily v jeho nitru. Jeho plán se nenapravitelně zhatil a Terrence se roztřásl strachem.

Věděl, že tragická novina se roznese rychlostí blesku. Jenom nečekal, že bude mít takovýto obsah. Tohle bylo jako zlý sen. Leny Baileyové si ostatní velice vážili. Lidé ji ctili, vždyť to byla žena Daniela Baileyho, kruci! Neměla zemřít takhle, ale až za mnoho let doma v posteli. Její předčasný odchod ze světa bude vnímán jako to, čím je – jako něco naprosto odporného.

Co sakra dělala v autě Petera Baileyho? Ale hlavně jak to, že v něm seděla sama? Tohle je velice zlé pro všechny zúčastněné.

Kapitola stá osmnáctá

Otcův zármutek byl takřka hmatatelný a Tania nevěděla, co s tím.

Její bratři seděli celí bledí v jejich velké kuchyni a ona se pořád nedokázala rozplakat. Věděla, že by měla být bez sebe, celá zničená, ale místo toho zůstávala otupělá. Vůbec nic necítila. Nebyla si ani jistá, že té zprávě věří. Možná si to ostatní úplně popletli. Máma přece nemůže být mrtvá. Prostě nemůže.

Danny všem nalil velkou whisky a Tania si od něho skleničku bez přemýšlení vzala. Spolkla pálivou tekutinu a rozkašlala se. Měla pocit, že se udusí, že jí alkohol rozežere hrdlo a břicho. Bratr ji objal a ona zabořila obličej do jeho hrudi. Cítila štiplavý zápach spáleniny a věděla, že je to následek matčiny smrti. Bomba ji úplně roztrhala. Vůbec nic z ní nezbylo, zmizela ze světa. Bylo to neskutečné.

Jamsie tiše brečel jako děcko a Davey se ho snažil uklidnit. Tania se pevněji přitiskla k Dannymu a držela se ho jako klíště. Noel jenom seděl a zíral před sebe.

Největší starost jí však dělal otec. Měl v očích šílený výraz a zdálo se, že se každou chvíli zhroutí. Nikdy v životě ho neviděla tak zranitelného a lidského. Připadal jí nějak menší, zdrcený.

Zaslechla, jak do domu vstupuje babička. Když vešla do kuchyně, Tania jí skočila do náruče, šťastná, že je tu také nějaká žena. Babička byla po mámě ten nejlepší člověk, jakého znala.

Theresa vnučku svírala v náruči a bez přestání jí šeptala do ucha, že všechno bude dobré. Jenže Tania věděla, že to už nikdy dobré nebude, že se všechno navěky pokazilo.

Tommy Barker se zaměstnával vařením čaje a naléváním alkoholu. Stejně jako všichni ostatní přemítal, kdo může stát za událostmi této noci.

A jako všichni ostatní měl své podezření.

Kapitola stá devatenáctá

Ria Baileyová stála vedle manžela. Strávili několik hodin na policejní stanici ve West Endu a teprve teď se konečně dostali k Danielovi domů.

Věděla, že na tuhle noc do smrti nezapomene. Bylo neuvěřitelné, že chudák Lena zemřela takovým způsobem.

Když vešli do domu, Ria všude kolem viděla stopy po mrtvé přítelkyni, od svetru přehozeného přes zábradlí na schodišti po bačkory u vstupních dveří. Odešla v nejlepším věku, a navíc kvůli bombě v autě, která tam byla nastražená na Riina muže. To ji šokovalo nejvíc. Po celém West Endu měl být rozmetán Peter, ne Lena. Cítila se provinile, protože v hloubi duše měla radost, že nezemřel on a že jí stále stojí po boku. Připadalo jí to hloupé, ale taková byla pravda.

Chudák Tania – je jí teprve sedmnáct, a už přišla o mámu, kterou někdo zavraždil. Bylo to zatraceně nespravedlivé a špatné.

Lena nikdy nikomu nic neudělala, vlastně byla z celé rodiny nejlepší. Teď zemřela a nikdo to nedokáže napravit. Nic jí nemůže vrátit život.

Když vešli do kuchyně, Ria spatřila Taniu. Vypadala hrozně. Objímala ji babička Theresa, která působila velice staře. Jako by události dnešní noci zapříčinily, že na ni konečně dolehlo stáří. Theresa není tak silná, jak si ráda myslí. Z téhle rány se nikdy nevzpamatuje.

Žádný z nich se z ní nikdy nevzpamatuje.

Kapitola stá dvacátá

Tania se v duchu ptala, jestli jí i počasí soucitně vychází vstříc. Byla tma, zima a přední okno auta bičoval déšť. V uzavřeném prostoru vozu zněl velice hlasitě. Svět venku se zdál šedý, špinavý a zanedbaný. Přesně tak se cítila.

Seděla vedle otce a projížděli spolu východním Londýnem. Zastavili se v pohřebním ústavu, aby zařídili poslední rozloučení s mámou. Poveze ji prosklený vůz tažený čtyřmi koňmi s černými chocholy. Její rakev bude z olova, ta nejlepší, jaká je k dostání.

Její otec při zařizování jenom mluvil a vůbec nevnímal, co mu pohřebák říká, ani nechápal, na co se ho ptá. Jednoduše vybral to nejdražší, co mu nabídli. Vypadal tak zničeně a staře, že ho Tanie bylo z celého srdce líto. Máma by si tohle rozhodně nevybrala, protože neměla ráda okázalost a obřadnost. Táta se však domníval, že jí prokazuje poctu, takže si Tania svůj názor nechala pro sebe. Otce ta pohroma zasáhla mnohem víc než ostatní členy rodiny včetně jí. Měl mnoho nedostatků, ale manželku vášnivě miloval. Nikdo nikdy nemohl popřít, že ji zbožňoval, a také spolu zůstali hodně dlouho.

Tania se cítila zvláštně. Zatím ji ještě tragédie nezasáhla plnou silou. Stále čekala, až máma po ránu vejde do jejího pokoje s hrnkem čaje a řekne jí, že má vstávat. Nebo že ona sama vejde do kuchyně a spatří ji, jak žehlí, zatímco se vaří večeře a na plné pecky řve Rádio 2. Nic z toho se však už nikdy nestane. Ví to a musí to přijmout. Nikdo z nich už nebude žít jako dřív. Bratři kolem otce chodili po špičkách a stejně jako ona se báli, jak zareaguje, až se probere z apatie.

Předchozího večera ho zaslechla. Do jejich domu přijeli policisté a Tanie se zdálo, že otec se vyptává jich, ne naopak. Vlastně uhodla, že otec s nimi je nějakým neobvyklým způsobem dohodnutý. Vyhrožoval jim a požadoval, aby dopadli viníky. Nejradši by se tomu zasmála. Dopadnout viníky! Takový staromódní výraz! Tania však věděla, že otec situaci jiným způsobem řešit neumí.

Obávala se, že jakmile mu dojde celá skutečnost, bude schopen čehokoli. Za ty roky slyšela a viděla dost, aby jí bylo jasné, že jejího otce je lepší nenaštvat. Skutečnost, že bomba, která zabila její matku, původně měla zlikvidovat strejdu Petera, jí jasně ukázala, jak nebezpečný je gangsterský život pro všechny zúčastněné. Zabil už bratrance Jacka a její mámu. Kdo je teď na řadě?

Delroy junior se zachoval skvěle. Poskytl jí skutečnou oporu, i když okolnosti máminy smrti ho také zasáhly jako rána palicí. Jako by se každý z nich probouzel do nové reality. Až doposud jejího otce ani jeho bratra a vlastně nikoho z rodiny nenapadlo, že by jejich životy mohly být v ohrožení. Táta byl kvůli mámě zničený, ale když Tania četla mezi řádky, uhodla, že nedokáže pochopit, že se jim, Baileyovým, někdo odvážil vyhlásit válku. Popisoval to slovy neuvěřitelný a neskutečný. Jak dny ubíhaly, stále víc se na to soustředil. Jako by nejdříve potřeboval tohle vyřešit, a teprve potom bude moct pořádně truchlit.

Tania si říkala, že je víc Baileyová, než si kdokoli z rodiny uvědomuje, včetně jí samotné. Šokovaně totiž zjistila, že kdyby přišla na to, kdo ten ohavný čin spáchal, sama by ho ochotně oddělala. Představa, že je schopná takových emocí, ji opravdu ohromila – z toho, že dokáže ležet vzhůru v posteli a plánovat pomstu lidem, kteří to provedli, se jí zpočátku dělalo zle. Bojovala se svými myšlenkami, ale stejně jako otce a bratry ji začaly pohlcovat. Přinášely jí úlevu a pocit, že dokáže lépe zvládnout situaci. Muži, kteří jí zavraždili matku, nemají žádné právo chodit si po světě, jako by se nic nestalo. Pozbyli právo žít. Její máma je mrtvá, navždy ztracená. Už nikdy ji neobejme, nikdy neuvidí svá vnoučata ani dceřinu svatbu. Tania si jejich smrt přála úplně stejně jako její otec. Možná, že potom také bude konečně schopná truchlit.

„Máš hlad, Tanio?“ Když zaslechla otcův hlas, poskočila leknutím. Byl nesmírně starostlivý, ale neuměl to s ní. Vždycky jí ochotně poskytoval oporu, ale podle něho dívka potřebuje především matku. Máma na druhou stranu dělala všechno pro to, aby ji ochránila před gangsterským životem. Ironií bylo, že nyní se Tania stala jeho součástí jako zbytek rodiny. Nakonec ji vtáhl. Mohly za to okolnosti matčiny smrti. Hrůzná násilnost toho činu, naprostá neúcta k lidskému životu znamenaly, že jiná možnost neexistuje.

Tania s otcem nyní jeden druhého potřebovali. Tania potřebovala jeho sílu a touhu po odplatě. Těšila se, až k ní skutečně dojde.

Zavrtěla hlavou. „Ani ne, tati. Nemám vůbec chuť k jídlu.“

Váhavě položil ruku na její koleno. Bylo mu velice nepříjemné projevovat náklonnost. Ze všech sil se k ní snažil chovat správně a Tania v takových chvílích chápala, jak to máma myslela, když říkala, že táta toho moc nenamluví, ale je v něm víc, než si ostatní lidé myslí. Tania se až dosud domnívala, že to říkala jenom proto, aby si dcera tolik nebrala otcovu neschopnost projevovat city. Nikdy se mu nepodařilo naučit se s ní doopravdy mluvit, ale to jí nevadilo, protože měla mámu. Pokud měla být zcela upřímná, musela si přiznat, že si na otce kvůli jeho sklonu rozčilovat se kvůli každé maličkosti dává pozor.

Najednou si vzpomněla na to, čeho byla svědkem na pánských toaletách o prvním svatém přijímání. Za dobu, co byla na světě, několikrát viděla, jak otec tuto stránku projevil vůči obyčejnému člověku. Kamarádky ve škole také slyšely, co se o jejím tátovi povídá. Zabil nějakého muže a jeho dítě. Dalšího bez pádného důvodu zmrzačil. Tania ty zprávy slyšela stejně jako všichni ostatní, ale dívala se na něho z jiného úhlu než lidé mimo rodinu – znala ho jako tátu. Snesl by jí modré z nebe, kdyby to po něm chtěla. Nechoval se zrovna otevřeně, ale pořád to byl její táta a ona věděla, že ji má velice rád.

Matce nikdy neprozradila, že ty řeči slyšela. Lena by se možná nevypořádala s vědomím, že její dcera o těch příšernostech ví. Zvláštní však bylo, že ačkoli Tania věděla, že je to nesprávné, také začala věřit, že muselo jít o něco víc, než jak to vidí lidé mimo jejich rodinu. Baileyovi jsou zločinci, a to úspěšní. Ale tvoří její rodinu a ona žádného z nich nehodlá soudit. Tátu už vůbec ne.

Neodpověděl jí. Sám také moc nejedl, i když babička se usadila u nich doma a vařila jako smyslů zbavená. Bratři i Tania byli rádi, že ji tam mají. Babička měla zkušenosti a pomáhala vnučce postupně získat vhled do gangsterského života. Byla sice stará, ale skvěle jí to myslelo a Tania si v posledních několika dnech uvědomila, jak moc si rodina váží jejích názorů. Když ji poslouchala, hodně se toho dozvěděla a byla ráda. Alespoň se mohla soustředit na něco jiného než na matčinu smrt. Také vycítila, že babička došla k názoru, že je nejvyšší čas, aby Tania pochopila, co to doopravdy znamená nosit příjmení Baileyová.

Tania si zhluboka povzdechla. Zamrkala, aby se zbavila slz, které jí zamlžovaly zrak, a vážně pronesla: „Doufám, že zjistíš, kdo tam tu bombu dal, tati, a že za to zaplatí.“

Daniel Bailey se na dceru rychle podíval. Moc ho mrzelo, že je nucena tak rychle dospět a že ztratila matku. V jejím hlase však slyšel baileyovskou zarputilost a najednou mu došlo, že je členkou rodiny stejně jako všichni ostatní. Kdyby se to dozvěděla Lena, puklo by jí srdce. Daniel ale pochopil, že dcera se ze současného stavu nakonec oklepe. Má v sobě baileyovskou sílu.

„Neboj se, zlatíčko. Už na tom pracuju.“

V tu chvíli Danielovi zazvonil mobil. Jakmile zastavili na semaforech ve Stepney, zvedl ho. Volajícího ani nepozdravil. Když si přiložil telefon k uchu, jenom poslouchal. Tania ten svůj používala jako sociální nástroj, který ji udržuje v kontaktu s okolím a s kamarády. Otec s bratry mobil používali co nejméně, a i když do něj mluvili, nikdy neřekli nic důležitého. Vzpomínala si, jak ji otec rozčiloval, když zastavil auto cestou k nějaké kamarádce a šel si zavolat z veřejného telefonu, přestože oba měli mobil u sebe. Vždycky prohlašoval, že mobily nesnáší a že lidem, kteří je mají pořád přilepené k uchu, se nakonec udělá nádor na mozku nebo něco ještě horšího. Smála se mu a jeho staromilství jí připadalo roztomilé. Teď však pochopila, že to dělá proto, aby nikdo nemohl odposlouchávat jeho hovory a obvinit ho z nějaké nepravosti.

Nadskočila, protože otec najednou naštvaně zařval do telefonu: „Už tam jedu.“

Prudce zařadil, až Tania narazila do dveří vozu, a k ohromení ostatních řidičů se proti předpisům otočil do protisměru.

„Co se stalo? Co se děje, tati?“

Neodpověděl jí. Letěli ulicemi, zatímco se kolem snášel soumrak. Vycítila, že jde o něco důležitého, a uvelebila se na sedadle. V duchu se ptala, jak je možné, že vůbec nemá strach.

Kapitola stá dvacátá první

V kovošrotu panoval klid. Danny zařídil, aby odtud noční hlídač odvezl své psy. Vyzvedl si je bez jediného slova. Věděl, že by byla hloupost Baileyovým odmlouvat, zejména teď. Všichni věděli, že v rodině probíhá vážná krize, a každý, komu to alespoň trochu myslelo, věděl, že je nesmysl do něčeho se plést nebo dokonce pochybovat o přímém rozkazu. Úplně všichni se shodli, že smrt Leny Baileyové nikdo nepřejde mlčením.

Na tohle místo nikdo nesměl bez doprovodu někoho z rodiny. Daniel Bailey byl ze staré školy a choval přesvědčení, že nejlepší obranou je schovat se za nějaký plot. Chyběla mu přezíravost jeho staršího bratra a jeho synů, kteří se domnívali, že jim nehrozí žádná odvetná opatření. Nyní se však ukázalo, že se mýlili. Daniel vždycky věděl, že v případě krize je nedobytná pevnost lepší než nějaké zatracené dveře do kanceláře. Jeho synové teď konečně začali uvažovat podobně jako on, zejména ten nejstarší, který začal chápat potřebu takového plotu a děkoval Bohu, že ten plot už existuje. Danny si uvědomoval, že otec je schopnější, než si myslel. On sám se stejně jako ostatní v průběhu let nechal ukolébat k falešnému pocitu bezpečí. Matčina smrt mu ale otevřela oči.

Rozhlédl se po unimobuňce. Byl rád, že je postavená takovým způsobem, že zvenku nikdo nevidí, co se děje uvnitř. Jeho otec kolem buňky postupně vytvořil železnou zeď. Díky tomu měl uvnitř naprosté soukromí a navíc byla buňka víceméně zvukotěsná. Ven nebyl slyšet žádný křik, a kdyby nějakou velkou náhodou přece jenom ano, Danielovo vlastnictví zaručovalo, že se v tom stejně nikdo nebude šťourat. Danny měl své podezření ohledně matčina vraha, ale neodvažoval se je vyslovit nahlas, dokud nebude mít nějaký konkrétní důkaz. Rozhodně se do toho nechtěl pouštět teď, když byla rodina v tak hrozném stavu. Potřeboval mít naprostou jistotu, než rodinu rozmetá.

Podíval se na Dessieho Grahama. Cítil, jak z hospodského čiší hrůza, a přinutil se na něho přátelsky mrknout, aby ho uklidnil. Bylo mu ho líto, protože Dessie byl fajn chlap a musel sebrat veškerou odvahu, aby sem takhle přišel.

Dessie Graham byl hezký šedesátník a cítil se tak nervózní, že se mu dělalo fyzicky zle. Neměl se za co stydět – v takovéto chvíli by se hrůzou třásl každý rozumný člověk. Potřeboval však říct své. Baileyové se k němu chovali dobře, on jim zůstal věrný a byl na to hrdý. Dessie provozoval Baileyovic hospodu na Jižním nábřeží a neměl jinou možnost než za muži, kteří ho platí, zajít a povědět jim o svém podezření. Platili mu dobře. Když se po dvanácti letech dostal z lochu, Daniel s Peterem mu zařídili dobrý výdělek. Na to nikdy nezapomene.

Přišel sám, čehož si Danny a jeho bratři vážili. V současné atmosféře existovalo jen málo mužů, kteří by na takovouto schůzku dorazili bez doprovodu. Baileyové, a především Daniel, v tomto tragickém období svých životů neměli zrovna přátelskou náladu.

Když Daniel Bailey vešel do buňky se svou dcerou, Dessiemu na chvilku strachy přestalo tlouct srdce. Děsil se tak, že mu hrozila mrtvice, i když vůči klanu Baileyových neměl na svědomí žádnou lumpárnu. Samozřejmě – existoval ještě bonus v podobě pořádné sumy pro toho, kdo jim poskytne jakékoli informace. Dessie si však rád myslel, že to dělá ze správných důvodů. Pokud má pravdu a dostane nějakou odměnu, bude to příjemné přilepšení.

„Rád tě vidím, Dessie.“ Daniel Bailey mu pevně potřásl rukou a Dessie se začal uklidňovat. „Prej se mnou chceš mluvit.“

Dessie přikývl.

Danny na otce udělal grimasu a kývl směrem k sestře. Všem včetně Tanii bylo jasné, že ji v místnosti nechce.

Jeho otec si odfrkl. „Odveď ji do hlídačovy kanceláře. Zapni jí tam topení a televizi.“

„To není nutný. Nejsem malý dítě,“ zaprotestovala Tania.

Její bratři se zasmáli. Davey ji jemně vzal za paži a odvedl ji z buňky. Rychle s ní přešel dvůr. Vycítil, že je naštvaná, ale příliš se tím nezaobíral. Věděl, že se přes to přenese.

Cestou do kanceláře jí jemně řekl: „Uvědom si, sestřičko, že se toho nemůžeš zúčastnit, jo?“

„Ale já už se toho účastním! Jsem Baileyová stejně jako vy.“ Všimla si v bratrových očích smutku, který vyvolala její pravdivá slova.

„Koukni, Tanio, tohle by se nám mohlo trochu vymknout z ruky. Čím míň toho budeš vědět, tím líp, zlatíčko.“

Frustrovaně si povzdechla. „Nejsem žádný posraný dítě, Davey.“

Otočil se k ní a zatvářil se zděšeně nad jejím vyjadřováním slov. „Takhle už nemluv, jo? Myslíš, že by tě máma nechala říkat takovýhle slova? Měj trochu úcty.“

Odešel z malé místnosti a Tania se posadila na smrduté křeslo. Zaťala zuby a uvažovala, proč se k ní i po událostech několika posledních dnů stále chovají jako k dítěti. Mámu jí roztrhala bomba, která byla určena jejímu strýci. Jenže máma jela pro ni, takže od té chvíle trpěla pocitem viny. Toužila se pomstít tomu, kdo to provedl, stejně jako bratři. Proč to nechtějí pochopit? Nejradši by se rozbrečela, ale zakázala si to.

Vstala a sledovala bratra, jak pospíchá zase přes dvůr. Lilo jako z konve a Tania si připadala osamělejší než kdy jindy.

V buňce Danny všem nalil velkou brandy a Dessie svou skleničku vyprázdnil jediným nervózním lokem. „Pověz mu, co jsi řekl mně,“ vybídl ho jemně Danny.

Dessie přikývl. Cítil, jak se do něho zavrtávají oči přítomných, a doufal, že jedná správně. Kdyby se mýlil, musel by čelit nejrůznějším nepříjemnostem – a nejenom ze strany Baileyových. Potil se strachem a napětí v místnosti mu takřka znemožňovalo promluvit.

„Něco jsem zaslech, Danieli, ale nevěděl jsem, jestli ti to mám zopakovat, víš? Nechci nikoho očernit. Ale řek jsem si, že bys to měl slyšet.“

Daniel Bailey na něho jenom upřeně zíral. Dessie na něm viděl, jak moc ho zasáhla manželčina smrt, a upřímně ho litoval. Všichni věděli, že Lena Baileyová byla jeho velká láska. Kvůli způsobu, jakým zemřela, se už stihla stát legendou.

Danny na něho kývl, aby pokračoval. „Prostě mu to řekni, Dessie.“

Dessie se zhluboka nadechl a tiše začal: „Tehdy mi to nepřišlo důležitý, jenom jsem to zaslech a nedávalo mi to žádnej smysl, ale po všem, co se stalo…“

Všichni kluci nadskočili, protože jejich otec zničehonic zařval: „Kurva, Dessie, tak ven s tím konečně!“

Dessie ještě víc zbledl a ztuhl. Připomínal sochu. V očích se mu objevila naprostá hrůza a pokoušel se promluvit. Bratrům Baileyovým ho bylo zoufale líto, ale jejich otec potřeboval slyšet, co má Dessie na srdci. Podle všeho to je natolik důležité, že se s nimi chtěl sejít. Silou vůle ho popoháněli, aby to už vysypal.

„Zaslech jsem něco v hospodě, tý noci, co… Když… víš… Lena.“ Znovu se zakoktal.

Daniel netrpělivě obrátil oči ke stropu. „Předpokládám, že mluvíš o tý noci, kdy to moji ženu rozmetalo po celým West Endu a kdy místo ní měl umřít můj brácha. Mluvíš o týhle posraný noci, Dessie, nebo jde o nějakou jinou zatracenou noc, o který kurva nic nevím?“

Danny viděl, že otec dosáhl kritického bodu, a klidným tónem řekl: „Dobrý, tati, tak ho vyslechnem, jo?“ Mírně se na Dessieho usmál a zeptal se: „Jsi v pohodě, Dessi? Chceš ještě nalejt?“

Dessie přikývl a hlasitě si odkašlal. Jamsie začal nalévat další brandy a všichni čekali, co z Dessieho vypadne.

Daniel Bailey byl vytočený, ale věděl, že syn má pravdu – musí se uklidnit a nechat Dessieho, ať řekne, co ví. Dělalo mu to však těžkosti.

„Billy Allen si na záchodě dával lajnu. Já seděl na míse, protože jsem se potřeboval vysrat. Celej den mě bolelo břicho. Nevěděl, že tam jsem. Přišel Terrence, kecali o hovadinách a šňupali, víš, jak to chodí. Ale Billy potom řek Terrymu: ,Chtěl bych u toho bejt, ty ne?‘ a Terry se s ním zasmál. Potom tam přišel Stevie Taylor a začali spolu kecat o dalších kravinách. Zůstal jsem v kabince, dokud neodešli. Věděl jsem, že bude nejlepší zůstat nenápadnej pro případ, že jde o nějakou jejich soukromou věc – víte přeci, jaký Allenové jsou, hlavně ten šmejd Billy. Nechtěl jsem, aby věděli, že jsem slyšel nějaký jejich soukromý plky. Až pozdějc jsem si na to vzpomněl. Když mi zavolali a řekli mi, co se stalo v klubu a jak dopadla chudinka Lena, šel jsem k baru a všem jsem to pověděl. Měli jsme soukromej večer a byli tam jenom naši lidi. Ale když jsem o tom druhej den přemejšlel, vzpomněl jsem si, že Terrence Allen se tvářil, že se každou chvíli zhroutí, když jsem oznámil, co se doopravdy stalo – že Lena je mrtvá. Tehdy už jsem byl trochu mimo, taky jsem si dal pár lajn, ale ty víš, že nezapomínám, Danieli. Čím víc jsem na to myslel, tím víc mi připadalo, že bych ti o tom měl říct. Věděl jsem, že jste s Peterem nedávno Allenům pořádně zatopili, a taky to, že z toho nejsou moc nadšený. Koukni, jestli kecám hovadiny, tak se omlouvám, ale prostě jsem věděl, že o tom musím někomu říct.“

Daniel Bailey na Dessieho Grahama zíral, jako by ho viděl poprvé v životě. Nasadil tvrdý, neproniknutelný výraz a vypadal, že je schopen v podstatě čehokoli. Přinutil se k úsměvu a napřáhl před sebe obrovskou tlapu. Popadl Dessieho za ruku a rychle s ní pumpoval nahoru a dolů. „Zachoval ses správně, Dessi. Tenhle rozhovor si nech pro sebe. Nejen proto, že to po tobě chci, ale taky proto, že Allenům by se určitě nelíbilo, žes nám to řek. Děkuju ti, žes přišel, a vím, že ses určitě nesplet, kamaráde. Pokud ti to pomůže, bude tě čekat pořádná odměna, jo?“

Danny věděl, jak se věci mají. Během několika minut odvedl už mnohem klidnějšího Dessieho Grahama z buňky k jeho autu. Ještě jednou mu poděkoval, slíbil mu prémie za jeho věrnost a vrátil se k otci.

„Tati, už jsem poslal kluky, aby Alleny našli. V tuhle chvíli je už naháněj. Ale strejdovi Peterovi ani jeho klukům jsem o tom zatím neřek. Přišlo mi, že nejlepší bude, když to nejdřív povím tobě a ty se pak rozhodneš, co dál.“

Daniel se na syna podíval a poprvé po dlouhé době si všiml, jak moc se mu podobá. Jako by se díval na sebe zamlada.

„Vůbec by mě nenapadlo, že ti dva zmrdi budou mít takovou odvahu, synku. Myslel jsem si, že v tom maj prsty Rusové. To jsou vyhlášený zrádci a ví se o nich, že všude dávaj bomby. Říkal jsem si, že v tomhle má prsty někdo významnej, a ne dva zkurvený ubohý sráči, jako jsou Allenové. Ten tupec Billy si ani nedovede sám zavázat tkaničky u bot. Oba jsou to jenom zbabělí tyrani, a kdybychom za nima nestáli, vůbec by se neudrželi v obchodu. Terry to přece musí vědět.“

Noel sledoval, jak otec vstřebává Dessieho informace. Danielovi nejvíc vadila ta urážka, že jeho ženu zavraždili mnohem podřadnější lidé, než je on a jeho rodina. Takoví, jací ani nestojí za povšimnutí. Noel tam tiše seděl s Daveym a Jamsiem a věděl, že společně tvoří jednotku a nepotřebují pomoc bratranců. V téhle věci byli všichni zajedno – zajímalo je jenom to, aby pachatel za svůj čin draze zaplatil. Až do této chvíle o Baileyových nedokázal uvažovat jako o rodině, aniž by započítal strýce a bratrance. Nyní chápal, že jeho otec je hlavou jeho rodiny, do níž patří on a jeho bratři. Táta je přírodní živel – jde vlastní cestou, ať ho potká dobré či zlé, a nehodlá se nikdy změnit. Jsou Baileyové, ale ve skutečnosti existují jako dvě oddělené jednotky. Patří ke stejné rodině, ale představují dvě různé strany jedné mince. Došlo jim to, teprve když jim předčasně zemřela matka.

„Co myslíš, synku? Maj Allenové podle tebe dost odvahy, aby provedli takovejhle kousek?“

Danny pokrčil rameny. Chvilku o tom uvažoval a pak si zapálil cigaretu. Zhluboka z ní potáhl a upřímně odpověděl: „Jakmile je chytíme, můžem se jich zeptat, o čem se bavili. Podle mýho jsou ale dost blbí na to, aby takovejhle kousek provedli. Mají určitý zásluhy, tati, ale zapomínají, že to je jenom díky tomu, že se spojili s náma. Terry je rozhodně dost velkej pičus, aby si myslel, že s náma může vyjebat. Je takovej od přírody. Posranej hajzl. Ošulil by i vlastní matku, kdyby si myslel, že mu to pomůže v kariéře.“

Davey se nehezky zasmál. „Já mu taky nevěřím, tati. Na můj vkus je trochu moc slizkej. Vždycky má po ruce nějakou jedovatou poznámku. Chová se jako zatracenej drsňák, ale z těch dvou je opravdu drsnej Billy. Bez něj by byli úplný hovno.“

Na Daniela synův bystrý postřeh udělal dojem. Těšilo ho, že Davey na to přišel.

Dannymu zazvonil mobil. S povzdechem poznamenal: „Vypadá to, že Billy Allen je na cestě sem. Do dodávky ho museli strčit čtyři chlapi s taserem. Očividně je pořádně nasranej.“

Daniel Bailey se podíval synům do tváří a naštvaně prohlásil: „Kurva chlap. Není tak drsnej, jak si myslí.“

Danny souhlasně přikývl, ale vážně řekl: „Radši bych ale dostal jeho bráchu. Terrence je stejnej jako všichni tyrani – v hloubi duše je to pěknej poseroutka.“

Kapitola stá dvacátá druhá

Peter Bailey pozoroval Riu, jak připravuje večeři. Měl o ni starost. Od Leniny smrti se chovala zakřiknutě. Kamarádčina nepřítomnost na ni velice silně doléhala. S Lenou vždycky měla blízký vztah a její smrt jí opět připomněla, co s sebou přináší jejich způsob života. Stejně jako všichni ostatní věděla, že bomba v autě byla určena Peterovi. Ten, kdo za tím stál, měl jiné úmysly, než se okolní svět domníval.

Petera také velmi zasáhla skutečnost, že Lena zemřela místo něho. Tížil ho pocit obrovské viny. Kdyby jí té noci nedal klíče od auta, zůstala by naživu a její dcera by stále měla matku. Jeho bratr by neztratil zbožňovanou ženu a jeho vlastní manželka by nepřišla o nejlepší kamarádku.

Ria to snášela velice špatně. Lenina smrt oživila vzpomínky, které se ze všech sil snažila vytěsnit z hlavy. Nikdy se dopodrobna nebavili o Jackovi ani jeho kouscích. Přijala jeho smrt, tak jako přijímala všechna Peterova rozhodnutí. Stejně jako Lena patřila k ženám, jež se nechávají vést manželem. Stejně jako ona důvěřovala tomu, že její muž ochrání jejich rodinu. Peter si teď byl jistý, že nedávná událost v ní touto vírou otřásla.

Stále zůstával v šoku nad tím, co se stalo, ale jako všichni příslušníci klanu se soustředil na své podezření. Nesdílel bratrův názor, že to provedl vysoce inteligentní člověk – připadalo mu, že v tomhle případě jde spíš o práci někoho, kdo se chce stát gangsterem. Jednalo se o zpackaný pokus zabít jeho. Podle policejních forenzních techniků, s nimiž mluvili, šlo v podstatě o amatérštinu. Nic profesionálního, ale nakonec to úplně stačilo. Na to by přišli i sami. Lena je mrtvá. Za celé roky do fízlů investovali plno peněz, a oni dokážou přijít jenom s něčím, co je naprosto zřejmé! Neskutečné. Zatraceně odporné. Pro ty pitomé poldy je typické, že nic nevědí. Jak poznamenal Daniel – bez podrobné mapy a průvodce nedokážou najít ani vlastní barák. Teď si stoprocentně uvědomují, že musejí brzy vytáhnout něco z klobouku, pokud chtějí dál vydělávat. Po penězích skočili hned. Ale teď, když se od nich očekává, že si je konečně zaslouží, chovají se jako nervózní školačky na prvním rande. Bojí se, že se na jejich nečinnost přijde. Když konečně mají něco předvést, jsou celí rozpačití.

Všichni v jejich okolí vědí, co se stalo. Peter byl přesvědčený, že zůstává pouhou otázkou času, kdy si někdo dá dvě a dvě dohromady. Ale jak říkal Danielovi, jsou vydáni na milost a nemilost každému, kdo si u nich vydělává. To znamená, že vždycky bude existovat někdo, kdo bude požadovat víc a kdo časem začne chtít to, co mají oni. Kdyby Peter zemřel, jak to kdosi plánoval, Daniel by zůstal bez partnera a nejbližšího příbuzného. Pak by na řadu určitě přišel on.

Takže teď jejich lidé hledají zrádce a čenichají kolem různých organizací, s nimiž Baileyové spolupracují. Peterovi i přesto instinkt dál napovídal, že tohle je práce někoho, kdo by se rád dostal na jejich místo. Ti, co už jsou na vrcholu, by odvedli mnohem čistší práci.

Kapitola stá dvacátá třetí

Z bratrů Allenových se jim podařilo najít jenom Billyho. Choval se drsněji, než by Daniel čekal. Skoro jako by sem přišel proto, že se k tomu sám rozhodl, ne proto, že ho znehybnili taserem a strčili do dodávky s černými okny. Choval se tak bezostyšně arogantně, že to samo o sobě působilo jako urážka.

Chlapci stáli okolo a čekali na Danielovy rozkazy. Věděl to. Byli to hodní kluci.

Cítil, jak se v něm zvedá stará zuřivost, a vítal to. Od Leniny smrti zase cítil, jak v něm postupně, hodinu po hodině, narůstá, dokud málem nevybuchl. Tenhle muž vůbec netuší, že je přesně tím, co Daniel potřebuje – záminkou k tomu, aby trochu upustil páru.

„Vyndejte ze šuplíku zahradnický nůžky a přivažte ho k židli.“

Noel a Jamsie okamžitě uposlechli otcova rozkazu. Danny všem nalil skleničku a s náznakem úsměvu naslouchal chrčení a námitkám Billyho Allena, kterého přinutili, aby se posadil na kovovou kancelářskou židli, a pevně ho k ní přivázali, aby se nemohl ani pohnout.

„Kurvafix, Danieli! Snad si nemyslíš, že se začnu bát?“ Billy se skoro pohrdavě smál, jako by byli úplní hlupáci, a on jediný, komu zůstala kapka rozumu.

O Billym Allenovi se vědělo, že je drsný, a on na to byl hrdý. Jeho obrovská síla pro něho znamenala vše. Byla to jeho poznávací značka. Také v sobě měl loajalitu typickou pro starou školu a považoval ji za důležitou nejen u sebe, ale i u lidí, s nimiž přišel do styku. Nedokázal však ve svém tónu skrýt známku strachu. Je zvláštní, jak hrozba násilím v lidech vždycky vzbuzuje větší děs, než by si původně mysleli. Mladší z bratrů Allenů teď byl svázaný jako krůtí rolka a konečně mu docházelo, v jak povážlivé situaci se ocitl. Domníval se, že se dokáže ze všeho vymluvit, ale teď mu došlo, že se spletl.

Danny stál vedle židle a tiskl Billyho ruku dlaní ke kovové područce. Jeho otec Billymu ustřihl první prst. Billy Allen se obrnil proti bolesti. Napjal každičký sval ve svém těle a na čele mu naběhly žíly. Rozhodl se však, že zůstane zticha a nebude žebrat o slitování, jak by to udělal podřadnější člověk.

Tania venku viděla, jak z dodávky, která přijela před nějakou dobou, vyvlekli jakéhosi muže, a počkala, dokud vůz neodjel pryč a její bratři za ním nezavřeli bránu. Potom vyklouzla z malé boudy pro nočního hlídače. Celá roztřesená zimou se doplížila k unimobuňce a stoupla si tak, aby mohla sledovat všechno, co se děje uvnitř. Viděla, že Jamsie se postavil do otevřených dveří a zbylí bratři se rozestoupili po malé kanceláři. Stejně jako oni sledovala, jak se jejich otec dal do práce. Muž po dlouhé době začal sténat. Tania naslouchala zvukům jeho utrpení a šokovaně zjistila, že scéna před jejíma očima ji vůbec neodpuzuje.

Kapitola stá dvacátá čtvrtá

Peter Bailey pověděl svému synovi Peteymu o tom, že chytili Billyho Allena. Seděli spolu v jeho BMW řady šest a rychle se blížili ke kovošrotu. Peter byl rád, že bratr odmítl ze dvora všechno odvézt. Měl naprostou pravdu – vždycky tvrdil, že jednoho dne budou potřebovat soukromí, které nabízí.

„Podle toho, co mi pověděl Danny, je ten chlap úplně neskutečnej. Člověk nesmí šetřit uznáním, když je namístě – brácha mu ustřih všechny prsty na pravý ruce, ale on mu vůbec nic neřek. Všemožně jim vyhrožuje.“

Petey v otcově hlase zaslechl nefalšovaný obdiv a věděl, že by měl něco říct. „Proč ho tam ale přitáhli? Kdo ho prásknul?“

Viděl, jak otec pokrčil rameny, než mu opatrně odpověděl: „To zatím nevím. Jediný, co vím, je, že brácha se něco doslech a teď chce, abych u toho byl. Podle mýho by to Daniel mnohem radši vyřešil sám, protože koneckonců umřela jeho žena. Jenže ví, že původně jsem cílem měl být já. Jako by na to někdo z nás moh zapomenout.“

Petey roztržitě přikývl. Začal v něm narůstat strach. O svých aktivitách mlčel, protože jeho nenasytnost jako obvykle zvítězila nad selským rozumem. Allenové mu snadno mohli způsobit nevýslovné potíže a jemu konečně došla obrovitost této skutečnosti. Mnoha způsoby okrádal vlastní rodinu. Až moc dobře si uvědomoval otcův názor na to, co podle něho je slabost. Jeho otec, který ve skutečnosti měl být dávno mrtvý, by jeho chování přirovnal ke vzpouře.

„Ten Billy Allen je silnej jako bejk! Vzpomínám si, že před lety po něm skočilo šest chlapů najednou a všichni pak říkali, že takovou rvačku jaktěživi nezažili. Nakonec ho zmlátili, ale předtím jim dal co proto.“

Blížili se ke kovošrotu a Peteymu se obavami udělalo zle. Když čekali, až se před nimi otevře brána, všiml si, že se na něho otec podíval. Vycítil, že si všiml jeho nervozity.

Jakmile zaparkovali, neochotně vyrazil k unimobuňce. Lilo jako z konve, a když následoval otce bludištěm ručně vytvořených železných zdí, udělalo na něho dojem, jak dobře umí strýc plánovat. Kdyby je v tuhle chvíli přepadli poldové, vůbec by se tu nedokázali zorientovat. Vypadalo to tu jako v králíkárně a staré železo fungovalo jako hlavní ochrana. Strýc to vymyslel dokonale.

Když se blížili ke kanceláři, Petey zaslechl zvířecí skučení Billyho Allena. Vyšli nahoru po schodech a ve dveřích uviděli Noela Baileyho. Usmíval se na ně, jako by šlo o obyčejnou rodinnou návštěvu.

Uvnitř bylo plno krve. Malá místnost odporně čpěla potem, krví a močí. Billymu Allenovi očividně zbývaly už jen poslední síly a Petey pocítil obrovskou úlevu.

Billy bezvládně spočíval na kancelářské židli. Z jedné ruky mu zbyl jen zkrvavený pahýl a na zemi u jeho nohou byly rozházené jeho prsty. Chybělo mu pravé oko a Peter Bailey odhadoval, že mu ho vydloubl jeho bratr, pravděpodobně lžičkou, kterou obvykle používal, když připravoval čaj. Vypadal jako příšera z béčkového hororu, ale odmítal přijmout porážku. Nepřestával bojovat, i když každou chvíli upadal do bezvědomí a zase se z něj probíral. Množství krve, které ztratil, by každého normálního člověka dávno zabilo.

Daniel Bailey se podíval na bratra a zavrtěl hlavou. Peter ale viděl, že na něho Billy udělal dojem, přes všechno, co se odehrávalo. Billy Allen se pevně rozhodl hrát si až do hořkého konce na drsňáka.

„Nic z něho nedostanem, Pete. Mám dojem, že toho šílenýho šmejda snad baví dokazovat, jak je tvrdej.“

Peter věděl, že Billy musí příšerně trpět. Když se Daniel do něčeho dal, snažil se protivníkovi způsobit co největší bolest, obzvlášť když to pro něho byla osobní záležitost.

Danny nahlas řekl: „Potřebujem toho zmrda Terrence. Všichni po něm už pátraj. Je to zatracenej prvotřídní srab. Na rozdíl od tohohle ujetýho šílence by nevydržel ani minutu.“

Daniel ohromeně zavrtěl hlavou. „Neřek jediný zkurvený slovo. I když párkrát jsem ho donutil zařvat.“

Jeho bratr se zasmál. „Žádnej mozek, žádná bolest. Kolikrát jsme to už slyšeli?“

Daniel přikývl. Potom přistoupil k psacímu stolu a zvedl z něj malou letovací lampu. „Sundejte mu boty a svlíkněte mu fusekle.“

Jamsie ho poslechl a Petey tam stál s bratranci a se stále větší úzkostí sledoval celou scénu. I on viděl, že Billymu není pomoci. Zbývajícím okem se nedokázal na nic a na nikoho kolem sebe soustředěně podívat. Žádného z přítomných vůbec nezajímala bolest, již prožíval, ledaže by jim nějak pomohla. Petey v tu chvíli viděl svou rodinu a gangsterský způsob života s ohromující jasností. Jeho otec si svlékl kabát a úhledně ho složil. Potom opatrně prošel mezi kalužemi krve a odložil ho ve vedlejší kanceláři. Pak se vrátil k bratrovi, vytáhl zapalovač a plamen letovací lampy se rozhořel. Peter si zapálil velký kubánský doutník.

Danny a Davey zvedli Billyho pravou nohu a Petey přihlížel, jak strýc upravuje plamen a přikládá lampu kousíček od Billyho chodidla.

Ozval se příšerný výkřik. Strýc se zle zasmál a nahlas řekl: „Nenechám tě odejít v klidu, ty zmrde. Řekni mi, co chci vědět, a já to s tebou skončím. Rychle a čistě.“

Billy Allen ztrácel vědomí, ale stejně se mu podařilo vyprsknout: „Jdi do hajzlu, Baileyi.“

Zápach spálené kůže byl příšerný a Petey cítil, jak se mu jídlo, jež pozřel před několika hodinami, dere zpátky do úst. Musel napřít veškerou sílu vůle, aby to tam celé nepozvracel. Viděl, jak ho bratranec Danny pozorně sleduje a dobře ví, jak mu je. Pocítil záchvěv studu nad svou očividnou slabostí. Věděl, že mezi gangstery člověk buď zabíjí, nebo je zabit. Musí být schopen udělat všechno pro to, aby ochránil nejen sebe, ale i svou rodinu. Nikdy by si nepomyslel, že je takhle slabý, ačkoli si vždycky v hloubi duše uvědomoval, že mu násilnější stránky jejich práce na rozdíl od bratranců nedělají dobře. Dokázal se ovládnout a udělat, co bylo potřeba, ale nechutné úkoly mnohem radši zadával jiným lidem. Dokázal někomu pořádně napráskat, uštědřit lekci, ale mučení, to je něco úplně jiného. Teď už chápal, proč tolik lidí vzhlíží k jeho otci a strýci s respektem. Neměli žádné zábrany a bratranci podle všeho také ne. Nepotřeboval si zakouřit, ale zapálil si cigaretu, spíš aby se nemusel dívat na zkrvavenou hromadu masa, jež zbyla z Billyho Allena.

Daniel Bailey Billymu změřil puls, naštvaně zavrtěl hlavou a hlasitě prohodil: „Už moc dlouho nevydrží.“

Od nejmladšího syna si vzal sklenici piva a vychrstl tekutinu Billymu do obličeje. Trpělivě čekal, až se probere. Trvalo několik minut, než Billy Allen otevřel oko. Vypadal děsivě, ale na každého z přítomných se podíval. Pokusil se zasmát, ale místo toho se chrčivě rozkašlal a najednou kolem sebe začal chrlit krev.

Chlapci instinktivně uskočili, ale Danny dostal spršku do obličeje. Bratři se zasmáli jeho neskrývanému zděšení. Rychle vyskočil a z jedné kartotéky popadl starý hadr. Otřel si obličej a znechuceně vyjekl: „A ještě tohle! Podělanej sráč! Udělal to schválně.“

Peter Bailey se podíval na bratra a klidně řekl: „Umírá, Danieli. Moc dlouho už nevydrží.“

Daniel souhlasně přikývl. „Strčte ho do kufru tý černý sierry vzadu. Čeká ji sešrotování. Zejtra ráno bude první na řadě.“

„Jeho bráchovi musí bejt jasný, že ho hledáme. Je divný, že ho zatím nikdo nenašel, nemyslíš, tati?“

Daniel se podíval na svého nejstaršího syna. „Delroy na to nasadil celou firmu. Najdeme ho, neboj.“

Peter vyfoukl kouř z doutníku. Slyšeli, jak se Billy Allen pokouší naposledy několikrát chrčivě nadechnout.

„Myslí si, že nás porazil a že umře jako hrdina. Jak může někdo bejt tak blbej? To, že odmít mluvit, je jasnej důkaz, že ví víc, než je zdrávo. Proč by se člověk nechal takhle mučit?“ Jamsieho upřímně ohromovala Billyho hloupost.

Daniel si povzdechl. „Umřel s vědomím, že nikoho neprásknul, a v mnoha směrech zemřel jako hrdina, synku. My to tak možná nevidíme, ale on a ti, který chránil, ano. Jednu věc ale víme jistě – pokud Allenové nebyli hlavní strůjci těch potíží, rozhodně věděli, kdo to je. Byli do toho zasvěcený.“

Peter Bailey věděl, že bratrova slova mají logiku. „Takže budem doufat, že se nám brzo povede najít jeho bratra. Aby nestih tomu, s kým v tom jede, říct, že je skoro máme. I když to, že jdem po Allenových, bude stačit. Ten, kdo v tom s nima jede, si bude dávat pozor.“

Všichni s ním souhlasili a začali mluvit jeden přes druhého. Peter se rozhlédl po buňce a s klidem zaznamenal, že od té doby, co ji před lety koupili, se tam nic nezměnilo. Nová byla jenom krev, která na všem ulpívala.

„Bude se to muset všechno zlikvidovat, Danieli. Z tohohle bordelu by mohlo být pořádný pozdvižení. Všechno od koberců po psací stoly se musí vyhodit.“

Daniel přikývl. „Jasně. Zejtra se do toho pustím. Zavolám na to Delroyova kámoše, nějakýho Phillipa Harrisona. Má průmyslový čisticí zařízení a podle Delroye si umí sakra dobře poradit s krví. Podle všeho uklízí místa činu, když fízlové odejdou. Vydělává velký prachy a navíc to není nezákonný. Je to fakt skvělý, jak si člověk dneska může dobře vydělat, co?“

Peter o tom chlapíkovi slyšel a stejně jako bratr byl ohromený, jak lidé dokáží najít skulinu na trhu. Nejspíš to je odrazem doby. Na vraždách si může plno lidí dobře vydělat.

Slyšel, jak na střechu bubnuje déšť. Zvuk připomínal střelbu z kulometu. Vyhlédl ven. Jako by někoho viděl před hlavními dveřmi. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že je to jeho neteř. Vypadala jako utopená krysa a její obličej se rozpíjel v lijáku, který bičoval buňku. Nejprve si myslel, že ho matou světla venku, ale pak spatřil, jak se pohnula. Došlo mu, že je to opravdu ona a očividně všechno viděla.

Upřeně se mu dívala do očí a bylo zřejmé, že není vyvedená z míry. Koukala na něho přes šňůry deště, jako by bylo naprosto přirozené, že tam stojí. Rychle se otočila a zmizela. Spěchala zpátky do hlídačovy kanceláře.

Peter Bailey za ní hleděl a v duchu zuřivě přemítal, kolik toho skutečně viděla. Byl tak šokovaný, že dlouho otálel, než se otočil k mladšímu bratrovi a rozzlobeně zaburácel: „Co tady kurva dělá naše Tania?“

Kapitola stá dvacátá pátá

Terrence Allena překvapovalo, a zároveň děsilo, jaký má strach. Až dosud se domníval, že není schopen prožívat opravdu hlubokou hrůzu. Vždycky si o sobě myslel, že má moc a charakter. Nyní mu bylo jasné, že se šeredně mýlil. Zoufale litoval toho, že ignoroval nepsaný zákon, který říká, že člověk nemá vyjebávat se silnějšími. V domnění, že je ze všech nejchytřejší, se dopustil osudné chyby.

Udělal si na špinavé lince lajnu a zhluboka prášek vdechl. Jeho mozek zasáhlo opojení. Vtáhl drogu hlouběji do nosu a ucítil v krku její hořkou chuť smíchanou s hlenem. Nedobrovolně začal dávit a polkl. Pořádně si lokl z láhve piva, aby to šlo snáz. Jediným světlem, které viděl na konci velice dlouhého a temného tunelu, byla bratrova vrozená loajalita. Billy neřekne jediné slovo, i když mu udělají kdovíco. Je to zatracený hajzl, který si zakládá na tom, že je stoprocentní chlap. Sice vůbec nepoužívá mozek, ale dodržuje určité staromódní zásady a přesvědčení.

To ovšem neznamená, že se ho Baileyovým nepodaří zlomit. O Danielovi se ví, že je schopen klidně někoho mučit, a přitom obědvat. V minulosti lidé proti jeho stylu měli výhrady. Teď mu za všechno tleskají ti samí, kdo si předtím šeptali, že je na hlavu. Jeho činy, jimiž chce pomstít smrt své ženy, mu jenom vylepšují pověst.

Rozhlédl se po bytě a zakroutil hlavou nad tím, jaká je v něm špína. Byl tu však v bezpečí, a to v tuto chvíli potřeboval víc než pohodlí. Měl tu pivo, skotskou, cigára a drogy, jež pro muže na útěku představují to hlavní. A on je na útěku. Byt se nacházel v domě v Barkingu, který čekala demolice, takže Terrence tu byl jediným nájemníkem. Poodhrnul závěs a vyhlédl do tmy. Viděl jenom déšť a odpadky. Jediné světlo mu poskytovalo několik svíček, jež prostor příliš neosvětlovaly. Navíc tu mrzl.

Slabě tu hřál přenosný plynový radiátor, který však nevydrží dlouho. Terryho mrzelo, že se lépe nevybavil pro případ, že by se dostal do takovéto situace. Neměl však kam jinam jít. Baileyové o nich věděli úplně všechno a on netušil, komu ze svého okolí může doopravdy důvěřovat. Koneckonců to kolosálně podělal. Smrt Leny Baileyové mu žádné kladné body nepřinesla. Pokud se Baileyům nestane něco příšerného, pro nejbližší budoucnost se z něho stala persona non grata.

Ještě jednou se pokusil dovolat Peteymu Baileymu, ale ten měl vypnutý mobil nebo se mu vybila baterie, a tak mu Terry nechal další vzkaz a pevně doufal, že všechno dobře dopadne.

Možná se Billymu podařilo přesvědčit bratry Baileye, že oba Allenové jsou nevinní. Bohužel se jim nelíbilo jeho chování na zásnubním večírku, kde příliš brzy ukázal, o co mu jde. Arogance byla jeho největším nedostatkem. Tehdy choval přesvědčení, že si ji může dovolit. Teď by ho lidé, s nimiž celé roky spolupracoval, bez mrknutí oka oddělali.

Terry ztěžka dopadl na špinavý starý gauč, který vypadal a páchl, jako by ho někdo koupil za korejské války, a čekal.

Právě čekání bylo nejhorší.

Kapitola stá dvacátá šestá

Petey Bailey se podíval na svou mladičkou sestřenku a usmál se. Dosud si neuvědomil, do jaké krásy Tania vyrostla, ani jak moc za posledních pár let fyzicky vyspěla. Dokonce i takhle, když byla promočená až na kůži a třásla se zimou, jí to slušelo.

Trval na tom, že ji odveze domů. Byla mu velice vděčná a odmítla všechny ostatní nabídky odvozu. Petey velice ochotně odjel z kovošrotu. Teď vypadal jako hrdina. Jeho otec zuřil vztekem, že se k tomu místu vůbec přiblížila. Ale vzhledem k tomu, co všechno se dělo, Petey chápal, že se tu snadno mohla ocitnout takhle sama na dešti. Teď je všechno vzhůru nohama, jak otci zdůraznil, a tudíž se od lidí nedá očekávat normální chování.

Tania ho však šokovala. Hájila svou přítomnost s vášní a silou, jež by u ní vůbec nečekal. Pořádně se do toho obula a připomněla jim, že její matka je mrtvá a ona má veškeré právo vědět, kdo to způsobil. Také zdůraznila, že je celý život Baileyová, a protože není hluchá, slepá ani tupá, všechno prokoukla už v dětství. Je jí skoro osmnáct a stejně jako mladý Delroy má právo, aby se k ní chovali jako k dospělé.

Nechal je tam dohadovat se o hloupostech a naléhal na Taniu, že potřebuje jet domů a zahřát se, jinak dostane zápal plic nebo něco ještě horšího. Choval se jako dokonalý rytíř v blyštivé zbroji.

„Jsi v pořádku, Tanio?“

Smutně přikývla.

„Kolik jsi toho opravdu viděla, miláčku?“

Pokrčila rameny a pocítila nadšení z toho, že ji oslovil miláčku. Tolikrát si představovala, že jí tak říká! Stal se důležitou součástí jejího života, aniž by tušil, že na něho pořád myslí. Připadal jí ohromný, byl pro ni jako rocková hvězda nebo herec. Petey představoval všechno, co podle ní je u muže důležité. Nešlo jenom o to, že dobře vypadá, ale i o to, jak se k ní chová. Měl všechno, co od muže očekávala.

V autě začínalo být příliš horko a Petey by nejradši otevřel okno a vpustil dovnitř trochu chladného vzduchu, ale věděl, že Tania je nejspíš celá zmrzlá. Dneska večer se mu hodila do hry, zaplaťpánbu – dostala ho pryč od všech těch zatracených hovadin.

„Nechápu, proč si myslí, že jsem nějaká křehká panenka. To já jsem přišla o mámu. Je mi fuk, kdo bude trpět. Hlavně musíme přijít na to, kdo to udělal.“

Petey v jejím hlase slyšel odhodlání, do něhož se však vtírala dívčí ufňukanost, jež dokazovala, že Tania je pořád ještě hodně mladá. Ze všech sil se snažila být silná. Petey správně uhodl, že se chce zapojit do rodinné firmy, protože potřebuje mít pocit, že místo pouhého truchlení dělá něco konstruktivního. Chápal, jak se cítí. Jak sama zdůraznila, je Baileyová víc, než si uvědomují. Má stejné geny a babiččin pevný charakter. Petey choval jistotu, že jednoho dne se z ní stane žena, na kterou budou moct být pyšní.

„Nemělas do toho strkat nos. Mělas poslechnout svýho bráchu a trpělivě čekat, jak to po tobě chtěl.“

Tania si rozmrzele odfrkla. „Myslela jsem, že stojíš na mý straně.“

Tiše, podrážděně se zasmál. „Taky že jo, Tanio. Tomu můžeš věřit, miláčku. Ale musíš pochopit, že informovanost může být hodně nebezpečná, a ty teď víš o něčem, co by pro tebe bylo lepší nevědět. Co kdyby tě chytili poldové? Představ si, že by tě strčili do výslechový místnosti a řekli ti, že pokud jim nepovíš, co chtěj vědět, můžeš skončit v lochu. Co ty na to?“

Chvíli neodpovídala. Potom sarkasticky pronesla: „Jako by něco takovýho bylo možný. Naši tátové by jim nedovolili ani se ke mně přiblížit. Víš to stejně dobře jako já.“

Její logika a důvěra ve schopnost rodiny ochránit ji na něho udělaly dojem. „Tak dobře. Uznávám, že máš pravdu. Ale co kdyby tě Terrence Allen unes někde na ulici a chtěl vědět, kde je jeho bratr? A co kdyby se ten samej Terrence Allen rozhod použít násilí, aby se to dozvěděl? Myslíš, že bys dokázala držet jazyk za zubama stejně jako jeho brácha? Kdyby ti třeba vyhrožoval, že ti uřízne prsty? Anebo bys mu řekla, co chce vědět?“

Tania mu nedokázala upřímně odpovědět, protože věděla, že má pravdu – byla by k smrti vyděšená. Zbytek cesty k domu mlčeli, a jakmile k němu dojeli, otočila se k Peteymu a tiše řekla: „Myslím, že bych byla dost rozumná, abych se tvářila jako neviňátko, takže by uvěřil, že vůbec nic důležitýho nevím. Ale kdyby Terrence Allen byl takovej blázen, že by po mně šel a unes mě nebo tak něco, myslím, že by stejně jako já věděl, že mě nemůže pustit domů. Takže je zbytečný se tím zabývat, nepřijde ti?“

Rozplakala se. Pravdivost jeho slov pronikla její myslí a v uších slyšela křik Billyho Allena. Rozběhla se k bratranci a vrhla se mu do náruče. Objímal ji a uvědomoval si, že na něj její logika dělá dojem. Zároveň mu docházelo, že Tania skutečně rychle dospívá.

Hladil ji po vlasech a cítil, jak se k němu tiskne celým tělem. Pevně se k němu tiskla a už byla zralá – věděl, že si stejně dobře jako on uvědomuje reakci, kterou v něm vyvolává. Byl vzrušený. Tania nebyla jenom mladá a svolná s čímkoli, ale představovala také velké nebezpečí. Byla jeho sestřenice, strýcova dcera, Danielova holčička, a teď se mu nabízela. Ačkoli věděl, že to, co dělá, je špatné, nedokázal si pomoct. Vždycky miloval lov a vítězství. Teď před sebou měl dokonale zakázané ovoce. Tím sladší bude. Líbilo se mu být první a měl rád mladé holky.

Tania ho objala vzadu za krkem, přinutila ho přiblížit obličej k jejímu a políbila ho. Petey Bailey na všechno zapomněl a vnímal jenom to, že je tam s ním, je svolná a v několika nejbližších hodinách je nebude nikdo vyrušovat.

Kapitola stá dvacátá sedmá

„Jako by se vypařil. Nikdo ho neviděl, ani o něm neslyšel.“ Delroy zněl stejně frustrovaně, jak se cítil.

Peter s Danielem to čekali. Daniel se právě osprchoval ledovou vodou a převlékl se. Věděl, že můžou jenom čekat. Všichni jejich kluci vyrazili na lov. Tahali lidi z postele, zašli do všech klubů a hospod, na které si vzpomněli, a nabízeli odměnu, jež byla dost vysoká a lákavá i pro jejich nejlépe prosperující kolegy. Stále však museli čekat, a to bylo nejtěžší.

„Muselo mu dojít, že ho hledáme. Určitě ví, jak dopad jeho brácha, a je celej posranej strachy.“

Delroy si povzdechl. „Odhaduju, že v tom s ním musí ještě někdo jet – tohle by se neodvážil provést sám. Potřebujem zjistit, s kým se moh spolčit. Musí to být opravdovej zločinec, někdo, kdo si myslí, že má dost lidí a odvahy si to s náma rozdat. Vůbec mě nenapadá, kdo by to ve střední Anglii až k Londýnu moh být. Ani na severu za sebou nemaj nikoho tak mocnýho. Ale někdo s ním určitě je a musí to být někdo, koho známe.“

Daniel Bailey se tvářil jako člověk, který každou chvíli vybuchne. Delroy si všiml, že se sotva drží.

Daniel ohnul prsty, až mu zapraskaly klouby, a s děsivou jistotou pronesl: „Podle mýho je nám ta sebranka blíž, než bychom věřili, Delroyi, ať je to, kdo chce. Jen o tom přemejšlejte – kdo jinej by se kurva odvážil zkusit oddělat Petera? Jasně, že je známe – i slepej čokl by je za chvíli vyčuchal. Teď potřebujem zjistit, kdo by z toho měl největší užitek.“

Peter souhlasně přikývl. „Má pravdu, Delroyi – musí to být někdo z firmy. Někdo, komu důvěřujem.“

Daniel se zle pousmál. „A až toho zmrda najdu, tak zaplatí za svý posraný hříchy, na to teda přísahám. I kdybych to měl z každýho vejš postavenýho zaměstnance vymlátit s kladivem v ruce. Ale nějak přijdu na to, kdo za tím stojí, a je mi úplně fuk, kdo při tom zhebne.“

Delroy s Peterem si vyměnili pohled. Daniel nebude mít klid, dokud nepřijde věci na kloub. Rozuměli mu – způsob, jakým Lena zemřela, představoval pro každého z nich dost dobrý důvod k činu.

Kapitola stá dvacátá osmá

Tania byla nadšením bez sebe. Konečně dostala, co chtěla – Petey ležel vedle ní a ona cítila, jak jeho srdce tluče ve stejném rytmu jako to její. Objímal ji jednou paží a ona se ještě nikdy necítila tak šťastná. Jako by celý její život směřoval k tomuto okamžiku.

Bolelo ji to a mezi nohama cítila jeho vlhkost, ale bolest a nepříjemné pocity jí jenom připomínaly, že už není nevinná dívka. Ať se po tomhle stane, co chce, napořád si bude pamatovat, že byl první. Z celého srdce se mu oddala a on ji si vzal něžně a pomalu, což považovala za důkaz jeho lásky.

Nikdy nevěřila tomu, že něco může být takhle příjemné. Zdalipak ji máma vidí? O jejích citech k Peteymu věděla. Určitě by po všem, co se stalo v několika posledních dnech, pochopila, že Tania takovouto lásku potřebuje.

Tania toho v krátké době hodně ztratila, takže je jedině správné, když si užije co nejvíc štěstí. Ze všech nejlépe ví, jak rychle se věci mohou změnit a jak snadno člověk přijde o své blízké. Nosí v sobě prázdnotu. Petey, její Petey, jehož z celého srdce miluje, jí znovu dodal pocit, že žije.

„Ach, Petey, nikdy by mě nenapadlo, že je možný cítit se takhle.“

Peteyho už přešla euforie a v duchu se sám sebe ptal, co ho to ksakru popadlo. Jestli to Tania někomu poví, je s ním konec. Její bratři jsou dost drsní, ale kdyby se její nebo dokonce jeho vlastní otec dozvěděli, co jí udělal, na fleku by ho zabili.

Něžně ji objal, ale když se podíval do jejího krásného důvěřivého obličeje, došlo mu, že odsud, od ní, musí okamžitě odejít. Musel se doopravdy úplně zbláznit! Kdyby to někomu řekla, bylo by po něm. Měl ji nechat na pokoji. Co to do něj vjelo? Proč dělá takové věci? Vždyť Tania ani není až tak zvláštní. Dost hezká, ale nestojí za ty zatracené následky, které by nastaly, kdyby se na to přišlo. Musí odejít a také se ujistit, že si to sestřenice nechá pro sebe.

Tiše zašeptal: „Poslouchej, Tanio, bylo to fakt nádherný. Nevím, jak bych ti poděkoval za to, žes mi dala něco tak vzácnýho, miláčku. Ale nemělo se to nikdy stát. Jsi mladá a atraktivní, ale jsme hlupáci, jestli si myslíme, že by to mohlo pokračovat.“

Tania se na něho podívala a spatřila přímo před sebou obličej, o němž tak dlouho snila. Jeho hnědé oči, čokoládovou kůži a mužné rysy. Cítila ho na svém těle a vnímala bolest jejich milování. Vzpomínala si, jak se na ni díval, když ji svlékal, a na to, že se před ním vůbec nestyděla ani si nepřipadala divně. Věřila, že k ní cítí totéž, co ona k němu.

Teď ale viděla, jak se mu do očí vkrádá panika. Vycítila, že najednou potřebuje uniknout od ní a z její postele. Už ho ztratila – věděla to stejně dobře jako to, jak se jmenuje.

„Koukni, miláčku, musím jít. Uvědomuješ si, že se o tomhle nesmí nikdy nikdo dozvědět, viď? Způsobilo by to zbytečnej rozruch, a nejenom pro mne. Nezapomeň na to.“

Varoval ji, vlastně se ji snažil vyděsit, aby mlčela. V tu chvíli jí s ohromující jasností došlo, že tenhle muž ji využil tím nejhorším možným způsobem. Vzal si, co se mu nabízelo, a teď se jí jenom chce zbavit. Odhalila před ním své sny a naděje, a teď konečně pochopila, že to ve skutečnosti byly pouhé dětinské touhy.

Smutně pozorovala, jak se Petey obléká. Ve spěchu byl nemotorný a Tania viděla, že má povolené břicho a na stehnech se mu usazuje tuk. Byl mnohem starší než ona a až doteď to nehrálo žádnou velkou roli. Nyní ho viděla, jaký ve skutečnosti je. Z celého srdce litovala, že promrhala něco velmi cenného s někým, kdo toho vůbec není hoden.

Když se konečně oblékl, klekl si vedle postele a podíval se do její ztrhané bledé tváře. „Jsi v pořádku, miláčku? Budeš v pohodě?“

Tania však instinktivně věděla, že ho vůbec nezajímá – vždycky mu byla ukradená. Nejenom že se z ní stalo použité zboží, ale také pro něho je nebezpečná. Síla toho uvědomění trochu zmírnila její ponížení. Když ho viděla, jak se zoufale snaží odejít a přitom si ji udržet na své straně, připadalo jí to ponižující pro oba. Usmál se a zaútočil na ni veškerým svým šarmem.

„No tak, Tanio, teď je z tebe velká holka. Víš, že to jinak nejde.“

Dlouho se mu dívala do očí a pak lhostejně řekla: „Jdi do prdele, Petey. Dej mi pokoj.“

Otočila se k němu zády a naslouchala, jak se plíží dolů po schodech. Když se za ním konečně zavřely domovní dveře, rozplakala se. Během necelého týdne přišla o tolik – o mámu, která jí bolestně chyběla, a o svou nevinnost. Rozloučila se s dětstvím. Byla prve příliš naivní, aby pochopila závažnost svého činu, a Petey ji nechal samotnou s pocitem, že vůbec za nic nestojí. Vědomí, že pro něho znamená tak málo, jí připadalo nejhorší.

Zabořila obličej do polštáře a několikrát za sebou zopakovala: „Ach, mami.“

Kapitola stá dvacátá devátá

Daniel Bailey se nemohl podívat dceři do očí. Měl zařídit, aby ji někdo odvezl domů, daleko od kovošrotu. Viděl v jejích očích prázdnotu. Od toho večera se chovala velice uzavřeně a on to dával za vinu sobě. Právě ztratila matku a vzápětí musela přihlížet extrémnímu násilí. On se příliš zabýval svým vlastním zármutkem a nemyslel na to, co je pro ni nejlepší. Jeho pocit viny násobily ještě výčitky svědomí, že zklamal svou milovanou Lenu. Dělala všechno, co bylo v její moci, aby jejich dceru ochránila před gangsterským životem, a on to během pouhých několika dnů zmařil.

Manželka mu velice chyběla. Nejtěžší pro něho bylo vyrovnat se s tím, že o ni přišel kvůli svému způsobu života. Lena se dlouho bála, že gangsterský svět ho jednoho dne zabije. Vůbec je nenapadlo, že jednoho dne zabije ji.

Danielovi se do očí draly slzy. Zahnal nutkání vykřičet svou bolest. Ochromovala ho. Poprvé v životě se bál – že zůstane sám. Až Lenu pohřbí a pomstí její smrt, vůbec nic mu nezbude. Věděl, že to nezvládne, protože netušil, co si bez ní počne. Byla jeho život, jeho družka, jeho milenka a jediná osoba, která o něm všechno věděla, dobré i zlé. Přes to všechno ho stále milovala. Daniel se teď musí postarat o jejich dceru, a nebyl si jistý, co má dělat nebo jak zařídit, aby se jí dobře žilo. Musí se však snažit, protože to dluží Leně.

Nejvíc ho zajímalo to, kdo stojí za manželčinou vraždou, a tudíž si připadá dostatečně drsný a mocný, aby se pokusil zlikvidovat jeho bratra. Tyto myšlenky mu neustále vířily v hlavě i během spánku, když jedl nebo seděl na záchodě. Vědomí, že Lena je pryč a jak zemřela, ho sžíralo jako rakovina. Nesnášel svůj dům, svoji postel a skutečnost, že se každé ráno probudí, a ona neleží vedle něho. Jakmile ráno otevřel oči, ze všeho nejdřív myslel na to, jakou hrůzu jeho žena musela prožívat, když bomba vybuchla. Musela si uvědomit, co se děje, i když jenom na chvilku. Mučilo ho to. Teď se však musí snažit dělat to nejlepší pro jejich dceru.

„No tak, Tanio, sněz tu snídani, zlatíčko.“

Oběma připravil vejce na slanině, a když do dvou hrnků naléval silný čaj, opět zalitoval, že s nimi není manželka. Věděl, co by mu řekla, kdyby tu byla – že má být sám sebou. Lena vždycky věřila, že je v hloubi duše hodný člověk.

„Promiň, tati, ale nemám moc velkej hlad.“

Něžně se usmál. Tania byla krásná a on věděl, že má stejnou schopnost milovat jako její matka. Bylo třeba, aby se k ní choval trpělivě. „Aspoň pár soust, jo? Kvůli svýmu starýmu tátovi.“

Tania věděla, že táta se pohybuje v neznámém teritoriu, a oceňovala, že se snaží. Dokazoval tak, že ji má rád, a ona se teď víc než kdy jindy potřebovala cítit milovaná. Máma ji vždycky zahrnovala láskou a laskavostí. Ukazovala jí cestu, radila jí a stála při ní. Co by si o ní teď pomyslela? Moc se styděla za to, co se odehrálo mezi ní a Peteym. Jako by jí ztráta panenství nějak otevřela oči a ona začala vnímat krutý svět kolem sebe. Nyní už věděla, že ji jenom zneužil – viděl příležitost, které se chopil.

Ohromně se styděla za to, jak snadno připustila, aby k tomu došlo. Vlastně ten incident sama vyvolala, a to je ze všeho nejhorší. Bylo jí jasné, že si způsobila vlastní pád, a Peteymu dala něco, co si vůbec nezaslouží. Je jeho sestřenice a on by podle věku mohl být jejím otcem. Měl si uvědomit, že prožívá bolest nad ztrátou matky. Měl ji jen obejmout, utěšit a ujistit se, že je v bezpečí. Místo toho zneužil jejího mládí a zranitelnosti. Stala se pro něj dalším zářezem na pažbě, a to ji ničilo.

Za ty roky přece slyšela kluky, jak si o Peteym povídají – jaký je sukničkář a že je o něm známo, že je schopný otravovat holku, dokud od ní nedostane, co chce, a pak o ni ztratí zájem. Slyšela, jak se bavili o Bernadette O’Tooleové – dokonce i máma s tetou Riou povídaly, že její jedinou výhodou je skutečnost, že se s ním nehodlá vyspat, dokud si ji nevezme. Přestože tohle všechno věděla, stále chovala dětinské iluze a odmítala uvěřit, že je špatný.

Nyní už chápala, proč ji máma chtěla pořád mít na očích. Nechtěla se jí míchat do života, jenom věděla, že na světě existují lidé schopní mladým holkám velice ublížit a způsobit jim velký zármutek. Když Tania byla v pubertě, kluci se ji báli zvát na rande, protože se jmenuje Baileyová a o Baileyových se všeobecně vědělo, že jsou to násilníci s kontakty mezi zločinci. Žádný kluk, se kterým se seznámila, neměl dostatek odvahy, aby to přijal, a ona se jim vůbec nedivila.

Máma ji varovala před nástrahami zamilovanosti. Povídala, že je potřeba být chytrá a použít místo těla mozek, aby získala někoho, kdo ji bude milovat takovou, jaká je. Varovala ji, že většině mladých mužů jde jenom o jedno – přesně o to, co si dívka má schovat pro muže, jehož miluje, protože jakmile o to přijde, nikdy už to nedostane zpátky. Bylo ironické, že ji zneužil a jako použitý kapesník odhodil právě Bailey, a ne bezejmenný kluk bez tváře, před jakými ji máma vždycky varovala.

Mnohé kamarádky už se svými kluky spaly a některé s nimi dokonce trávily prázdniny. Tania si v porovnání s nimi připadala ukrutně nezkušená. A jak teď dopadla? Jako použité zboží. Pořád cítí bolest a štípá ji to při čurání. Nedokáže snést vzpomínku na Peteyho. Stalo se to teprve včera a rána je stále čerstvá.

Daniel Bailey se napil čaje a pozoroval dceru. Nedokázal odhadnout, na co myslí. Zhluboka se nadechl a opatrně řekl: „Poslyš, Tanio, pokud jde o ten večer… Vůbec jsi se k tomu místu neměla přiblížit. Asi jsem se zbláznil, že jsem si to neuvědomil, zlatíčko. Měl jsem tě chránit, ale jsem trochu zmatenej – nevím, jak se člověk má s něčím takovým vyrovnat. Netuším, jak se mám v takový situaci chovat.“

Měl slzy na krajíčku a Tanie ho bylo velice líto. Věděla lépe než její bratři, jak moc táta mámu miloval. Je to hodnej chlap, říkala jí máma pořád. Je jedno, co o něm uslyšíš, Tanio, ale do budoucna si vždycky pamatuj, že tvůj otec je hodnej chlap. Tania viděla, jak je zkroušený a nejistý. Netušil, jak zlepšit situaci. Byl přesvědčen, že ji zklamal, a především, že zklamal její matku. Nicméně i když na vlastní oči viděla, čeho je schopen, vůbec se ho nebála. Ve skutečnosti tátovo chování chápala. Billy Allen ani jeho utrpení ji nezajímaly. Až dosud jí nedošlo, jak moc je Baileyová. Popadla tátovu ruku a sevřela ji ve své. Měl ji obrovskou a tvrdou. Tahle ruka člověku dodávala pocit bezpečí, ačkoli také byla schopná obrovského násilí.

O Peteym nesmí nikdy nikomu povědět. Ruka, kterou drží, by ho ochotně uškrtila. Otec by tu událost vnímal jako osobní urážku a Petey Bailey by přišel o život, tím si byla jistá. Zničilo by to celou rodinu.

Jenom ji mrzelo, že neměla dost rozumu a nepochopila to dřív. Je jí sedmnáct, ale zachovala se velice naivně a nedospěle. Pokaždé, když si vzpomněla na to, jak od ní Petey pospíchal, a když si celou scénu promítla znovu, docházelo jí, že kdyby její matka zůstala naživu, nikdy by k tomu nedošlo. Nejlepší by bylo hodit to za hlavu, ale nebylo to nijak jednoduché. Ostudnost té věci byla stále příliš skutečná. Ale táta je jediným rodičem, který jí zbyl, a Tania chtěla, aby se mu trochu ulevilo. Toužila mu nějak ulehčit od starostí, pokud toho bude schopná.

„Přísahám, tati, že jsem toho moc neviděla. Hrozně lilo, vzpomínáš? Ale chápu, že jsi dělal jenom to, cos považoval za nutný, abys vyřešil tu nepříjemnou situaci. Prostě na to zapomenem, jo?“

Daniel na ni byl hrdý. Snažila se mu pomoct, aby se cítil lépe, a uklidňovala ho. Jeho malá holčička dospívala a on choval přesvědčení, že z ní vyroste skvělá ženská. Měla v sobě víc z jeho matky, než tušila, ale trochu to mírnila Lenina vrozená laskavost. Doufal, že se k ní dokáže zachovat správně. Byla to ta poslední věc, kterou mohl udělat pro svou ženu.

Kapitola stá třicátá

„Že ti to kurva trvalo!“

Petey Bailey se zasmál mužově očividné naštvanosti. „Dobře, dobře, teď se kurva uklidni. Jsem přece tady, ne?“

Terrence Allen vypadal strašně. Měl hlad, byl unavený a smrděl, ale nedokázal s tím nic udělat. V nejbližší budoucnosti musí tvrdnout v téhle díře, minimálně do doby, než se mu podaří najít bezpečné místo někde v cizině. Dostal se do pořádného průšvihu a v tuhle chvíli neexistoval způsob, jak z něj ven.

Petey se rozhlédl po bytě. Byl snem každého feťáka. Viděl zbytky promarněných životů a nesplněných snů. Tyhle byty byly kdysi hezké a měly cihlovou fasádu, oblouková okna, velké vzdušné místnosti a hezké krby, jež nyní byly už starožitné. Na balkónech dokonce měly krásná ornamentální zábradlí. Po válce je postavili jako bydlení pro hrdiny, ale dnes byly určené k demolici. Kdyby je místo města vlastnili soukromníci, lidi by je vyhledávali.

Řekl si, že vidět Terrence Allena v takovémto stavu je vlastně docela příjemné. Ten chlap zůstal prvotřídním hajzlem, i když se ocitl v takových sračkách, že by ho z nich nedokázalo vykopat ani irské námořnictvo.

„Vypadá to tu hůř než ve chlívě. Dokonce i schody smrděj chcankama, když po nich jdeš nahoru. Člověk by řek, že tady bydlela zvířata a ne lidi, kurva.“

Terry neměl náladu na nějaké řeči, obzvlášť když mu to připomínalo, jak hluboko padl. „Co děláš, Petey? Skládáš maturitu v omílání toho, co je kurva jasný?“

Petey se zasmál. S Terrym někdy byla velká legrace.

„Je Billy v pohodě?“

Petey uhodl, že odpověď Terrymu už asi došla sama, ale chápal, že se musel zeptat. „Tvůj brácha byl fakt skvělej. Mučili ho – znáš mýho strejdu Daniela, kterýho baví takový pěkný rodinný mučeníčko. Ustřih Billymu prsty, pálil mu chodidla letlampou a tak dál, a tvůj brácha neřek jediný slovo. Dokonce i na tátu se strejdou Danielem udělal jeho stoickej přístup dojem. I když si určitě dovedeš představit, že si tím jenom zhoršil situaci. Ale hlavní je, že o nás nemaj potuchy.“

Terry přikyvoval. Věděl, že Billy se nenechá zlomit. V hlavě toho moc neměl, ale odvaha mu rozhodně nechyběla. Terry byl rád, že se zbytečně strachoval. Jenom mu přišlo líto, že zpráva o bratrově smrti na něho nemá větší účinek. Věděl, že bratr vůči němu byl vždycky loajální, zato o něm se to bohužel říct nedalo.

„Kde je jeho tělo?“

Petey se usmál. „Rozdrtili ho. Šoupli ho do kufru starý sierry. To je docela příznačnej konec – auta ho nikdy nebrala, ne? Klidně jezdil v každý levný sračce. Neměl žádnou úroveň. Bylo na něm vidět, co je zač – lacinej a hnusnej chlap.“

Terry věděl, že Petey se ho snaží vyprovokovat. To byl jeho největší nedostatek – nikdy nevěděl, kdy má zavřít tu svou velkou hubu. Jenže Terry teď Peteyho moc potřeboval, když se všechno tak dokonale podělalo. Zhluboka se nadechl, aby ovládl vztek, a řekl: „Takže jakej je další krok, Pete? Zařídils mi úkryt do doby, než budeme moct spustit plán B? Podle mýho není Španělsko ani Algarve zrovna dobrý místo. Přijde mi, že je tam moc lidí, který známe. Co jižní Irsko?“

Petey se nenuceně usmál. „Je to zařízený, Terrenci. Dostanu tě někam, kde se k tobě nikdy nikdo nedostane.“

Terry se usmál. Tohle znělo lépe. „Věděl jsem, že s tebou můžu kurva počítat, Petey. Jakmile nám tvůj táta a jeho brácha nebudou stát v cestě, můžem po sobě uklidit.“

Petey se zasmál spolu s ním. „To je pravda, ale zároveň je to problém, víš? Totiž jak to, že jsi naživu, vysvětlím klukům. Můj brácha Liam by to možná moh spolknout, ale dost o tom pochybuju. Nikdy tě neměl rád, vlastně jsi podle něj pěknej pičus. Ale mí bratranci se nenechaj tak snadno přesvědčit o tvý nevině. Nezapomeň, že jim umřela máma. Teta Lena, která by z fleku mohla hrát Pat Butcherovou v seriálu EastEnders. Když nic jinýho, aspoň se nikdo nebude muset koukat na její hrozný hadry. Všechno zlý je pro něco dobrý, ne? Ale vrátím se ke svejm bratrancům. Ti nejspíš nebudou ochotný odpustit a zapomenout. Dessie z hospody vás oba prásknul, takže se obávám, že v podstatě nemáš šanci se vykoupit. Aspoň pokud vím.“

„Ale pro ně to neplatí jako svatý evangelium, ne? Určitě by tě poslechli.“

Petey si teatrálně povzdechl. „Tím si nejsem jistej, Terrenci. Je to fakt problém, jak vidíš.“

Terrence Allen byl unavený, napjatý a naštvaný, ale celková podstata Peteyho slov mu neunikala. Zachvátila ho hrůza. Tohle byl jediný konec, s jakým Petey Bailey počítal. Terry toho až moc ví a už je k nepotřebě. Stal se z něho jenom další úkol, který je třeba vyřešit. Terry si zbraň nechal v kabátu a ten odložil v kuchyni. Podíval se na Peteyho Baileyho a upřímně řekl: „Jenom jedno pro mě udělej, Petey – nech moje tělo někde, kde ho najdou. Ať moje máma může pohřbít aspoň jednoho syna.“

Petey přikývl. Považoval to za víc než férové. „Spolehni se, kamaráde.“

Potom z dlouhé kapsy, kterou mu krejčí všil do podšívky kabátu, vytáhl pušku s upilovanou hlavní. Pouhým okem takřka nebyla přes látku postřehnutelná, samozřejmě pokud člověk nevěděl, na co se má zaměřit.

Terry věděl, že je v podstatě už dávno mrtvý.

„Dívej se na to z tý světlejší stránky – aspoň to bude rychlý. Nedopadneš jako chudák tvůj brácha, kterej umřel v příšernejch bolestech. Díkybohu za drobný milosrdenství, ne? Měli by tě najít v pondělí ráno. Pokud vím, tak tehdy by sem měli lidi z radnice přijít vyrvat krby a bojlery.“

Terry přikývl. Cítil se zvláštně klidný. Neměl na vybranou a musel přijmout nevyhnutelné.

Petey ho střelil dvakrát – jednou do břicha a podruhé do hlavy. Po první ráně nad ním chvíli stál a díval se, jak se svíjí.

Vnitřek Terryho hlavy se rozstříkl po celé místnosti. Petey měl všude na kabátě kousky mozku a kostí. Naštvalo ho to, protože ten kabát rád nosil. Navíc byl příšerně drahý. Zařídil to tak, aby scéna vypadala jako vyřizování účtů mezi gangy, takže si všichni budou myslet, že Terrence Allen namíchl někoho jiného. Doufal, že jeho smrt uzavře události několika posledních dnů. Baileyové budou rádi, že Allenové jsou navždy pryč. Samozřejmě budou spekulovat o tom, pro koho nebo s kým pracovali, ale ať si klidně spekulují až do alelujá. Vůbec nic nezjistí, a to bylo pro Peteyho nejdůležitější.

Alleny by oddělal, i kdyby jim plán vyšel. Toužil jenom po tom, aby jeho otec a strýc zmizeli ze scény. Už těch dvou zatracených dinosaurů měl plné zuby.

Schoval zbraň zpátky do kabátu, vyšel z domu a tiše za sebou zavřel vstupní dveře. Kabát se zbraní uložil do kufru svého vozu, vytáhl balíček vlhčených ubrousků a očistil se, jak nejlépe dovedl.

Když vyjížděl na ulici, s lehkým srdcem si hvízdal. Škoda, že té noci do auta nasedla Lena. Kdyby to neudělala, otec by byl mrtvý a jeho bratr by ho během několika dnů následoval. Petey by pak vzal otěže do rukou a konečně by se ocitl na pozici, jakou si zaslouží. Ale táta by řekl, že člověk míní… No co, postará se, aby se naskytly další šance.

Do té doby bude prostě čekat a mít oči na stopkách, aby nepropásl další velkou příležitost, která se naskytne. Nijak moc se nevzrušoval. Někde vždycky čeká nějaký Terrence Allen. Právě proto je gangsterský život tak zajímavý.

Táta mu jednou řekl, že dostat se na vrchol je snadné, ale udržet se tam je mnohem náročnější. Petey má přes třicet a není žádný princ Charles – nehodlá celé roky čekat, až dostane to, co mu právem náleží. Chce to teď, dokud je ještě dost mladý a může si to užít.

Kapitola stá třicátá první

Danny Bailey s Delroyem zašli na snídani do kavárny v Manor Parku. Oba byli k smrti unavení.

„Hledal jsem všude možně, Danny, a povídám ti, že Terry Allen nebyl k nalezení. Teď se jeho tělo najednou objeví v zatraceným squatu v Barkingu. To smrdí.“

Danny s přítelem souhlasil, ale nechal si to pro sebe. Místo toho se nonšalantně zeptal: „Jak to?“

Delroy se ušklíbl. Tohohle mizeru znal až moc dobře. Danny Bailey nepůjde s barvou ven, i kdyby mu to přikazoval sám papež.

„Hodně dobře víš, jak to myslím. Člověk, kterej oddělal Terrence, by se s tím vytahoval. Věděl by, že na jeho hlavu byla vypsaná odměna. A kurva pořádná.“

Danny souhlasil. Opravdu to smrdělo. Každý jen trochu rozumný člověk by se k vraždě Terrence Allena přihlásil. „Ale možná, že ten, kdo ho zlikvidoval, stojí i za tou bombou. Je v jeho zájmu, aby se o tom nevědělo.“

Delroy přikývl. Dávalo to smysl. „Ale vem to z týhle stránky – jak bychom na to přišli? Nic nemáme, takže by bylo logičtější, kdyby se k tý vraždě přihlásil a vymyslel si uvěřitelnou lež o tom, jak ho Allenové taky podfoukli. Povídám ti, že tady něco nehraje. Vypadá to, že o bombovým útoku nikdo nic neví, a po pravdě řečeno, už jsme vyčerpali všechny možnosti, který jsme měli, Danny. Ani fízlové nejsou schopný přijít na to, kdo se s Allenama moh bratříčkovat. Tý noci, kdy to vybuchlo, byla v klubu polovina zločinců z celýho Londýna. Ti by se přece dobrovolně nepostavili do palebný linie. Představ si, že by vybouchlo i plynový potrubí. To by všichni byli na místě mrtvý. Všechno je to špatně. Něco, nebo spíš někdo, nám tu chybí.“

Danny věděl, že strýc i otec uvažují stejně. Musel to být někdo, koho dobře znají. Pokrčil rameny. „Chci toho člověka. Za to, co proved mý mámě, která byla nevinná zrovna jako většina lidí v klubu. Ten někdo šel po strejdovi Peterovi, což znamená, že je to práce někoho, kdo má dost velkou moc, aby to moh dotáhnout do konce.“

Delroy souhlasně přikývl. „Přesně to celou dobu říkám, sakra!“

Přinesli jim snídani a oba se do ní s chutí pustili. Dannyho překvapilo, jaký má hlad – od výbuchu až doteď fungoval v podstatě automaticky. Jako celá rodina byl v takovém šoku, že nedokázal ani pořádně myslet. Máma mu chyběla. Byla to hodná ženská a všechny je hluboce milovala. Stále to bylo příliš čerstvé, aby se s tím dokázal vyrovnat.

Napil se čaje, a zatímco jen tak tlachal s Delroyem, dostal nápad. Doufal, že jim to pomůže zjistit, koho mají hledat.

Kapitola stá třicátá druhá

Davey a Jamsie dohlíželi na sestru. Tania věděla, že jim to přikázal táta. Byla by nejradši, kdyby oba odešli a nechali ji na pokoji. Měla je moc ráda, ale ani o jednom se nedalo říct, že by byl úžasný společník. Vážila si toho, že se o ni snaží starat. Teprve po matčině smrti si uvědomili, že se sestrou málo pravidelně komunikují. V dětství měla nejblíž k Daveymu, ale jakmile se s Dannym víc zapojil do firmy, trávili spolu méně času. Přece jenom mezi nimi existoval velký věkový rozdíl. Nemotorné pokusy bratrů utěšit ji byly roztomilé, ale Tania po posledním týdnu toužila jenom po tom, aby už za sebou měla mámin pohřeb a mohla se pokusit zase vzít život do svých rukou.

Neměla nablízku ani žádnou kamarádku ze školy. Chápala proč. O mámině smrti psaly všechny noviny. Spojovaly její příjmení s násilím a zločinem – samozřejmě údajným. I tak to bolelo. Někdy jí připadalo velice těžké být Baileyovou.

Přála si, aby si babička s tetou pospíšily. Pak by bratři mohli odejít s klidným svědomím a ona by mohla pokračovat s přípravami pohřbu a ujistit se, že na nic nezapomněli.

Zašla do kuchyně a postavila vodu na čaj. Rozhlédla se kolem sebe, aby se ujistila, že se všechno leskne čistotou. Bylo to to nejmenší, co mohla pro mámu udělat. Lena byla vždycky pyšná na svůj domov a Tania věděla, že teď je na ní, aby v tom pokračovala. Stala se paní domu, ať se jí to líbilo nebo ne. Když uklízela a prala, alespoň na nic moc nemyslela. Aspoň něco, říkala si. Někdy se však bude muset s bratrancem Peteym setkat, a toho se děsila. Pořád se hrozně styděla.

Kapitola stá třicátá třetí

„Vypadá hrozně. Neměla by být tak často sama.“ Imelda si o sestřenku dělala starost. Připadala si bezmocná, když nikdo z nich nedokázal udělat nic, aby se cítila lépe.

„Je silnější, než si všichni myslíme,“ pronesla sebejistě Theresa a Imelda doufala, že má pravdu.

Ria pokrčila rameny. Souhlasila s dcerou, ale situace byla vážná. Lena zemřela příšerným způsobem. Ne na nějakou nemoc, ani při tragické nehodě. Zavraždili ji a s tím se nikdo nemohl doopravdy smířit.

Chudinka Tania si to ponese po celý život a Ria bude muset žít s pocitem viny kvůli tomu, že nepřestává cítit úlevu nad tím, že se obětí nestal její manžel. Nenáviděla se za to, ale Peter byl celý její život. Radši by přišla o vlastní děti – a o jedno už vlastně přišla –, než o něho. Tolik ho milovala. To vědomí ji bolelo, ale dokázala uvažovat takhle sobecky.

Tania vešla do kuchyně a poznala, že teta, sestřenice a babička si o ní povídaly. Mrzelo ji, že jim nedokáže povědět, jak moc si váží jejich starostlivosti. Měla štěstí, že ji obklopuje tolik lidí, kteří o ni pečují.

„Policajti pořád nechtěj vydat ostatky tvý mámy, ale ujistili mě, že už to nebude trvat dlouho.“ Ria se zajíkla pohnutím.

„Vyprovodíme ji, jak se sluší a patří, Tanio. Přála by si to. Byla ohromně šťastná, když ses narodila. Moc chtěla holčičku a tys splňovala její představy o tom, jaká by její dcera měla být. Měla tě moc ráda.“ Theresa mluvila silným hlasem a Tania byla ráda, že ji má nablízku. Babička byla bezpochyby svéráz, ale svým drsným způsobem projevovala velkou lásku. Uměla se na věci dívat s nadhledem a Tania právě to teď potřebovala.

Unavovalo ji, jak kolem ní všichni chodí po špičkách. Mysleli to dobře, ale na její vkus se Baileyové chovali až moc starostlivě. Chtěla jenom v klidu truchlit, nejen kvůli mámě, ale i kvůli sobě. Petey zničil její sebedůvěru a víru v sebe samu. Všechny naděje a sny, jež dlouho chovala, přišly vniveč v té nejvíce ponižující chvíli jejího života. Babička říkávala Buď opatrná, co si přeješ, mohlo by se ti to splnit. Tania nikdy neslyšela pravdivější slova.

Otevřely se zadní dveře a do kuchyně se vřítil Petey Bailey, jako by ho svými myšlenkami přivolala. Taniu to tak vyvedlo z míry, že se málem udusila kávou. Jednu po druhé je políbil a Tanie sevřel rameno. Při jeho dotyku jí naskočila husí kůže.

Starostlivě se na ni podíval a něžně se zeptal: „Jak se máš, zlatíčko? Doufám, že jsi na sebe opatrná.“

Nedokázala promluvit, natož aby mu odpověděla. Cítila, jak se červená studem. Nejradši by se propadla do země.

Petey byl očividně nervózní a děsil se toho, aby něco nevyzradila. Kdyby to však udělala, padla by vina i na ni. Pořád ho před sebou viděla nahého a zpoceného, slyšela jeho hekání, jak na ní ležel, a snažila se ty výjevy vypudit z hlavy. Potisící se ptala sama sebe, co ji to jen napadlo. Mohla si říct jenom to, že truchlila a nedokázala rozumně uvažovat.

„No tak, mami, odvezu tě s Mel domů. Táta si vzal tvoje auto – má nějakou práci.“

Ria popuzeně řekla: „To si nemoh vzít svoje? Chtěla jsem jet na nákup.“

„Nemůže pořád jezdit ve stejným autě, mami. Jen o tom popřemýšlej,“ odpověděla tiše Imelda.

Ria jí neodpověděla, ale rozuměla jí. Peter se teď nesmí držet svých obvyklých zvyků. Ten, kdo mu do auta nastražil bombu, možná čeká na další příležitost. Manžel v posledních dnech pořád někde jezdí a dvakrát až třikrát denně mění auto. Zhluboka si povzdechla. Jejich způsob života dokázal být velice nebezpečný, ale žádný jiný neznali. Teď už bylo příliš pozdě na změny. „No tak, jedem.“

„Jen jeď, Rio. Já tu chvíli zůstanu s Taniou.“ Theresa všechno sledovala bystrýma očima a nic jí neušlo.

Tania tam seděla neschopná pohybu, zatímco pobíhali sem a tam, oblékali se do kabátů a pořád si o něčem povídali. Když konečně odešli, úlevně si oddechla.

Theresa si všimla, že mezi její vnučkou a Peteym se něco odehrává. Jako moudrá žena věděla, že to není nic dobrého. Petey byl její vnuk, ale ona věděla, že je schopný tuhle mladou holku zničit, i když je jeho příbuzná. Je to sukničkář a žádná před ním není v bezpečí, jak už to bývá. Bernadette ho nikdy nezmění, i když se bude sebevíc snažit přesvědčit sama sebe o opaku. Nedokáže být věrný a její vnučka právě dozrála v ženu. Therese vadilo, že dovede takhle smýšlet o vlastním vnukovi, ale byla realistka, i pokud se týkalo její rodiny.

Tania vypadala přesně jako ona zamlada, od plných ňader a úzkého pasu po husté vlnité vlasy. Také byla úplně nezkušená, a to bylo třeba co nejdřív změnit. Theresa popadla vnučku za ruku a s úsměvem řekla: „Jednoho dne bude líp, Tanio, jenom to chvíli trvá. Čas je skvělej ranhojič. Já o tom vím svý. Dneska jsem se koukla na Peteyho a viděla jsem jeho dědu. Hodně se mu podobá. Nejen že vypadá jako on, ale taky se stejně chová. Je to s ním k nevydržení, pokud jde o ženský, zrovna jako s jeho dědou.“

Usmála se a Tania v její tváři spatřila zbytky bývalé krásy.

„Černocha jsem poprvý viděla až v Londýně, věříš tomu? Natož abych s nějakým mluvila. Ale když jsem ho tehdy večer potkala, připadalo mi, že se mi splnily veškerý sny. Ten by moh šarmem zabíjet. Mne každopádně okouzlil tak, že jsem si před ním svlíkla kalhotky.“ Zasmála se při té vzpomínce. „Byla jsem mladá, mladší než ty, v cizím městě a cítila jsem se hrozně sama. Poznal to na mně a já byla šťastná, že mi věnuje pozornost. Nechal mě s dítětem v břiše a několika hezkejma vzpomínkama. Kdybych ho nepotkala, vzala bych si nějakýho hodnýho irskýho kluka, měla s ním kupu dětí a kluci Baileyové by vůbec nepřišli na svět.“

Taniu potěšilo, že babička ji považuje za dostatečně dospělou, aby trochu rozuměla životu. „Ale milovalas ho, babi?“

Theresa pohrdavě našpulila rty. „Co je to láska? Byla jsem moc mladá. Pletla jsem si sex s láskou, zlatíčko. Určitě jsem nebyla poslední mladá holka na světě, která se tý chyby dopustila.“

Tania se na ni rozechvěle usmála. „Stýskalo se ti po rodině, babi? Vím, že se k tobě už nikdy neznali.“

Theresa o tom chvíli přemýšlela a pak vnučce odpověděla: „Nejdřív jo. Ale můj otec o tvým strejdovi Peterovi jednou řek, že je to přičmoudlej Ir. Kdyby se mě od tý doby pokusili kontaktovat, což neudělali, nechtěla bych s nima mít nic společnýho. Můj chlapeček byl moje všecko, víš – moje vlastní krev.“

Tania babičku upřímně litovala. Zůstala sama od útlého mládí. Muselo to pro ni být hodně těžké.

Theresa políbila dívčinu hebkou ruku. Viděla, že má nehty okousané až do masa a v krásné tváři se jí zračí smutek. Tahle mladá holka se musí vyrovnat s příliš mnoha problémy a je ještě moc mladá na to, co jí osud přichystal. „Poslouchej mě, Tanio. Teď jsi ze všeho úplně vedle. Zažila jsi příšernej šok a jsi zranitelná. Nezapomeň na to, holčičko moje, a prosím tě, nedělej nic, čeho bys mohla litovat. Po celým světě běhá plno chlapů, jako je tvůj bratranec Petey, a všichni myslej jenom na sebe, na to nikdy nezapomeň. Měli by mít na prdeli varování od ministerstva zdravotnictví.“

Tania se na babičku podívala a s nepatrným úsměvem jí tiše odpověděla: „Je mi skoro osmnáct, babi. Nejsem už malá.“

Theresa souhlasně přikývla. „Já vím, ale pro mě jsi pořád dítě. Nechci se koukat, jak ti někdo ublíží, nic víc.“

Tania vycítila, že babička má určité podezření. Uvažovala, jak by asi zareagovala, kdyby jí rovnou řekla, že její rada přišla příliš pozdě.

Kapitola stá třicátá čtvrtá

Danny a Davey seděli v soukromém baru v Soho. Rodina podnik převzala před několika lety jako splátku dluhu, kterou požadovala od jiné skupiny. Jejich protějšky vypůjčené peníze použily k nákupu drog. Na jejich odvážný kousek bohužel přišla říční policie a zlikvidovala jejich podnikání v samém zárodku. Dluh však bylo stále potřeba splatit, což byla krutá realita života mezi zločinci. Ti lidé neměli žádné pojištění, takže na Baileyovy přepsali tenhle podnik. Ti ho zrekonstruovali, znovu otevřeli a teď se z něj stal oblíbený bar pro hvězdičky showbusinessu a londýnské zločince. Hezky se v něm točily peníze a byl legitimní. Peníze se v něm také daly prát, což byla další šikovná výhoda.

Seděli v malé kanceláři, pili drahou kávu a povídali si o svém otci a jeho chování.

„Mám o něj strach, Dane. Včera večer jsem ho slyšel, jak si povídá sám se sebou. Dělal si čaj a já zrovna vyšel ze záchodu a myslel jsem si, že je s ním někdo v kuchyni, ale byl tam sám.“

Danny věděl, že otec pozvolna ztrácí kontakt s realitou, i když ve skutečném světě vlastně nikdy nebyl moc zakotvený. Od výbuchu uplynul víc jak měsíc a Danny viděl, jak se otcův stav den ze dne horší. Věřil, že časem svůj zármutek překoná, ale mezitím bylo příliš bolestné se na něho dívat. Normálně se choval jenom v Taniině společnosti, a to jenom proto, že se jí snažil vynahradit ztrátu matky.

„Jenom se mu stejská po mámě, Davey, nic víc. Jako nám všem.“

Davey přikývl, ale moc jistý si nebyl. Radši změnil téma hovoru. „Kdo podle tebe zlikvidoval Terrence Allena, Dane?“

Danny zavrtěl hlavou. „Kdo ví? Nebyl zrovna oblíbenej, že jo. Ten, kdo to udělal, se k tomu nějak nechce přiznat.“

Davey si povzdechl. Na Terryho hlavu vypsali vysokou cenu, tak proč si pro ni nikdo nejde? Další záhada.

„Poslyš, Davey, jdi už. Za chvilku se mám sejít s jedním fízlem. Obejdi kluky a zkontroluj, jestli vybrali všechny dluhy. Od tý nepříjemný události si z nás hodně lidí dělá dobrej den. Sejdeme se pozdějc v Electric Lady.“

Davey se zasmál. „Richard Casey je kokot. Povídal jsem ti, že se pokusil zbavit našeho Jamsieho? Povídal, že už zaplatil den předtím. Když se ho Jamsie zeptal, komu ty prachy dal, ten idiot řek, že nějakýmu chlápkovi s hnědejma vlasama.“

Danny se té drzosti zasmál. „Co udělal Jamsie?“

Davey se zašklebil a zatímco si oblékal koženou bundu, s gustem odpověděl: „Pořádně ho zmlátil, a když skončil, strhnul mu ze zápěstí rolexky a rozbil je napadrť. Jamsie je rozenej vymahač. Má tak akorát taktu a síly – víš, jak to myslím?“

Danny se zasmál s bratrem. „Vím. Z našeho Jamsieho se stává chlap. Není sice úplně nejchytřejší, ale na vybírání peněz má tu správnou náturu.“

Davey bratra objal a už na odchodu se zastavil ve dveřích a vážně dodal: „Myslíš, že ten, kdo stojí za tím výbuchem, se nás snaží ukolíbat, abychom si mysleli, že nám nic nehrozí? Totiž – proč sakra nepokračuje? Tohle mi řekli dokonce i Rusové. Ten velkej – Sergej, kterej je podle mýho teplejší než slunce v Mexiku – povídal, že bomba je obvykle první úder, aby člověk zmát nepřítele. Zatímco se bude vzpamatovávat, naskýtá se šance napáchat další škodu.“

Danny jeho úvaze rozuměl. Už ho to také napadlo, ale zatím si to nechával pro sebe. Nehodlal se nikomu o ničem zmínit, dokud nebude mít v ruce nějaký důkaz.

„Podle mýho bychom to měli brát v potaz, ale dokud nebudem mít jméno nebo aspoň zatracenej motiv, nemůžem nic dělat.“

Davey si frustrovaně povzdechl. „Asi jo, ale mě už to pěkně sere.“

Danny se zasmál. „Tak to jsme kurva dva.“

Když bratr odešel, Danny Bailey otevřel zásuvku psacího stolu, vyndal z ní tlustý štos bankovek a zastrčil ho do obálky. Potom trpělivě čekal, až dorazí jeho host.

Kapitola stá třicátá pátá

Theresa se cítila unaveně. Několik posledních týdnů se na ní podepsalo víc, než byla ochotná připustit. Rozhodně už není žádné kuřátko. Miluje svůj domeček a synové se o ni vždycky starali – v tomhle směru má štěstí. Tommy Barker ji neopustil a tvoří spolu dobrý pár. Oba se rádi trochu napijí, dobře se nají a především se na mnoho věcí dívají stejnýma očima. Mrzí ji, že dny divokého páření jsou pryč, ale v životě existují důležitější věci. S Tommym si stále užívá příjemné intimní chvilky. Je jich sice velmi málo, ale jak říká Tommy, i staří psi ještě mají sílu. Nejdůležitější je, že jeden druhému dělají společnost. Theresa má štěstí, že si našla právě jeho a může s ním dožít.

Lenina smrt ji zasáhla víc, než dávala najevo. Nemohla pochopit, že přežila svou snachu. Daniel je zničený. Svou ženu zbožňoval a se situací se špatně vyrovnává. Té noci, kdy zemřela, Therese plakal v náruči a ona ho poprvé po víc než padesáti letech chovala jako dítě. Bolelo ji tomu přihlížet – snažil se dostat k autu, nebo lépe řečeno k tomu, co z něj zbylo. Choval se jako smyslů zbavený.

Když ho tehdy svírala v náruči, čas se vrátil a zase se z něj stal malý chlapec, za kterého by ochotně dala život, kdyby to situace vyžadovala. Bylo pro ni těžké vidět ho pološíleného a zlomeného. Přestože už byl dospělý, pro ni zůstal mladším synem, jejím chlapečkem.

Podívala se na hodiny. Jakmile zaslechla bouchnutí dveří auta, vypravila se do kuchyně. Právě když stavěla vodu na čaj, zaslechla, jak se otevřely domovní dveře a zvolala: „Jsem v kuchyni!“

Do místnosti vešel Petey Bailey. Jeho robustní postava ji takřka zaplnila. Při každé příležitosti využíval své velikosti ve svůj prospěch. Vůbec se nepodobal svému otci. Její syn nepotřeboval nikomu nic dokazovat.

„Kde je Tommy?“

„Šel do klubu. Znáš ho, s tím jeho zatraceným pokerem.“

Petey se pousmál. „Je to pořádnej hráč, babi, to se mu musí nechat.“

Šťastně přikývla. „To je pravda. Kvůli tomu jsem tě vlastně chtěla vidět.“

Petey se posadil k malému stolu a počkal, až babička nalije čaj. Potom řekl: „Tak povídej, o jaký tajemství jde?“

Theresa otevřela plechovku se sušenkami a postavila ji před něho. Posadila se naproti němu a odpověděla: „Ty zase hraješ, viď?“

Petey se napil čaje a odpověděl: „Kdo ti to řek?“

Zlehka pokrčila rameny. „Tommy, kdo jinej. Minulej pátek se zúčastnil důležitý hry v Ilfordu a přišlo tam na přetřes tvoje jméno.“

Neodpověděl jí, ale soustředil se na svůj čaj a čekal, až bude pokračovat. Zuřil, ale nechtěl to dát najevo.

„Já vím, že neoceníš, že jsem to nakousla, ale víš, co si o hraní myslí tvůj táta, a je lepší, když ti to připomenu já než on. Protože on na to přijde, obzvlášť když se chováš tak, jak se chováš. Pětadvacet klacků za jeden večer? Vůbec se nedivím, že se o tobě mluví. Používej hlavu, Petey – takový peníze k tobě přitahujou nechtěnou pozornost.“

„Já si s tím poradím,“ odporoval umíněně jako malé dítě. Theresa by mu nejradši vrazila facku. Byl slaboch, a přitom arogantní.

„To doufám, protože tvůj otec bude šíleně zuřit, jestli se o tom dozví.“

Petey si zhluboka povzdechl. „Nejsem malý dítě, babi. Jsem dospělej chlap, kruci, jestli sis toho ještě nevšimla.“

Theresa povytáhla obočí.

„Jsou to moje peníze, který jsem si navíc tvrdě vydřel. Nejsem přece blbej.“

Řekla k tomu své a nemělo smysl dál na vnuka tlačit. Navíc mu potřebovala říct ještě něco jiného. Chytře se na něho podívala a řekla pouze dvě slova: „Mladá Tania.“

Peteymu se strachem sevřel žaludek. Obezřetně se na babičku podíval. „Co je s ní?“

Theresa okamžitě pochopila, že její podezření bylo správné. „Je do tebe zamilovaná, chudinka.“

Pozorovala, jak při jejích slovech uvolnil ramena. „S tím toho moc nenadělám, babi. To je ten baileyovskej šarm.“

„Právě že baileyovskej. Je to tvoje sestřenice.“

Petey se na babičku podíval. Byla chytrá, krutě upřímná a varovala ho. Nevěřícně zakroutil hlavou. „Kruci, dej pokoj, babi. Vím, že nejsem zrovna věrnej, ale se sestřenicí? Je vidět, co si o mně opravdu myslíš.“

Přikývla. „Jo, to je fakt.“

Viděla, jak přivřel oči, a bylo jí jasné, že uhodila hřebíček na hlavičku. „Nech ji na pokoji, Petey. Znám tě líp, než ty sám sebe. Máš to vrozený. Ty jsi to, čemu jsme v Irsku říkali kohoutek – pořád vyhledáváš nějakou slepičku a žiješ pro svádění.“

Petey se zasmál, aby odlehčil situaci. „Vzdávám se. Mám rád ženský, ale vím, kde jsou hranice. Je to moje sestřenice, sakra! Tak mi aspoň trochu důvěřuj.“

Theresa ho nechala být. Řekla, co chtěla, a on věděl, že si na něho dává pozor. S bolestí si přiznala, že ač svého nejstaršího vnuka má ráda, už mnoho let jí vlastně není sympatický.

Kapitola stá třicátá šestá

Vrchní inspektor Christopher Williams byl zvláštní člověk, ale Danny Bailey ho měl rád. Byl pořádně zkorumpovaný a dobře rozlišoval mezi různými zločiny. S vytrvalostí rotvajlera honil násilníka, který měl na svědomí ženy nebo děti, ale celkem ochotně odvrátil zrak od jiných zločineckých aktivit. Nikdy se nežinýroval, pokud šlo o jeho cenu – a ta byla vysoká. Dokázal však vyčenichat takřka cokoli. Nebyl nijak vysoký, ale zato rozložitý. S holou hlavou, hluboko zasazenýma modrýma očima a kůží poďobanou od neštovic působil spíš jako zločinec než jako fízl.

„Nazdar, Danny. Upřímnou soustrast.“

Danny přikývl a nalil mu jeho obvyklé pití, velkou francouzskou vodku s kostkami ledu. Inspektor ji dvěma doušky vypil a nastavil sklenici, aby mu Danny hned zase dolil.

„Dostal jsem se do příšerný zácpy. Venku je zrovna špička. V tuhle dobu se jede blbě. To už se rychlejc roděj děti.“

Danny postavil láhev vodky a kbelík s ledem na stůl. Ze zkušenosti věděl, že to je nejlepší způsob, jak s Williamsem zacházet. Inspektor byl funkční alkoholik a byl na to pyšný. Nezapomněl se o tom zmínit při žádné příležitosti.

Williams si znovu pořádně nalil a řekl: „Takže, Danny, nepředpokládám, že tohle je rande. Co chceš?“

Danny pomalu pil svou brandy. „Potřebuju nějaký informace, ale musí to zůstat mezi náma dvěma. Je to soukromá věc. Rodina se o tom nesmí dozvědět.“

Williams se zasmál. „Takže tak. Má to něco společnýho s vašima nedávnýma trablema?“

Danny přikývl.

„Vaše rodina prej skočila po každým poldovi, kterýho si platí, ale ke mně se nikdo nepřiblížil. Tak proč teď najednou? Řeším případy násilníků, vrahů a občas nějakýho vysoce postavenýho drogovýho dealera nebo zloděje. Jak dobře víš, mám legendární pověst.“

Danny se zasmál. Ten chlap byl opravdu neskutečný. Arogantní pitomec, jak by řekl jeho otec. „Chci, abys mi sehnal kopie všech otisků prstů a všechny forenzní zprávy z toho výbuchu. Zvládneš to?“

Williams se zamračil. Byl upřímně překvapený. „Ale tvoje rodina už tohle všechno má, jak jsem aspoň slyšel. Na stanici ve West Endu bylo pěkně rušno.“

Danny se pousmál. „Jenom jsme chtěli omezit škody, nic víc.“

„Taky jsem si říkal. Nedovedu si představit, že byste zajímali teroristy, ale novináři holt milujou nosný příběhy. Kolik vás stálo rozšíření týhle povídačky?“

Danny pokrčil rameny. „Dost. Ale teď chci úplně všechno, Chrisi. Kopie všeho, co se týká toho výbuchu, všechny papíry, který se k němu vztahujou, kopie originálních dokumentů.“

Williams byl opravdu zmatený. „Chceš říct, že vás někdo vodí za nos?“

„Říkám, že chci, abys to pro mě udělal jako osobní službu. Chci, abys koupil potřebný papíry od těch, který moje rodina nezná. Když to zvládneš, dostaneš za to sto táců. Dvě stě, pokud to stihneš za tři dny.“

Williams si nalil další vodku a rychle ji vypil. V duchu probíral jména a snažil se přijít na to, jak se mu podaří splnit Dannyho přání. V hlavě si odškrtával možné lidi, za nimiž by mohl zajít, a uvažoval, co na koho ví a kolik ho budou stát jejich služby.

Po době, která se zdála nekonečná, se konečně na Dannyho Baileyho usmál, zvedl sklenici jako k přípitku a sebejistě řekl: „Provedu.“

Danny přikývl. „Taky chci znát všechno, co mají o smrti Terrence Allena.“

Williams se opřel. Tušil, že jde o něco tajného, a respektoval to. Měl dost rozumu, aby věděl, že tenhle muž má své důvody. Ty ho ale nezajímaly. „Jak jsem řek, Danny, provedu.“

Kapitola stá třicátá sedmá

Liam bratra zaslechl dřív, než ho uviděl. Ulevilo se mu, že budou v kanceláři sami. Petey jako vždycky sršel hlasitou, přívětivou dobrosrdečností. Na potkání každého zdravil, od servírky po zločince, kteří se opírali o bar. Liama to rozčilovalo. Jeho bratr byl jediným důvodem jeho nespokojenosti. Petey se domnívá, že si může klidně dělat a říkat, co chce. Potřebuje srazit hřebínek a slyšet, že svou pozici má jenom proto, že se jmenuje Bailey.

Petey vešel do místnosti a choval se jako typický londýnský zločinec starého střihu. Dokonce se podle toho i oblékl. V devíti případech z deseti s tím měl úspěch. Bratr měl nespočet tváří, ale Liam věděl, že ani jedna z nich není skutečný Petey Bailey. Pořád si na něco hrál a uměl se ze všeho vymluvit. Kdyby ho sežral had, dokázal by ho přemluvit, aby ho zase vyplivl.

Petey na stůl mezi ně položil balíček a bodře řekl: „Tady to je, brácho. Už si nemusíš strachy chcát do gatí. Povídal jsem, že to vrátím, ne?“ Prostě mu to oznámil, nepotřeboval žádnou odpověď. Jenom si jako vždycky něco dokazoval.

Liam opatrně vzal balíček do rukou. V téhle situaci se ocital až příliš často. „Nemůžeš se chovat, jako by se nic nedělo, Petey. Uvědomuješ si, žes nás oba málem pohřbil?“

Petey na něho vrhl hezký úsměv, při kterém ženy tály a muži si mysleli, že je rovný chlap. „Uklidni se, Liame. Víš stejně dobře jako já, že si svý prachy zasloužíme. Děláme svoji práci, ale ve skutečnosti jsme jenom podělaný poskoci. Starej nám nikdy nedovolí dostat to, co nám opravdu patří. Máme právo vzít si to sami.“

„Víš, že se tak špatně nemáme, Petey.“

Petey se zasmál. Liam ho někdy hrozně otravoval. „Přiznej si, že se k nám pořád chová jako k dětem.“

Liam věděl, že bratr má pravdu, ale zároveň se na věc díval i z otcovy strany. Dostávali dobře zaplaceno, ale když se to porovnalo s tím, co rodině skutečně přinášeli, částka se zdála úplně směšná. Směšná ale nebyla – vydělávali zatraceně dobře a Liam na rozdíl od Peteyho chápal, že peníze se musejí investovat, a ne hned všechny do poslední pence utratit. Potřeboval živit rodinu. Záviseli na něm Amanda s Bernardem a on tuto povinnost bral velice vážně.

Petey byl odjakživa nenasytný. Pořád měl málo peněz, zatímco ostatní kluci dokázali vystačit s tím, co dostávali. Dokonce i zatracený Jamsie vyšel s penězi, a to bylo co říct. Jamsie měl mozkovou kapacitu podřadného politika – poslouchal a opakoval všechno, co mu připadalo rozumné. I přesto zvládal platit účty a vydělané prostředky utrácet moudře.

Petey holdoval hazardu a sázel vysoké částky, protože choval přesvědčení, že mu hra vynese víc peněz – koneckonců byl Bailey. Ale i Bailey může zajít příliš daleko, a právě to se nyní dělo. Petey si nadělal dluhy a ty se musejí platit. Měl by to vědět lépe než kdokoli jiný, protože sám zbil plno lidí kvůli tomu, že dlužili jeho rodině. K popisu jeho práce patřilo krédo, že člověk nemá štvát ty, kterým dluží. Mají přece veškeré právo chtít po něm své prachy zpět.

„Jo? Tak poslouchej, ty chytráku: Myslím, že se potřebuješ vrátit zpátky do reality. Tři různý rodiny po mně chtěj, abych si s tebou v ústraní promluvil o tvejch dluzích, který se pořád zvyšujou. Copak nechápeš, jak to vypadá před lidma zvenčí? Kvůli hazardu jsi zadluženej po celým Londýně a myslíš si, že po tobě ty peníze nikdo nebude chtít? To jsi vážně tak blbej? Odrazil jsem je, ale jestli příště půjdou za tátou, myslíš si opravdu, že jim zaplatí a zapomene na to?“

Petey nonšalantně pokrčil rameny. „Svý dluhy vždycky platím. Jenom na to potřebuju trochu víc času, nic víc. Můžem si to přece dovolit, ne? Do prdele, pokud nemůžou věřit nám, tak komu? Dobře, rád si sem tam zahraju, a co má být? Pro případ, že ti to uniklo, tak hazardní hry jsou v týhle zemi kurva legální. Na rozdíl od většiny našich dalších podniků.“

Liamovi došlo, že bratr mluví vážně. Slyšel podrážděnost v jeho hlase. Radši zavřel oči. Bylo to jako mluvit do zdi. „Víš, že nejde jenom o hraní, Petey. Jde o to, že děláš zasraně velký dluhy, o kterých víš, že je těžko splatíš. Vždycky jdeš za někým jiným a začneš s těma kravinama znovu. Včera večer sem za mnou přišli bratři Bowesové. Já vím, že to nerad slyšíš, ale Jimmy Bowes tě klidně zastřelí, jestli ho podfoukneš. Je to zásadovej člověk, a pokud mu bude připadat, že jsi ho okrad, bude si připadat v právu. Zaplatil jsem mu, Petey, ale mám ti od něj vzkázat, že do jeho klubů máš zakázanej vstup.“

Petey se zasmál. Vůbec nedokázal pochopit, proč kolem toho bratr tolik nadělá. „No a co? Ať jde do hajzlu. Nějakej Bowes. Už se před ním celej třesu. Neměl bych mu sehnat bodyguarda? Joseph Bowes vůbec neumí střílet. Je to podělanej idiot.“

Liam zavrtěl hlavou a zařval: „Čistě pro tvoji informaci: náš táta ho má moc rád! Podle něj je to dobrej chlap. A nejen podle něho, viděj ho tak všichni. Nikdy v životě se neopozdil se splátkou a vždycky ochotně zaplatí, ale hlavně chápe, jak je důležitý držet se kurva zpátky. Zatímco o tobě se poslední dobou v Londýně furt mluví a je vůbec zázrak, že se to ještě nedoneslo k tátovi. V tuhle chvíli má dost práce, takže unikáš jeho pozornosti, ale nebude nadšenej, až se dozví, že se zase chováš jako dřív.“

Petey bratrovi neodpověděl, ale věděl, že má pravdu. Liam se mu jenom snažil pomoct, o to byla situace horší. Nesnášel, když se mu připomínaly jeho nedostatky. Pyšnil se tím, že není stejně poddajný jako ostatní. Pokud si nedají pozor, ještě v šedesáti se budou klanět svým otcům. Nehodlal čekat celé roky, dokud jeho tatík nebo zhovadilý strýc buď nezhebnou na rakovinu, nebo při jeho smůle na sešlost věkem. Chtěl to, co mu náleží, hned teď. Měl pocit, že se mu konečně daří někam se posunout. Je načase usadit se a přesvědčit starého pána, že se konečně dává dohromady. Připadal si však jako zatracený idiot – je na tom stejně jako v pubertě. Pokud nevezme věci do svých rukou, stráví celý život v otcově stínu.

Vadilo mu, že nemá žádnou skutečnou autoritu. Ve všem stále mají poslední slovo otec a strýc. Jeden větší blbec než druhý, a přesto mají obrovskou moc. Zatracenému Delroyovi dávají větší pravomoci než vlastním synům. Připomínají dvě podělané baterie Duracell – pořád jedou dál a nedochází jim energie. Je to směšné. Ti dva nikdy neodejdou do důchodu. Podle něho potřebovali zastřelit jako dva staří, utahaní koně. Otec mu stále dává příkazy, což je neslýchané. Peteyho štvalo, že dál zůstává v jeho stínu jako následník trůnu, ale už se načekal dost.

Musí se pokusit uklidnit bratra. Liam je dobrý chlap, ale je příliš slabý a nedochází mu, že otcové je jenom využívají a denně s nimi vyjebávají. To oni na sebe berou veškeré riziko, zatímco tatíci hrabou prachy.

„Koukni, Liame, já vím, že si někdy moc zahrávám, ale vždycky jsi mě podržel a já těžko změním svoji náturu. Víš, že vždycky nakonec zaplatím všechno, co dlužím.“

Liam se na staršího bratra podíval a musel se krotit, aby mu nevrazil pořádnou facku. Kdyby splácel všechno, co dluží, teď by tu spolu nemluvili! Petey Bailey se vždycky pohyboval po jiné dráze než všichni ostatní. Visel jim na krku jako kámen a každou chvíli mohl způsobit nějaký průšvih. Zůstávalo jen otázkou času, kdy k tomu dojde.

„Víš ty co? Jdi do hajzlu, Petey. Dělej si, co chceš, ale nestěžuj si, že jsem se ti nesnažil pomoct. Jack je dávno mrtvej a tatík ho miloval, ale přesto byl ochotnej ho oddělat pro dobro rodiny. Myslím, že tátovi vůbec nerozumíš. Podle mýho vůbec nechápeš, že pro něj být Baileym znamená mnohem víc než jenom hrát svoji roli. Je bez sebe pocitem viny za smrt tety Leny a ty určitě víš, že se nenechá zatlačit do kouta. Jsi můj brácha a já tě mám moc rád, Petey, ale už tě mám plný zuby, to si pamatuj. Už ti nehodlám krejt záda. V budoucnosti si všechny problémy řeš sám. Jo, a ještě jedna věc. Měl by sis promluvit s Patelovejma, dřív než si půjdou pro odškodnění za tatíkem. Asiati z East Endu jsou silná organizace a nedělá jim problém vymáhat dluhy. Navíc je jim úplně fuk, kdo jsi. Podle toho, co mi včera večer řekli, jim dlužíš menší majlant, brácho.“

Petey Bailey se podíval na mladšího bratra a ocenil, že se mu snaží pomoct. Jenomže jako vždycky měl na věc zcela odlišný názor než všichni ostatní. Byl přesvědčený, že v právu je on.

Liam je stejný jako jejich bratranci. Ochotně seká dobrotu a za všechno je vděčný. Petey ovšem ne. Patelové a Bowesové mu jsou ukradení. Kdyby se fotr stáhl stranou a dal mu, co mu náleží, nemusel by podvádět. Rodina Baileyova přece vlastní kasina, sponzoruje pokerové turnaje, kde jde o velké peníze, a on dopadl takhle.

Na svou příležitost už čeká dost dlouho, a ani náhodou se mu nechce v tom pokračovat. Tatík se strýcem se potřebují vrátit do reality a on to zařídí.

Frustrovaně si povzdechl. „Ty si dělej, co chceš, Liame. Ale mě nech na pokoji, jasný?“ Přestože se tvářil statečně, cítil malý záchvěv strachu. Pokud o jeho problémech ví Liam, pak o nich pravděpodobně vědí i bratranci. Měl z nich strach, hlavně z Dannyho. Rychle mu to zapaluje a především se dokáže rychle rozzuřit. Také to je na slovo vzatý Bailey, který chová přesvědčení, že je třeba jejich příjmení chránit. Jako by to dneska někoho zajímalo! Tohle je jiný svět, úplně jiná hra. Figurují v ní muži jako on, Petey, kteří vědí, že pokud chtějí jít dál, musejí pro dosažení svého cíle udělat maximum. Musí použít veškeré možné prostředky, aby toho dosáhli. Liam a ostatní to jednoho dne pochopí.

Kapitola stá třicátá osmá

Ria pečlivě sledovala manžela. Poslední dobou to měla jako sport. Chápala, že ho trápí pocit viny kvůli Lenině smrti. Věděla, že se obává, aby ten, kdo po něm jde, nezacílil na jejich domov. Pokud to bylo možné, nepouštěl si zločinecký život do domu, ale tahle nejnovější nepříjemnost nepatřila k těm obvyklým. Tady šlo o něco, co nemohl přímo ovlivnit, a to mu dělalo starosti. Ačkoli se věci už dlouho věnovali, stále neměli nic konkrétního. Ria viděla, že ho to sžírá jako rakovina.

„Ví se něco novýho o pohřbu?“

Peter pomalu zavrtěl hlavou. Dodnes si zachoval hezkou tvář, která se Rie zalíbila před mnoha lety. Muži jsou šťastlivci – mají děti, ale nemusejí je porodit a následkem toho stárnou jinak, než ženy.

„Možná příští tejden. Aspoň to dneska řekli Dannymu, ale znáš fízly. Nejsou zrovna spolehliví.“

Ria se posadila vedle manžela, něžně ho políbila na tvář a řekla: „Mluv se mnou upřímně, Petere. Co se podle tebe stalo? Potřebuju vědět, jestli nám něco hrozí.“

Peter se na manželku podíval. Oba stárli a on uvažoval, zda nenastal čas na odchod do důchodu. Uvažoval o tom už před mnoha lety, než se Daniel zbláznil a zavraždil malé dítě. Po tom už to nebylo možné. Nyní však litoval, že tehdy jednoduše nehodil ručník do ringu.

Ria byla krásná a věrná. Kolem očí se jí nadělaly hluboké vrásky, ale slušely jí. Vždycky mu připadala mladá. Pořád v ní viděl mladou dívku, s níž se před lety oženil. Nemohl však popřít, že čas letí jako splašený. Viděl, že jejich styl života je pro ženy svým způsobem mnohem náročnější. Na rozdíl od mužů zůstávaly napospas osudu. Měl štěstí, že si ji vzal. Celou dobu při něm stála. Něco takového dokáže jen málo žen.

„No tak, Petere, pověz mi pravdu, prosím tě. O co tady podle tebe doopravdy jde?“

Přitiskl ji k sobě a Ria cítila, že ji miluje a že tomu tak bylo vždycky. „Mám ti říct pravdu? Nevím. Mám svý podezření, ale nic víc to není. Jistě vím jenom to, že chudák Lena padla za oběť něčemu, co bylo určeno mně.“

Ria si zhluboka povzdechla. Věděla, že nic, co řekne, nezmění manželovy pocity. „Odejdem do důchodu, Petere. Myslím to vážně. Podle mýho je tohle výstražný varování, který nám má připomenout, že život je sakra krátkej. Přenech všechno klukům a my dva si užijem života, dokud to ještě jde.“

Peter Bailey přesně věděl, proč to Ria říká. Dokud se ale nezjistí, kdo stojí za Leninou vraždou, nemůže nic dělat. Navíc teď není vhodný čas na to, aby nechal kluky ve firmě samotné. Liamovi může věřit, ale Petey je něco jiného. Krade peníze, kde může. Peter o tom všechno věděl, stejně jako věděl, že Liam bratra kryje. Doufal, že nejstarší syn dospěje, začne používat mozek a pochopí, že jsou silní pouze jako rodina – rodina Baileyových. Jenomže Petey je marný případ. Peter se hodně nadřel a nechtěl podnik nechat v rukou člověka, který stále nedokáže pochopit základní zásady zločineckého života a všechno, co se s ním pojí.

„Uděláme to, Rio, ale nejdřív musím vyřešit několik věcí.“

To ji upokojilo. Po pravdě řečeno právě tohle čekala. „Hrozně jsem se vyděsila, když mi došlo, že jsem tě mohla ztratit, Petere. V tu chvíli jsem pochopila, jak cennej je ve skutečnosti život.“

Znovu ji pevně objal. „Já vím, lásko, mám úplně stejný pocity. Rozhlídnu se kolem sebe a vidím domy, auta a to, jak si žijem, a najednou to vůbec nic neznamená. Vůbec to není důležitý. Ochotně bych se vzdal všeho, jenom aby se Lena vrátila, ale to je právě ten problém. Nemůže se vrátit, to nedokážem zařídit ani zaplatit. Se smrtí se nedá smlouvat. Celej život si beru, co chci, a je mi fuk, jakým způsobem. Mám toho hodně na svědomí, Rio, a dokázal bych s tím žít, ale Lenina smrt mě přinutila uvažovat, jestli to vůbec stálo za to. Daniel je jako loď bez kormidla. Cenil si jí tak jako já tebe. Pokud při něm nebudu stát, nepřežije to. Potřebuje mě a já mu musím poskytnout oporu, i kdyby to mělo trvat sebedýl.“

Ria mu rozuměla. „Dobře, ale budu spokojená, jenom když mi slíbíš, že jakmile tohle skončí, oba půjdem do důchodu.“

Kapitola stá třicátá devátá

Daniel Bailey se podíval na dívku, která před ním stála, a pomyslel si, co je to za svět, kde je taková hezká, milá mladá holka tak snadno k mání. Bylo jí dvacet, pokud vůbec. Nedávno ztratil ženu a ještě ji ani nepohřbil, a tohle děvče si přesto myslelo, že Danielovi se bude chtít do nějakého vztahu. Bylo to nechutné. Vždyť by mohla být jeho dcerou! Mohla by kamarádit s Taniou. Ačkoli ta by měla dost rozumu na to, aby se nedávala dohromady s takovouhle špínou. Alespoň v to doufal.

Carmella Carmichaelová, která se ve dvaadvaceti stala hrdou majitelkou poprsí velikosti 5, se ze všech sil snažila Daniela Baileyho sbalit. Pravda, byl už starý, ale stále měl auru tvrdého chlapa a na Carmellu to mocně působilo. Pro holku jako ona byl Daniel Bailey dokonalým úlovkem. Byl to známý zločinec a mimo jiné vlastnil i Electric Lady, kde pracovala. Když teď chudinka jeho žena umřela, byl volný pro holku, jako je ona. Vědělo se o něm, že ho cizí ženské nikdy nezajímaly. Byl věrný manžel, což Carmelle připadalo roztomilé. Viděla se na místě jeho choti a ta myšlenka se jí v mnoha ohledech moc líbila. Za prvé už měla plné zuby kroucení zadkem na mužských klínech. Ještě víc jí vadilo předvádět se v klubech na jihovýchodě, které nebyly nic jiného než trh s masem. Měla co nabídnout a Danielu Baileymu by to všechno velice ochotně dala. Kdyby s ním měla dítě – a muselo by být opravdu jeho, když se dneska běžně dělají testy otcovství –, měla by do konce života vystaráno. Měl dost peněz a ona by si velmi ráda nějaké přivlastnila.

Daniel na ni nevěřícně hleděl, jako by v životě neviděl ženu. Carmella to vnímala jako plus. Zřejmě na něho udělala dojem. Nadzvedla si obrovská ňadra a věnovala mu široký úsměv.

„Považuju za ohromnou čest, že vás konečně poznávám, pane Baileyi.“

Daniel Bailey se na dívku upřeně zadíval a pak se k ní otočil zády. Mávl na nejbližšího vyhazovače a zařval: „Hele, prokaž mi službu, kamaráde. Zavolej týhle mladý dámě taxík, jo?“ Pak se otočil zpátky k dívce a klidně řekl: „Poslouchej, zlatíčko. Holek jako ty je dvanáct do tuctu, a čím dřív ti to dojde, tím líp pro tebe. Tohle všechno, kluby a peníze, je jenom dobře promyšlenej podvod, moje milá. Nakonec to nemá vůbec žádnou cenu. Nemáš šanci mě uhnat a já bych se tě nedotknul ani dřevěnou tyčí. A teď mi zmiz z očí. Tady už tancovat nebudeš. Doufám, že jednoho dne mi za to poděkuješ.“

Carmella beze slova opustila klub. Věděla, že o vlásek unikla něčemu nepříjemnému. Vážně podcenila situaci – z Daniela Baileyho opravdu šel strach.

Jejich rozhovor zaregistroval Davey. Přistoupil k otci a smutně mu řekl: „Byls trochu moc drsnej, tati. Patřila k holkám, co nám vydělávaj nejvíc peněz.“

Daniel se unaveně zasmál. Všechno mu už lezlo na nervy. „Mladý holky se prodávaj jako kus masa, kurva. Klidně by mě ojela, a to mě vůbec nezná! Co se to stalo se světem? Kdy se z mládí stalo pouhý zboží?“

Davey se smutně pousmál. „Když lidi jako my začali otvírat takovýhle podniky.“

Daniel věděl, že syn má pravdu, ale časy se změnily. Mladé holky teď mají i jiné možnosti a příležitosti. Stačilo se podívat na Taniu. Uvědomoval si však, že ty možnosti jejich dceři dala Lena. Dosud na to vůbec nemyslel. Vlastní tenhle klub a další, které mu vynášejí majlant. Mají striptýzové kluby a peep show. Na sexu celé roky velice dobře vydělávají. Tak proč mu to najednou tak vadí?

Možná proto, že si uvědomuje, že Lena tyhle podniky nikdy neměla ráda. Netahal jí je do života. Nelíbily se jí, byla to slušná žena. On je pokrytec, ale toto přiznání mu nijak neulevilo. Jenom se snaží ospravedlnit zločinecký život, právě ten, který způsobil Leninu smrt a který ho čím dál tím méně zajímá.

Chtěl skončit. Ale co bude bez Leny dělat? Bez ní nemá nic – nic než práci.

Kapitola stá čtyřicátá

Tania se cítila hrozně unavená. V noci se vůbec nevyspala, i když by ráda. Dřímotu vždycky vítala a snadno se jí nechala unést do zapomnění. Líbilo se jí to. Schoulená v teplé posteli obvykle bez problémů usnula. Ještě nikdy nezažila nespavost a nyní ji deprimovalo, že se cítí naprosto vyčerpaná.

Čekala v kostele na babičku. Tania milovala mši v šest ráno. Mnohokrát na ni doprovázela mámu a užívaly si ticho v kostele, mši a pocit, že jsou součástí něčeho velkého. Mnohokrát tu seděla za chladného brzkého rána a cítila se šťastná, protože vedle sebe měla mámu. Teď věděla, že si těch chvil měla víc vážit. Jenomže tehdy považovala hodně věcí za samozřejmost. Nepochybovala o tom, že matka denně chodila na mši, aby odčinila otcovy hříchy. Modlila se za tátovu spásu a každé ráno se sem dovlekla, aby prosila Boha o odpuštění.

Máma vždycky trvala na tom, aby se Tania pomodlila k Panně Marii za otce a bratry. Hodně spoléhala na Ježíšovu matku a věřila, že se o ně dobře postará. Věřila, že Marie, matka Boží, pochopí její obavy. Sama přece byla matkou. Jejího syna uvěznili, mučili a nakonec zemřel pro svou víru.

Tania unaveně zavřela oči a modlila se k Panně Marii. Úpěnlivě ji prosila, aby její matce konečně dopřála klid a odplatu v nebi. Zaslouží si ji.

Policie konečně začala mluvit o tom, že předá matčiny ostatky rodině, aby jí mohli vystrojit pohřeb. Tanie připadalo neskutečné, že vlastně ani nemají tělo jako takové. V novinách se dočetla, že z matky nezbylo nic, podle čeho by ji mohli identifikovat. Rozlétla se po celém Soho. Ta představa ji děsila a Tania se snažila moc se k ní nevracet, ale nešlo to. Pronásledovala ji myšlenka, že z mámy zbyly jenom kousky krvavého masa. Nedostane příležitost ani ji vidět v rakvi a zblízka se s ní rozloučit. Budou pohřbívat jenom ostatky.

Cítila, jak do lavice vedle ní vklouzla babička. Když se na ni podívala, všimla si, jak moc od máminy smrti zestárla. Častokrát se k Tanie a její mámě připojila na ranní mši a Tania věděla, že stejně jako její máma se i babička modlí za spásu svých synů. Babička chození do kostela brala velice vážně. Stejně jako máma přijímala mši a cítila sílu jejího poselství. V hloubi duše si uchovávala letitou víru a Tania tomu konečně také porozuměla.

Společně šly k přijímání. Taniu zaplavil známý pocit bezpečí, který v ní vždy podnítila svátost oltářní. Věděla, že v tu chvíli je znovu čistá a bez poskvrnky.

V kostele nebylo ani dvacet lidí. Byla zima a tma, ale Tania přesto jako vždycky cítila, že je součástí něčeho mnohem většího, než je svět, v němž přebývá. Vnímala oddanost, kterou její náboženství vzbuzuje ve svých stoupencích.

Seděla vedle babičky a rozhlížela se po kostele. Soustředila se na Křížovou cestu, na sochy Krista a jeho nebohé matky. Na krásný kříž, jenž visel nad oltářem a zobrazoval poslední chvíle Ježíšova života, než zemřel, aby spasil lidstvo. Na krátký okamžik se konečně cítila klidná.

Tania s Theresou zůstaly sedět na místě i po skončení mše a užívaly si ticho v kostele a poklidnou atmosféru.

„Je ti dobře, Tanio?“

Dívka přikývla. „Skoro. Jenom mě mrzí, že zatím nemůžem pohřbít mámu. Jakmile to uděláme, trochu se nám uleví.“

„Já vím, že je to těžký, zlatíčko. Ale máš pravdu, jakmile ji pochováme, věci se vrátěj trochu do normálu. Jako bychom zůstávali v limbu. Potřebujem se vrátit do reality.“

„Moc mi chybí, babi. Chtěla bych, aby tu se mnou pořád byla. Mrzí mě, že jsem ji brala za samozřejmost a nevěděla jsem, že nám nezbývá moc společnýho času. Jinak bych se snažila nepromarnit ani sekundu.“ Rozplakala se a po tvářích jí stékaly slzy.

Theresa se smutně usmála. „Poslyš, dítě, litujem toho všichni. Je to přirozený. Smrt je součástí života stejně jako žití. Všichni jednou umřem, zlatíčko, to je jediná jistota, kterou na tomhle světě máme. Je to těžký, hlavně pro pozůstalý, ale čeká nás to všechny, pána jako kmána. Nikdo se tomu nevyhne. Proto si musíš užívat života, dokud to jde. Odchod milovaný osoby nám jenom připomíná naši vlastní smrtelnost. Připomíná nám, že jednoho dne si pro nás smrt taky přijde.“

Tania věděla, že babička má pravdu, ale necítila se o nic lépe. Myslela na příliš mnoho věcí najednou. „Doufám, že je šťastná, babi, ať je, kde je. Snad má klid.“

Theresa se hlasitě zasmála. Tania v jejím tónu postřehla veselí, když rozverně řekla: „Jasně, že jo. Jsme přece irský katolíci. Pokud jde o umírání, jsme přesvědčený, že máme navrch nad všema ostatníma. Žijem pro smrt, a když umřem, jiní nosí naše jméno a předávaj si ho z generace na generaci, takže se na nás nikdy nezapomene. Proč myslíš, že nesmíme užívat antikoncepci? Protože jsme stavěný na to, abychom se při každý příležitosti množili. Na Zemi je potřeba víc dobrejch katolíků. Děti jsou ten největší dar, jakej nám Bůh moh dát. Představujou budoucnost. Jako teď ty. Tvoje máma odešla, ale ty jsi součást jejího odkazu. Dokud žiješ, nebude nikdy opravdu mrtvá. V žilách ti koluje její krev a jsi stejně moudrá jako ona. Tvoje dítě bude její součástí, i když umřela.“

Tania o tom nikdy takhle neuvažovala. Babiččina slova jí přinesla úlevu. Uklidnilo ji, že máma tu nějakým způsobem zůstává s ní. Potom si uvědomila, co babička právě řekla

Theresa vzala vnučku za ruku a se smutným úsměvem se jí jemně zeptala: „A teď mi pověz pravdu. Jsi těhotná, dítě?“

Kapitola stá čtyřicátá první

Christopher Williams už v duchu utrácel svých sto tisíc. Za několik let měl odejít do důchodu a ty peníze se mu budou hodit jako příjemný bonus. Dannyho Baileyho měl rád a důvěřoval mu. Byl jako příslovečné jablko, které nepadá daleko od stromu. Když něco slíbil, stejně jako jeho otec dodržel slovo. Williams se kvůli němu ochotně namáhal. Udělal, co po něm Danny chtěl, a obstaral mu všechno, co požadoval.

Další výhodou bylo, že si na forenzním oddělení našel spojenkyni. Malou zavalitou vědkyni se zdravými zuby, hezkými vlasy a těžkým návykem na kokain. Nevadilo jí přivydělat si něco bokem a on byl ochotný pěstovat s ní vztah, protože věděl, že mu v budoucnu bude velice užitečná. Díky ní bude moct pokračovat ve svých aktivitách i po odchodu do důchodu. Vzhledem ke své nátuře všechno promýšlel do daleké budoucnosti a za ty roky se spřátelil s mnoha lidmi, kteří mu jednoho dne budou vylepšovat penzi.

Byl se sebou spokojený. Velice dobře věděl, že zatčení, která provedl, a schopnost najít a odstranit ze společnosti darebáky, kteří jdou po ženách a dětech, daleko převažují nad jeho mimopracovními aktivitami. V tom spočívala výhoda detektivní práce – policisté vždycky neradi obviňují lidi, jako je on, z něčeho špatného, i když mají sebevíc důkazů. Kdyby to udělali a vyhráli, každý dopadený, každý zatracený hajzl, kterého dostal za katr, by stál za rohem a vykřikoval by, že chce obnovit proces. Podplacený polda vyšším místům působí nejrůznější problémy. Nikdo nechce platit ani se otravovat s novým procesem. Mnohem snazší a čistší je nabídnout předčasný odchod do důchodu každému poldovi, na němž byly shledány nedostatky. Jsou to jednoduché počty.

Spokojeně vešel do hospody v Rainhamu, kde se měl setkat s Dannym Baileym. Essex měl rád. Ženské tam byly vždycky pěkně upravené a pořád usměvavé. Obyvatelky Essexu se rodily s instinktivním vědomím, jak ze svých předností vytěžit co nejvíce. Byly velice chytré a důvtipné. Zato essexští muži byli úplně jiní. Zdálo se, jako by se všichni narodili agresivní a rvali se víc než John Wayne. Navíc měli od přírody sklon dát se na zločineckou dráhu. Stejně jako liverpoolští dokázali od malička provádět nejhorší lumpárny.

Když Danny Bailey objednával pití, Williams na okamžik zvažoval, jak tenhle mladý muž asi využije informace, které se mu chystá předat. To však nebyl jeho problém. Jednoduše provedl, co se po něm chtělo, a do toho, jak Danny naloží s tím, co mu předá, mu nic není.

Kapitola stá čtyřicátá druhá

Peter a Daniel Baileyové cestou do kovošrotu mlčeli.

Peter poprvé viděl unimobuňky po rekonstrukci a nové kanceláře na něho udělaly velký dojem. Nikdo by neřekl, že jsou staré jako Metuzalém. Tak dobře je předělali, že vypadaly úplně nově. Nikoho by nenapadlo, že tu nedávno došlo k hrůzné vraždě.

„Kurva, Dane, vypadá to tu líp než v kanclech na Canary Wharfu.“

Daniel se zasmál. „Říkal jsem ti, že ten kluk je dobrej. A víš ty co, Pete? Nevzal si ode mě ani penci. Povídal, že to je splátka za to, že se staráme o jeho starouše, když je pryč. Povím ti, že jsem z toho byl celej vedle.“

Peterovi se ulevilo. Žádná forenzní laboratoř na světě by tu nedokázala najít sebemenší stopu děsivého zločinu. Ten kluk uměl. Z původní stavby zůstaly jenom vnější stěny, a to nejspíš jenom proto, že bratr trval na tom, že se jich nechce zbavit. Pokud šlo o Daniela, vůbec se nezměnil – stále toužil po bezpečí a nikdo se mu nemohl divit.

„Takže, Danieli, o co podle tebe jde?“

Daniel pokrčil rameny. „Netuším, Petere. Danny se tu prostě chce sejít jenom s náma dvěma. Nic víc nevím.“ Cítil, jak z bratra vyzařují obavy. „Jsi v pohodě, Pete?“

Peter přikývl, ale Daniela neobalamutil. Bál se toho, co přijde, a nemohl tomu nijak zabránit.

Daniel oběma nalil whisky, a když bratrovi podával jeho skleničku, tiše poznamenal: „Víš, Petere, že ať se stane, co chce, neberu žádný zajatce.“

Peter přikývl, ale nepromluvil. Nemohl.

Za dvacet minut dorazil Danny, a když se podíval na otce se strýcem, z celého srdce ho mrzelo, že jim nese tak špatné zprávy. Jinou možnost neměl – tohle se musí vyřešit bez ohledu na následky. I když to bylo velice těžké.

Kapitola stá čtyřicátá třetí

„Známe ho, Tanio?“

Riu ta zpráva šokovala stejně jako její tchyni. Theresa neodbytně trvala na tom, aby k ní přišla, a Riu to potěšilo. Lena by si přála, aby se jí postarala o dceru.

Tania stále odmítala komukoli prozradit, kdo je původcem jejích nesnází. Theresa doufala, že se jí otevře. Tušila, kdo je otec, ale chtěla nějaký důkaz, aby mohla vnuka přimět, aby svůj hřích odčinil. Chtěla, aby se to dozvěděli ostatní, i když věděla, že to vyvolá pozdvižení.

Seděly v Lenině kuchyni a dívaly se na Leninu jedinou dceru. Ria věděla, že dívce musí všemožně pomoct nejen kvůli ní samotné, ale kvůli její matce. Jednou věcí si byla jistá – ten, na jehož hlavu spadala odpovědnost za její stav, ji zneužil. Tania, kterou znala, byla úplně nezkušená. Pokud Rie bylo známo, nikdy se s nikým nelíbala, natož něco víc. Zuřivě přemýšlela, ale nedařilo se jí přijít na jediného kluka, který by kolem Tanii čenichal. Pokud věděla, Tania nikdy neměla žádného chlapce.

Naklonila se dopředu a jemně se zeptala: „Nutil tě někdo, Tanio? Musela jsi dělat něco, co jsi nechtěla?“

Tania si jenom přála, aby obě odešly a nechaly ji na pokoji. Je těhotná! Dělala to jenom jednou v životě. Kdyby jim řekla pravdu, došlo by k vraždě a její dítě by nemělo nejmenší šanci. Od samého začátku by trpělo. Kdepak, tohle tajemství si bude muset odnést do hrobu. Zavrtěla hlavou.

„Koukni, dítě, někdy s náma musíš začít mluvit. Jenom ti chcem pomoct. Tvůj táta i tví bratři budou chtít vědět… Něco takovýho nedokážeš ututlat.“

Tania dál mlčela.

Ria si podrážděně povzdechla. „Chceš se toho zbavit, broučku? Nikdo se o tom nedozví, slibuju. Jestli to chceš, zařídíme to.“

Theresu její slova úplně vyvedla z míry. Zásadně se stavěla proti potratům, protože věřila, že dítě je dar od Boha. Kdyby se však ta nebohá holka chtěla dítěte zbavit, neřekla by ani slovo. Pokud její podezření je opodstatněné, vyzrazení pravdy by nikomu z nich nepřineslo nic dobrého. Záleželo však na Tanie – jestli chce prozradit otce nebo ne, je její věc.

Tania znovu zavrtěla hlavou. „To nejde, teto Rio. Nemůžu si to nechat vzít. Můžu jenom říct, že mě to mrzí.“

Theresu potěšilo, že vnučka si dítě nechá. Litovala ji však, protože už nikdy nebude žít jako dřív. Stejně jako ona se stane mladou matkou a přesně jako ona ke svému dítěti zůstane připoutaná po zbytek života. Historie se opakovala.

Kapitola stá čtyřicátá čtvrtá

Peter Bailey koutkem oka pozoroval bratra a viděl, že věří všemu, co mu Danny říká.

V hloubi duše tomu také věřil, ale jednoho syna už ztratil a nechtěl přijít o dalšího. Nemohl pochopit, že jeho prvorozený se dopustil takové zrady. Petey je hazardní hráč, a to se nikdy nezmění. Není o nic lepší než ti, které denně oškubávají a kteří celé dny sní o velké výhře, o tučné sumě peněz. Vůbec nechápou, že za tu dobu, co sázejí, prohráli víc, než se jim může vrátit. Jeho syn má všechno a dostal to přímo pod nos. Nepotřebuje hrát. Zatraceně dobře vydělává. Většina lidí by za takový plat vkleče děkovala Bohu. Jenže jeho syn je nemocný. Zrovna jako kdysi Jack je úplné budižkničemu.

Peter to dával za vinu sobě. Nejstaršího syna chránil a dal mu možnosti, jež by od něho nikdo jiný nedostal. Nechápal, jak jeho dítě, kterému důvěřoval a viděl v něm svého nástupce, v sobě může mít tolik nenávisti. Jeho syn byl přítomen té noci, kdy došlo k výbuchu, oslavoval s nimi v klubu. A celou dobu přitom čekal, až jeho otec dojde k autu a zemře v něm.

Tohle byl jeden z okamžiků v jeho životě, kdy by se nejradši rozplakal. Zrada vždycky víc bolí, když se jí dopustí pokrevní příbuzný. Pro rodiče je těžké připustit, že na svět přivedli tak odpornou a zrádnou bytost.

Danny strýce z celého srdce litoval, ale v každém případě chtěl, aby pravda vyšla najevo, i když to bude hodně bolet. Mnohem nebezpečnější by bylo, kdyby o všem mlčel. To bylo zásadní. Šlo o příliš mnoho a netýkalo se to jenom peněz.

„Nemůžu tomu uvěřit, Danieli. To je na mě příliš.“ Peter se podíval na bratra a doufal, že mu přispěchá na pomoc a řekne mu, že jde o omyl, že jeho syn ho má rád a nikdy by mu neublížil. Zkusil to z jiné strany. Chytal se stébla jako tonoucí. „Viděl jsem všechna policejní hlášení a tvůj táta přece taky, Danny. O tomhle se v nich vůbec nepíše.“ Peter Bailey ve vlastním hlase slyšel zoufalství. Věděl, že se situaci musí postavit čelem, ale bylo to mnohem těžší, než si kdy představoval.

Dannyho velice mrzelo, že musí být poslem tak špatných zpráv. Na rozdíl od těchto dvou však bratrance podezíral už dlouho. Od chvíle, kdy mu Petey dal do pití drogu. Podíval se strýci do očí a upřímně řekl: „Petey ti předal jenom informace, které chtěl, abys viděl, strejdo Pete. Všechno, co dostal od poldů, upravil. Nic jinýho mu nezbejvalo. Posledních pár let si sehnal hodně fízlů, který podle všeho pracovali pro něho, ne pro nás. Ne pro Baileyovy jako rodinu. Kryl si vlastní záda. Musel pořádně zpanikařit, když zjistil, že jsi pořád…“ Nedokončil větu. Věděl, jak je to těžké. „Tohle mě stálo sto litrů a dal jsem je ze svýho. Ochotně bych o ty peníze přišel, kdyby se ukázalo, že nemám pravdu. A já ji nechtěl mít. Tohle jsem si nikdy nepřál. Ale je to tak. Tvůj Petey nastražil bombu, která zabila moji mámu. Byla určená tobě. Neříká se mi to snadno, nedá se to nijak zmírnit. Prostě je to tak. A co víc, je to zatracená ostuda, zasraně příšerná drzost.“

Daniel Bailey se na bratra díval se zuřivostí v očích. Pozvolna mu docházela obludnost toho, co slyší. Nemohl uvěřit, že ve svém domě vítal takového hajzla. Podělaného špinavce, který dal do auta bombu, jež zabila Lenu. Měl toho zmrda rád jako vlastního syna. Stejně dobře jako bratr věděl, že Danny by se neodvážil nikoho – natož blízkého rodinného příslušníka – obvinit z tak hrozného činu bez pádných důkazů.

Rozhlédl se po nových kancelářích vymalovaných matnými barvami a vybavených značkovým čalouněním. Zatoužil po starých časech, kdy tohle místo bylo pouhým smetištěm a děti byly příliš malé na to, aby někomu ubližovaly. Peter Bailey neúmyslně zplodil jejich vlastního nepřítele. Měl toho sráče rád a staral se o něho, a k čemu to bylo? Daniel mu šel za kmotra. Stál v kostele a prosil Boha, aby se o chlapce v případě potřeby postaral. Petey dostal úplně všechno, a přesto z něho vyrostl špinavý zrádce. Člověk, který plánoval smrt vlastního otce. Narodil se se všemi slabostmi, kterými Peter s Danielem opovrhovali a využívali je u druhých, aby si vydělali. Byl to hazardní hráč, děvkař a zrádce, který zneužívá všechny ve svém okolí. Peter si na prsou hřál zmiji, lháře a zatraceného zloděje.

Danielovi to připadalo ironické vzhledem k tomu, jak tvrdě se bratr v minulosti zachoval k němu samotnému. Peter mu při každé příležitosti zdůrazňoval, že způsobil obrovský průšvih. Ale ať Daniel provedl cokoli, vždycky zůstal věrný rodině. Peter pořád nosil nos nahoru a tvářil se jako vzor slušnosti, a přesto se mu podařilo přivést na svět podělaného feťáka a zatracenou zrádcovskou svini. Dva z jeho synů se stali vrahy žen a neměli v sobě ani náznak morálky. Danielovi připadalo neuvěřitelné, že jeho bratr vychoval děti schopné takových zločinů. Skutečnost, že Peter Dannymu tak ochotně uvěřil, značila, že už nějakou dobu sám měl určité podezření. Musel v hloubi duše o svém nejstarším synovi alespoň něco tušit.

A Daniel mu to také řekl. Zuřil, že smrt jeho ženy způsobil člen jeho vlastní rodiny. „Musel jsi o Peteym aspoň něco vědět. Znám tě, tobě máloco unikne.“

Danny chápal, proč to táta říká. Zapálil si cigaretu a tiše řekl: „Dokolečka jsem po Peteym chtěl forenzní protokoly, ale nikdy nám nedal nic podstatnýho. Spolknul jsem – jako všichni –, že se k němu chováte jako ke korunnímu princi, ale od začátku jsem věděl, že jsme měli dostat do ruky všechny informace, který se týkaly máminy smrti. Strejdo Pete, víš stejně dobře jako já, že jsi pachatele nepronásledoval tak energicky, jak jsi měl. Bál ses toho, co zjistíš, viď? Tvůj syn se dal dohromady s Allenovýma. Ve squatu, kde zabil Terrence, nechal otisk prstu. Zaplatil plno peněz za to, aby Terry zmizel. Věděl, že fízlové, který nemáme podplacený, by se na něj hned vrhli. Na každýho podplacenýho fízla vždycky existujou dva další, který nám nepůjdou na ruku.“

Peter Bailey poprvé po letech pocítil strach a skutečnou paniku. Nedokázal se smířit s tím, že jeho syn byl schopen naplánovat vraždu vlastního otce. Petey chtěl krutě a násilně oddělat vlastního tátu, a pak oplakával tetu. Přitom věděl, že ji má na svědomí. Na Petera toho bylo příliš. Nejtěžší bylo pochopit synův naprostý cynismus.

Když se podíval na Daniela, uviděl v jeho očích pod vztekem náznak soucitu. Pocítil vůči němu vděk. Vědomí, že bratr stále dokáže vnímat jeho bolest, ho zahřálo. Opravdu mu na něm hodně záleží.

„Ví o tom Liam?“

Danny zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Ale vím, že už dost dlouho zahlazuje bráchovy průšvihy. Petey dluží, kam se podívá. Od samýho začátku si z toho, co vyděláme, bere pro sebe peníze. Ale to je celej on. Tolerovali jsme jeho takzvaný slabůstky, jeho neschopnost vidět věci v širších souvislostech, jeho potřebu ukrást si extra prachy a vydělat si, co považoval za svoji soukromou mzdu. Vždycky potřeboval mít pocit, že dostává víc než my ostatní. Smutný je to, že mu to nikdy nestačilo. Je to zkurvenej podfukář, úplně obyčejnej zloděj.“

Peter v Dannyho hlase zaslechl hluboké roztrpčení. Měli jeho syna oddělat už dávno. Měl se řídit instinktem, ale po Jackovi nechtěl uvěřit, že i další z jeho potomků postrádá slušnost a sílu. Nepřál si, aby Ria musela žít s vědomím, že přišla o další dítě. Viděl, jak těžce nesla Jackovu smrt. Petera ohromovala její tehdejší síla. Skrývala své skutečné pocity, protože věděla, že bez pádného důvodu by to neudělal. Vybralo si to však svou daň. Ria byla především matka a ženy své děti milují od první chvíle, kdy je přivedou na svět. Mají v sobě naprogramováno, že je budou za každé situace milovat, živit a chránit. Chudák Ria. Peteyho smrt jí zlomí srdce. Nesmí se dozvědět, za jakých okolností k ní došlo. Nikdy by si neodpustila, kdyby věděla, že její syn byl schopen něčeho takového.

Ze zamyšlení ho vytrhl bratrův hlas.

„Je mi to líto, Pete, ale víš, že musí zmizet, viď?“

Peter přikývl. Chápal, že je to nevyhnutelné. „Samozřejmě. Můžeš mi jenom prokázat službu?“

Daniel pokrčil rameny. „Jasně.“

„Zařiď, ať to vypadá jako náhoda, jako že ho oddělali cizí lidi. Ria se nesmí dozvědět pravdu. Nepřežila by to.“

Daniel přikývl.

Danny chápal, že je to logické. Nikdo nechtěl trápit ženy v rodině. „Liam možná ví víc, než dává najevo, strejdo Pete. Nějakou dobu ho má na krku. Mám ho přimět, aby mluvil?“

Peter nevěděl, co by na to řekl. Netušil, co má dělat. Byl úplně zničený. Ze tří hezkých kluků mu zůstane jenom jeden. Dělal pro své děti všechno, co bylo fyzicky možné. Vždycky dělal, co pro ně považoval za nejlepší, a jak to nakonec dopadlo? K čemu to všechno bylo?

Stál tu s ním Daniel, naprostý šílenec, který dokáže vraždit z pouhého popudu, a přesto má skvělé děti. Jeho synové jsou dobří chlapi, kteří otci projevují naprostou oddanost. Platí to pro každého z nich. Daniel na ně může být hrdý.

Nedalo se nic dělat, Peter se musel smířit s osudem a hledět si toho, co mu zbylo. Liam je hodný kluk a z dcery Imeldy se stala silná a schopná žena. Delroy, který není jeho příbuzný a jehož bez vážného důvodu nemíval rád, se kupodivu ukázal jako velice loajální, pilný a důvěryhodný muž. Život je zvláštní.

Peteymu ubíhá čas. Peter ho mnohokrát varoval, že ví, že se dopouští té nejhorší krádeže, když obírá vlastní rodinu. Jeho syn však nikdy neměl dost rozumu, aby pochopil, že jeho činy časem povedou k jeho pádu.

Peter Bailey si najednou připadal starý a vetchý. Gangsterský život dokáže být příjemný – jeho rodina ho tak opravdu prožívala –, ale zničil jeho nejstaršího syna. Zavinil, že Peter přijde o dva syny a jeho žena už nikdy nebude doopravdy šťastná.

Prudce vstal. „Tak pojď, Danieli, ať to máme co nejdřív za sebou.“

Daniel si povzdechl. „Ne, Pete, ty jeď domů. Ria tě bude potřebovat vedle sebe.“

Kapitola stá čtyřicátá pátá

Petey Bailey byl nadšený. Bernadette to slušelo a zapůsobila na něj vkusem při zařizování jejich nového domu. Napadlo ho, že by pro něho jednoho dne vlastně mohla být přínosem. Dům vypadal skvěle a bylo zřejmé, že udělá dojem na každého, kdo do něj vejde. Peteyho trápilo jenom to, že dluží obrovskou částku hypoteční společnosti, která už požaduje, aby dluh začal splácet. Na rozdíl od lidí v jeho světě to byla korporace bez tváře, která kašle na to, že ho v průběhu vyjednávání naštve. Jeho jméno pro ni vůbec nic neznamenalo. Chovala se v mezích zákona a Petey věděl, že pokud o dům přijde, nikdy se z té ostudy nevzpamatuje. Nesložil příliš velkou jistinu, takže splátky dosahovaly astronomické výše. K tomu se ještě přidal stres z toho, že musí zaplatit bytovým návrhářům. Musí ty peníze sehnat a určitě se mu to povede. Zatím se mu to vždycky podařilo. Na chvíli bude muset přestat hrát karty a získat nějaké peníze. Kromě toho rozjel několik hodně výnosných podfuků. Vyřeší to. Tenhle dům moc chtěl a Bernadette také.

Nastávající manželka, kterou si vybral, mu přinášela skutečné uspokojení. Poprvé v jejich vztahu měl pocit, že si rozumějí a možná spolu mají šanci. Tohle chtěl stejně jako ona – zvýšit si prestiž vlastnictvím drahé nemovitosti. Oba se toužili blýsknout před ostatními. Záleželo jim jenom na tom, co mají, a požadovali jenom to nejlepší.

Peteymu najednou došlo, že je stejně povrchní jako Bernadette a že ona stejně jako on využila svojí šance. Pokud se jí povede přivést na svět několik synů, možná bude stát za tu námahu.

Dneska se cítil dobře. Má před sebou dobré vyhlídky. Čeká ho poslední schůzka a po ní se může těšit na příjemný večer v klubu. Musí začít cvičit Liama. Teď ho potřebuje. Dneska večer s tím začne – dovede si druhé ochočit, když je třeba. Liam je bezpochyby dobrý a loajální chlap, obzvlášť pokud jde o rodinu.

„Dej mi pusu, Bernie, jdu pozdě.“

Cudně ho políbila na tvář a Petey odcházel s úsměvem. Holka to ještě netuší, ale po svatbě zažije pořádný šok. Bude ji drsně ojíždět a ona si už nebude moct vyskakovat. Petey se na to docela těšil.

Kapitola stá čtyřicátá šestá

Noel s Jamsiem už byli v kovošrotu a čekali tam na svého otce. Věděli, že je na cestě, a doufali, že dorazí co nejdřív, protože se s několika kamarády z Canning Townu domluvili, že spolu zajdou na skleničku a potom vyrazí do Electric Lady.

Když ke dvoru přijel jejich bratranec Petey, pustili ho dovnitř a zavřeli za ním bránu. Potom ho následovali do kanceláří. Z Peteyho jako vždy čišela arogance. Významně se rozhlédl po malé místnosti a sarkasticky se zeptal: „Zatím tu nikdo není?“

Jamsie pokrčil rameny. „Pokud se neschovává pod stolem, tak ne.“

Peteyho přístup ho vůbec nerozčiloval. Věděl, že bratranec by se neodvážil takhle chovat, kdyby nablízku byl táta nebo strýc.

„Jede sem můj táta. Chceš něco k pití, kamaráde?“

Petey obezřetně přikývl. Tohle je divné, zřejmě jde o něco víc. Co když se strýc dozvěděl, že si ze sejfu v sázkové kanceláři bere peníze? Vždycky sázel až po skončení dostihu. V té lumpárně mu pomáhalo několik holčiček. Strýc Daniel se pravidelně dotazuje na dluhy a jejich častost. Nejspíš přišel na to, co se děje. Petey nasadil úsměv a zatvářil se suverénně. „Jo, proč ne? Dám si pivo. Zrovna jsem se byl podívat v novým baráku a vypadá fakt skvěle, pánové. Upřímně přiznávám, že jsem se tam nejdřív bál pustit Bernadette, aby ho zařídila, protože je leccos, jen ne ženská na úrovni, ale moc se jí to povedlo. Poprvé se vlastně těším, až si ji vezmu.“

Všichni se zasmáli.

Noel u vrat spatřil auto a vyběhl z kanceláře, aby ho pustil dovnitř. Petey se napil piva. „Nevíš, o co jde, Jamsie? Jsou kolem toho dost tajnosti.“

Jamsie mu neodpověděl. Upřeně sledoval svého otce, jak se pomalu blíží k unimobuňkám. V náruči nesl pušku a za ním pomalu šli Danny s Daveym. Najednou pocítil smutek. Zdálo se, že bratranec Petey to má spočítané. Nevěděl, o co jde, ale očividně to bylo vážné. Viděl, jak se Petey na jeho tátu podíval, a všiml si pušky. Určitě musí mít hrozný strach.

Daniel Bailey postřehl, že ho synovec pozoruje z okna kanceláře a v obličeji má hrůzu. Překvapilo ho, jak je on sám klidný. Doba, kdy nejdřív konal a teprve pak přemýšlel nad následky, byla dávno pryč. Konečně dokáže přimět svou zlost, aby pracovala pro něho a ne proti němu. Nejspíš to způsobila Lena. Moc mu chybí.

Peteymu Baileymu okamžitě došlo, že je s ním konec. Strýc si pro něho šel a on proti tomu nemohl vůbec nic udělat. Deprimovalo ho to, i když věděl, že se k tomu už dlouho schylovalo. Jenom litoval, že to musí přijít zrovna teď, když je tak spokojený se sebou a svým nadcházejícím manželstvím. Byl si tak jistý, že zahladil všechny stopy. Na okamžik uvažoval, zda o tomhle ví jeho otec, a jestli to schválil. Komu se snaží něco nalhávat? Jeho otec to nejspíš sám navrhl. Peter nikdy neměl rád hlupáky a teď viděl, že jeho syn hlupák je. Je báječné dívat se na věci s odstupem času.

Jamsie viděl, jak se otec před buňkou zastavil a trpělivě čeká, až synovec vyjde ven.

Petey Bailey se křivě, smutně usmál. „Přišel sem kvůli mně, viď?“

Jamsie přikývl.

„Předpokládám, že s tím už nic nenadělám, co?“

Jamsie vytáhl obočí. „Co myslíš, kurva?“

Petey se cítil zvláštně klidný. Byl rád, že si pro něho přišel strýc, a ne otec nebo bratr – to by bylo mnohem horší. Jamsie otevřel dveře a dovnitř zavál studený vzduch. „Tak do toho, ať to máme za sebou,“ navrhl bratranci. Petey nemohl popřít, že se bojí. Rozhodl se však, že pokud v životě nedosáhne ničeho jiného, pak chce alespoň zemřít čestně. Nikdo nesmí říct, že byl zbabělec, který se pokusil utéct.

Pomalu vyšel ven. Byla tmavá noc a svítily hvězdy. Mrzelo ho, že si takových věcí nevšímal dřív. Kovošrot zalévalo měsíční světlo a Petey věděl, že tohle je poslední, co v životě vidí. Bylo velice chladno. Přicházela zima.

„Pojď dolů, ty zrádcovskej hajzle.“

Petey scházel po schodech a klidně řekl: „Nemyslel jsem to nijak osobně, strejdo Danieli, šlo jenom o byznys. Teta Lena to odskákala omylem. Nikdo to nemoh předvídat.“

Daniel Bailey na synovce strnule zíral. Všiml si, že se bojí, ale že se odevzdal osudu.

Petey se najednou doširoka zářivě usmál a vychytrale řekl: „Zato tvoje malá Tania, to žádnej omyl nebyl. Připravil jsem ji o panenství a jí se to zatraceně líbilo. Znáš mě, strejdo Danieli, vždycky musím být první.“

Smál se ještě ve chvíli, kdy mu Daniel Bailey ustřelil hlavu.

Kapitola stá čtyřicátá sedmá

Liam se pokoušel pochopit bratrovo dilema. Vždycky se obával, že k tomuhle jednoho dne dojde. Petey musel vědět, že se na něho časem přijde. Liam přiznával, že sám také někdy pocítil pokušení. Bylo těžké žít ve stínu dvou mužů, kteří nedokážou ustoupit do pozadí a upřednostnit rodinu. Zároveň však věděl, že kdyby měl takovou moc jako oni, choval by se úplně stejně. Zločinecký život láká, je skvělý.

Petey nikdy nebyl spokojený. Vždycky chtěl víc. Dneska večer mu trochu srazí hřebínek, pokud může soudit podle Dannyho telefonátu. Liam se styděl za svou malou škodolibou radost z toho, že ostatní konečně pochopili, jaký je jeho bratr gauner. Rád by viděl Peteyho obličej, když mu došlo, že na něho přišli.

Jak ho vůbec mohlo napadnout plánovat smrt vlastního otce? Celý étos Baileyovy rodiny spočíval právě v tom, že jsou rodina. Z toho pramenila jejich skutečná síla. Pokud někdo obral jednoho z nich, obral je všechny.

Starší bratr to nikdy nechápal. Je to muž, který vnímá jenom své touhy a potřeby. Teď nemá nic. Stal se z něho vyděděnec, který právě dochází k drsnému zjištění, že každý nakonec musí pykat za své hříchy.

V tomhle případě se zdálo, že bude pykat v přítomnosti strýce Daniela, který když se naštve, strčí do kapsy i gangstera takového kalibru, jako byl Šílený Frankie Fraser.

Kapitola stá čtyřicátá osmá

Daniel Bailey obědval s dcerou a bedlivě ji pozoroval. Miloval ji, byla to jediné, co mu zůstalo po Leně. Rozesmutňovalo ho, že věří, že Petey mu nelhal. Lena mu svěřila, že jejich dceři se bratranec líbí. Dokonce si z toho dělali legraci, protože vůbec nevěřili, že by Petey Bailey Taniu zneužil. A on právě to udělal. Nejhorší bylo, že Daniel věděl, že Petey si její zneuctění jistě užil. Měl pocit, že tím nad strýcem získává navrch. Přes Taniu by jenom dál šířil svůj jed a měl omluvu pro to, že si bere, co chce. Tania Danielovi ale neřekla ani slovo a on nesmí nikdy dát najevo, že zná pravdu. Dcera si to bude muset nechat jenom pro sebe. Petey je mrtvý a Daniel musí za celou tou mizernou situací udělat tlustou čáru.

Když dojídali, přijeli k nim Peter s Riou. Tania okamžitě poznala, že s tetičkou je něco hodně v nepořádku. Rychle vstala a šla k ní. Ria ji objala a zlomeně řekla: „Můj Petey, můj chlapeček. Včera večer ho zavraždili. Zastřelili ho a hodili do kontejneru ve Walthamstow.“

Tania měla pocit, že z té nečekané noviny omdlí. Nevěděla jistě, zda cítí úlevu. Chápala jenom to, že novinku zatím nedokáže zpracovat.

Petey je mrtvý, a ona čeká jeho dítě.

Je mrtvý, a ona se na něho už nikdy nebude muset podívat.

Zaplavila ji vlna úlevy. Její tajemství zůstane v bezpečí.

Daniel Bailey přistoupil k bratrovi, jemně ho objal a vážně řekl: „Mrzí mě to, Pete. Moc mě to mrzí.“

Nelhal. Oba to dobře věděli.

EPILOG

Vzala si kapesní zrcátko

Ukradla ho matce

Popadla tátovu cestovní tašku

Vždycky jí říkali: „Jestli odejdeš z domova, zlato,

už se nevracej“

Teď je na nádraží s dítětem v břiše

Alabama 3, How Can I Protect You

Album Outlaw, 2005

Dneska ráno se probudila

Vzala si pistoli

Máma vždycky říkala

Tebe si jednou vyvolí

Jsi jedna z miliónu

Musíš hořet, abys zářila…

Pod špatným znamením ses narodila

S modrým měsícem v očích…

Martina Cole & Larry Love, hospoda U Jiřího a draka, červenec 2012 (Text písně pozměněn, aby se hodil do knihy!)

Kapitola stá čtyřicátá devátá

2000

„U mě bude v pohodě. Nejsem přece ještě senilní, krucinál!“

Tania se zasmála. S babičkou někdy bylo opravdu těžké pořízení. „Za chvíli dorazí Imelda. Přespí u ní, ale já potřebuju dorazit brzy do práce. Čeká tam na mě táta.“

Theresa zvedla pravnuka ze země. Byl krásný a všichni se v něm viděli, včetně jejího mladšího syna. Daniel si tohoto dítěte všímal víc než kdy svých vlastních ratolestí, to bylo jisté. Tania synka pojmenovala Daniel. To by potěšilo její matku. Lena, ať odpočívá v pokoji, by ho zbožňovala.

Theresa se nějakou dobu obávala, že chlapcův vzhled prozradí, kdo je jeho otec, ale měl blonďaté vlasy a modré oči. Po otci zdědil jenom postavu. Ve dvou letech byl na svůj věk hodně vysoký a měl velkou sílu. Už měl svou hlavu, a když něco chtěl, šel za tím s houževnatostí, která neodpovídala jeho věku.

Tania dospěla. Po porodu se z ní stala velice krásná žena. Pracovala v rodinném podniku. Daniel ji vzal pod svá křídla a příjemně ho překvapilo, jak rychle přivykla své nové roli v gangsterském světě. Stala se jeho pravou rukou a zdálo se, že ji to baví. Stále žila doma s tátou a Theresa věděla, že Daniel si nedovede představit, že by to mělo být jinak. Dceru a jejího syna potřeboval. Jen díky nim se nezbláznil. Stále se mu tolik stýskalo po Leně, že Theresu bolelo se na to dívat.

Tania synka políbila a on ji pevně objal. „Buď hodnej.“ Políbila babičku na vrásčitou tvář a zlehka řekla: „Díky, babi. Uvidíme se zejtra.“

Theresa ji popadla za paži, usmála se a důstojně se zeptala: „Než odejdeš, milá dámo, pověz mi, jak to vypadá mezi tebou a tím tvým chlapíkem? Líbí se mi a myslím, že tě má rád. Tvůj táta je z něj celej vedle. Doufám, že si to uvědomuješ.“

Tania se začervenala. „Jsme v pohodě, babi. Teprve jsme začali.“

Theresa se podívala na dívku, kterou milovala jako vlastní dceru, a jemně řekla: „Jestli chceš moji radu, Tanio, tak popadni štěstí do hrsti, když k tomu máš příležitost. Život je zatraceně krátkej, děvče.“

Tania se šťastně usmála. „Tak ahoj zejtra.“

Z domu odcházela naprosto spokojená. Konečně žije svůj život a líbí se jí to. Po několika posledních letech už ani nevěřila, že se někdy bude takhle cítit. Je opravdu šťastná a má z toho dobrý pocit.

Kapitola stá padesátá

Imelda měla zpoždění. Potřebovala vyzvednout malého Daniela, který u ní měl přespat. Moc se na to těšila. Z celého srdce ho milovala a moc ráda se o něho starala, když byla Tania v práci.

Očima přelétla hlavní účetní knihu. Když zkušeně sečetla různé sloupce, bylo jí jasné, že Baileyovi vydělávají mnohem víc než v minulosti. Protože obchodovali v hotovosti, při všech důležitých transakcích se peníze předávaly z ruky do ruky. Všechno se stále zaznamenávalo do starodávných účetních knih. Nastala počítačová éra, ale Imeldina rodina trvala na tom, že se všechno bude dělat postaru. Do počítačů se zadávaly jenom zdanitelné příjmy. Uvědomila si, že ostatní nejspíš mají pravdu. Vlastně ji to bavilo. Na číslech a práci s nimi bylo cosi velmi uklidňujícího. Imelda se pyšnila tím, že své účetní knihy má úhledné a v pořádku. Pohled na řady čísel ji uklidňoval. Dávaly smysl a dalo se v nich najít řešení. Když je člověk takhle blízko penězům, víc si uvědomuje jejich existenci a jejich tok. Věděla, že to s nimi umí.

Opřela se a napila se vodky s tonikem, ledem a citrónem.

V posledních letech co nejvíc odpočívala. Pořád se bála o syna, ale nakonec přijala, že s tím vůbec nic nenadělá. Dávno ji opustil a stal se součástí rodiny. Nic víc ve skutečnosti nechtěl. Stal se z něho další Bailey, jenž v sobě má hluboce zakořeněný gangsterský styl života. Musela se s tím smířit.

Konečně pochopila matčinu volbu a stejně jako její matka se rozhodla vložit synův život do manželových rukou. Teprve teď si uvědomila, že je marné snažit se ho změnit. Mohla jenom doufat a modlit se, že se mu nic nestane. Byl to syn svého otce a nejtemnější obava své matky.

Byla přesvědčena, že kdyby tušila, jak tohle všechno dopadne, popadla by syna a utekla s ním co nejdál od své rodiny a jejího stylu života. Teď už však bylo na změny pozdě. Stejně jako její máma se stala součástí gangsterského světa. Postaral se o to její muž a také syn. Nedokáže od nich odejít. Může jenom ze všech sil doufat, že její syn nikdy nedoplatí na chyby své rodiny.

Kapitola stá padesátá první

Liam byl k smrti unavený, ale zároveň ho těšily výsledky jeho celodenní práce. Když do klubu vešli bratranci, usmál se. Teď se pro něho stali bratry a on tomu byl rád. Jejich společnost ho těšila a cítil se mnohem spokojenější, když se nemusel zabývat svým bratrem a pořád hasit jeho průšvihy. Peteyho smrt v jejich světě způsobila rozruch, ale v podstatě nad ním nikdo netruchlil – samozřejmě s výjimkou mámy, ale to se dalo čekat.

Ani Bernadette se kvůli němu moc nevzrušovala. Dostala dům, který rodina splatila. Zůstal jí Mercedes Sport z limitované edice, který jí Petey koupil. Nyní byla vdaná za nějakého civila, s nímž se seznámila na dovolené na Tenerife. Žila tam s ním a řídila luxusní restauraci s barem. Usoudila totiž, že gangsterský život není až tak přitažlivý, jak si původně myslela.

Danny se smíchem pokynul barmance, aby všem přinesla pití. „Jak to šlo, Liame?“

Neskrýval vzrušení a Liam věděl, že jeho zprávu budou po většinu večera oslavovat.

„Je to domluvený.“

„To jsou kurva skvělý zprávy! Já věděl, že se ti to povede.“

Kéž by si Liam byl tak jistý jako bratranec! „Řek jsem jim, že pokrejem celou distribuci a že stačí, aby zajistili produkt. Nejdřív byli trochu opatrný, ale ať jdou do háje. Pravidla určujem my. Abych byl upřímnej, Danny, Albánci jsou divný hajzlíci, ale uměj makat. Hodně profesionálně, i když jsou dost nestálý.“

Tohle bylo Dannymu úplně jedno. Neměli se čeho bát. Albánci je totiž potřebovali mnohem víc, než byli ochotní přiznat. „To nám dává výsadní právo přístupu na celej evropskej trh. Vynese nám to obrovský prachy.“

Liam to věděl lépe než bratranec, protože obchod sám dohodl. „Koks, kterej dodávaj, je prvotřídní kvalita. Vypadá to, že ho maj nekonečnej přísun. Podle mýho můžem během pár tejdnů začít distribuovat. Taky jsem je varoval, že jestli zboží prodaj někomu jinýmu, je po dohodě. Kvůli efektu jsem jim to pořád zdůrazňoval, ale nejsou to žádní blbci a vědí, o co jde.“

Danny pokrčil rameny. „Zmrdi. Jestli to zkusej, jednoduše je zlikvidujem. Nejsou jediný dodavatelé.“

Liam se zasmál. Po Peteyho předčasné smrti se zbylí kluci pochlapili a drželi pohromadě. Uvědomili si, že hlavní věc pro ně jako pro rodinu je to, aby navenek působili semknutěji a neproniknutelněji než dřív. Mnozí zločinci se domnívali, že Peteyho Baileyho zabila jeho vlastní rodina. Baileyovým to vyhovovalo. Nikdo z nich tuto teorii nepotvrdil ani nevyvrátil, ale šeptanda po městě jim dodala ještě děsivější pověst. Koneckonců, pokud byli schopni zabít někoho ze svých, jsou schopni v podstatě čehokoli. Nikdo nikdy nedostane druhou možnost – jednou něco podělá, a konec. Tento nový systém fungoval lépe, než by kdo čekal.

Z Baileyových se stala nejen nejdůležitější zločinecká rodina, ale k tomu získali i nejvýnosnější obchod. Nyní měli hmotný zájem takřka v každé aktivitě na Britských ostrovech. Měli skvělé pracovníky a pyšnili se tím, že jim platí mnohem lépe než leckterá automobilka. Nikdy nebyli tak populární. Hodlali se postarat, aby to tak zůstalo.

Kapitola stá padesátá druhá

„Víš to jistě, Tanio?“

Přikývla. „Samozřejmě.“

Zaslechla, jak si otec povzdechl, a usmála se. „Něco ti povím, táto. Skoro bys mě těma pochybama rozesmál. Chtěl jsi slyšet můj názor, já jsem tu věc prozkoumala a poskytla jsem ti všechna čísla, která jsi požadoval. Vím stejně dobře jako ty, že tohle je přesně to, co sis myslel, a ještě něco navíc. A je to úplně legální. Když budem používat hlavu, můžem to zorganizovat takovým způsobem, že získáme další cestu, jak prát špinavý peníze. Je to dokonalý.“

Daniel Bailey byl na svou dceru velice pyšný. Měla přirozený talent vytěžit z každé situace pro rodinu to nejlepší. Ohromovalo ho, jak rychle se dokázala přizpůsobit jejich stylu života. Dal jí práci, aby byla spokojená, musela vyjít z domu a on ji mohl hlídat. Respektoval, že si chce vydělat vlastní peníze. Nikdy by ale nevěřil, že bude tak chytrá, jak se ukázalo. Bylo jí teprve dvacet, ale podniku už přinášela dobrý zisk. Navíc byla mazaná, bezohledná a pokud to situace vyžadovala, také tvrdá. Stala se z ní skutečná Baileyová.

„Jdu udělat čaj. Ty se znovu podívej na ta čísla, tati. Vím, že po tom hned skočíš.“

Sledoval ji, jak odchází z místnosti. Viděl úplně jinou dívku, než byla ta, která pohřbila svou matku. Změnilo ji i narození syna – jako by potom přes noc dospěla. Ale děti dokáží ženu takhle změnit. Daniel nikdy nedal najevo, že ví, kdo je vnukův otec. Tania mu nikdy nesdělila žádné jméno a on po ní žádné nepožadoval. Také zařídil, aby ho nevyzradil žádný z kluků.

Jeho vlastní city k vnukovi ho překvapily. Od první chvíle, kdy ho spatřil, ho zbožňoval. Litoval jedině toho, že se ho nedožila Lena. To dítě vrátilo život do rodiny, o níž se domníval, že už nikdy nepozná štěstí. Mýlil se. Chlapec je všechny spojil. Dokonce i Ria se rozzářila, když se narodil. Potřebovala se na něco soustředit a malý Daniel jí to dopřál. Zastávala roli babičky, jež měla patřit Leně.

Daniel Tanie představil jejich svět, protože ji potřeboval mít nablízku. Věděl, že ona ho zrovna tak potřebuje mít poblíž. Tvořili dobrou dvojici a Daniel byl hrdý na to, jak dobře Tania zvládla všechno, co jí život naložil na bedra. Teď se pokoušela podnikat sama a on chápal, že ji musí nechat, stejně jako musel dát svobodu klukům.

Zrada Peteyho jim s bratrem otevřela oči. Pochopili, jak nebezpečné je chtít mít všechno ve svých rukou a nechávat si většinu příjmů pro sebe. Zvedl složku a otevřel ji, ale ve skutečnosti si ji už prostudoval, promyslel a rozhodl se do té věci jít. Jenom doufal, že nedělá chybu, když dceři svěřuje tak velkou zodpovědnost. Choval však přesvědčení, že je schopná ji zvládnout.

Když se do kanceláře vrátila se dvěma hrnky čaje, nonšalantně prohlásil: „Klidně se do toho dej, ale budeš mě informovat, jo?“

Tania se šťastně usmála. Když se pro něco rozhodla, stejně jako otec se od toho jen těžko nechala něčím nebo někým odradit. Ve zločineckém prostředí se cítila jako ryba ve vodě. Měla k tomu vrozené vlohy, a dokonce i bratři se k ní chovali jako k sobě rovné. Daniel však byl trochu smutný z toho, že Leny by se velice dotklo, kdyby věděla, že její snaha uchránit dceru před gangsterským životem přišla vniveč. „Vypadáš zamyšleně, tati. Není ti něco?“

Usmál se a zavrtěl hlavou. „Odvedla jsi dobrou práci, Tanio. Jsem na tebe hrdej.“

Tania Baileyová otci neodpověděla, ale věděla, že má pravdu. Skutečně odvedla dobrou práci a rozhodla se ještě víc snažit, když je ochotný její nápad financovat. Rychle si zvykla na vysoké příjmy a snadno se vpravila do rodinné sítě. Předsevzala si, že se proslaví a všem dokáže, že je skutečně Baileyová.

Měla syna, jenž je Bailey víc, než by si kdo myslel, a chtěla mu předat rodinný odkaz. Neměl otce, takže jediný odkaz, který mu mohla časem zanechat, byl její vlastní. Hodlala pracovat ve dne v noci, pokud to bude třeba, aby zajistila, že ho všichni budou vnímat jako pravého Baileyho se vším všudy.

Kapitola stá padesátá třetí

Stephen Doyle byl velký muž. Jeho postava ostatní děsila, a tak se pořád tvářil vesele. Už v dětství zjistil, že se tím lidé v jeho přítomnosti uvolní. Ve škole platil za třídního obra a situaci mu neusnadnilo ani jeho příjmení. O Doyleových se dobře vědělo, že je lepší dát si na ně pozor. Jeho otec byl mocný, a když se mu něco nepovedlo, měl sklon opít se a řádit. Byl s to z drobného popudu roztřískat celý dům. Na druhou stranu o něm bylo známo, že dokáže zařídit velmi dobrý výdělek každému, kdo ho o to požádá.

Otec byl zprostředkovatel a Stephen Doyle po něm zdědil schopnost najít o každém všechny informace a využít je ve svůj prospěch. Seznamoval lidi, kteří hledali partnera do podnikání nebo měli produkt a potřebovali pro něj schopného distributora či investora. Tito lidé ochotně zaplatili určité procento ze svého výdělku zprostředkovateli, který jim najde nejvhodnějšího partnera. Byla to výnosná práce a patřila k několika málo specializovaným zaměstnáním v gangsterském světě.

Každý, kdo potřeboval partnera, se obracel na Doyleovy. Zprostředkovávali smlouvy pro nové podnikatelské projekty tím, že dávali dohromady lidi s penězi a lidi s nápady. Vtip spočíval ve schopnosti vytvořit partnerství mezi lidmi, kteří jsou schopni spolupracovat. Bylo důležité pochopit, co je kdo zač, a zajistit, aby dokázal vyjít s tím druhým. V jejich branži to platilo jako hlavní zásada, zejména když mnozí, s nimiž pracovali, si všechny neshody vyřizovali střelnou zbraní.

Když se teď otevřela Evropa, po Stephenovi mohutně stoupla poptávka. Klienti po něm pravidelně požadovali zprostředkování mezinárodních dohod. Lidé si ho vážili, protože nikdy nepodceňoval nikoho, s kým jednal, a vždycky zařídil, aby všichni zúčastnění byli spokojení. Nemohl si dovolit žádná nepříjemná překvapení, z nichž by mohly plynout problémy.

Stephenu Doyleovi bylo sedmatřicet a vůbec poprvé v životě se zamiloval. Jakmile spatřil Taniu Baileyovou, beznadějně se do ní zabouchl. Do té doby si vesele užíval nezávazných vztahů. Nyní se dvořil dvacetileté dívce, jejíhož otce se odvážil rozčílit jenom úplný šílenec.

On na to však nedbal. Tania se mu podobala v tom, že se rozhodla plnými doušky si užívat jejich stylu života. Chápal ještě lépe než ona, co to přesně znamená. Měli šanci stát se dokonalými partnery. Mohli dát své zdroje dohromady a časem vlastnit celé město.

Vycítil, že Tania má stejné ambice a touhy jako on. Měla dítě a chtěla pro ně to nejlepší. Stejně jako on uměla dosáhnout svých cílů. Zrovna tak věděla, že si jsou souzeni. Byla velice mladá a krásná a on nikdy nikoho nechtěl tolik jako ji.

Tania ho zahlédla, jak stojí u baru v novém klubu, který Baileyovi právě otevřeli v Soho. Zůstala stát mezi dveřmi a chvíli ho pozorovala. Byl mnohem starší než ona, ale to jí nevadilo tolik jako jemu. Moc se jí líbil a chovala přesvědčení, že on k ní cítí totéž.

Narození syna v ní podnítilo baileyovskou potřebu vydělávat a být schopná uživit sebe a svou rodinu. Když dítě poprvé chovala v náruči, pochopila, že je skutečně Baileyová.

Prožila hodně zármutku, ale nyní chápala, že ji to posílilo. Člověk se musí vzmužit a naučit se přijímat všechno, co mu život nastraží. Matčina smrt ji přes noc katapultovala do světa Baileyových. V tu chvíli vkročila do gangsterského života s očima dokořán. Teď byla úplně jiná. Dívenka, jíž byla před třemi lety, dávno zmizela. Její máma zaplatila nejvyšší cenu a strýc to také neměl snadné – přišel o dva syny. Teta Ria se nikdy nevzpamatovala z Peteyho smrti a sestřenice Imelda celý život přihlížela, jak se její syn noří do podnikání Baileyových. Všichni něčeho pořádně litovali.

Tania však nehodlala dopadnout jako oni. Nechtěla žít z toho, co jí vydělá příjmení Baileyová, a přitom se distancovat od toho, co to skutečně znamená. Měla lepší plán.

Její bratři mezi gangstery vyrostli a od dětství věděli, jaké nástrahy to obnáší. Nikdy nedostali na vybranou. Máma se ji před tím snažila ochránit, ale Tania už odmala něco z toho života viděla. Když o mámu přišla, chápala, že to nemůže zůstat bez odplaty. Zjistila, že před tímto způsobem života nelze nikam utéct, zejména když člověk nosí příjmení Baileyová. Když se jí narodil syn, přísahala, že chlapec nikdy nebude strádat.

Její příjmení jí přinese nezávislost a zajistí, že už ji nikdy nikdo nezneužije. V budoucnu bude ona využívat druhé a jejich slabosti. Nový styl života přijala a bez výhrad se do něj vrhla.

Teď má Stephena Doyla. Ví o něm, že je velice nebezpečný, ale na tom jí nezáleží. Nebojí se toho, co jí život mezi gangstery přinese. Má pro ni svůj vlastní půvab. Rozhodla se pro něj a nemá žádné pochybnosti. Navíc ji nic nezastaví. Vždycky dostane, po čem touží. A ona chce všechno, co jí tento životní styl nabízí, Stephenem Doylem počínaje.

Když ji Stephen spatřil, jak se k němu blíží, usmál se. Taniu Baileyovou obestírala aura moci. Působila jako žena, která přesně ví, co od gangsterského života chce, a také velice dobře ví, jak to získat.