Martina Cole

Hanebná kráska

Prolog

Žena ležící v posteli měla již požehnaný věk. Její tvář, třebaže stále nesoucí stopy zašlé krásy, byla poseta vráskami. Silná vrstva pudru ve vytopené místnosti popraskala a odlupovala se po malých šupinkách. Rudá, poněkud pokleslá ústa zvýraznila svěšenou bradu.

Velmi čile však působily stařenčiny nádherné zelené oči ve žloutnoucím bělmu, i záplava hustých zrzavých vlasů spadajících ke kostnatým ramenům. Právě ty a babiččiny oči běžnému pozorovateli napověděly, že před jeho zraky leží kráska z jiné doby, z jiné éry. Z časů, v nichž byla divou - ženou, která něco znamenala. Když teď zpoza svěšených víček sledovala mladinké zdravotní sestry, jež uklízely její pokoj, usmívala se.

Se svým stářím se smířila. Smrt považovala za další skvělé dobrodružství. V pokročilém věku je zkrátka člověk na setkání se Stvořitelem připraven. Až přijde můj čas, budu mu mít co říct, pomyslila si.

„Zamlada to byla kočka, že?“ prohodila blonďatá sestra, když se dívala na fotografii v těžkém stříbrném rámečku. Zobrazovala krásnou ženu s pohledem laně v liščím kožichu a v kloboučku ve tvaru zvonu. Rty měla umně namalované rudou rtěnkou do tvaru srdíčka. Vypadala jako hvězda němého filmu.

„Ano, je nádherná. Koukni na ty kadeře pod kloboučkem,“ řekla závistivým tónem dívka s vlasy myší barvy. Co by dala za hřívu téhle babičky - dokonce i za tu současnou prošedivělou!

„Četlas o ní minulý týden v News of the World? Ta vedla život! A o těch skandálech šedesátých let? O politicích a dokonce i členech královské rodiny?“ Dívka poněkud ztlumila hlas, jako by si uvědomila, že je stará paní s nimi v místnosti.

„Nemusíte šeptat, drahoušci, ještě jsem neumřela!“

Obě sestry za zvuku tlumeného a překvapivě silného hlasu nadskočily. Dokud stařenka nepromluvila, působila křehce a zranitelně.

„Na té fotografii je mi sedmnáct. Byla jsem kus! Všichni chlapi po mně jeli!“

Jedna ze sester se posadila na postel. „Je pravda, co se o vás psalo v novinách?“

Celé drobné tělo se staré ženě rozechvělo hlubokým chraplavým smíchem, který přešel v suchý kašel. „Řekněme, že něco pravdy na tom bude.“

Sestřičky si vyměnily pohledy.

„Je pravda, že Jonathan la Billiere začínal v pornofilmech?“

Briony se posadila a zamračila se. „Jonny dostal rytířský titul, ale pro mě měl odjakživa slabost. Znala jsem mnoho mužů a naučila jsem se jedno, děvčata: Nikdy si nepouštěj pusu na špacír, pokud z toho nic nekápne. Tohle pravidlo jsem dodržovala téměř devadesát let! Některá tajemství si vezmu do hrobu. Vím, že existují lidé, kteří si myslí, že čím dřív odejdu, tím rychleji se jim uleví!“

Znovu se rozesmála, zvedla se z postele a zapálila si cigaretu. Vtáhla kouř hluboko do plic.

„Rozhodně jste měla pestrý život, paní Briony!“

„Co takhle kapku něčeho ostřejšího, děvčata? Ve stolku mám lahvinku brandy. Dám si jednu velkou, prosím.“

Blondýnka odešla ke stolku a nalila Briony skleničku. Stařenka si povzdechla. Za tohle útočiště platila přes tisíc liber týdně, ale stálo za to. Tisícovka pro mnohé znamenala pořádný balík - dokonce i pro ty dvě! Pro lidi z vrstev, z jakých sama pocházela, představovala neskutečné jmění. Peníze jsou životní nezbytností; bez nich je člověk zranitelný. Lokla si ohnivé vody, až ji zapálila v hrdle.

„Jednou z výhod bohatých lidí je to, že se klidně můžou uchlastat k smrti a všem je to fuk.“

Sestřičky se usmály.

„Točí o mně film, víte? O mně a mých sestrách. Jedna z nich - Kerry - se živila zpěvem. Ta byla z nás pěti nejmladší, ale naživu jsem zůstala jen já. Kerry měla talent a jako mnoho nadaných lidí před ní ji také přivedl do záhuby.“ Zachmuřila se, jako by si vybavila tváře svých sester.

„Ale o chudince Rosalee se zmiňovat nebudou, o to jsem se postarala. A mnoho neprozradí ani o Eileen. Vychovala jsem Eileeniny děti, víte? A pak k nám patřila ještě Bernadetta - nejsladší dítko boží, ovšem dokud jste ji nenaštvali. Na cestě ke stovce jsem ale zůstala sama!“

Poté se její tvář opět stala nečitelnou a stařenka se pohroužila do svého světa. Světa, který ji obklopoval před mnoha lety a jenž se jí zdál s každým dalším dnem reálnější.

1

Molly Cavanaghová se pod pytlovinou zachvěla zimou. Při každém pohybu bolavých zad ucítila navlhlou zem pod matrací. Obrátila se a zahlédla své děti choulící se okolo skomírajícího ohně. Nejstarší Eileen se otočila k matce s tázavě zvednutým obočím. Molly zavrtěla hlavou; dítě přijde na svět až zadlouho. Na přivolání paní Briggsové se zdálo ještě dost času.

„Mám ti přinést něco k pití, mami?“

Molly natáhla k Eileen umazanou ruku a dcera hned přispěchala. „Zajdi k Donellyovým a sežeň nějaké uhlí. V kapse sukně mám ještě pár drobných.“

Dívka se otočila, ale matka ji chytila za ruku. „A na Brendana Donnelyho dohlídni. Dej pozor, ať váží poctivě - minule nás ošidil.“

V chladivé místnosti jí při každém výdechu vycházela z úst bílá pára.

„Dohlídnu na něho, mami.“ Eileen přes sebe přehodila vlňák, vsunula si do kapsy drobné a opustila sklepní místnost. Zbylá čtyři děvčátka ji pozorovala. Nejmladší Kerry vstala a vklouzla pod přikrývku k matce.

Molly přivřela oči. Až ten mizera Paddy přijde domů, zakroutím mu krkem, říkala si. S ním šlo pořád o stejnou písničku: Jakmile si našel práci, měl plnou pusu sladkých řečiček - ovšem jen do výplatního dne. „Splatíme část nájmu, dáme si bezva večeři a možná pošleme děti do školy…“ Po první výplatě však zamířil rovnou do hospody U Býka na sklenku Watney’s a na ni ani na vlastní děti si nevzpomněl.

Z myšlenek ji vytrhla Briony, druhá nejstarší dcerka. Neovládla se a pleskla mladší Bernadettu po nohách. Plácnutí prořízlo ticho v místnosti.

„Mamíí, mamíí, ona mě bouchla! Vidělas to, mami? Vidělas to?“

Kerry se vzrušeně posadila na posteli. „Zmydlíš ji, mami? Viděla jsem, jak Briony Bernii praštila…“

„Budete už všechny zticha? A ty, Bernadetto, přestaň ječet, nebo vás proplesknu všechny!“

Po několika minutách si Kerry začala tichounce zpívat. Bernadetta se posadila vedle Rosalee, chytila ji za ruku a děvčeti, tupě hledícímu před sebe, věnovala úsměv. Když Molly postřehla, jak se také Rosalee usmívá, píchlo ji u srdce. Proč Bůh seslal Rosalee zrovna mně? Copak toho na talíři nemám dost i bez tohohle debílka? Bernadetta mezitím využila příležitosti, nahnula se nad Rosalee a šťouchla Briony do vnitřní strany stehen. Ta se vymrštila, odstrčila Rosalee z cesty a chňapla Bernadettu za vlasy. Vláčela řvoucí sestru po špinavé podlaze a škubala s ní, ačkoli se děvče marně pokoušelo uvolnit ze sevření.

Kerry se opět vztyčila. „Typická Briony! Zase škrábe jako kočka. Potvora jedna hnusná!“

Molly nadzvedla své zavalité tělo a jediným rázným pohybem Kerry vlepila facku. Ihned se ozval brekot. Molly vstala z postele a upracovanýma rukama chňapla další dvě dcerky a řádně jim naplácala. Rosalee celou scénu pozorovala ve světle skomírajícího ohně a nehnula brvou. Tři křiklouni rvali Molly uši. Opřela se o krbovou římsu a v tu chvíli jí projela ostrá bolest. Zkroutila se, zalapala po dechu a snažila se upokojit.

„Naposledy vás varuju, a myslím to vážně! Ještě pípnete a všechny vás vyrazím ven. A nechám vás tam, dokud se to malé nenarodí. Jestli si myslíte, že vás do té zimy nevyženu, jen to zkuste… Opovažte se!“

Odpotácela se k posteli. Briony se jí snažila pomoct, protože zalitovala, že zlobila, ale Molly její ruce odstrčila. „Ty bys už, Briony, mohla mít rozum. Je ti osm let, měla bys mi pomáhat.“

Sklopila oči a husté zrzavé vlasy jí spadly přes obličej jako zčechrané záclony.

„Promiň, mami.“

Molly opět vlezla na lůžko. Štěnice na matraci se rozutekly, aby se dostaly do roztržené díry dřív, než je rozmáčkne tělo tyčící se nad nimi.

„Promiň, mami.’ Kdybych za každou tuhle omluvu dostala penny, byl by ze mě další boháč! Ještě slovo a požádám vašeho otce, ať vám najde nějakou práci. Myslím to vážně.“

Briony dostala strach. Otec by je byl vyhnal do roboty hned; jedině matka mu v tom až dosud bránila. Chytila Bernadettu za ruku a odvedla ji k ohni. Rosalee se na ně usmála a Briony ji přivinula k sobě. Molly nezbylo než opět čekat. Kerry si začala tiše broukat.

„Zazpívej nám nějakou písničku, Kerry,“ ozvala se Briony do šera. „Ať Rosalee usne.“

Kerry se uvelebila vedle matky a se zamračenou tváří se snažila najít vhodnou píseň. Zanotovala. Molly se položila na umouněné polštáře a povzdechla si. Kerryin hlas představoval závan svěžího vzduchu.

„Ve městě Dublin,

kde dívky krásné jsou,

jsem poprvé spatřil

sladkou Molly Malone…“

V místnosti se opět rozhostila nálada poklidného domova. Briony se nad Rosaleeninými krátkými světlými vlasy usmála na Bernadettu a obě rázem zapomněly na předešlou rvačku. Molly pozorovala děti a děkovala Bohu za chvíli klidu. Věděla, že nepotrvá dlouho, ale zatím si ji hodlala vychutnat.

Eileen mrzly bosé nožky. Kýbl s uhlím pokrytý tenkou vrstvou ledu jí při každém kroku narážel do holeně a odíral jí kůži. Postavila kbelík na zem a promnula si nohy. Zaslechla zpěv linoucí se z hospody U Býka a ucítila teplo sálající zevnitř. Pouliční osvětlení kolem ní vrhalo růžovou záři. Protáhla se a odhrnula si prameny hustých vlnitých vlasů z tváře. Když se však sehnula, aby zvedla kýbl, objevil se před ní nějaký muž. Eileen vzhlédla do veliké zrudlé tváře.

„Jakpak se jmenuješ, děvčátko?“

Eileen z jeho hlasu poznala, že jde o muže z vyšší společenské třídy.

„Eileen Cavanaghová, pane.“

Muž si ji prohlédl od hlavy k patě, až se před ním propadala studem. Odhrnul jí z tváře další pramen vlasů a zkoumal její obličej ve světle pouliční lampy.

„Jsi moc hezká, Eileen Cavanaghová.“

Nebyla si jistá, co na to muži v naleštěných botách, těžkém kabátě a velkém černém klobouku odpovědět. Proti nešvarům počasí ho oblečení dobře chránilo. Napadlo ji, jestli se dovtípil, že ona mrzne.

„Děkuji, pane… Ale musím už jít. Máma čeká, až přinesu uhlí.“

Cizí pán v rukavicích ji uchopil za ramena, jako by zkoumal, kolik má na nich svaloviny. V tu chvíli se však rozrazily dveře hospody a na ulici vyklopýtal muž.

Eileen poznala otce a zavolala ho. „Tati…, tati! To jsem já, Eileen!“

Paddy Cavanagh byl opilý. Hodně opilý. A ještě k tomu přišel v sázce o celou výplatu. Zmateně se snažil pochopit, co se vlastně děje, a odvrávoral k dceři.

„Jsi to ty, Eileen?“

Mohutný muž se usmál na otce a Eileen se z nějakého nejasného důvodu začala bát ještě víc.

„Máte krásnou dceru, pane Cavanaghu. Mám dojem, že pro mě pracujete, že?“

Paddy zaostřil zrak a teprve pak rozpoznal pana Dumase, vlastníka továrny na výrobu uhlí. Napřímil se a smekl klobouk.

„Kolik je tomu děvčeti let?“

Paddy se zarazil. Tyhle věci přece vědí ženské. Všechno si pamatují a drbou o tom s ostatními ženskými. Jak to mám vědět já? Říkal si.

„Pověz tomu pánovi, kolik ti je let, Eileen.“

Kousla se do rtu. Modrá kukadla se jí zalila slzami a pan Henry Dumas pocítil vzrušení.

Patrick jí vlepil facku. „Odpověz pánovi, ty spratku. Obvykle máš vyřídilku a nevíš, kdy sklapnout.“

„Je mi jedenáct, pane.“

„To už jistě pracuješ? Smím vědět kde, dítě?“

„Ona nepracuje, pane,“ odpověděl mu Paddy hořce. Sám trval na tom, aby všechny dcery pracovaly, ale Molly nehodlala ustoupit. Chtěla děvčata poslat do škol, i kdyby to znamenalo, že nebude na jídlo.

„Tak velká a dobře rostlá dívka - a nepracuje?“

Eileen sklopila zrak a upřela oči na lesklou zem. Bála se do rudé tváře s velkým knírem pohlédnout.

„Takové děvče bych potřeboval, pane Cavanaghu. Mladou a silnou dívku. Zaplatím vám za ni libru týdně.“

Patrickovi překvapením spadla brada. „Libru týdně, pane? A za co?“

Podíval se do Dumasovy tváře a vyčetl mu z očí i odulých, vlhkých rtů vše. V tu chvíli se Paddymu zvedl žaludek.

Jakmile Dumas uviděl Cavanaghův pohled, dodal: „Tak dvě libry týdně.“

Paddy zavrtěl hlavou - nikoli však odmítavě, nýbrž úžasem. Podíval se na Eileen: na její bosé nohy zmodralé zimou, na vychrtlé údy a zavšivené vlasy. Přepadl ho pocit marnosti. Dvě libry týdně - tolik peněz! Pro boháče Dumase je to ale moucha. Kromě toho bych si mohl pojistit, že nepřijdu o místo, uvažoval. A Eileen by stejně brzy nějakému klukovi podlehla. Musím myslet i na další hladový krk. Dumas dceři nabízí teplo a pohodlí; navíc by si mohla přilepšit celá rodina, zvažoval.

Dumas pozoroval, jak muž svádí vnitřní boj. Otevřel proto koženou peněženku, vytáhl z ní dvě bankovky a vtiskl je Paddymu do dlaně.

„Odvedu si ji hned.“

„Jak si přejete, pane.“

„A co to uhlí, tati? Musím ho odnést mámě domů. Dítě už je na cestě…“

„Zavři zobák, Eileen, a běž s panem Dumasem. Uděláš všechno, co si bude přát, slyšíš mě? Všechno, co ti řekne.“

„Ano, tatí.“

Hromotluk ji chytil za ruku a odtáhl ji od otce. Paddy se za nimi díval se zoufalstvím v srdci. Tiskl v dlani bankovky a cítil, jak mu z oka teče slza. Celou cestu domů se snažil svůj čin ospravedlnit. Navzdory alkoholem otupělé mysli to však nedokázal.

Eileen projížděla drožkou po městě a poslouchala klapot koňských podkov. Užasle zírala na velké domy. Strach z neznámého muže z ní trochu vyprchal, protože ji zabalil do svého pláště, který krásně voněl.

Dumas si ji prohlížel z profilu. Za pár let z ní bude nádherná žena, ale do té doby si s ní užiju, pomyslel si. Měl rád mladinké dívky - velmi mladinké.

pět minut později zastavili před malým domem. Eileen uchvátila především zahrada. I v mrazu voněla levandulí. Pan Dumas dívenku vynesl z drožky až k domu. Dveře otevřela asi osmnáctiletá dívka a uvedla je dovnitř. Muž postavil děvče na podlahu v chodbě. Zabořila prsty do nezvykle měkkého koberce.

„Přiveď paní Horlockovou, Cissy.“

„Ano, pane.“ Poklonila se a odešla nazeleno natřenými dveřmi.

„Brzy tě vykoupou v horké vaně a pak si dáme něco k jídlu.“

Eileen na to neřekla nic. Ten chlap se mnou mluví, jako bychom se léta přátelili. Tady něco nehraje, pomyslela si, ale příslib jídla ji povzbudil.

Pak někdo rozrazil zelené dveře, až sebou polekaně trhla. V ústrety jí kráčela drobná šedovlasá žena. O zuby již dávno přišla, takže měla ústa na bezzubých dásních prověšená. Její tvář posévaly vrásky ve všech směrech. Husté šedivé vlasy si vyčesala do pevného uzlu. Změřila si Eileen čilýma oříškovýma očima od hlavy k patě.

„Odnes ten kabát do kůlny, Cissy. Necháme ho tam, dokud ho nezbavíme hmyzu. Pak mi přijď do komory pomoct vydrhnout tuhle holku,“ řekla a kývla k Eileen. Stará paní jí svlékla kabát a Cissy s ním opět zmizela za dveřmi.

Paní Horlocková si požvýkala dásně a ohmatala Eileeniny končetiny a pak drobná ňadra.

„Pevná, pane Dumasi. Umíte si vybrat. Má hezké zuby. Párkrát se pořádně nají a kosti se jí obalí.“

„Moje řeč, paní Horlocková. Teď mě ale omluvte, půjdu si do ranního salónku vychutnat brandy. Až bude hotová, ať mi ji Cissy přivede.“ Usmál se na Eileen a tu v ten okamžik sevřelo u srdce.

Paddy Cavanagh stál uprostřed zapáchající sklepní místnosti a rozhlížel se kolem sebe. Rosalee se probudila a rozplakala se. Briony ji ihned začala něžně kolébat a konejšit ke spánku. Molly se spící Bernadettou a Kerry po bocích rozespale zamžourala očima.

„Malé je v pořádku, Molly?“

Přikývla, ale když viděla, jak se snaží rozdmýchat oheň, zamračila se. „Kde je naše Eileen, Paddy? Před několika hodinami jsem ji poslala pro uhlí.“

Manžel však jen civěl do ohně. Briony ho provrtávala očima. „Potkal jsem ji cestou domů. Sehnal jsem jí práci - začala dnes večer.“

Molly se posadila. „Cože?“ otázala se tlumeným hlasem.

Paddy se otočil ke své ženě a v žilách mu kypěla krev. „Slyšelas, ženská! Sehnal jsem jí džob! Bůh ví, jak potřebujeme prachy. Dobře se o ni postarají, dostane slušné oblečení, jídlo…“

„Kde bude pracovat, Paddy? Ven s tím, pověz mi to.“ Neušel mu Mollyin pochybovačný tón a rozzlobil se. Ona mi nedůvěřuje! Rozhodně ne ve věcech týkajících se děvčat.

„Pracuje pro pana Dumase, člověka, který vlastní továrnu na uhlí. Bude u něho v domě, Molly.“

„Ihned ji přiveď, Paddy Cavanaghu. Nepřeju si, aby pracovala šestnáct hodin denně a dřela jako kůň za pár drobných týdně.“

Paddy kvapně přešel k posteli a vlepil manželce facku. „Řekl jsem, že bude makat a hotovo. Už o tom nechci slyšet ani slovo.“

Když Kerry i Bernadetta spatřily, jak otec matku udeřil, překvapením hlasitě vydechly. Kerry otevřela pusu dokořán, ale Paddy napřáhl ruku dřív, než stačila zaječet.

Okamžitě sklapla.

„Kdo jen pípne, tomu sedřu kůži. A myslím to vážně!“

Jakmile se opět obrátil k ohni, z ruky mu vyklouzly bankovky a lehce přistály na špinavé podlaze.

Molly se zvedla a užasle na ně zůstala zírat. Teprve pohledem do mužových očí ji to trklo.

„Ty odporný šmejde, prodals mu ji, že? Tys tomu chlapovi prodal moji krásnou Eileen…“ Chytila si hlavu do dlaní a rozeštkala se. Její nářek Paddymu mohl utrhnout srdce.

Pokusil se ji obejmout. „Molly, Molly… Poslyš, bude si tam žít jako královna. Budeme dostávat dvě libry týdně.

Molly ho s odporem odstrčila. „Kam tohle dospělo? Děláš pasáka vlastnímu dítěti, ty ničemo!“

„Musíme něco jíst, ženská, copak to nechápeš?“

„A proč nežijeme z tvé výplaty? Protože jsi všechny peníze nechal v hospodě U Býka, co? Že jo? Doufám, že tě vyzpovídá kněz a pak z tebe vytřese duši! Až se tohle dítě narodí, pro Eileen si zajdu. A jestli na ni sáhli, Paddy Cavanaghu, přísahám, že na tebe pošlu Armádu spásy. Vykřičím všem, cos provedl!“

Molly vypadala jako smyslů zbavená. Měla rozcuchané vlasy a naběhlá obrovská ňadra se jí pohupovala s každým prudkým nádechem. Náhle zcela zřetelně viděla, jaký vede život. Stačilo se podívat na umazanou podlahu se zbytky sutiny. Na jediné křeslo v místnosti se zlomeným opěradlem, zbytek čaje pečlivě zabaleného na krbové římse, aby se k němu nedostaly krysy a švábi. Stačilo vdechnout neustálý pach stoky, která vedla podél sklepení. Za deště se dokonce železnou mřížkou ve zdi protlačovaly dovnitř lidské výkaly. Jako by jí náhle cosi vybouchlo v hlavě.

„Ty máš na svědomí tenhle můj úpadek, Paddy Cavanaghu. Nechápu, jak jsem to mohla připustit. Snažila jsem se při tobě stát, i když jsi opilec a děvkař. Nikdy jsem neměla pro své děti normální jídlo. Tohle je ale poslední kapka. Končím s tebou! Prodal jsi moji krásnou Eileen jakémusi starochovi! Je mi z tebe špatně. Zvedá se mi žaludek.“

Paddy sebral z podlahy jednu z bankovek a odešel. Když otevřel dveře, vnikl dovnitř závan ledového vzduchu.

Eileen ležela ve veliké měděné vaně a paní Horlocková jí vyčesávala vši z vlasů. Vzduchem se nesl odporně nasládlý pach parafínu.

„Máš krásné vlasy, dítě. Hezké a husté. Po pořádném jídle se ti začnou lesknout. Budou jako havraní křídla.“

Usmála se, až ukázala bezzubé dásně, a Eileen jí úsměv plaše opětovala.

Paní Horlocková vstala. „Zůstaň ležet. Cissy ti přinese ještě trochu vody, aby ses mohla pořádně vydrhnout. Ve vaně plave vrstva svinstva na čtyři prsty.“

Odešla a zamířila do kuchyně, kde se pustila do přípravy jídla. Kroutila přitom hlavou. Chudák holka. Jenže pan Dumas je boháč a musí se mu nechat, že není žádný mizera. Pokud ho děvče poslechne na slovo, všechno bude v pořádku. A ta malá na nějakou vzpurnou holku nevypadá. Rozhodně ne jako ta poslední. Zrzavá potvora s jazykem jako břitva. Uměla ječet, jako by ji na nože bral. Musela od svého otce dostat pár pořádných výprasků a vyslechnout ostrou matčinu domluvu, než ji srovnali, jenže to už pana Dumase přestala bavit. Matka ji nakonec odvedla k Nellii Deakinsové. Jestli zvěsti nelžou, ta malá slečinka jistě zalituje, že nezůstala tady, pomyslela si Marie Horlocková. Pan Dumas by ji koneckonců obtěžoval jen jednou denně, kdežto u Nellie Deakinsové ji čekalo tak šest až sedm chlapů, a ti rozhodně nevypadali tak čistí a laskaví jako pan Dumas. Po nějaké době se holka stávala pro Nellii bezcennou. Pokud ovšem byla velmi mladinká, mohla párkrát nahrát její panenství pomocí trochy krve z kuřete.

Paní Horlocková zavrtěla nad fikaností Deakinsové hlavou. Aspoň tam tu zrzavou potvůrku srovnají. Tahle Eileen se zdá poddajná. Při drhnutí dívčina těla si pozorně prohlédla její genitálie, ale nenašla ani chloupek, dokonce ani naběhlé folikuly, takže jí nějakou dobu ani neporaší. Několika dotazy zjistila, že děvče dosud nemenstruovalo. Téhle si pan Dumas za své peníze užije do sytosti. Její drobná pučící ňadra připomínala třešinky. Přesně taková se mu líbila. Za pár let se dívenka pěkně zakulatí v prsou i v bocích. Do té doby ale získá zkušenosti, které jí zůstanou po celý zbytek života. Navíc pan Dumas děvčátka na rozloučenou slušně obdarovával. Jedna dívenka odtud odešla s padesáti librami v kapse!

Eileen dovolila Cissy, aby ji opláchla čistou vodou. Pak se nechala vytáhnout z vany, zabalit do velké bílé osušky a vytřít si vlasy. Cissy jí je začala jemně pročesávat a pustila se s Eileen do řeči.

„Pan Dumas bude trvat na tom, aby ses každý den koupala. Já musím jen jednou týdně. Po domě se můžeš pohybovat volně, ale bez doprovodu paní Horlockové nebo jednoho z ošetřovatelů koní ven nesmíš. Není to kvůli tomu, že bys tady byla vězeň, ale aby tě nepřepadli zloději.“

„Jaká práce mě čeká, Cissy?“

Než odpověděla, kousla se do rtu. Tahle holka je naprostý zelenáč.

„Copak to nevíš, zlatíčko?“

Eileen pohlédla do znepokojených Cissyiných hnědých očí a otevřela ústa, ale nevydala z hrdla ani hlásku.

„Budeš teď žít tady, slečno Eileen, s panem Dumasem.“

Cissy úmyslně použila oslovení „slečno“, protože se to obvykle mladým dívkám líbilo. Snadněji se pak se svou situací vyrovnávaly.

„Budu žít s panem Dumasem jako co? Jako jeho dcera nebo něco takového?“ Eileen slyšela o bohatých lidech, kteří si kupovali děti, jenže ty byly zpravidla velmi malé.

Cissy se zamračila. Je to fakt naivka! „Hele, představ si, že máš před svatbou, jo?“

Eileen přikývla, ačkoli moc netušila, kam jejich hovor spěje.

„Musela bys spát se svým manželem, že?“

Eileen opět přitakala. Tentokrát se jí však zmocnila panika.

„Prostě si představ, že pan Dumas je tvůj manžel. Je to jednoduchý, zvykneš si. Všechny si časem zvykly.“

Eileen zavrtěla hlavou. „Ne… Určitě lžeš, tohle by mi táta neudělal.“

Cissy pomalu docházela trpělivost. „Poslyš, slečinko, jestli se paní Horlocková dozví, co jsem ti vykecala, obě nás odsud požene s výpraskem. A tak ti radím: Skloň hlavu, roztáhni nohy a mysli na Anglii. Poslední holku, která dělala potíže, odvlekli do bordelu k Nellii Deakinsové - a věř mi, že tam bys skončit rozhodně nechtěla! Pán za tebe slušně zaplatil, tvůj tatík shrábl prachy a bude je dostávat každej tejden. Jestli máš bratry a sestry, budou mít aspoň co do pusy. Koukni se na to z týhle stránky a mysli na to, co jsem ti řekla. Usmívej se na pána a dostaneš všechno, na co si vzpomeneš. Jestli míníš dělat potíže, budeš litovat do konce svýho života.“

Eileen se nechala obléknout do bílé noční košilky a pokorně Cissy následovala po schodišti do obývacího pokoje. Když vstoupila dovnitř, pan Dumas vstal a usmál se na ni.

„Pojď sem k ohni, moje milá. To je vše, Cissy. Vyřiď paní Horlockové, ať přinese jídlo.“

Cissy se zdvořile poklonila, mrkla na Eileen a odešla.

Pan Dumas uchopil Eileen za ruku a odvedl ji k velkému křeslu u ohně. Ustrašeně se posadila. Bála se, že nezvykle jemnou tkaninu košilky roztrhne. Pan Dumas chytil její nožku do dlaně a klekl si před dívku. Eileen z něj ze strachu nespustila oči.

„Chudinko malá, jsi celá promrzlá. Hned ráno tě paní Horlocková oblékne od hlavy k patě. Bude se ti to líbit, viď?“

Eileen civěla na muže, který před ní klečel. Dlaněmi jí přejížděl po stehnech, takže se jen se sebezapřením nerozječela na celé kolo. Cissyina hrozba Nellií Deakinsovou však měla kýžený efekt. Všichni o jejím bordelu věděli své. Až dodnes si Eileen nebyla jistá, co se tam vlastně děje, ale dívky, které kdy prošly jeho dveřmi, už nikdy nikdo nespatřil.

Muž jí vykasal noční košilku a hladil ji po stehnech. Protože neměla kalhotky, snažila se tisknout hubené nožky k sobě. On jí je však něžně, ale pevně roztáhl od sebe. Jakmile ji knírem začal šimrat po nohách až ke stehnům, přivřela oči. Vzal ji do náruče a odnesl ji na houni před krbem. Když jí rozvazoval mašličky na košilce, stiskla víčka. Studenou dlaní jí osahával ňadro. Kousla se do rtu, až jí vytryskla krev.

Do místnosti v tu chvíli vešla paní Horlocková s podnosem. Stačil jí však jediný pohled, aby rychle opustila pokoj a odložila podnos na stolek v chodbě. V duchu se usmála. Tahle je díkybohu poddajnější než ta poslední.

Cestou do kuchyně si tiše broukala.

Eileen ležela jako ve snu. Bolelo ji celé tělo a oblast mezi nohama měla jako v ohni. Když se od ní ten chlap konečně odtáhl, hlasitě si oddechla. Ležel vedle ní, laskal její nahé tělo, ale ona měla oči stále zavřené. Připadala si otupělá a prázdná.

„Tak co, moje krasotinko, nebylo to špatné, vid? Teď, když jsi přišla o panenství, to bude pro tebe snazší. Umírám hlady. Mám přinést něco k jídlu?“

Eileen zůstala ležet se zavřenýma očima, dokud nepřivolal paní Horlockovou. Hospodyně řekla, že má děvče za sebou dlouhý den a že po tom všem vzrušení potřebuje odpočinek. Když s ní Eileen odcházela, cítila, jak jí semeno a krev stéká po nohách. Stará paní ji uložila do měkounké postele a mezi nohy jí přitlačila ledový obklad.

Po několika konejšivých slovech ji políbila na zpocené čelo.

Eileen následující tři dny nespala a ještě dalších šest měsíců ze sebe nevypravila jedinou souvislou větu.

Její služba u pana Dumase trvala jeden rok.

2

„Briony!“ křikla Molly na dceru pronikavým hlasem.

Dívka, která právě seděla na schodech před dveřmi, rychle vběhla dovnitř.

„Co se stalo, mami?“

„Zajdi k panu Dumasovi a přines peníze,“ ucedila matka skrz zuby. Briony přikývla a obula si vysoké boty. Molly se dívala, jak dcera vybíhá z místnosti, a zamrazilo ji. Budu muset na Briony dávat pozor, umínila si.

Postavila vodu na čaj a povzdechla si. Od chvíle, kdy je Eileen opustila, uplynul rok, a byt vypadal zcela jinak. Nyní v něm stála dvě pořádná lůžka s péřovými matracemi, na podlaze ležely dva barevné koberečky a dokonce se tam vtěsnal i stůl a židle. Oheň nikdy neuhasínal, na stole už nechybělo jídlo, kterým se však Molly pokaždé málem zalkla. Ušetřila dost peněz, aby se mohli přestěhovat do domku na Oxlow Lane, což znamenalo rozhodně velký skok kupředu. Přesto z toho Molly neměla radost.

Noc co noc ji trápily výčitky. Její chlapeček se narodil mrtvý a krásná Eileen, kdysi tak plná života a energie, vypadala jako stín. Jednou za čtrnáct dní jezdila domů na návštěvu duchem nepřítomná, náladová, vyšňořená dívka s pobledlou a zasmušilou tváří. Měla v ní vepsáno vše, co jí pan Dumas prováděl. Každý den „služby“ ji ničil víc a víc.

Briony kráčela po ulicích k Dumasovu domu a chvěla se vzrušením. Jak ráda tam chodila! Milovala zahrádku, krásné koberce i sladkou vůni vyhřátého obydlí. Rychle prošla kolem hospody U Býka v Dagenhamu do Barkingu. Obvykle se v domě chvíli zdržela, dala si s Eileen něco k snědku, ale ten večer kula pikle. Usmívala se cestou na kolemjdoucí a mávala jim. Díky dvěma librám týdně od pana Dumase si vykračovala ve vysokých černých kozačkách a od Eileen dostala dlouhý cihlově červený kabát. Zrzavé vlnky se jí jako obvykle vysmekly ze spony a spadaly jí kolem obličeje až na ramena.

Jako desetiletá slečna působila stále drobounce. Bílou pleť zdobily jemné pihy a zelenýma očima vnímala vše okolo sebe.

Vběhla na ulici, na níž žila Eileen, a pozorovala krajkové záclony v domech vážených lidí i jejich čistá zápraží. Na těchto ulicích si nehrály umouněné a smradlavé děti, ani na nich nevyřvávali opilci. Pro Briony to byl krásný svět. Vešla na cestičku k domu a zaklepala na zelené vstupní dveře.

Otevřela jí Cissy a uvedla děvče dovnitř.

„Zdárek, Cissy. Jak se má sestra?“ Briony si svlékla kabát a podala jej děvčeti.

Cissy si přehodila svrchník přes ruku. „Nic moc, Briony. Myslím, že brzy dostane měsíčky.“

Briony se zamračila a přikývla. U Eileen zatím menstruace nezačala, ale brzy musela přijít. Vypučela jí ňadra a objevilo se i ochlupení. Pan Dumas ji v poslední době příliš neobtěžoval, což Eileen jen těšilo. Briony to však znepokojovalo. Od upovídané Cissy se totiž dozvěděla, že pana Dumase dospívající dívky nezajímají, takže měl týdenní příděl dvou liber brzy vyschnout. Zděšeně se kousla do rtu. Skončí-li tenhle příjem, zmizí i jídlo na stole, nebude na nový dům v Oxlow Lane ani na školné.

Šla za Cissy do obývacího pokoje, v němž Eileen seděla nad tácem s čajem a koláčky u krbu. Cissy na Briony zamrkala a ona na ni kývla. Pak vběhla sestře do náruče.

Eileen měla černé dlouhé vlasy sčesané dozadu. Plaše se na Briony usmála. „Posaď se, naliju ti čaj. A dej si koláčky.“

Briony si vzala koláček a celý si ho nacpala do pusy. Zatímco ho kousala, pozorně si sestru měřila pohledem. Eileen se při nalévání čaje tak chvěly ruce, že k ní Briony pocítila lítost. Zapila koláček mlékem v konvičce a usmála se na sestru.

„Není ti něco, Eileen?“

Dívka zavrtěla hlavou. Podala Briony šálek s čajem a zahleděla se do ohně. „Celkem to jde. Jen mě pořád bolí břicho. Doufám, že už to dostanu, Briony.“

Napila se čaje a nahlas zaklela. Byl vařící.

Eileen se na ni podívala. „Neměla bys takhle klít, Briony. To se na slečnu nehodí. Kdyby tě slyšela máma, zuřila by.“

Briony se zachechtala. „Ale neslyší mě.“

Eileen se tiše zasmála. Kéž bych byla jako moje sestra, pomyslela si.

„Jak se má pan Dumas, Eileen?“

Zhluboka si povzdechla a nervózně zaškubala dlaněmi v klíně. „Nejspíš se má fajn.“

„A jak jde…, však víš… Jak to jde jinak?“

„Je to hrůza, Briony. Jak si můžou něco takového lidi dělat… Opravdu nechápu. Je to odporné!“

Briony obrátila zlostně oči v sloup. „Neptala jsem se, jaké to je! Ale dělá to s tebou často?“

Eileen zavrtěla prudce hlavou. „Díkybohu ne.“

Briony zakoulela očima a podívala se na sestru. „To je dobře.“

Jenže to dobře nebylo, ani v nejmenším.

Zaslechla, jak se otevřely dveře, a uklidnila se. Přišel pan Dumas. Eileen ztuhla a Briony na ni zamrkala. „Klídek, Eileen, dějí se horší věci!“

Eileen se znovu zahleděla do ohně a Briony musela potlačit nutkání uchopit ji za ramena a třást s ní tak dlouho, až by cvakala zuby. Podle jejího názoru Eileen s tím, že pomáhá celé rodině, příliš nadělala. Mohla přece za mnohem míň peněz dělat mnohem horší věci. Skončit třeba v Aldgate, na Myrdle Street a makat čtrnáct hodin denně. To by ji brzy srovnalo! Poznala by, kam patří. Briony by si rozhodně uměla vybrat.

Pan Dumas se na obě dívky zeširoka usmál, zamířil k nim a políbil každé ruku. Briony si spokojeně vzdychla. Jsem jako opravdová dáma, pomyslela si. Zhodnotila pohledem proužkované kalhoty a sako šité u krejčího a v tu ránu jí pan Dumas připadal jako král. Nasadila nejmilejší úsměv a on jí ho opětoval. Briony se posadila na podlahu vedle sestřina křesla. Pan Dumas se posadil do prázdného křesla a usmíval se.

„Objednal jsem další čaj i koláče, děvčata.“ Díval se přitom na Briony. Usmála se na něj. Vždycky ji vykrmoval koláči. Věděl, že Briony je na sladké. Eileen se podívala na pana Dumase. Rázem vystřízlivěl. Ten její výraz ubožátka ho deprimoval.

„Přines mi peněženku, Eileen, Briony si přišla pro tvoji výplatu.“

Eileen vyskočila, jako by ji katapultoval. S jakou radostí od něho odcházela! Zaslechla však za sebou jeho hlas: „A když už jdeš, zeptej se paní Horlockové, co bude dnes k večeři.“

Přikývla a odešla se schýlenou hlavou. Měl by tak mít alespoň pět minut s touhle zrzavou koketkou o samotě. Jakmile se za sestrou zaklaply dveře, Briony vstala a posadila se na její místo. Zazubila se. „Moc ráda sem chodím, pane Dumasi,“ řekla lstivě.

„Opravdu, Briony?“

„Ach, ano. Ráda bych tu žila, ale asi na to nejsem dost velká, že? Je mi teprve deset.“

Omotala si na prst pramen zrzavých vlasů a strčila si ho do pusy. Pro pana Dumase nemohla učinit nic erotičtějšího.

„Udělala bych cokoliv, abych tu mohla být. Cokoliv.“

Muž a děvče na sebe pohlédli a v ten okamžik uzavřeli nevyřčenou dohodu. Pana Dumase překvapilo, kolik toho tak mladinké dítě ví o světě.

Paddy Cavanagh vešel do kanceláře s čepicí v ruce. „Chtěl jste se mnou mluvit, pane?“

Pan Dumas se na něho usmál jako muž na muže.

„Jde o Eileen - myslím, že je načase, aby se vrátila domů.“

S uspokojením pak sledoval, jak Paddymu Cavanaghovi padla brada.

„Co…, chci říct…, co se stalo, pane?“

V hlavě mu šrotovalo. Jak sakra vyžijeme bez Eileeniných peněz? Dokonce i Molly se s tím už smířila. Přes všechny nabubřelé řečičky se neostýchala přijímat týden co týden peníze.

„Rád bych změnu, Paddy. Víte, jak to chodí.“

Mlčel. Ne, opravdu netušil, jak to chodí. Dětičky ho nikdy nezajímaly.

„Briony, to je krásné děvčátko. Včera večer byla u mě v domě a vyjádřila docela jasně…“ Zvedl ruku, aby ho Paddy nepřerušoval. „Docela jasně se vyjádřila, že by nebyla proti… Jak to říct? Kdyby převzala Eileenino veslo.“

Paddy se olízl. Instinktivně cítil, že by měl tomu chlapovi vrazit pěstí. Přímo do zubů. Přesto však věděl, že si to nemůže dovolit.

Tenhle člověk patřil k vyšší společenské vrstvě, ať už to znamenalo cokoliv. Vlastnil továrny a část přístavních doků. Všichni k němu vzhlíželi, výrazně přispíval na všemožné charitativní účely. Otec jeho manželky byl dokonce lord. Paddy pochopil, že je v pasti. Také věděl, že pan velkomožný Dumas nedostane Briony za mizerné dvě libry týdně.

„Napadlo mě, že bychom se tentokrát mohli domluvit na dvou librách deseti,“ podotkl Henry přesvědčivě.

„Tři libry,“ řekl Paddy úsečně, ale silou svého hlasu překvapil sebe i pana Dumase.

„Tři libry?“

„Přesně tak, pane. Moje Briony za to stojí.“

Dumas se kousl do horního rtu a obrátil oči.

„Snížily by bolest její matky, pane, protože ta nejspíš vyletí z kůže, až se to dozví. Těžce nesla i odchod Eileen, ale v případě Briony bude řádit jako pominutá. Kvůli Eileen dokonce chtěla jít za paní Evansovou.“

Paddy spokojeně přihlížel, jak pan Dumas zbledl. Paní Evansová v Barkingu a Dagenhamu bojovala za spravedlnost nižších tříd s vervou, která všechny, kdo s drobnou paní přišli do styku, překvapila.

Paddy pozoroval, jak se v panu Dumasovi odehrává bitva.

Paní Evansová a skandál, nebo teprve desetiletá zrzka a směšná týdenní částka? O vítězi nebylo sporu.

„Tak tedy tři libry týdně. Přiveďte ji ke mně dnes večer a tu druhou si můžete odvést…“ Mávl rukou, jako by si nemohl vzpomenout na její jméno.

„Eileen. Odvedu si svou Eileen.“

Paddy si bez dalších zbytečných slov nasadil čepici a opustil kancelář. Pak si vyzvedl z pracovní skříňky kabát a zamířil z továrny k hospodě U Býka. Poručil si tam velkou whisky, kterou najeden lok obrátil do sebe. Hřbetem ruky si otřel ústa, opřel si hlavu o bar a hlasitě zaskučel nad svým osudem.

Vůbec ho nenapadlo, že by mu Briony neprodal. Tři libry týdně jsou tři libry týdně.

Když Paddy vešel do dveří, Molly zrovna podávala večeři. „Co tady hergot děláš v tuhle hodinu?“

Paddy ji objal kolem pasu. Táhla z něj whisky, a proto se od manžela s odporem odtáhla.

„Dej pokoj!“

Kerry se zahihňala. Molly vytáhla z velké kameninové nádoby vařečku a plácla ji přes prsty. Kerry si z nich olízla šťávu králičího guláše.

Briony seděla nedočkavě u stolu a krmila Rosalee. Jedině ona zůstávala trpělivá. Někdy do ní museli cpát jídlo násilím.

„Bri…, Bri,“ oslovila Rosalee Briony a uchopila ji za vlasy. Ta sklonila hlavu a políbila ji na tvář. Rosalee vzrušeně zatleskala.

Když je Paddy viděl, píchlo ho u srdce.

„No? Tak mi odpověz: Co tě přivádí domů v tuhle hodinu?“

„Pan Dumas si pro mě nechal poslat,“ řekl a posadil se na polámanou židli.

„A kvůli čemu? Jde o Eileen? Je nemocná?“

„Ne, ženská. Nic takovýho. Necháš někdy člověka domluvit, aniž bys mu skákala do řeči?“

„Tak co se děje?“

„Už jí má dost. Mám ji dnes večer vyzvednout.“

Molly si odhrnula vlasy a ve zrudlé, lesklé tváři od vaření se jí zračila úleva. „Budu ráda, až se to dítě vrátí do bezpečí domova.“

Paddy se zvedl a s odporem ukázal kolem sebe. „No jasně, že tady bude v bezpečí, nikam jinam se totiž nehne, co? A až uhodí pořádná zima, bude ji od mrazu štípat vzduch v plicích. Přijdeme o naše dvě libry týdně! Tam se oblíká jako madam a cpe se, kdy se jí zlíbí. Návrat domů jí způsobí šok! Bude muset jít makat a ostatní holky jakbysmet, abysme dostali ten dům na Oxlow Lane. A dřít bude muset i tahle blbka.“ Ukázal přitom na Rosalee.

Molly se posadila na mřížku před krbem a poklepávala si vařečkou do dlaně.

„Nejspíš máme po parádě.“ Všechny sny o hezkém domku se dvěma pokoji v patře, dvěma v přízemí a zahrádkou za domem se jí náhle rozplývaly před očima. Zase zbude jen sklepní byt a věčně prázdný stůl. Nebude ani na čaj a na pořádné boty pro holky. Zdálo se, že se ocitnou opět tam, kde předtím.

„Už je to tak, ženská. Doufám, že sis trochu naspořila, ať vydržíme do jara.“

Molly neodpověděla. V případě Paddyho Cavanagha bylo vždycky líp, když o finanční situaci věděl co nejmíň.

„Je to tak. Řekl mi: ‚Paddy, tuhle nešťastnici už nechci ani vidět.‘ Taková drzost!“ Úkosem pozoroval Molly. Poněkud své vyprávění nabubřel, aby se dostal k hlavní věci.

„A pak, Molly… Už jsem měl chuť mu jednu praštit. Jenže jsem nechtěl, aby to zašlo tak daleko. Každopádně mi potom navrhl: ‚Za vaši Briony bych dal dvě libry deset!“‘

Molly rozohněné vyskočila. „Cože?“

„‚Dvě libry deset?’ já na to,“ řekl a bouchl se do hrudi. „Nedostanete žádnou z mejch holek ani za padesát liber týdně!“

Molly přikývla a sevřela vařechu v dlani.

„Navrhl mi tři libry. Tři libry a další jednání za šest měsíců.“

Paddy přikrášloval dál. „‚Nikdy!‘ já na to. ‚Ani za všechno zlato z Londýna. K čertu s vámi, všiváku,‘ křikl jsem na něj. ‚Už toho bylo dost.‘“

Znovu přikývla. „Dobře’s udělal, Paddy. Dobře’s udělal. Když si pomyslím, co moje Eileen ten rok vytrpěla…“ Hlas se jí zlomil výčitkami.

Briony, která rozhovoru přihlížela, měla pocit, že jí srdce spadlo do kalhot. Jasně že otec všecko zpacká, když si vypije. On snad vážně věří tomu, co říká! Briony však moc dobře věděla, že otec by prodal i vlastní babičku, kdyby mu za ni přislíbili peníze.

„Já k panu Dumasovi půjdu, mami. Mysli na to, co by sis mohla za tři libry týdně pořídit. Nevadilo by mi, co bych musela dělat. A… a naše Eileen se vrátí domů.“

Molly položila ruku na Brioninu hlavu. „Tahle rodina už si nadělala dost ostudy, dítě.“

Briony spustila: „Ale, mami, ty to nechápeš. Mně to nevadí… Vážně! Myslím, že v tom, co chce pan Dumas, budu dobrá. Holky budou moct chodit do školy, ty si pořídíš dům na Oxlow Lane a pan Dumas včera večer řekl…“

Molly chňapla Briony za ucho a zlomila nad její hlavou vařechu o zeď.

„Copak ti pan Dumas včera večer pověděl, dítě? No tak, pouč nás.“

Briony si uvědomila, že se dopustila osudové chyby, a podívala se na otce. Prosila ho očima, aby jí pomohl.

Molly jí zkroutila ušní boltec, až Briony vykřikla: „Řekl, že se mu líbím, mami, a že můžu po Eileen převzít službu, protože ona to tam nesnáší. A že si vydělám víc peněz než ona, protože jsem živější.“

Molly shodila dceru na špinavou podlahu. Briony zůstala nehnutě ležet a zírala na matku. Ať se stane cokoliv, umínila si, že dnes večer k panu Dumasovi půjde.

„Bože můj! Ty tam vážně chceš? Prostě tam chceš jít. Přesně víš, do čeho jdeš, a přesto to chceš,“ poznamenala Molly nevěřícně.

Briony vstala. Podívala se matce zpříma do očí a křikla: „Eileen tam šla a nechtěla, ale i tak jste dvě libry týdně shrábli! Já tam chci! A nemůžu se dočkat, až dostanu nový ohoz, pořádný jídlo a vyspím se v normální ložnici. Pana Dumase si oblíbím, protože není nic horšího než být v zimě, o hladu, ve špíně a v chudobě!“

V místnosti nastalo mrtvolné ticho. Briony se vyděsila vlastním výbuchem, ale matka jí přesto hodlala v odchodu zabránit. Ona se však rozhodla. Chtěla Dumasovu nabídku přijmout. Toužila po teple, pravidelném přísunu jídla, i kdyby se za to měla dotýkat Dumasova těla a on jejího.

„Jestli tam to dítě chce, nech ji.“

„Jasně! Přesně o to ti jde, co, Paddy? Její teprve deset, ale je vyspělejší. Klube se nám z ní štětka! Nejspíš skončí u Nellie Deakinsové.“

„Proč tam Eileen musela jít, i když nechtěla, a já, která chci a ještě vydělám o libru víc, nemůžu? Povíš mi to, mami?“

„Nerozuměla bys tomu, Briony, protože jsi celá po něm - po svém otci. Ty bys za to, co chceš, prodala i duši. Jen si tam jdi, děvče, ale říkám ti, už se pod mou střechu nikdy nevracej!“

Briony si matku dlouze a tvrdě změřila pohledem a pak sestry, které mlčky seděly kolem stolu.

„Je to divný, mami, víš? Protože já vám na tu střechu nad hlavou budu vydělávat. Vsadím se, že mu ty tři libry týdně nevmeteš do ksichtu!“

Políbila jednu sestru po druhé, natáhla si cihlově červený kabát, který milovala, nazula si boty, kývla na otce a šla na něho čekat ven. Posadila se před bytem na schody. Cítila se mizerně. Chtěla přece jen pomoct a oni její snahu odvrhli. Tři libry ale brzy rány zacelí, alespoň matčiny určitě. I to však Briony způsobovalo bolest. Co jsem udělala špatně? Zpytovala se. Když to dělala Eileen proti své vůli, vše bylo v pořádku. Potlačila vzlyk.

Náladu jí však vzpružila myšlenka na horkou lázeň, odvšivenou hlavu a hezkou noční košilku, která ji očekávala. Před ostatním uzavřela mysl. Jak paní Evansová v nedělní škole vždy opakovala: Všeho dočasu. Budu se tím trápit, až to přijde.

Paddy stál v chodbě domu na Ripple Road a padla na něho deprese. Vůně čistoty a naprosté ticho ho nervovaly. Styděl se za nepořádek ve vlastním domě i za to, že Eileen prodal panu Dumasovi; trápilo ho, že jeho Briony, jediná z jeho dcer, která v sobě měla jiskru, k němu chtěla jít dobrovolně. Dokonce se nemohla dočkat. Přesto v hloubi duše dítěti nedával vinu.

Briony měla vždycky všech pět pohromadě. Byla bystrá, temperamentní a předčasně vyzrálá. V jistém smyslu chápal, že si chce v životě polepšit. Jejímu rozhodnutí rozuměl.

Molly na Briony nikdy neměla dost času, vlastně ji spíš brala jako pomocnici k Rosalee. Jedině Briony duševně opožděnou sestru dostala do postele a ze záchvatů pláče, jimž jednu dobu velmi propadala. Molly se zajímala jen o Eileen a o Kerry - Kerry byla jejím mazánkem, talentovaným dítkem, kvůli kterému se především chtěla dostat do domu na Oxlow Lane. Kerry totiž musela vyrůstat ve slušném prostředí. Za nejdivnější z pěti děvčat se považovala Bernadetta. Tichá a flegmatická Bernie trpěla výbuchy vzteku a stále vypadala jako nemocná. Jako by byla v domácnosti jen hostem, který má každou chvíli odejít. Molly o ní prohlašovala, že se stáří nedočká, třebaže žádnou nemocí vlastně netrpěla. I Paddyho však její apatičnost občas děsila.

Vsunul si ruce do kapes a zíral na své staré boty. Trvalo to nějak dlouho a jemu vyschlo v krku lačnícím po doušku whisky - nebo spíš rovnou po několika panácích.

Zaslechl kroky ozývající se od schodiště. Briony k němu přiběhla se zarudlou tvářičkou: „Tati, budu mít Eileenin pokoj! Už má skoro sbaleno. Pan Dumas řekl, že si může všechny šaty a věci nechat! Není to od něj hezký?“

Paddy si olízl rty. „Jo, moc laskavý. Vyřiď Eileen, ať si pospíší, nemíním tu tvrdnout celou noc.“

Otevřely se dveře obývacího pokoje. Vyšel z něj pan Dumas a podal Paddymu tři libry.

„Eileen bude za chvíli hotová. Dal byste si zatím něco k pití?“

Paddyho tvář se rozjasnila. „Ano, díky, pane.“

Dumas se v duchu usmál.

Paddy pak poprvé vešel do pokoje, který na něj udělal ohromný dojem. Za vyleštěnou mřížkou krbu plápolal oheň. Stěny pokrývaly tmavěmodré tapety a z malovaných nádob vyrůstaly vysoké zelené pokojové rostliny. Ve světle ohně se leskla kožená pohovka a dvě křesla s opěradly. Na malých stolečcích zahlédl všelijaké cetky a drobnosti, jaké předtím nikdy neviděl. Na podlaze ležel belgický koberec, jenž mu i pod těžkými botami připadal jako tráva. Sedl si na krajíček jednoho z křesel a přijal nabídnutou sklenku whisky.

Už se Briony vůbec nedivil. Ona tohle viděla na vlastní oči. Směla nakouknout do světa bohaté společenské vrstvy a chtěla se stát jeho součástí. Kdo s trochou rozumu jí mohl něco vyčítat? On tedy rozhodně ne. Briony už ve svých deseti letech věděla, co chce. Zatímco Paddy popíjel, přemýšlel o budoucnosti.

S rozumem, který byl Briony nadělen, mohla tohle místo využít jako odrazový můstek. Paddy se správně domníval, že jakmile vyzkouší, co jí skýtá tento dům, zatouží po něčem víc. V tu chvíli do sebe muž kopnul panáka na jeden lok a v duchu jí připil. Ať dostaneš vše, po čem prahneš, Briony, ale nikdy to, co zasloužíš.

„Ježíši, Eileen, poskládej to oblečení pořádně, nebo z něj budeš mít harmoniku, než dojedeš domů!“ vyhrkla Briony otráveně. Eileen ve spěchu házela šatstvo, které jí pan Dumas laskavě daroval, do koženého kufru, jen aby odtud vypadla co nejdřív.

„Za chvíli z nich stejně budou hadry, takže o co jde? Pomoz mi to sbalit, ať už jsem pryč.“

Cissy zavrtěla hlavou, když se Briony pokusila něco namítnout, a sama prohodila: „Jdi do kuchyně, Eileen. Paní Horlocková tam pro tebe něco má.“

Eileen křečovitě odběhla.

„Pěkně mě štve, Cissy, je to nevděčná potvora - dostala tolik krásných věcí!“

Cissy se pustila do balení kufru a tlumeným hlasem promluvila k Briony: „Hele, Briony, nebuď na ni tak tvrdá. Nenávidí to tady. Některé holky nejsou jako my. Jsou to slabší nátury. My umíme těžit z každé situace, ve které se octneme. Pomoz mi to zabalit, ať se jí zbavíme a můžu tě jít vykoupat. Paní Horlocková má připravenou lázeň.“

Briony si nechala názor pro sebe, ale bez ohledu na řeči ostatních považovala Eileen za fňuknu. Radostně se rozhlédla po krásné koupelně. Celý dům byl úžasný! Těšila se, až ji pořádně vydrhnou v plechové vaně, i na to, jak se od zítřka bude koupat ve velké koupelně u podesty schodů. Asi omdlím štěstím, pomyslela si. Něžně pohladila vyšívanou pokrývku a kousla se do rtu. Tohle všechno teď patří mně, říkala si. Ale na rozdíl od své bambulaté sestry to tady ovládnu nadlouho.

Bez ohledu na to, co pro to budu muset dělat.

„Hotovo, dítě.“

Briony vystoupila z vody, zvedla ruce a paní Horlocková ji zabalila do ručníku. Pod modrobílou kůží se jí rýsoval hrudní koš a droboučké bradavky jí tuhly zimou. Snad vůbec poprvé paní Horlocková objala drobnou dívenku, posadila si ji na klín a přivinula ji k sobě.

Briony jí automaticky objetí opětovala, čímž si nevědomky získala přítele na celý život. Na základě dívčiny bezbrannosti a křehkosti si paní Horlocková najednou uvědomila, co tu chudinku čeká. Netušila, zda k tomu dohnalo Brionino naprosté smíření s osudem. Věděla však, že Briony Cavanaghová byla zatím nejmladším dítětem, a bez ohledu na to, jak parádní šatičky jí právě oblékala, ji to poněkud znepokojovalo.

Navlékla jí bílou noční košilku a odvedla ji do obývacího pokoje k Henrymu Dumasovi.

Henry žasl nad proměnou dítěte. Posadila se k němu před krb, povídala si s ním a mezitím jí osychaly vlasy. Nejprve vyskočila jedna spirálka zrzavých vlasů na temeni hlavy, pak další. V duchu se pobaveně usmál. Tohle děvče je dokonalé. Dlouhé štíhlé nožky a jak má tvarované kotníčky…

Briony zprvu šokovalo, když k ní poklekl a vykasal jí noční košilku. Zdálo se, že když přišlo na věc, lví odvaha i silné řeči ji opouštěly. Ale nestalo se. Snažila se uvolnit, protože jí Cissy poradila, že to pak méně bolí. Podívala se na hlavu Henryho Dumase a zmačkanou košilku - a vykřikla. Henry na ni vrhl znepokojený pohled. Vždyť jsem se jí ještě nedotkl!

Briony vyskočila z křesla, stáhla si košilku a pečlivě složenou ji přehodila přes opěradlo. Pak se nahá posadila Henrymu na klín a objala ho kolem krku. Podívala se mu do očí a rozechvěle se usmála.

„Chovám se správně, pane Dumasi?“ Její dychtivý hlásek v něm vyvolal touhu vrhnout se na ni, ale ovládl se.

Místo toho ji položil na koberec před krbem a každou křivku jejího těla přejel špičkami prstů.

„Chováš se velmi správně, Briony, vskutku velmi správně.“

Ve chvíli, kdy jí začal líbat tělo, si začala prohlížet pokoj a uzavřela mysl před tím, co se s ní děje. Uvažovala o tom, co všechno získá druhý den, až půjde s paní Horlockovou na nákupy. Myslela na dlouhé kalhoty i pořádný sametový kabátek. Když do ní muž pronikl, kousla se do rtu a přivřela oči. Po tváři jí přitom tekla jediná slza, kterou slízla jazykem. Eileen měla pravdu - bolí to. Moc to bolí.

Otevřela oko a vzhlédla na Henryho. Jeho tvář se ve světle ohně leskla a jazyk mu vyčuhoval z koutku úst. Věděla, že ho její tělo naprosto uchvátilo. Instinktivně tak odhalila tajemství mezi mužem a ženou. Pochopila, že jí muži dají cokoli, aby s ní mohli tohle provádět. Přišla na úžasný objev. Rázem se cítila mnohem líp, protože si uvědomila, že té noci došlo k drobnému posunutí moci.

Vytušila, jak moc po ní pan Dumas touží. A že po ní prahne mnohem víc než ona po krásných věcech, které jí mohl dát.

Tak ať, pomyslela si. Postarám se, aby ty peníze za to stály.

3

Molly se na pár vteřin zastavila a promnula si ruce. Mráz ji štípal až do kostí a při tlačení vozíku jí zkřehly prsty. Zhluboka se nadechla a pokračovala ve svém úkolu. Eileen nesla velikou krabici a Bernadetta s Kerry se plahočily s kufrem. Rosalee seděla na vozíku s prstem v puse a vykukovala ven přes hromadu stolů, židlí a dalších kusů nábytku. Bernadettě najednou těžký kufr vyklouzl z ruky a narazil do Kerryiných stehen. Ta bolestně vyskočila a vší silou chňapla Bernadettu za vlasy. Za pár vteřin obě děvčata vřískala. Molly opět odstavila vozík a pokusila se dívky utišit. Právě totiž zahnuly za roh na Oxlow Lane a Molly se zoufale snažila udělat dobrý dojem na nové sousedy.

„No tak, holky. Pst! Utište se!“

Bernadetta hlasitě odfrkla a vlepila Kerry facku.

Eileen odložila krabici a obě řvoucí a kopající sestry od sebe odtrhla. Držela je, dokud se neutišily. Přiklonila se blíž a šeptla: „Varuju vás. Máma se krotila jen proto, že nás tady nikdo nezná, ale jestli ji v novém domově naštvete, sedře z vás kůži.“ Podívala se do očí jedné a pak druhé. „Rozumíte mi obě?“

Děvčata přikývla, zvedla kufr a opět se vláčela před vozíkem. Eileen zvedla opatrně krabici a cestou k novému domovu je doprovázelo jen pískání koleček vozíku.

Molly se zastavila před černými vstupními dveřmi domku a spokojeně si vzdychla. Konečně jsme tady, skutečně je to naše. Máme pořádný domov. Přejížděla očima okna s tabulkami zalitými do olova, která potřebovala pořádně umýt, střechu s červenými taškami a krémové stěny domu. Splnil se jí životní sen.

Tyhle domky - kdysi pokryté doškovými taškami - tam stály od šestnáctého století a za nimi se rozprostíraly veliké zahrady. Do poloviny osmnáctého století je obývali zemědělští dělníci, pak je vykoupili a pronajímali lidem, kteří si je mohli dovolit.

Širokou Oxlow Lane lemovala po obou stranách pole. Většina lidí, která si mohla dovolit slušné domy, chtěla žít poblíž Stratfordu a Bow, případně v Barkingside u doků. Molly však měla dost rozumu, aby věděla, že na Oxlow Lane budou mít klid a přitom se mohli po pár hodinách chůze dostat do východního Londýna. Rainham na Temži ležel jen další hodinu pěšky po London Road. Molly si umínila, že tam holky vezme někdy v létě. Kdysi dávno to tam navštívila, ale jen jednou - když se provdala za Paddyho. Odnesla si odtamtud až posvátnou vzpomínku. Seděli tenkrát na písku u Temže, pozorovali, jak převozy chrlí z Gravesendu v Kentu výletníky vyfiknuté v nedělních oblečcích. Pojídali plody moře před hostincem Fénix a Paddy ji k pohoršení starších dam políbil na pláži. Holky tam v létě vezmu, i kdyby se jednalo o poslední věc, kterou udělám! Předsevzala si.

Nahmatala v kapse kabátu velký měděný klíč a znovu v duchu žasla. Klíč! Poprvé vlastníme klíč od svého obydlí. S opravdovými vstupními dveřmi. Vytáhla klíč z kapsy a vsunula jej do zámku - vtom vypukla vřava. Rosalee se z nějakého nevysvětlitelného důvodu rozhodla seskočit z vozíku. Zničehonic se zvedla uprostřed hromady nábytku a všechno se svezlo na zem.

Eileen v hrůze sledovala Rosaleenin tvrdý dopad a těsně za ní se poroučely stůl i židle. Dveře sousední chalupy se rozletěly a vyběhl z nich blonďatý hromotluk. Pak už Molly zahlédla, jak do svých svalnatých rukou bere Rosalee a podává ji Eileen. Potom zvedl stůl, židle a za pár sekund je opět pečlivě naskládal na vozík.

Rosalee si těžkým pádem vyrazila dech. Molly však věděla, že nepropukne v pláč. Naposled plakala, když od nich odešla Briony.

„Vítám vás, paní. Už jsme vás s mámou vyhlíželi,“ pověděl jí soused.

Do dveří vstoupila drobná žena neurčitého věku. „Napadlo mě, že by vám přišel k chuti hrnek čaje. Mám uvařenou vodu už od rána. Čekali jsme vás.“ Podívala se na čtyři děvčata. Molly si všimla, jak se paní zamračila při pohledu na Rosalee.

„Ty jsou všechny vaše?“

Molly se usmála. „Ano, ale jsou to hodné a tiché holky.“ Podívala se na Kerry a Bernadettu, které půvabně sklopily oči. Molly tolik toužila učinit dobrý dojem.

Stařenka vycenila bezzubé dásně a rozchechtala se. „Tomu tak věřím! Měla jsem jich šest, čtyři holky a dva kluky. Tenhle je poslední, kdo zůstal doma.“ Kývla na svého vazouna. „A to vám povídám: Radši bych měla plný dům kluků než holek. To jejich věčné hašteření, pláč a pošťuchování… Už mi to chybí. Bude fajn tady mít zas trochu živo, moc dětí tu není.“

Molly rázem poskočilo srdce.

„Co takhle dát si trochu slabého čaje a žemlovky, holky?“

Napřáhla ruku na pozdrav a k úžasu Molly se Rosalee vysmekla Eileen z náruče, vzala stařenku za ruku a šla za ní do chalupy.

Muž se zazubil. „Jsem Abel Jones a tohle je moje máma. Já a všichni, co ji znají, jí říkáme máma Jonesová. Běžte už z té zimy dovnitř a já vám mezitím odnesu ten nábytek.“

Molly se na něho usmála a šla za svými dychtivými děvčaty.

Abel se za Molly otočil a v duchu se usmál. Tahle ženská nevypadá špatně. Napadlo ho, jestli je v dohledu nějaký manžel. Nejspíš ano, když si mohli dovolit pronajmout domek. Ale člověk nikdy neví, říkal si Abel. Třeba je ke špásování svolná.

Zvedl těžký dřevěný stůl, jako by byl z papíru, a vstoupil s ním do domku.

Briony žila nový život už tři týdny a ohromně se jí zamlouval. Alespoň většina. Věci, které musela provádět s panem Dumasem, jí poněkud lezly na nervy, ale v domě se jí bydlelo dobře, a to pro ni bylo hlavní. Oblékla si hnědé šaty s krajkovým límečkem, vysoké kozačky a hnědý kabát. Nakonec si nasadila slamák se sušenými květy, jenž se do psoty venku naprosto nehodil, ale oblíbila si ho natolik, že jí to nevadilo. Sestoupila ze schodů a prošla zelenými dveřmi k paní Horlockové a Cissy.

„Zavolej nám taxík, Cis,“ ozval se Brionin zvučný hlas v kuchyni, až se paní Horlocková musela usmát. Tahle holka je ale číslo! Je v domě pět minut a už se chová, jako by se tu narodila. Do koupelny zpočátku chodila snad padesátkrát denně. Když se jí okoukala, koupala se jen dvakrát denně. Paní Horlocková však věděla své, a tak nechala dítě seznámit se s novým prostředím po jeho. Když se cítila šťastná Briony, byl spokojený i pan Dumas, a na tom koneckonců záleželo.

„Jedeš k mámě, slečinko?“

„Ano, paní Horlocková. Nebojte se, povím taxikáři, aby pro mě v pět hodin přijel. Vrátím se včas, abych stihla večeři i pana Dumase.“

„Mám jet s ní, paní Horlocková?“ zeptala se Cissy, aniž prozradila jakékoli emoce, ale naděje skrytá za touto větou se nedala skrýt.

„Ne, Cissy. Mám tu dneska moc práce! Teď už jdi zavolat slečně Briony ten taxík. Pospěš si!“

Cissy vyběhla z kuchyně.

„Připravila jsem pro tvou mámu dárkový koš. Bude ho dnes potřebovat.“

Briony se na starou paní zazubila. Občas se tvářila přísně, dovedla být tvrdá, ale Briony si ji oblíbila. Někdy ji stařenka večer, když se pan Dumas odebral do svého skutečného domova, přivinula k sobě, posadila si ji v kuchyni na klín a vyprávěla jí pohádky. Připravila jí horké mléko a chléb s máslem, zatímco Cissy žehlila nebo pekla - samozřejmě pod přísným dohledem paní Horlocková. Hučení v komíně a vůně linoucí se z trouby i koření Briony milovala. V teple a ve voňavém prostředí se cítila bezpečně.

Briony nadzdvihla víko koše a uviděla dva malé mazance se spoustou rozinek, jež Rosalee milovala. Taky kousek šunky, cihlu sýru a navíc domácí koláčky a sklenku jahodového džemu.

„Díky, paní Horlocková, bude vám moc vděčná.“

Žena mávla rukou. „To nic. Na stole máš ještě trochu čaje, cukr a máslo.“

Briony je vložila do koše, pak šla k hospodyni a objala ji. Přitiskla tvář k její pomoučené zástěře. Paní Horlocková se podívala na ohnivé prameny vlnitých vlasů, které jí padaly zpod klobouku, a pocítila k dítěti silnou náklonnost. Objetí jí opětovala.

Máma Jonesová se uvelebila u krbu s Rosalee na klíně. Pohladila ji po heboučkých vlasech a zavrtěla hlavou. Tohle dítě si měli vzít andělé. Abel se při pohledu na ně usmál.

„Chudák malá. Molly musí mít s takovým děckem těžký život. Nikdy se nic nenaučí.“

Máma Jonesová si odfrkla. „To je pravda, ale zas ji nikdy neopustí, takže nezůstane sama, až přijde o manžela.“

Abel přikývl a podíval se ke stěně, která je dělila od domu Cavanaghových. Molly si moc oblíbil.

Ta mezitím v domku drhla podlahu a dohlížela na Bernadettu a Kerry, které umývaly okna. Snědla dva plátky žemlovky, vypila dva hrnky slazeného černého čaje, a tak získala k práci novou sílu. Máma Jonesová poslala Abela, aby jí ukázal, jak podpálit oheň, takže teď mohla mít horkou vodu, kdykoli si umínila. Potěšilo ji to, spotřeba uhlí ovšem narostla. Však je dnešek výjimečný.

„Mami, naše Briony přijela v drožce!“

Molly si povzdechla a otevřela dveře. Briony mezitím vyskočila z povozu. Taxikář vytáhl košík s potravinami a položil ho na špinavou cestu. Molly pozorovala, jak dcera platí tomu muži, a zaskřípala zuby. Když kůň s klapotem vyrazil na cestu, Molly vyšla z domku.

„Ahoj, mami. Paní Horlocková ti posílá tenhle košík, aby ti pomohla při stěhování,“ řekla Briony opatrně, až Molly na chvíli cítila lítost nad svým chladným chováním vůči dceři.

„Pojď dovnitř, Briony, venku mrzne.“

Usmála se a následovala matku do domku. Kerry a Bernadetta se seběhly okolo ní a košíku.

„Kdepak je Rosalee?“

„Je vedle u sousedky. Je moc milá - dala nám žemlovku, čaj, zvláštně to u ní voní a taky nemá žádné zuby…“

„Ticho, Kerry.“

Briony se zasmála. To je celá Kerry! Neví, kdy přestat.

Svlékla si kabát a klobouk, vyhrnula si rukávy a vzala si hadr od Kerry a zamířila k oknu.

Molly sledovala, jak Briony pracuje, a přivřela oči. Modlila se k Bohu, aby získala v duši klid ve vztahu k Briony. Její peníze potřebovali mnohem víc než předtím od Eileen. Jen díky Briony mohli zůstat na Oxlow Lane, a jak Paddy zdůraznil: Přece nezabijeme slepici, která nese zlatá vejce, ne? Vykročila k Briony a přivinula ji k sobě. Ta ji samou radostí, že už se na ni matka nezlobí, pevně objala. Molly potlačila odpor, který v ní Brionin dotek vyvolával.

Pak uvolnila objetí a pustila se do umývání podlahy. Kerry a Bernadetta skládaly povlečení a záclony do komínku na stůl.

„Zazpívej, Kerry.“

„A jakou chcete? Veselou, nebo smutnou?“

„Jak chceš ty.“

Kerry přerušila práci, zamyslela se a pak začala pět. Šlo o Paddyho oblíbenou píseň. Briony se usmála - Kerry zpívala jako anděl.

„Ach, milý Danny, ptačí zpěv volá,

od rokle k rokli, až k horám v dáli…“

Máma Jonesová a Abel zaslechli zpěv a zasmáli se, když Rosalee zatleskala.

„Je to zvláštní rodinka, mami. Další vyfiknutá holka právě přijela taxíkem, a to jí je teprve deset. Kde berou peníze na drožky?“

„Jak to mám hergot vědět? Ale zdají se milí, Abele, tak už je přestaň špehovat.“

„Jen jsem chtěl říct…“

„Tak si to nech pro sebe. Stejně se to časem proflákne. Málokdy se něco podaří ututlat mezi čtyřma stěnama. Dozvíš se to brzy, synu, a já doufám, že zjistíš něco, cos chtěl slyšet!“

„Už je tady táta s Eileen a s postelemi, mami!“ vyjekla Kerry nahlas, až se Molly, která právě umývala podlahu v ložnici v patře, přikrčila. To dítě si zřejmě myslí, že jsme ještě ve sklepním bytě. Tam bylo třeba křičet, aby přehlušila rámus v ostatních sousedních rodinách.

„Mám je pustit dovnitř?“

Briony se nahlas rozesmála. „Ne, Kerry. Nech je stát venku až do rána. Jasně že jim otevři!“

Kerry důležitě otevřela. Celé odpoledne měla za úkol odemykat a stále ji bavilo používat nový klíč.

Briony seběhla ze schodů, políbila Eileen a začala pomáhat s ukládáním postelí a krabic.

Abel Jones je pozoroval při práci skrz okno a pečlivě si prohlédl Paddyho. Pak opět přijela drožka a ta maličká se zrzavými vlasy je všechny políbila a nasedla do ní.

Zavrtěl hlavou. Vsadil bych se, že tohle není jen samo sebou. Jen z jediného místa dojížděly děti drožkou, a to z domu Nellie Deakinsové.

Rosalee se posadila ke stolu a vypila svůj vývar. Kerry a Bernadetta dokončovaly práce ve svém pokoji a Eileen stlala rodičům postel. Paddy se podíval na svou ženu v záři ohně a po dlouhé době pocítil touhu, aniž si pomohl alkoholem. Všiml si jejích kulatých velkých ňader i hebké kůže. Navzdory četným těhotenstvím se mohla jeho Molly považovat za kus. Posadil si ji na klín a ona se zasmála, když židle pod jejich váhou zaskřípala.

„Není to skvělý místo, Molly?“

Usmála se a přikývla. Uskutečnil se její sen. Přestože kuchyně sloužila zároveň i jako obývací pokoj, nevadilo jí to. Stačil jeden oheň. Stůl i židle vydrhli kartáčem, na zemi ležely koberečky a u mříže před krbem stálo nové křeslo, na němž mohla zašívat nebo prostě sedět a popíjet jeden ze svého nekonečného počtu šálků čaje. Briony řekla, že poprosí paní Horlockovou o některé starší závěsy z domu pana Dumase. Až je pověsí na okna, bude to u nich jako v paláci. Při vzpomínce na Briony se zamračila.

Dovolila Paddymu, aby ji šimral nosem po krku. Otočil ji k sobě a dlouze ji políbil. Vsunul jí jazyk do úst a ona snad poprvé po roce na jeho podnět reagovala. Ze samého štěstí chtěla, aby šlo všechno dobře.

„Mami!“ vykřikla s odporem Eileen, která právě sešla ze schodů a uviděla jejich polibek. Molly se od Paddyho odtáhla. Eileen přišla ke dřezu a vyzvracela se.

„Eileen. Děvče.“ Molly dceru něžně objala a snažila se přivinout ji k sobě.

„Neopovažuj se mě dotknout!“ vyhrkla a ukázala na matku vztyčený prst. „Po tom, co ses dotýkala jeho, se neopovažuj na mě sahat. A po tom, co mně a Briony provedl! Kdo asi přijde na řadu ted? Bernie, Kerry? Nebo snad naše Rosalee?“

Rosalee, která zaslechla své jméno, zatleskala a rozlila vývar.

„Bri…,Bri.“

Bernadetta a Kerry po Eileenině výkřiku seběhly ze schodů a zíraly na otce a matku s obavami vepsanými ve tvářích. Obě si uvědomily, že se stane něco špatného, možná i jedné z nich.

Molly se podívala z dcery na manžela, který seděl na židli s hlavou v dlaních. Pak Paddy vstal, sebral si z věšáku na dveřích kabát a snažil se otevřít vstupní dveře. Lomcoval s nimi, dokud k němu nepřiběhla Kerry a neodemkla mu klíčem. Veškeré vzrušení ji však kvůli otcovu odchodu přešlo.

Molly přitáhla Eileen k sobě a pevněji objala. „Ach, Eileen, dítě moje! Má krásná dcerko, co ti to udělal?“

Neřekla „my“ a „co jsme ti to udělali“, protože si neodvážila přiznat, že ona s tím nic neprovedla. Držela plačící Eileen v náručí a Kerry uklízela vylitý Rosaleenin vývar.

Henry Dumas pohladil Briony po vlasech. Připadalo mu, jako by hladil hedvábné pružinky. Tohle se jí líbilo. Když bylo po všem, přivinul ji k sobě a šeptal jí různé věci. Ne vždy chápala, o čem mluví, ale tónem svého hlasu ji uspal. Unaveně se dívala, jak Henry se obléká, jak cpe své tlusté nožky do kalhot, a usmála se. Nahý se jí zdál hrozně legrační. Oblečený vypadal jako zcela jiný člověk. Oblečeného ho respektovala, neměla drzé poznámky, ani o něm tolik nevtipkovala.

Obrátila se na bok a přivřela oči, vtom se ozvalo hlasité bušení na dveře. Napřímila se a zahleděla na pana Dumase. Náhle se ozval otcův hlas a srdce cítila až v krku. Z každého jeho slova šlo poznat, že se opil.

„Kde mám svou holku? O-kam-žitě chci svoji dceru!“

Briony zaslechla hlasy paní Horlockové i Cissy, které se ho snažily utišit. Henry Dumas zamířil ke dveřím, ale Briony vyskočila z postele a postavila se před něj. „Zůstaňte tady. Zajdu za tátou sama.“ Instinktivně vytušila, že by nastalo peklo, kdyby otec pana Dumase zmerčil.

Paddy zvedl hlavu a uviděl, jak mu jde dcera vstříc. Byla krásná. V bílé noční košilce s nespoutanými vlasy vypadala jako zjevení. Ve své opilé mysli si uvědomil, co jí i Eileen provedl, a udělalo se mu z toho zle. „Přišel jsem si pro tebe, dítě moje. Odvedu tě domů,“ řekl uslzeným hlasem.

Briony vrhla pohled na paní Horlockovou a pak zpět na otce. „Pojď do tepla, tati, jsi promrzlý.“

Otevřela dveře do obývacího pokoje a on ji následoval. Paní Horlocková rozsvítila plynové lampy a Briony zapálila oheň v krbu.

„Proč ten křik, tati?“

Paddy se usadil v křesle a tupě zíral na dceru. „Přišel jsem si pro tebe, zlatíčko. Je to špatnost. Eileen byla…, obviňuje mě z něčeho hrozného… Tvoje matka…“

Nemohl se vymáčknout, avšak Briony mu rozuměla velmi dobře. „Ale mně se tady líbí, tati. Já nechci domů.“

Paddy zamrkal, jako by se chtěl ujistit, že slyšel dobře.

„Je tady prima, tati. Pan Dumas se ke mně chová hezky a starají se tu o mě Cissy a paní Horlocková, chodím každý den do parku…“

Odmlčela se. To matka způsobila, že pro ni otec přišel. On si i přes opilost uvědomoval, co pro ně týdenní přísun peněz znamená. Jak jinak by v novém domě zaplatili nájem?

„Co kdyby ti Cissy zavolala domů drožku, tati? Až to ráno mámu přejde, bude zase líp.“

Paddy nakonec pochopil, co Briony říká. Ji tady nenechal jako Eileen. Ona tam chtěla být, a to ho trápilo mnohem víc než cokoli jiného. Ani ztráta domu by mu neublížila tolik, jako to, co jeho dcera právě řekla. Není divu, že se Molly proti ní pořád stavěla. Vždyť z ní vyrostla děvka!

„Půjdeš se mnou domů. A hned!“ řekl příkře. Překvapilo ho, když Briony zavrtěla hlavou.

„Ten dům neopustím, tati. Zůstanu tu, ať se ti to líbí nebo ne. Před třemi týdny ses nemohl dočkat, abys mě sem dostal. Jestli si teď myslíš, že se s tebou vrátím na Oxlow Lane, pleteš se. Moc se pleteš. Jestli mě odvezeš domů, vrátím se sem.“

Soustředěně se zahleděla do jeho tváře. „Copak to nechápeš, tati? Mám to tady ráda. Jsem tu šťastná. A hlavně z toho všichni mají užitek. Obzvlášť moje máma. Možná by mě teď doma chtěla, ale sotva by se chtěla vrátit do doků, že?“

Paddy pochopil, že je poražen, ale mohl teď alespoň Molly i Eileen říct pravdu. Že sem pro Briony přišel a ona ho odmítla. O něco později - v drožce, kterou mu zaplatila Briony - si ale něco uvědomil. Přes všechny trable, jež prožíval s Eileen, by dal přednost právě jejímu přístupu - a to znamenalo velký obrat, neboť Briony představovala slepici snášející zlatá vejce. Eileen mu připadala slušnější, přestože si s tím šmejdem Dumasem prožila své. Briony, která se u něho cítila jako ryba ve vodě, mu však zlomila srdce.

4

Venku napadla velká vrstva sněhu, a tak Briony před příjezdem drožky musela odolávat mrazivému počasí. Mrzla, přestože si oblékla teplé šaty, hrubý kabát, kožešinovou čepici a ruce schovala do rukávníku. Chladný vzduch ji štípal do tváří a nohy ji zábly. Při pomalé cestě městem hýbala prsty u nohou, aby je vůbec cítila. V domě Henryho Dumase trávila již druhé Vánoce a velmi se lišila od dívky, která tam přijela před čtrnácti měsíci. Ve svých jedenácti letech vyspěla. Začala se jí tvarovat prsa a díky dobré stravě se jí kosti obalily svalstvem. I tvář se jí zaoblila, nyní vypadala spíše jako mladá žena. Jen zrzavé vlasy zůstaly stejné, ač je nyní nosila pečlivě svázané do uzlu.

Briony se změnila i po duševní stránce. Už nebyla takové bezstarostné šťastné dítko - a s vyspívajícím tělem vycítila i změnu v chování Henryho Dumase. Kousla se do rtu a pozorovala ruch v ulicích - hlavně kolemjdoucí a obejdy, kteří nabízeli odvoz nákupu za půl penny. Většina lidí nosila přes šaty pytlovinu, aby jim zcela neprokřehla těla.

Když se blížili k Barking Broadwayi, koňský krok se ještě zpomalil. Briony stáhla okýnko drožky a vykoukla ven. V té chvíli ho spatřila.

Stál tam asi třináctiletý vysoký hoch v rozcupovaných kalhotech i saku, ale v evidentně nových kozačkách. Zřejmě ani nepocházely z výprodeje. Briony chlapcův zjev naprosto uchvátil, protože nikdy předtím neviděla nikoho s tak hustými černými vlasy a obočím. Všimla si, jak hoch narazil do dobře oblečeného muže a překotně se mu začal omlouvat. Briony se usmála. Kapsář. Za něj se vzápětí postavil další chlapec, jemuž podal peněženku. Vše se odehrálo ve zlomku vteřiny a první hoch se v pohodě loudal dál, neboť u sebe neměl žádný důkaz. Briony užasla.

Za svou další oběť si vybral mladého přístavního dělníka v poněkud podroušeném stavu. Neunikla jí kapsářova čepice do čela ani fakt, že se ve svém novém oblečení necítí moc jistě. Zřejmě byl zvyklý chodit s holým zadkem. Pak hoch vrazil do mladého dělníka a náhle se vše zvrtlo. Mladý muž sevřel chlapcovu ruku jako v kleštích. Začali se přetahovat, až vrazili do drožky, která musela zastavit. Briony vystoupila a přiběhla k oběma mužům, čímž na sebe strhla pozornost. Prodrala se mezi čumily a bez dlouhého rozmýšlení hocha odtáhla.

Všichni postřehli, jak je obléknutá, a předpokládali, že je z vyšší společenské vrstvy. Podívala se hochovi do tváře a hlasem co nejvíc napodobila pana Dumase: „Už jsi vyzvedl mé nákupy?“

Mladík na ni nechápavě zůstal civět. Pochopila, že ve svém mozku hledá vhodnou odpověď. Byl dost rychlý na to, aby pochopil její snahu mu pomoct. Proč to dělala, mu však zůstalo záhadou. Otočila se k dělníkovi.

„Neměl byste tolik pít, mladý muži, alkohol zjevně špatně snášíte. Teď běžte raději domů.“ S těmito slovy odtáhla chlapce k drožce. Hoch ji chytil za ruku a pomohl nastoupit, jako by to dělal každý den. Jakmile se usadili uvnitř, zahleděli se na sebe.

„Tomuhle jsi ji štípnout nestihl, co?“

Změna Brionina slovníku ho tak překvapila, že se rozchechtal.

Zamračila se. „Čemu se sakra směješ? Právě jsem ti pomohla z průseru.“

Řehtal se ještě víc. „To je tím vaším hlasem! Před chvílí jste mluvila jako královna a teď jako štětka z ulice.“

Briony zbledla tak, že si toho všiml i chlapec.

„Cos to právě řekl?“

Rychle se snažil omluvit. „Nemyslel jsem to tak, jak to vyznělo.“

Vrazila ruce do rukávníku tak prudce, že roztrhla podšívku.

Chlapec si prohrábl vlasy. Uvědomil si chybu a snažil se ji napravit. „Jsem Tom Lane. Pro kamarády Tommy. Dík, že jste mi pomohla. Fakt si toho cením.“

Briony se podívala do jeho hezkého, avšak špinavého obličeje a poněkud roztála. „Jsem Briony Cavanaghová.“

V tu chvíli se zeširoka usmál, čímž odhalil krásné bílé zuby. Uvelebil se v drožce a Briony se najednou také křenila.

„Kde teda bydlíš, Briony?“

Nejprve polkla a pak odpověděla: „Žiju na Oxlow Lane, ale pracuju ve velkém domě kousek od Barking Parku.“ V žádném případě mu nehodlala dát adresu, protože vypadal na týpka, který by se tam klidně objevil. Ta myšlenka ji vzrušila a děsila zároveň.

„Říkáš Oxlow Lane? A tam jedeš teď?“

Briony přikývla. „Jedu navštívit svoji rodinu.“

Tom přitakal a prohlédl si dívku od hlavy k patě. Hezká, pomyslel si, ale na služku příliš dobře oblečená. Je to šlapka, jako že se Tom Lane jmenuju. Jeho dvě sestry i matka šlapaly, ale tolik peněz jako tahle holka si nevydělaly. Nahlas jí to však neřekl. Líbila se mu, moc se mu líbila - a zvlášť proto, že mu zachránila krk.

„Kolik ti je?“

Briony pohodila hlavou a vykoukla na ubíhající silnici. „Dost. A tobě?“

Tommy se znovu zazubil. „Jsem starší než ty, holka.“ Podíval se ven a všiml si, že jsou na Longbridge Road. „Můžete mě vyhodit tady.“ Zaklepal na dřevěnou stěnu a vozka zastavil koně.

„Tak nashle, Briony Cavanaghová.“

„Sbohem, Tommy Lane.“

Vyskočil z drožky, ale než zavřel dvířka, zamrkal na dívku. Briony sledovala, jak přebíhá širokou ulici a míří k The Royal Oak. Pak zmizel v jakýchsi dveřích a ona najednou pocítila lítost, že je pryč. Z nějakého zvláštního důvodu se jí líbil.

Tommy vešel do hospody a objednal si pintu piva. Přejížděl očima zalidněný bar, aby našel někoho známého. Zahlédl Willyho Cushinga a zamířil k němu.

„Nazdar, Willy, vypadáš dobře.“ A mluvil pravdu. Willy měl na sobě oblek, který by se spíš hodil k právníkovi než k drobnému zlodějíčkovi.

„Mně připadá jako medik s osypkama.“

Willy se slovům hošíka vedle přítele srdečně zasmál.

„Můj brácha James.“

Tommy na hocha kývl. „Má pěknou vyřídilku, co, Willy?“

Malý a zavalitý Willy s vlasy barvy písku a neznatelným obočím vehementně přitakal. „Drzý jako štěnice, a to je mu teprve sedm. Posaď se, Tommy, dlouho jsem tě neviděl.“

Tommy tedy zaujal místo na dřevěné lavici vedle přítele a nepokrytě ho obdivoval: „Zdá se, že se ti fakt daří. Co děláš, Willy?“

Tlusťoch si vzal pivo a usmál se. „Dal jsem se k Dobsonovi. Říkám ti, že všechny povídačky o něm jsou pravdivý. Ale je to dobrý chlap, když mu nevlezeš do cesty.“

Tommy přikývl. Davie Dobson patřil mezi místní drsňáky. Ale k usedlíkům se choval pěkně. Prý dával peníze ženám, jejichž manželé se dostali do basy, ale také pár lidem zlámal kosti, jakmile se něco nedělo podle jeho plánu. Pásl většinu holek od Stratfordu až k západu.

„A co pro něho děláš?“

„Vyřizuju pro něho obchody. Drobné kšeftíky, na které nemá čas nebo se kterými se nechce otravovat.“

Myslel tím malé holky. Willy dohazoval děvčata z chudších rodin a dodával je do nevěstinců Nellie Deakinsové a podobných zařízení po celém Londýně. Dobson, který se v jistých kruzích snažil působit seriózně, poskoka, jako byl Willy, potřeboval, aby si výměnou za stálou práci a slušný výdělek odseděl případný trest bez fňukání za něj. Willy měl brzy převzít dodávky děvčat do domů jistých prominentů, které Davie Dobson hodlal vydírat. Byl to nejlukrativnější kšeft, protože jakmile zaplatili jednou, platili stále.

„Mohl bys mě k němu dostat, Willy? Hodila by se mi pravidelná práce a podle toho, jak vypadáš, ty nedostatkem netrpíš.“

Willy se důležitě nadmul. „Promluvím s ním o tobě.“

„Jestli to pro mě uděláš, budu tvým dlužníkem. Když teď koukám, jak jsi na tom s prachama dobře, mohl bys poručit další rundu.“

Willy vstal a zamířil k baru.

„A co děláš ty, mladíku?“ oslovil Tommy Jamese, který se na něho díval jako na nějakou špínu.

„Starej se o sebe, ty zvědavej zmetku!“

Tommy se zasmál a James se zamračil. Měřil pouhých metr deset a už se choval jako drsňák. Tak člověka změnil život na ulici.

Briony vplula do domu na Oxlow Lane se závanem chladného vzduchu a parfému. Molly šla ven pro košík, a jakmile ho odvlekla dovnitř, Briony jí ho pomohla postavit na stůl.

„Kde jsou holky?“

„Vydaly se na poslední chvíli nakupovat. Eileen jim celý týden slibovala, že je vezme s sebou. Rosalee spí nahoře.“

Briony si svlékla kabát a opatrně ho pověsila na hřebík za dveřmi.

„Jak se máš, mami?“

Ženy uzavřely příměří, které trvalo téměř rok. Vyhovovalo jim oběma. Molly potřebovala Brioninu mzdu a Briony zas neměla v úmyslu se vrátit do matčina domu. Molly se smířila s Brioninou volbou kariéry, takže spolu vycházely docela dobře.

„Chtěla jsem s tebou mluvit, mami. Jsem ráda, že jsme samy.“

Briony dala vařit vodu a připravila konvici na čaj, zatímco Molly vybalovala košík.

„Jde o Henryho - pana Dumase. Přestává mít o mě zájem.“

Molly si odhrnula vybledlé blond vlasy a zahleděla se do krásné dceřiny tváře. Pokaždé, když se na ni podívala, žasla nad tím, po kom asi je. Zrzavými vlasy a bílou pletí se tolik lišila od ostatních. Nepodobala se ani jejím rodičům nebo prarodičům, třebaže Irové často bývali zrzaví.

„Co hodláš dělat?“

Briony si povzdechla. „Nevím, mami, ale jestli mě vypoklonkuje, skončí i přísun peněz.“

Molly to věděla a děsilo ji to. „Už ti tam dole něco roste?“

„Jo, ale Cissy mi ty chloupky vyškubala.“ Briony se kousla do spodního rtu. „On to nesnáší, víš? Až začnu dospívat, už mě nebude chtít, mami. Navíc to brzy dostanu, vím to.“

Molly přikývla. Briony připravila čaj a přinesla konvici na stůl.

„Co mám dělat?“

Molly si povzdechla. „Nevím, holka. Dáme hlavy dohromady a snad na něco přijdeme.“

Rosalee se rozplakala, a proto Briony vyběhla po schodech nahoru a přinesla ji do kuchyně. „Bri…, Bri…“

Briony ji objala a políbila. „Ano, jsem to já a mám pro tebe krásný dárek k Vánocům.“

Molly při pohledu na rusovlásku a blondýnku pocítila smutek. Obě byly jistým způsobem postižené, i když každá jinak. Přesto by z těchto dvou dala přednost Rosalee.

*

Paddy se opil; nedostal se do obvyklé hlučné a veselé nálady, ale upadl do melancholického stavu. Vyklopýtal z hospody U Býka v deset hodin a dvacet minut. Zůstal by i déle, kdyby mu nedošly peníze. Navíc jeho přátelé, se kterými propil přes libru, se měli také k odchodu. Vrávoravým krokem zamířil domů.

Místo aby ho dlouhá chůze probrala, s každým krokem v chladu ho dožrala ještě víc. V duchu probíral všechno špatné, čeho se jeho žena kdy dopustila. Především mu vyvstal na mysli fakt, že odmítala sexuální styk. Zajdu za knězem, aby o tom s Molly promluvil. Další věc, která ho štvala, se týkala peněz. Dostával od ženy jen určitý příděl a zbytek si kamsi zašila. A přestože se peníze ve vzácných chvílích, jež trávil doma, snažil najít, nepochodil. Navíc ten její postoj k dcerám. Proboha, vždyť už se z nich staly dospělé ženy - tedy kromě Rosalee, a ta přece nedospěje nikdy.

Při myšlence na manželku se mu zamlžil zrak. Rosalee znamenala další chybu jeho ženy. Věděl, že se jí snažila střepat. Však tu děvku znal! Najednou se mu z paměti vynořilo i nahé tělíčko jeho jediného syna. Narodil se té noci, co Eileen poprvé odešla pracovat k panu Dumasovi. Usoudil, že se Molly syna zbavila jistě úmyslně. Hrozně se rozzuřil. Chlap je chlapem, až když má syna. Dole puklé buchty, jak se říkalo holkám, představovaly pohanu mužství. Ženské jsou dobré jen na to, aby porodily syny.

Procházel liduprázdnými ulicemi a uvažoval o všech nezdarech svého života: nikdy neměl dost peněz, ani slušné místo k bydlení. A všechnu vinu házel na Molly.

Nikdy nepracovala jako ostatní ženy. Když ji poznal, zametala zápraží. Od sedmi dělala služku a ve čtrnácti se specializovala na zametání zápraží. V mžiku ji viděl před očima takovou, jakou ji poznal. Vysokou holku s velkými pevnými ňadry, která hledala chlapa. Manželství a těhotenství však všechno změnilo. Ji i ty její nápady, že holky půjdou do škol! Ruce pryč od práce. Nepřála si, aby do dvanácti dělaly služky! Vztekle zaskřípěl zuby. Kdyby čtyři holky makaly, mohl si on žít jako král. Ale kdepak! Děti Molly Cavanaghové, její dcerky byly příliš dobré na to, aby otročily čtrnáct hodin denně a vydělávaly na chleba.

Jak se blížil k domovu, jeho vztek nabíral ohromných rozměrů. Dokonce obviňoval ženu i ze svého chlastání a sázení. Kdyby se ke mně chovala jako správná manželka, nestal bych se tím, čím jsem, omlouval sám sebe. Opominul přitom fakt, že celé manželství vedl život svobodného mládence.

Otevřel vstupní dveře. Stačil jediný pohled do jeho tváře zmodralé zimou a dcery pochopily, že je v ráži. Dívky trpělivě čekaly v nejlepším nedělním oblečení, až jim matka upraví vlasy na půlnoční mši v kostele svatého Vincenta, v němž Kerry zpívala sólo.

Molly právě zapínala šatičky Rosalee. Když zaslechla svého manžela, křikla: „Kdes hergot byl? Víš přece, že má Kerry zpívat na mši. Slíbils, že přijdeš domů včas.“

Podívala se mu do tváře a v ten okamžik se jí zastavilo srdce v hrudi. Zpil se do němoty. Ale půlnoční mši by si nenechal ujít. Každou neděli klopýtal do kostela a vůbec mu nevadilo, jak na něho všichni hledí. Většina Irů nechávala chodit do kostela jen své ženy. Nepokládalo se za hřích, že chlapi proseděli neděli v hospodě, ale kdyby snad manželka některého Ira nestihla s dětmi zajít na mši, vyloučili by ji ze společnosti. Nebylo to poprvé, co Molly rozčilovaly rozdíly mezi muži a ženami. Možná právě zaujala bojovnou pozici, místo aby děti rychle poslala k mámě Jonesové a nechala Paddyho vyspat z opice před krbem. Podvolila se, že bude mít na Vánoce monokl, a umínila si, že tentokrát proto bude mít Paddy dobrý důvod.

„Nepůjdu do kostela s opilcem, Paddy. Jdi tam buď sám, nebo se z toho chlastu vyspi a zajdi tam až ráno.“

Odstrčil Kerry a Bernadettu z cesty. „Cos mi to řekla, ženská?“

Molly navlékla Rosalee do sukní a vrhla na manžela rozzuřený pohled. „Slyšels!“

Paddy zůstal civět na svou ženu a pak sjel pohledem jednu dceru po druhé. Eileen nahnala sestry dohromady a odvedla je k mámě Jonesové. Jemně zaklepala na okno a přimkla pobledlé sestry k sobě. Máma Jonesová se právě snažila přivázat tmavě zelený čepec na prošedivělou hlavu. Otevřela dveře s úsměvem od ucha k uchu v domnění, že už jsou připraveny vyrazit na mši. Stačilo pohlédnout na Eileen, aby pochopila, že vše je jinak.

„Táta se opil jako skunk a chystá se vyjet po mámě. Mohla bych tu nechat tyhle tři?“

„Samozřejmě, zlatíčko.“ Vtáhla Eileen dovnitř a zavřela dveře před ostrým větrem. Sotva se však děti posadily okolo ohně, ozval se Mollyin pronikavý výkřik, jako by ji na nože bral. Rosalee zafňukala a stařenka si ji posadila na klín.

„No tak, mazlíčku, všechno je v pořádku.“

Eileen vstala. „Musím tam zajít. Jestli ho někdo nezastaví, ztluče ji do bezvědomí.“

„Zůstaň tady, dítě. Brzy přijede Abel s dvoukolovým kočárem, aby nás odvezl na mši. Zajde se na ni podívat.“

Eileen si otřela dlaní tvář. „Stejně jim musím přinést kabáty. Půjdu.“

Odešla a vstoupila do vlastního domu.

Molly plakala, až se otřásala vzlyky. Pak si Eileen všimla, že matce otéká oko, a postřehla, jak krvácí z rozseknutého rtu. Paddy ji mlátil na podlaze a opodál ležela rozbitá židle. Teprve tím, co se chystal právě udělat, však přiměl Eileen zvednout železnou tyč od krbu.

Vykasal matce sukni a stahoval jí kalhotky. Eileen ihned pochopila, co má otec za lubem. Evokoval v ní bolestné vzpomínky na pana Dumase. Upamatovala se na bolest a pocit odporu, který následoval.

Molly zůstala civět na dceru, prosila ji pohledem a tiše žadonila: „Ne, Paddy, takhle ne! Takhle ne!“

Eileen se v tu chvíli napřáhla a vší silou praštila otce tyčí po hlavě. Do vzduchu vytryskla krev, jejíž sprška dopadla na Molly i na Eileen. Paddy se svalil na manželku, několik vteřin škubal nohama, až podlehl smrti.

Eileen si přitiskla dlaň k ústům, aby zarazila zvratky, které se jí tlačily do krku. Molly v zoufalství sebrala sílu a odsunula ze sebe bezvládné tělo. Vstala a v šoku se plácla přes pusu. Obě tam stály jako sochy, dokud nepřijel Abel a máma Jonesová ho nevyslala za nimi.

Jakmile uviděl Paddyho na podlaze, jeho hlavu v tratolišti krve, tiše zaklel. „Kristepane, co se tu stalo?“

Eileen se rozklepala. Nejprve se jí roztřásly ruce, pak celé tělo a nakonec jí začaly cvakat i zuby. Abel otočil Paddyho na záda. Jeho rozepnutý poklopec mluvil za vše.

„Vyjel po malé? Po Eileen?“

Předpokládal, že na něho vzala tyč Molly. Ta však zavrtěla hlavou. Eileen zasténala a Abel si teprve teď všiml, že železo drží stále v ruce.

„Tak po tobě, Molly?“

Přikývla. Měla rozcuchané blond vlasy a roztrhané šaty. Z horního rtu jí stékala krvavá slina.

Abel sebral Eileen tyč a položil ji do dřezu. Pak zašel ven k pumpě a nabral do kbelíku ledovou vodu. Omyl krev a přes rameno křikl: „Nejdřív sežeňte prostěradla, do kterých ho zabalíme. Honem, vy dvě! Musíme se ho zbavit, holky, nebo bude jedna z vás do rána v base.“

Jeho slova pronikla do Mollyiny mysli a přiměla ji k činu. Vyběhla nahoru, sebrala z postele plachty a přinesla je do kuchyně.

Abel posadil Eileen do křesla a nalil jí horký slazený čaj.

„Zabalíme ho a někde pohodíme. Pak si vymyslíme nějakou povídačku… Teď se prostě zbavme Paddyho…, jeho těla.“

„Ach, Abele, co si počneme?“ vyjekla Molly, když ji přešel počáteční šok. Přistoupil k ní a objal ji. „Poslyš, Molly, musíme se ho zbavit dřív, než někdo zjistí, co se semlelo. Odvezu ho do doků a hodím ho do vody. Objevuje se tam spousta mrtvých těl. Zítra ohlásíš jeho zmizení a policie bude předpokládat, že ho někdo oddělal kvůli výplatě.“

Jedno bylo jisté: Musel Molly pomoct. Od chvíle, kdy se přistěhovali do sousedství, mu na ní moc záleželo. Mnohokrát v noci zaslechl, jak Paddy Molly napadl, a měl v tu chvíli chuť udělat přesně to, co právě vykonala Eileen. Jeho hlavní cíl představovalo uchránit holky a zbavit se Paddyho těla.

Zabalil Paddyho do prostěradel a snažil se co nejlíp zakrýt jeho roztlučenou hlavu.

„A co půlnoční mše? Kerry tam dnes zpívá!“

„Mše už začala, Molly. Řekneme, že jsi čekala, až Paddy přijde domů. Pomoz mi ho teď důkladně omotat a já ho naložím do drožky. Vy dvě s Eileen zatím vydrhnete podlahu, aby na ní nezůstaly stopy od krve. Pospěšme si, nebo je s námi konec.“

Eileen pozorovala, jak Abel s matkou balí otcovo tělo. Když si Abel přehodil krvavý pytel přes rameno a nesl ho ke drožce, necítila nic.

Molly dala vařit vodu a napila se čaje. Vnitřně bojovala mezi dvěma pocity - první představoval šok z toho, co se stalo, druhý pud sebezáchovy. Její svět se momentálně skládal z ní, z Eileen a Abela Jonese. Věděla, proč se Abel do situace vložil. Přestože jí Paddyho smrt způsobila šok, znamenala také pas do lepšího života. Jen tato myšlenka ji udržovala v chodu celou příšernou noc.

Abel zašel k matce. Ta uložila děti do postele ve svém pokoji a on jí tlumeným hlasem vysvětlil situaci. Jako rozumná žena nespustila nářek, ale přikyvovala a pak poradila: „Odvez ho do doků v Dagenhamu, synu, ale neházej ho tam v těch prostěradlech. Přines je zpátky, spálíme je. Vyprázdni mu kapsy. Nezapomeň, že zloději berou všechno, dokonce i kabát. Jestli má dobré boty, stáhni mu je taky. Zbavíme se jich.“ Pak rychle přemýšlela, co je ještě třeba udělat.

Abel ji políbil na čelo a mrkl na ni.

„Víš, že tě pověsí, jestli na to někdo přijde?“

Přikývl. „Vím, mami. Ale kdybys viděla ty dvě…,“ zeslábl mu hlas.

„Jsi hodný chlapec, Abele. Myslím, že někdy až moc.“

Při těchto slovech odešel z kuchyně, stáhl z koně houni, přikryl jí tělo a za klapotu podkov vyrazil po Oxlow Lane ve sněhovém poprašku.

Briony se objevila v devět ráno s dárky a jídlem. Jakmile vstoupila do domu, ihned pochopila, že se něco stalo. Tři mladší sestry jí vběhly do náruče. Každou políbila a vesele jim vtiskla dárky do dlaní. Vzduchem se nesla vůně pečené kachny, ale matčina oteklá tvář a nepřítomnost Eileen jí napověděly, že něco nehraje.

„Kde je Eileen?“

„Leží, Briony. Pojďme za ní nahoru.“

Briony šla poslušně za matkou, aniž si stačila svléknout kabát. V malém pokojíku zalapala po dechu. Sestra ležela v posteli a civěla do stropu.

„Co je s ní, mami? A kde je táta?“

Molly se kousla do oteklého horního rtu.

„Eileen… Včera v noci ho udeřila. Byl opilý a pokusil se mě… Eileen to viděla a něco se v ní zlomilo, děvče. Praštila ho železnou tyčí.“

Briony se podívala matce do tváře. „A kde teda je? V nemocnici?“

Molly zavrtěla hlavou. „Je mrtvý, Briony. Zemřel na místě. A Abel… Abel…“ Polkla slzy. „Hodil ho do Temže. V docích. Jinak by ji sebrali.“

Molly začala zvedat hlas a Briony ji v té chvíli objala. „V pořádku, mami, udělali jste správně. Co bude dál?“

„Dnes odpoledne nahlásím, že nepřišel domů. Povím, že často býval celou noc pryč, a že když ho najdou opilého, ať si ho nechají na záchytce. Abel… Abel tvrdil, že to tak bude nejlepší. A věrohodnější.“

Briony přikývla, pochopila logiku. Policie byla v této oblasti zvyklá na to, že ženy musely živit rodiny z peněz, které vytáhly opilým manželům z peněženek. Kdyby však přišli na Oxlow Lane, divili by se, kde vzali peníze na dům. Briony smrt otce nijak nezasáhla, pro všechny znamenal trn v patě. Znala buď jeho pohlavky, nebo opilecké choutky. Spíš ji zajímalo, co bude s Eileen a matkou.

„Kdyby se vás ptali na dům, povězte jim o mně. Poradím si s nimi, když budu muset, ano?“

Molly přikývla. Briony zamířila k sestře a podívala se jí do bledé tváře. V průzračně modrých očích se zrcadlil nepřítomný výraz. Eileen pohlédla na Briony s roztřesenými rty.

Do místnosti vběhly Kerry a Bernadetta a mávaly na ně novými koženými botami, které se jen leskly. „Ach, Briony, jsou krásné! Díky, díky!“

Briony se otočila, objala sestry a Molly si mezitím rychle otřela slzy.

„Teď už buďte tiše, Eileen není dobře.“

Kerry se na ni koukla a zamračila se. „Mám zazpívat nějakou hezkou písničku, aby ti bylo líp?“

Eileen unaveně přikývla a snažila se usmát.

Kerry si položila nové boty k posteli, odhrnula si husté černé vlasy a začala zpívat.

5

Isabel Dumasová pozorně sledovala, jak se manžel mazlí se svou neteří. Posadil si děvčátko na klín, hladil ji po blonďatých vlasech a šeptal jí lichotky. Isabel se z toho zvedl žaludek. Pohlédla na sestru svého manžela, ale ta se na dceru i bratra vlídně usmívala. Isabel odvrátila zrak, omluvila se a pod záminkou, že jde dohlédnout na večeři, se odebrala do svého pokoje.

Stála ve své nové koupelně z mramoru a mosazi, kterou považovala za vulgární, opláchla si tvář studenou vodou a podívala se do zrcadla. Ve svých pětadvaceti letech prožila s Henrym Dumasem už sedmý rok manželství.

Tmavě hnědýma očima pozorovala mírně svěšené rty a předčasné vrásky pod očima z bezesných nocí. Během nich se převalovala z boku na bok, dokud se denní světlo nevplížilo do jejího světa skrz těžké závěsy v ložnici. I její dlouhé, husté hnědé vlasy ztratily svůj lesk; celkově působila poněkud mdle. Při každém podrobnějším pohledu do zrcadla jí pukalo srdce. Někdy měla dojem, že zesmutní, zešediví a propluje životem naprosto bez povšimnutí. V duchu si vybavila manželovo laskání pětileté neteře a opět pocítila nutkání ke zvracení.

Věděla, že je to o Henrym pravda. Že ho ona jako žena nezajímá, nemohla si nic nalhávat. Moje manželství je lež, říkala si. Do očí bijící lež. Celým svým srdcem lituji, že jsem do něj vstoupila. Tolik osamělých a dlouhých nocí!

manželské noci ji její novopečený manžel odnesl do postele, letmo ji políbil a pak ji opustil. Tehdy se domnívala, že je laskavý a myslí na ni. Že chápe, jak byl svatební obřad únavný, a tak se zpočátku cítila šťastná, jakého má ohleduplného manžela. Měsíce však ubíhaly a stal se z toho noční rituál. Henry ji pohladil po tváři a zamířil rovnou do svého pokoje, případně odešel z domu. Začala o sobě pochybovat. Jak měla otěhotnět, když se k ní ani nepřiblížil?

Za nejhorší považovala, že se s tím nemohla nikomu svěřit. Matka by takovou zprávu neunesla, dostala by hysterický záchvat a s lahvinkou brandy by se odebrala do postele. Isabel si to tedy nechala pro sebe, ovšem s každým měsícem na ní napětí zanechávalo stále větší stopu. Když jí přítelkyně s kupou dětí vyprávěly o choutkách svých manželů, téměř se rozkřičela. Všichni dávali vinu za chybějící dítě v rodině jí.

„Isabel je zřejmě neplodná,“ šuškalo se po sedmiletém bezdětném manželství a všichni litovali Henryho. Chudáček, který má na krku neplodnou ženskou. Zaskřípěla zuby a opřela si čelo o chladné zrcadlo.

Asi po roce manželství si večer vykartáčovala dlouhé hnědé vlasy, a jakmile služebnictvo ulehlo, odplížila se tajně do manželovy ložnice jen v košili. Byla děvče krev a mlíko s pevným bujným poprsím. Vklouzla do postele vedle Henryho, neboť ji napadlo, že je možná ještě plašší než ona. Objala ho a pokusila se ho k sobě přitisknout. Ve spánku ji přivinul k sobě, ale jen co se probudil, ucukl.

Nikdy nezapomněla na hrůzu a odpor v jeho očích. Postavil se k posteli a hlasitěji vyhuboval za chlípnost, kterou právě předvedla. Slušné ženy z dobrých rodin se prý nesnižují na úroveň hampejznic. Isabel se posadila na posteli a v šoku a se zarděním ho vyslechla. Po této noci ji však k manželovi sžírala stále hlubší nenávist.

Isabel toužila po muži a moc si přála dítě. Obojí šlo ruku v ruce. Léta však ubíhala a Isabel přepadalo zoufalství, že se dítěte nikdy nedočká. Její otec by rozvod nedovolil, a tak si připadala jako v pasti. Někdy si přála, aby Henryho srazil jeden z nových vozů nebo aby zemřel pod koly vlaku. Věděla, že to je špatnost, ale ze svého dosavadního života mohla uniknout jedině po jeho smrti.

Přivřela oči, aby zastavila příval slz.

„Isabel! Zůstaneš tady celou noc? Přišla nás sem navštívit má sestra, přivedla děti a ty se ani nenamáháš se s nimi trochu pobavit.“

Otočila se k manželovi. „Postřehla jsem, jak sis zamiloval svou malou neteř, Henry, ale chlapce sis ani nepovšiml.“

Dívali se jeden na druhého a oba vnímali hrozbu v jejích slovech. Henry uhnul pohledem jako první.

„Je to velmi okouzlující dítě. Teď už pojď, Isabel.“

Šla za ním na podestu schodů, ale pokračovala dál: „Ty se rád necháš děvčátky okouzlovat, vid?“

Henry se prudce otočil a šeptl: „Choval jsem se k tobě jako dobrý manžel, Isabel. Nikdy jsem na tebe nevztáhl ruku, ale nyní k tomu mám velice blízko. Pojďme a zapomeňme na tenhle nesmyslný rozhovor.“

Isabel sestupovala ze schodů a ke svému překvapení se usmívala. O Henrym věděla až dost, ale do Vánoc s tím mohla počkat.

Molly stála s Briony na policejní stanici v Barkingu. Třásly se jí ruce. Muž s tureckými kníry, který se představil jako seržant Harries, si poznamenával popis Paddyho Cavanagha. Briony pozorně sledovala, zda na něm objeví nějakou známku, že by je podezíral, ale ten se soucitně díval na Mollyin monokl a oteklý ret. Seržant Harries odjakživa nesnášel muže mlátící své manželky, ačkoli šlo o běžný jev. Jeho matka, Bůh opatruj její duši, mu od dětství vštěpovala, že ženy jsou jako jemné a křehké květiny, o které je třeba pečovat. Usmál se na Molly.

„Bylo to zlé, madam?“

Molly přikývla.

„A ten džentlmen pil?“

Znovu jen přikývla, neboť se bála promluvit.

„Váš manžel je Ir, je to tak?“

Opět přitakala

„Nenapadlo vás poslat za ním kněze? Vím o mnoha ženách ve stejné pozici, jako jste vy, které nechaly muži domluvit, a jejich manželé už na ně nevztáhli ruku.“

Molly se podívala na muže před svými zraky, jako by právě přiletěl z jiné planety. Na jazyku měla větu: „Víte to jistě?“

„Já se…, já se pokusím, pane, až se vrátí domů.“

„Dobře. Kam obvykle chodívá?“

Briony odpověděla tlumeným hlasem místo své matky. „Otec by šel kamkoliv, kde prodávají alkohol. Včera popíjel celý den. Vrátil se domů, jako by do něj vlítl čert.“

Odhadla, že policista je abstinent, a proto své vyprávění ještě přikrášlila. „Když nepije, je to nejmírnější muž na světě, ale opilý…“ Obrátila své krásné zelené oči. „Je jako démon.“

Policista chápavě pokyvoval hlavou. „Takže může být kdekoliv?“

Molly i Briony rázně přitakaly. „Jednou nepřišel domů celý týden a pak si ani nepamatoval, kde byl!“

„Tohle znám, dámy. No, máme jeho popis, a pokud ho někde objevíme, dáme vám vědět. Kolik jste říkala, že máte dětí, paní Cavanaghová?“

„Pět, pane. Pět děvčat.“

„Běžte k nim domů. Jakmile se něco dozvíme, spojíme se s vámi.“

Tři dny po Vánocích šla Briony s matkou identifikovat otce. Našel ho nějaký člověk, který se procházel po nábřeží a hledal naplavené dříví. Paddy byl bos a bez kabátu, takže policisté Briony a Molly sdělili, že ho zřejmě napadli zloději a okradli ho. Měli mu vystrojit farní pohřeb a Briony i matka doufaly, že tím celá věc skončí.

Molly spěchala domů, aby Abelovi oznámila dobrou zprávu, a Briony zamířila zpátky do Barkingu s tíživým pocitem. Očekávala každým dnem měsíčky, ale když se nedostavily, zlepšila se jí nálada. Pobolívala ji však ňadra a stala se citlivá na dotek. Henry měl přijít v půl šesté, a protože ji v poslední době bral přímo nahoru, neočekávala dlouhý večer.

Ukázalo se však, jak moc se mýlila.

Zatímco Briony identifikovala otce, Henry Dumas se potýkal s vlastní krizí. Po čaji s manželkou vstal jako obvykle, aby si vzal klobouk a kabát. Ke své ženě se choval vždy vlídně a slušně. Jakmile se však chystal udělat to, co obvykle, Isabel mu položila ruku na rameno.

„Nechci, abys dnes někam chodil, Henry. Měli bychom si asi promluvit.“

Zamračeně se na ni podíval. Přesto se posadil, a tento fakt Isabel povzbudil.

„Vím, že jde o velmi delikátní věc, Henry, a věř mi, nechce se mi o ní mluvit stejně jako tobě. Mám ale pocit, že se to musí vyřešit. Chci dítě, Henry, moc po něm toužím.“

Všimla si, jak se zatvářil, a popadl ji vztek. „A jak sám víš moc dobře, k početí musejí být dva, Henry. Měli bychom o tom přemýšlet, nemyslíš?“

Henry vstal, chladně si ji změřil pohledem a odešel. O něco později jeho žena slyšela, jak za sebou přibouchl dveře a odešel.

Isabel se zahleděla do ohně. Nedám se zviklat, pomyslela si. To dítě chci. Ze svého manželství nemám úniku, ať se mi to líbí nebo ne. Jak věděla, řada žen si vydržovala milence, ale k něčemu takovému ona neměla příležitost. Navíc jako panna netušila, pomocí jakých triků takový vztah navázat.

Henry ve snaze zapomenout na nepříjemný manželčin návrh zamířil rovnou k Briony. Hrála si před krbem s koťátkem. Vlasy si spletla do dvou cůpků a oblékla si citrónové šaty s ladícími podkolenkami a sponkami. Když očekávala Henryho, snažila se vypadat pokud možno co nejmlaději.

„Ahoj, Henry,“ vypískla dívčím hlasem.

Henry se na ni chabě usmál. Tahle krásná holčička se vždy rozzářila, jakmile ho spatřila, a proto se rázem cítil líp. Nad ní měl převahu, byl pánem situace. Posadil se na křeslo a pohladil si klín. Briony zvedla kotě a šla za ním. Sedla si mu na kolena a zdrženlivě ho políbila na tvář. Přesně věděla, jak se k němu chovat. Promnul jí stehna pod hedvábnými šaty a pocítil první záchvěv vzrušení.

„Jakpak se mělo moje nejlepší děvčátko?“

Briony jemně odložila kotě na koberec a objala muže kolem krku. „Byla jsem hodná. Moc hodná holčička. Zeptejte se paní Horlockové.“

Henry se zazubil a cítil, jak ho napětí opouští. Přitiskl jí velkou rukou drobná ňadra a Briony se přes jeho rameno zahleděla na olejomalbu baleríny. Ten barevný obraz milovala. Henry ji polaskal na krku.

„Zajdeme si nahoru zahrát nějaké hry?“

Briony obrátila oči v sloup, pak se muži podívala do tváře a půvabně se usmála. „Prima.“

Cestou po schodišti si vybavila otcovu tvář z odpoledne a snažila se ji vymazat z paměti.

V ložnici hořel v krbu ohýnek. Briony se jako obvykle nechala svléknout a pak jen v podkolenkách seděla na okraji postele, dokud se nesvlékl Henry a nesložil svůj oděv na křeslo poblíž. Vzal ji za drobnou ručku a přiložil ji ke svému údu. Briony jej jemně masírovala, jak to měl Dumas rád. Přivřel oči a zafuněl. Sklopila zrak a postřehla, že má výraznější ňadra než kdy dřív. Pak si povzdechla. Vlastní tělo ji zrazovalo.

Zatímco ji Henry posunul do středu postele, rozehrála svou tajnou hru. Představila si, že je dospělá a slavná, má na sobě krásné šaty, vlastní dům a kolem sebe milé přátele.

Henry Dumas na ní surově rajtoval. Přestože ji bolelo celé tělo, její mysl zůstala nedotčená a křišťálově průzračná.

půl třetí ráno se dostavila první bolest. Projela jejím tělem jako rozpálený nůž, až se dívka probudila. Instinktivně přitiskla kolena k hrudi, aby ji přešla bolest. Po chvíli se však zkroutila opět v křečích. Vstala a zamířila do pokoje paní Horlockové. Zatřásla s ní, aby ji probudila, a pak jí vysvětlila, co se děje.

Paní Horlocková spěšně vyskočila z postele, jako by zapomněla na své staré kosti. Odvedla vyděšené dítě zpět do pokoje. Určitě dostane menzes, pomyslela si. Odebrala se do kuchyně, ohřála mléko a přidala do něj kapku whisky.

„Na, zlatíčko. Brzy ti bude líp.“

Když však Briony začala zvracet a bolesti se zhoršily, paní Horlocková vzbudila Cissy a poslala ji pro doktora. Hospodyně si dělala starosti. To dítě vypadalo, jako by mělo právě porodit! Držela Briony za ruku, dokud nepřijel doktor Carlton, a pak mu dívku vděčně předala do péče.

Doktor Carlton byl padesátník, a třebaže ho v mnoha ohledech považovali za váženého lékaře, často sloužil lidem, kteří si prostě jen zaplatili lékařské služby a nepřáli si žádné otázky. Pomáhal ženám, jež si z různých důvodů přály potrat. Často například čekaly dítě s někým jiným než s manželem. Pomáhal i mužům, kteří se nakazili jistou nemocí a nechtěli jí nakazit své ženy.

Doktor Carlton zkušeně Briony prohlédl, podal jí odvar na spaní a šel si promluvit se Cissy a paní Horlockovou.

„Zavolala jste mě právě včas, madam, to děvče málem potratilo. Nemůžu vám zaručit, že o dítě nepřijde. Nastanou teď kritické dny, ale pokud bude dívka užívat odvar, který jsem jí předepsal, a bude hodně spát, možná to malé má šanci na přežití. Nesmíte ji za žádných okolností vystavovat stresu. Je důležité, aby odpočívala v posteli. Nemusím snad zdůrazňovat potřebu, aby zůstala v naprostém klidu.“

Díval se přitom na starou paní. Odjakživa měl rád drama, takže ho často vnášel do své práce. Když však viděl šok ve tváři staré paní, zrozpačitěl.

„Mimochodem, kolik je té dívce let?“ otázal se šeptem. Pyšnil se tím, že ucítí krysu dřív, než začne smrdět. Zpočátku si neuvědomoval, že pacientka je mladá dívka, nijak si žen nevšímal, ale cosi v pohledu hospodyně ho k tomu pobídlo.

„Je jí teprve dvanáct, pane. Myslely jsme si, že dostala měsíčky.“

Dvanáct! Odhadoval ji tak na čtrnáct či patnáct.

„Říkáte jen dvanáct? A kde má otce a matku?“

Paní Horlocková se kousla do rtu a chvíli přemýšlela. „Cissy, zajdi zatopit dole v obývacím pokoji. Doktore Carltone, mohu vám nabídnout něco na zahřátí? Whisky?“

Hlasitě popotáhl. „Skotská by byla příjemná, madam.“

„Pak mne následujte, pane.“ Cissy už mezitím seběhla ze schodů a rozhrabovala oheň.

„Připrav konvici čaje, Cissy, a přines ji sem. Prosím, posaďte se, doktore.“

Paní Horlocková mu nalila velkou sklenku skotské. Červený nos a popraskané žilky v jeho tváři hospodyni napověděly, že má whisky rád. Když ji do sebe kopnul, beze slova mu nalila další.

„Můj zaměstnavatel mi dal za úkol se o to děvče starat, pane. Je to jeho vzdálená příbuzná a její matka zmizela. Je z dobré rodiny, ale jako mladinká utekla a dítě je výsledkem nešťastného svazku.“

Znovu doplnila doktorovi skleničku. „Nevím, jak se to mohlo stát. A co se pana Dumase týče - zlomí mu to srdce.“

Při zmínce jména doktor zvedl obočí. Takže to dítě je jeho, pomyslel si. Henry Dumas se oženil s dcerou lorda a v celém Londýně ho pokládali za váženého muže. Byl bohatý, z bezúhonné rodiny, a mohl mu tudíž velmi dobře zaplatit. Extrémně dobře.

„Jaké zkažené a nemravné dítě, madam! Stejné jako matka! Samozřejmě chápu, že je třeba udržet to pod pokličkou. Takový skandál! Ujišťuji vás, že ode mne se nikdo nic nedozví, můžete to vyřídit i panu Dumasovi.“ Zamlaskal. „Chudák pan Dumas. Takhle mu oplácí za jeho laskavost.“

Zavrtěl hlavou, aby svým slovům dodal maximální efekt. „Udělal jsem, co jsem uměl. Vrátím se ráno a znovu ji prohlédnu. Přeji vám dobrou noc, madam.“

Paní Horlocková ho doprovodila ke dveřím a pak se vrátila do obývacího pokoje, aby si nalila skleničku i pro sebe. To děvče otěhotnělo! Musela si dát dalšího panáka, aby mohla přemýšlet. Možná Briony dítě potratí a pak se vše vrátí k normálu.

*

„Cože?“ vyhrkla Briony nevěřícně.

Podívala se z jedné ženy na druhou. Cissy se tvářila stejně šokovaně, ale paní Horlocková neprozrazovala žádné emoce.

„To není možné, určitě se spletl.“ Briony měla slzy na krajíčku, a proto ji paní Horlocková objala.

„Nespletl se, zlato. Zřejmě jsi zapadla zrovna, když se tvé tělo měnilo v ženské. Už jsem o takových případech slyšela.“

Sama už s tím měla zkušenosti a pomohla zbavit se poskvrněného dítěte. To však neřekla. Dobře totiž věděla, jak by to na Brioninu výbušnou povahu zapůsobilo.

„Co si počnu?“ zakňourala jako dítě.

„Neboj se, andílku, zařídíme to.“

Briony se uklidnila a uvelebila se na polštářích, které kolem ní načechraly, a chytila Cissy za ruku. Poprvé v životě pocítila strach. Opravdový strach.

Zaslechly bouchnutí vstupních dveří. Paní Horlocková se usmála na obě dívky a odešla. Čím dřív se pan Dumas dozví, co se děje, tím líp. Henry vzhlédl na stařenku, jež sestupovala ze schodů.

„Co se děje, paní Horlocková? Je to dítě nemocné?“

Vytáhli ho z práce vzkazem před dvaceti minutami, a tak si dělal starosti.

„V jistém smyslu, pane. Půjdete se mnou do obývacího pokoje? Už jsem připravila šálky na čaj, přinesu jen horkou vodu.“

Henry poslechl a vešel do pokoje, kde už čekal tác se šálky, obloženými chleby a koláčky. Vzal si chlebíček a opatrně si ho vložil do úst, aby si nezamazal knír. Doufal, že si stařenka pospíší, neboť musel domů na večeři. Měl přijít i tchán, tak chtěl stát Isabel po boku, až se dostaví. V poslední době se jeho žena chovala divně. Obával se, jestli před svou rodinou něco nenadhodí. Lord Barkham naštěstí na babské klepy nedal, na svou ženu ani dceru nemíval moc času. Henry si byl docela jist, že všechno, co jeho dcera řekne, zbagatelizuje. Přesto chtěl být u toho.

Paní Horlocková vešla do místnosti s čerstvě uvařeným čajem. Jakmile se posadila, Henry se na ni pousmál. „Tak co se děje?“

„Zdá se, že slečna Briony je těhotná.“

„Cože?“

„Je těhotná, pane. Nechala jsem zavolat lékaře a je si tím jist.“

„Proboha, jak se to stalo, ženská?“

Paní Horlocková potlačila smích. Jestli to nevíte vy, já vás o tom poučovat nebudu, pomyslela si.

„Bude muset pryč, paní Horlocková.“

„Přesně tak, pane.“

„I to zatracené dítě!“

Stará žena se na něj podívala tvrdě, až se zastyděl. „S úctou, pane - to přece není Brionina vina, že?“

Její vlastní slova ji šokovala. Nikdy předtím si nedovolila s tímto mužem takhle mluvit. Bez řečí se stala komplicem jeho plánů, ale Briony Cavanaghová se jí dostala pod kůži i do srdce. Svatá Marie věděla, že je to malá děvka, ale ona to přece dělala pro svou rodinu. Neměl právo se k ní chovat tak sprostě. Briony se pro ni stala dítětem, které sama nikdy neměla. Důvěřovala jí a v posledním roce se stala světlem jejího života. Užila si s ní víc legrace než kdy předtím.

„Myslím, že jste zapomněla, s kým mluvíte, paní Horlocková. Něco takového nemůžete brát na lehkou váhu.“

Paní Horlocková se smutně usmála a skočila mu do řeči. „Velmi dobře rozumím, pane, možná víc, než si myslíte. Zajistím, aby ji pan Carlton toho dítěte zbavil. Nemyslím si, že by si ho Briony ve svém věku chtěla nechat. Pak budeme muset vymyslet co dál, až bude po všem.“

Henry se uklidnil a napil se čaje. „Jistě, paní Horlocková. Nechám to ve vašich schopných rukách.“

Usmála se na něho, ale celou dobu si myslela: Copak nenecháváte špinavou práci na mně vždycky?

Pět minut poté už Henry mířil k domovu, ke své ženě a ke tchánovi. V méně vhodnou dobu se to snad ani nemohlo stát.

Zatracená malá děvka - ať jde k čertu!

Isabel seděla se svým otcem a matkou v přijímacím pokoji. Otec vyprávěl jeden ze svých rozvleklých příběhů, které nevyžadovaly odpovědi, jen výraz zaujatého naslouchání. Vždycky dlouze a nudně popisoval, jak někoho vzal na hůl. Nemluvil o králi, armádě, bojovnicích za práva žen nebo o něčem podobném, což bývala témata konverzací v umírněnějších rodinách. Jakákoli zmínka o sufražetkách by skončila nekonečnou jízlivou kritikou úpadku ženství počínaje Evou, matkou všeho hříchu. Isabel si všimla, že její maminka usnula před ohněm.

Téměř ji potěšilo, když Henry vstoupil do pokoje. Přišel k ní s obvykle rozzářeným úsměvem a políbil ji na tvář. Isabel zdvořile vstala a omluvila se, že musí dohlédnout na přípravu jídla. V hrudi ji svíralo a zmocnil se jí pocit naprosté beznaděje.

Jak dlouho musím snášet takovou existenci?

Ach, Bože, jak dlouho?

Briony ležela v posteli a čekala, až přijede Molly. Trvala na tom, aby pro ni paní Horlocková poslala co nejdřív. Po přemlouvání a slzičkách hospodyně zdráhavě Cissy poslala drožkou pro Molly. Briony se rozhlédla po malém pokoji s očima dokořán. Do téhle situace ji dostala touha po pohodlí. Ve dvanácti letech čekala dítě…

Malinko ji to i nadchlo. Jelikož celý život prožila mezi dětmi, následující události ji nepřekvapovaly. Kvůli potížím s otcem a s Eileen však dítěti nepřála doba. Zlé by to bylo i jindy, ale teď… Kousla se do rtu.

Zaslechla matčin příjezd a s úzkostí upírala zrak na dveře. Molly vpadla do místnosti jako smršť.

„Jsi v pořádku, dítě?“ Cissyin příjezd Molly vyděsil víc, než si dokázala přiznat. Briony, která se až dosud držela, se rozplakala. „Ach, maminečko! Maminečko!“

Přesně tak říkávala své matce, když byla menší, a připomněla tím Molly drobnou zrzovlasou holčičku, kterou tak milovala.

Tiskla dítě v objetí a poprvé po roce se přitom neotřásla. „Moje zlatíčko, copak je? Máš bolesti?“

Cissy zatím Molly neřekla nic víc, než že Briony není dobře.

„Ach, mami, já čekám dítě!“

Molly ji odstrčila a jen na ni zírala. „Cože?“

Briony přikývla a po tvářích jí tekly proudy slz.

„Pane na nebi, zachraň nás.“

Briony se vrhla matce do náručí jako bezradné dítě, přestože sama nosila pod srdcem nový život. Náhle si naplno uvědomila důležitost událostí posledních dnů.

„Chudák můj táta. Chudák táta. Chci tátu.“

Molly ji tiskla k sobě, ale pocit strachu nahradila zloba a šok. Rozhodně teď nepotřebovala, aby Briony vykecala celý smutný příběh o Eileen a otci.

„Tiše, Briony. O tom nikdy nesmíš mluvit. Slibuješ?“ Podívala se do vystrašené tváře. „Slibuješ, Briony?“

„Slibuji, mami. Ach, co si počnu?“

„Na něco přijdeme, Briony.“

V tu chvíli vstoupila do pokoje paní Horlocková s čajem a obě ženy poprvé stanuly tváří v tvář.

„Paní Cavanaghová.“

Molly znechuceně našpulila ústa. Podle ní tahle stařena nebyla o nic lepší než Nellie Deakinsová.

„Paní Horlocková.“

Stará paní podala Briony čaj, podívala se na Molly a mírně řekla: „Myslím, že bychom si měly promluvit.“

Molly přikývla a přejela si jazykem přes zuby. „To bychom měly. Čím dřív, tím líp.“

Obě daly jasně najevo, co si o sobě myslí, prostým výběrem slov a odebraly se z Brionina pokoje do kuchyně, kde se měla rozpoutat první slovní půtka.

Bez Brionina názoru tuto bitvu nemohla vyhrát ani jedna z nich, ale vychutnaly si to i tak.

6

Henry Dumas během jídla bedlivě pozoroval svou ženu. Hostina byla připravena dokonale jako obvykle. Musel uznat, že Isabel patřila v některých ohledech k příkladným manželkám. Křišťál se doma leskl, jedli jídlo nadprůměrné kvality těmi nejlepšími příbory. Až ji přejdou požadavky, kterými mě v poslední době stále obtěžuje, bude z ní opět poslušná a pokorná žena, pomyslel si.

Právě si nakládal plátek jablečného závinu, když jeho žena hlasitě promluvila k matce: „Ještě pracuješ v East Endu, mamá? Prý tam nedávno otevřeli další z těch domovů pro nemravné dívky.“

Podívala se na Henryho a pak ihned zpět na matku.

Venetia Barkhamová přikývla. „Ano. Bůh ví, že je těch domovů třeba víc než kdy dřív. Některým dívkám je teprve dvanáct či třináct.“ Naklonila se k dceři a špitla: „Je skandální, Isabel, čeho jsou někteří muži schopní!“

Lord Barkham, který schvaloval manželčinu charitativní činnost, neboť se tak Venetia stýkala se smetánkou aristokracie, mudrlantsky přikyvoval. „Vy, moje milé, nemůžete rozumět nižším třídám jako já. Některé z těch holek mohou poplést hlavu i skutečným svatouškům. Kořistí těchto zkažených cour jsou muži žijící jinak vpravdě exemplárně.“

Isabel se podívala na otce a uhnula před Henryho varovným pohledem. „Takže tomu mám rozumět tak, papá, že ti muži nemohou poručit svým choutkám? Dokonce ani muži dobrého rodu?“

Lord Barkham se málem udusil kouskem jablečného závinu. „Nebuď hloupá, Isabel. Děvka je děvka bez ohledu na věk. Je mnoho slušných mužů, kteří se nechají svést hezkou tvářičkou. Tahle děvčata, některé z nich ještě málem děti, jak zdůraznila tvá matka, jsou coury od přírody. Mají to zkrátka v sobě. Žena z dobré rodiny se nikdy nechová jako běhna. Nepochopila bys to, Isabel. Víš, mé dítě, muži musejí mít železnou vůli, víru v Boha a ve vlastní přirozenost. Podívej se na mě,“ řekl a rozmáchl paže. „Pravidelně chodím do kostela a ani v největších závějích sněhu nenosím těžký kabát. Je to v konstituci člověka, víš? Já mám pevné zdraví i zdravou mysl.

Zženštilí muži, kteří se s těmi žábami zaplétají, jsou zřejmě duševně nevyrovnaní. Takoví nemají v civilizované společnosti místo. Nemohou odolat pokušení, nemají vůli silných, inteligentnějších mužů. Ty běhny to dobře vědí.“

„Děkuji ti, papá, za tak výmluvné vysvětlení. Přesně rozumím, jak to myslíš. Ty taky, Henry, vid?“

Henry zbledl a odkašlal si. „Myslím, že toto téma není vhodné rozebírat v přítomnosti dam.“

Ihned si však uvědomil svou chybu. Právě si dovolil kritizovat lorda Barkhama.

Barkham vrhl na svého zetě, typického padavku, zlostný pohled.

„A jak se ti daří charitativní práce, Isabel?“ zeptal se dcery.

Podívala se na něho a usmála se. Jde to lépe, než jsem si myslela, řekla si v duchu. Věděla, že se jí otec ptá jen proto, aby se k Henryho zlosti vrátil k tématu.

„Stále pracuji s paní Evansovou, ale začínám vážně uvažovat o tom, že se přidám k matčině pomocníkům. Podle mě je na dětskou prostituci - hlavně na ty ubohé děti - třeba dohlédnout.“

Molly a paní Horlocková se konečně shodly a oběma se ulevilo. Po počátečních vzájemných útocích si ženy uvědomily, že mají společný cíl, a proto se staly spiklenkyněmi.

Obě myslely na totéž: Je třeba se Brionina dítěte zbavit. Molly si odhrnula vlasy ze zrudlé tváře a odtáhla nohy od ohně v kuchyni, aby se mohla paní Horlockové podívat do očí. „Ale není to nebezpečné? Nemohla by přitom Briony zemřít?“

Stará paní pokrčila rameny. „Riziko existuje vždy, paní Cavanaghová. I kdyby to dítě porodila. Doktora Carltona však využívají nejbohatší lidé z Londýna. Nemluvíme o nějakém ohavném špinavém místě a ignorantské staré porodní bábě.“

Molly přikývla. „Asi máte pravdu, ale zdá se mi to brutální. Sama je ještě dítě.“

Paní Horlocková se pousmála. „A také velmi krásné dítě. Dělá vaší rodině čest, paní Cavanaghová.“

Molly přijala poklonu kývnutím hlavy. „Víte, přivedl ji sem její otec. I moji Eileen. Od počátku jsem se stavěla proti tomu… Když pomyslím na to, jak moje ubohá Eileen trpěla…“

Paní Horlocková jí položila dlaň na rameno a jemně stiskla. „Dáte si kapku něčeho ostřejšího? Pro případy nouze tady něco mám.“

Vstala, vytáhla z komory whisky a připravila dva silné grogy. Molly sledovala, jak do nich stařenka štědře přidává cukru, a usoudila, že si tuhle ženu časem možná oblíbí.

„Takže dnes večer promluvím s pánem,“ přerušil nit jejích myšlenek hlas paní Horlocková.

Molly si usrkla horkého nápoje. „Ano. Myslíte, že ji můžu odvézt k nám domů?“

Paní Horlocková zavrtěla hlavou. „Ne, to rozhodně ne. Je třeba, aby měl pán své závazky na očích, jestli chápete. Neradila bych vám to dítě hned odklidit.“

Molly i starší žena opět zjistily, že mají stejný názor, pozvedly sklenky a mlčky si připily.

Henry se podíval na dítě v posteli a zvedl se mu žaludek. Dívčina uličnická tvářička náhle získala v jeho očích hrubší rysy a rudá hříva mu připadala vulgární. Jeho tchán měl v jednom pravdu: tahle děvčátka by pobláznila i svatého. Po všech mrzutostech s Isabel se ještě musel potýkat s tímhle! Stálo ho veškeré síly, aby nezvedl pěst a děvčátko neudeřil za všechny své frustrace a potíže, ať skutečné či vymyšlené. Místo toho se nuceně usmál a chytil dítě za ruku. Všiml si, jak Briony natekla ňadra, a otřásl se. V jeho očích už byla ženou - a o ty on nikdy zájem neměl.

„Zítra se na tebe přijde podívat doktor Carlton, Briony, a pak bude po potížích.“

Nechápavě se na Henryho podívala. „A co se stane, Henry?“

Zaskřípěl zuby, jelikož použila jeho křestní jméno. Mimo postel pro ni byl přece pan Dumas! To je ale svévolnost! Tentokrát se to však snažil přehlédnout, neboť měl strach, aby mu neudělala škrt přes rozpočet.

„Nic, čeho by se měla malá děvčátka bát. Přijdu se pak na tebe podívat.“

Briony si olízla rty a podívala se na muže vedle sebe. Od chvíle, kdy se dozvěděla o dítěti, na sobě pociťovala změny. Věděla, co se s ní děje, mnohokrát se porodů účastnila, párkrát pomáhala i matce - i při narození mrtvého bratra. Jako by ji tyhle zkušenosti změnily ve starou ženu. Najednou se přestala skrývat pod rouškou nespoutaného dítěte, která ji chránila před otřesnými zážitky s tímto mužem. Zcela jasně si začala uvědomovat vše, co kdy provedla. Poznala mu na očích i z jeho doteků, jaký k ní má odpor. Pro tohoto muže už je jako mrtvá. A její dítě, život, který zasel, taktéž. Henry neustane, dokud to dítě nevyrve z mého těla, uvědomila si jeho záměry. Umínila si však, že to nepřipustí.

„Chtěla bych vidět Eileen a své sestry, prosím. Mohl byste to zařídit?“ zeptala se tlumeným, ale silným hlasem.

Henry si odkašlal a už už chtěl protestovat, vtom promluvila znovu: „Dlouho jsem nemohla pochopit, co se stalo s naší Eileen, ale teď už rozumím, Henry. Tohle za žádné peníze nestojí, že?“

Řekla to tak prostě a upřímně, že neměl žaludek na to, aby jí odpověděl. Jen se zvedl a odešel.

Doktor Carlton seděl v obývacím pokoji, notně nasával whisky a čekal na lehký oběd před závažným úkolem. Paní Horlocková se chovala jako kočka na rozpáleném uhlí. Povzdechl si. Nečekala je příjemná záležitost, ale jednalo se o nutnost. Stará paní už měla mít hroší kůži. Pamatoval si ji z let, kdy pracovala pro mnohem slavnějšího klienta. Tehdy bez skrupulí mrně sama přidržovala, když on prováděl zákrok. Stářím zřejmě změkla, pomyslel si. Dneska se bude muset sebrat. Ještě si s ní promluvím, umínil si. Děvče bude dost nervózní i bez jejího přispění.

Tuhle práci nesnášel, ale kdo by nebral dvacet liber? S obtížemi se zvedl ze židle a nalil si další whisky. Na posilněnou. Dnes ráno se mu opět třásly ruce, tak ho jako každý den napadlo, jestli na něj něco neleze.

Cissy při podávání oběda nepřehlédla jeho zrudlou skvrnitou tvář, vdechla alkoholové výpary a zamířila s nemilou informací k paní Horlockové.

„Ten starý mizera je opilý pod obraz!“

Paní Horlocková si povzdechla. „Možná to trochu zajedl obědem.“ Nedělala si však velké naděje. „Stejně brzy přijde pan Dumas.“

Otřela si dlaně do čisté utěrky a podívala se na hodiny. Ukazovaly teprve dvanáct. Měl přijít v jednu. Stařenka se rozhodla. Copak už rodině Cavanaghových nenadělal dost trápení s Eileen a Briony? Odhodlala se, že mu ten potrat vymluví.

Isabel seděla před manželovým domem na Ripple Road v pronajaté drožce a čekala na Henryho příjezd. Ruce se jí třásly při pomyšlení, co právě chtěla udělat. Zhluboka se nadechla a soustředila se na svůj úkol. Umínila si, že počká třeba celý den, bude-li to nutné, a pak ho překvapí svou přítomností. Chtěla tak nad ním získat jistou moc. Přiměje ho, aby jí dal dítě. Zvažovala, že požádá o pomoc svého otce. Ačkoli to se zdálo předem ztracené. Lord Barkham by skandál nikdy nestrpěl. A rozvod? Smutně se zasmála. Nemyslitelné! Jeho vlastní sestra se provdala za surovce, který ji neustále mlátil. Isabel si pamatovala z dětství, jak jednou teta přijela v devět ráno v drožce a tvář měla samou krev. Otec tenkrát přivolal lékaře a pak sestře vyčinil, že se chová jako špatná manželka, jež si evidentně o manželovu pádnou ruku nejspíš řekla.

Ne, budu si muset poradit s Henrym Dumasem sama, umínila si. Jen mu otcem pohrozím a naženu mu strachu. Díky postavení své rodiny měla nad manželem navrch, a byl to pro ni opojný pocit. Kéž bych dovedla ovládnout své obavy! Henrymu nemohla dát najevo, že jí nahání hrůzu. Zapamatoval by si to a v příhodnou chvíli by toho využil. Jak mnoho se od Henryho Dumase naučila. Velmi mnoho.

Vtom si všimla jeho drožky a napjala síly. Dám mu patnáct minut a pak vejdu dovnitř, pomyslela si.

Henry se nechápavě podíval na doktora. Ten člověk je namol!

„Přesuneme se do ložnice, pane Dumasi?“ vysoukal ze sebe Carlton.

Henry na něj tázavě pohlédl. „Co bych tam probůh dělal?“

Carlton mávl rukou. „Promiňte, příteli, trochu jsem se namazal. Je to vždycky nechutná práce.“ Na poslední chvíli si vzpomněl, že Henry přijel jen proto, aby mu zaplatil. Jak ho vůbec mohlo napadnout navrhovat, aby se toho účastnil? Jeho alkoholem zpitomělé hlavě se to zdálo směšné a nahlas se rozchechtal.

Henry mlčky pozoroval, jak doktor opatrně odchází. Nalil si brandy a posadil se. Nahoře se mezitím Briony, paní Horlocková a Molly zuřivě hádaly.

„Já jim to nedovolím, mami. Je to odporné!“ Briony celá zbledla. Stres na ni začal doléhat, až Molly nebohou dceru začala litovat.

„Ale ty to nechápeš, Briony! Co si počneme s dalším dítětem v domě? Tvůj otec je mrtvý, máme i po tvých výplatách… Skončíme zpátky v nějakém brlohu v docích.“

„Neskončíme. Něco vymyslím, mami. Že ano, paní Horlocková?“

Briony na ni upřela prosebný pohled s nadějí, že ji něco napadne. Měla strach z porodu, ale té druhé alternativy se obávala ještě víc. Poté, co ji Carlton zachránil před samovolným potratem, jí připadalo hříšné nechat se o dítě připravit. Proč to matka nechápe? Vždyť je dobrou katoličkou. „Myslím to vážně, mami. Nedovolím, aby se ke mně ten doktor přiblížil, budu ječet…“

V ten moment se lékař přikolébal do pokoje s velkou černou kabelou a všechny tři na něj upřely zrak. A všechny zaznamenaly, jak je zkárovaný.

„Pane na nebi, ochraňuj nás!“ Molly se instinktivně pokřižovala.

„Jste opilý, pane!“ vytkla mu paní Horlocková.

Carlton však vyžadoval respekt ke své osobě. „Já nikdy nejsem opilý, madam. Dal jsem si jen whisky z léčebných důvodů. Přidržte mi laskavě pacientku, začneme.“

Otevřel kabelu a vytáhl z ní nástroje. Briony vytřeštila oči a vydrala z hrdla křik, který doktorovi rezonoval v hlavě.

Paní Horlocková i Molly se ji snažily utišit a napřáhly ruce. Briony však ze strachu, že ji chtějí přidržet, začala kopat kolem sebe, vyskočila z postele a vyběhla napříč pokojem. Carlton ji však chňapl za vlasy a ona znovu zařvala: „Pusť mě, ty starý otrapo! Říkám, pusť mě!“

Otočila se a kousla ho do paže, až uvolnil stisk. Otevřela dveře ložnice a na schodech se střetla s tmavovlasou kyprou ženou, která stála v chodbě s Henrym.

„Prosím, ať mi neubližují, paní! Prosím!“

Přitiskla se k neznámé paní a hledala u ní záchranu. Působila laskavě, měla velikánské hnědé oči a bledou tvář. Bože, prosím, ať mi pomůže, modlila se Briony.

Isabel děvče něžně objala. Nejprve se podívala na manžela, pak na obě ženy a opilce, kteří postávali u schodiště.

„Co se tady proboha děje?“ optala se.

Henry svěsil ramena a Briony zaslechla příšerný sten, jako by právě dostal pěstí do břicha.

Briony seděla na klíně milé paní a nechala se jí hladit. Molly a paní Horlocková jí vyprávěly všechno, co chtěla vědět. Henry seděl u okna v křesle a kousal si klouby na prstech.

Isabel stále užasleji naslouchala oběma ženám a často se přitom dívala na ohnivou hlavu, která se jí opírala o hruď. Věděla, že to dítě měla správně odvrhnout, ale probudil se v ní mateřský pud. Určitě děvče do takové situace dostali násilím. To krásné dítě s křišťálovýma zelenýma očima a porcelánově bílou pletí si mělo správně hrát venku, nikoli sedět v přecpaném pokoji a čekat, zda bude moci porodit dítě. Isabel pohlédla na svého manžela s chutí srazit ho k zemi jedinou ranou.

Henry Dumas se dopustil odporných a krutých skutků. Situace byla o to horší, že mu děvčátko naservíroval na talíři vlastní otec, který potřeboval živit zbytek rodiny. Henry si zahrával s lidskou chudobou a přitom neustále citoval bibli!

„Co bys chtěla, moje milá?“ zeptala se něžně Briony.

„Chci si to děťátko nechat, paní. Nechci, aby se ten doktor ke mně přiblížil.“

Isabel přikývla. „Ale kdo se o ně postará, až se narodí?“

Briony se napřímila a zazubila se. „Nejspíš já. O dětech vím hodně, viď, mami?“

Molly rezignovaně přitakala.

„Tak tedy domluveno,“ řekla Isabel energicky. „Briony samozřejmě zůstane tady, dokud se to maličké nenarodí, a pak něco vymyslíme. Henry bude platit účty, s tím si nedělejte starosti. Osobně na to dohlédnu.“ Silnějším hlasem pokračovala: „Všechno si pohlídám. Pan Dumas už sem na návštěvu nikdy nepřijde. Všechny jeho osobní věci sbalte. Odveze si je s sebou.“

Briony se podívala na svou zachránkyni a usmála se. Bůh právě vyslyšel skrze paní Dumasovou všechny její prosby. Paní Evansová měla pravdu: Bůh je dobrý. Bůh je moc, moc dobrý.

*

Henry vyčkával, dokud se Isabel neodebere do své ložnice, a pak ji navštívil. Večeřel v klubu a zvažoval, jak se k vzniklé situaci postaví. Několik velkých sklenic brandy mu dodaly odvahu, která se však za zavřenými dveřmi manželčiny ložnice pomalu vytrácela.

Isabel si prozpěvovala. Otrávilo ho to natolik, že se mu roztřásly ruce a srdce se mu rozbušilo jako zvon. Ona se mi snad vysmívá! A ve vlastním domě, hergot!

Isabel si pročesávala vlasy před zrcadlem toaletního stolku. Obrátila se k muži hned, jakmile rázně a bez klepání vstoupil dovnitř. Oblékla si jednu z krajkových košilek, které dostala do výbavy. Pod jemnou látkou se jí vzdouvala ňadra a prosvítaly tmavě růžové bradavky. Usmála se na manžela. Očekávala ho. Postřehla, s jakým odporem pohlédl na její poprsí, a usmála se od ucha k uchu.

Zvedla obočí a tiše promluvila: „Tohle je poslední místo, Henry, kde bych čekala, že se setkáme!“ Pochopil, kam naráží.

„Chci s tebou mluvit, Isabel, a tohle místo je stejně dobré jako každé jiné.“

Klidně mu skočila do řeči. „Ne, Henry. Ty vyslechneš mě. A zvolil jsi pro rozhovor tenhle pokoj, protože je nejdál od sloužících, aby nás nikdo neslyšel. No…,“ rozložila ruce, „bude ostatně nejlépe, když ti to, co mám na srdci já, povím v soukromí.

Od nynějška dojde v našem manželství k některým změnám. Navenek budeme stále fungovat jako manželé a ve společnosti v tomto od tebe očekávám plnou podporu. Budeme vystupovat jako milující pár.“ Usmála se tomu. „Ale tady v domě tě nechci vidět, pokud to nebude naprosto nezbytné. Hnusíš se mi, Henry. Když pomyslím na to děvče… Na situaci, do níž jsi Briony dostal… Mám v úmyslu se o ni postarat, a až přijde čas, chci její dítě. Myslím, že matka bude spokojená. To dítě u nás čekají veškeré výhody. Je to koneckonců tvoje dítě, Henry Dumasi, a tvoje dítě by mělo vyrůstat v tomto domě stejně jako ty.“

Šokovaný Henry zbledl. Zamířil k ženě několika kroky a zdvihl velikou broušenou lahvičku s parfémem.

„Jestli se pokusíš mi v tom zabránit, zajdu za otcem a za paní Evansovou, to ti přísahám. Jestli zkřivíš jediný vlas na hlavě mně nebo Briony, postarám se o to, aby se tvůj život od základů změnil.

Chci dítě, Henry. Toužím po něm tolik, že jsem ochotná přijmout toho fakana za vlastního. A tak se stane.“

Henry pozoroval, jak se jí s každým slovem zvedají prsa. Její neústupnost ho vyděsila. Teprve teď si uvědomil, jakou má Isabel železnou vůli - jeho žena byla dokonce silnější než on.

Briony se na paní Dumasovou těšila; oblíbila si ji. Měla ráda její hebké ruce a příjemnou vůni, která ji obklopovala. Briony se probudila vyhladovělá a k snídani spořádala dvě vařená vejce, chléb s máslem nakrájený na vojáčky a vše zapila konvicí čaje. Břicho ji přestalo bolet, matka nadále dostávala její výplatu, Henry se pro ni stal vzdálenou vzpomínkou a sestry mohly nadále bydlet na Oxlow Lane. Všechny její hlavní problémy se tím vyřešily.

Paní Dumasová dorazila o půl jedenácté. Briony vstala a zeširoka se usmála.

Isabel se podívala do jejích hlubokých zelených očí a úsměv jí opětovala. To dítě se ve světě vyznalo až příliš, ale čí vinou?

„Ahoj, zlatíčko.“

Briony čekala, až se madam posadí, a teprve pak učinila totéž sama. „Poručila jsem, ať přinesou čaj. Napadlo mě, že bychom se dnes mohly lépe poznat.“

Briony ochotně souhlasila. Zatímco Isabel poslouchala dětské blábolení o jejím dřívějším životě, o cílech, snech a nadějích, uklidnila se. Péče o tohle děvče bude potěšením, pomyslela si. Dohlédnu, aby odpočívala a dobře jedla. Jejímu zdraví musím věnovat nejvyšší péči.

Isabel totiž zoufale toužila po jejím miminku.

7

Briony v pátém měsíci těhotenství jen kvetla. Tvář i tělo se jí slušivě zakulatily, vypadala zdravě a blahobytně. Vlasy nosila svázané do drdolu a na nohou měla kozačky z jemné kůže s drobnými perlovými knoflíčky. Oblékla si modré sametové šaty, přes které si přehodila krajkovou pelerínu.

Seděla na lavičce u půjčovny člunů v Barking Parku a nastavovala tvář slabému jarnímu slunci. Přivřela oči a v myšlenkách se ocitla zcela jinde. Paní Dumasová jí povolila každodenní hodinku, kterou měla jen pro sebe. U vchodu do parku na ni čekala drožka, aby nemusela chodit domů pěšky sama. Briony si paní Dumasovou, respektive Isabel, jak jí říkala, sice oblíbila, ale o samotě trávila čas nejraději. Líbilo se jí v domě, milovala paní Horlockovou a Cissy, ale s každým dnem toužila víc a víc po vlastním prostoru. Správně pochopila, že její dítě je pravým důvodem Isabelina laskavého chování. Díky dítěti mohla mít všechno, co chtěla, a uměla toho plně využívat.

Proto se těšila na odpoledne v parku bez paní Horlockové, Cissy i toho hrozného chlapce, kterého paní Dumasová najala jako poslíčka vzkazů. Měl vykulené oči a neustále mu kapalo z nosu. Briony se při vzpomínce na chlapce otřásla. Přiměla Cissy, aby mu opatřila zimní boty, ať se nemusí dívat na jeho mozolnaté nohy. Věděla, že je to vůči hochovi nefér. Nebylo mu víc než osm a jeho matka se pravděpodobně radovala z těch pár penny, které si týdně vydělal. Briony ho však nesnášela. Připomínal jí, odkud přišla, a kam se opět mohla vrátit. Právě proto ji tak rozrušoval.

Opřela se o opěradlo lavičky a uvolnila celé své tělo. Miminko se prudce pohnulo a Briony si bezděčně chytila bříško rukama. S potutelným úsměvem na líci se napřímila a v tu chvíli ji vytrhl z myšlenek známý hlas.

„Nazdárek. Říkal jsem si, že to jsi ty.“

Briony otevřela oči a spatřila Tommyho Lanea. Zazubil se, když si všiml, jak ji překvapil jeho nový zevnějšek.

„Já se picnu! Copak se se mnou nebavíš?“ Měl hlubší hlas, než jaký si pamatovala. Posadil se vedle ní a prohlédl si ji od hlavy až k patě. Jen o několik vteřin déle spočinul očima na jejím vzdouvajícím se břiše. Vytáhl si malé viržinko a Briony sledovala, jak si je zapaluje. Vypadal rozhodně jinak. Měl na sobě kostkovaný oblek a elegantní buřinku. Celý čistý, s upravenými nagelovanými vlasy. Učinil na ni dojem. Navíc byl moc hezký.

„Hodláš tu jen sedět a hledět, nebo se mnou začneš mluvit?“

Briony mu opětovala úsměv. „Překvapil jsi mě, Tommy. Když jsem tě viděla posledně, snažil sis zachránit zadek, a teď vypadáš jako…“

Zabafal z viržinka a pak ho pevně sevřel mezi rty. „A jak teda vypadám, co? Jako solidní chlap, který jde s módou? Přesně takhle bych v těch hadrech vypadat měl. Tvrdil to ten chlápek v obchodě.“

Briony se opět uvolnila a zasmála se. „No, řekněme, že vypadáš dobře, ano?“

Tommy si ji opět prohlédl přes kouř levného tabáku.

„Zdá se, že jsi v tom,“ řekl a ukázal na její bříško. Briony si na ně opět položila ruce.

„Jo, tak nějak. Ale budu v pořádku, stará se o mě jedna milá paní, která to dítě chce, až se narodí.“

Tommy našpicoval uši. „Doufám, že jsi uzavřela výhodný obchod. Prcci přijdou na slušný balík. Obzvlášť, když je máma kočka a nemá tripl.“

Briony se zatvářila tak šokované, že se Tommy cítil vinen a rychle se omlouval: „Nemyslel jsem to tak, jak to vyznělo. Ale je jasný, že jsi šlapka…“

Briony se napřímila. „Poslyš, Tommy, nebo jak se jmenuješ, tyhle řeči si nech. Nemám na ně náladu! Je to moje věc a myslím, že jsem ti toho řekla až moc. Až od tebe budu chtít slyšet rady, tak se sakra zeptám! Do té doby buď zmiz, nebo drž jazyk za zuby!“

Tommy otočil hlavu. Zrudl a mlčky dokouřil své viržinko. Tahle maličká mu připadala zvláštní. Měl jí dát za ucho, že si dovolila s ním takhle mluvit, ale z nějakého podivného důvodu ji měl rád. Vlastně si ji oblíbil už ve chvíli, kdy mu zachránila kůži, a z toho důvodu její slova polkl.

„A kdo je otcem?“

Briony se na něho podívala a povzdechla si. Tenhle kluk je nejhlučnější osoba, jakou kdy potkala.

„Jeden chlap.“

Tommy odhodil viržinko a zasmál se. „Ne! To bych nikdy neuhádl! A kdo to je?“

„To je jedno. A co ty? Zdá se, že se máš dobře. Co teď děláš?“

Tommy si oklepal domnělé smítko z kalhot a opět se posadil. „Pracuju pro Nellii Deakinsovou… Dělal jsem pro jednoho chlápka… Byl opravdický zločinec, ale Nellie mě požádala, abych pracoval výhradně pro ni.“

Upoutal Brionin zájem. O nevěstinci Nellie Deakinsové se proslýchalo leccos a většině místních dětí se jím vyhrožovalo: „Uděláš to ještě jednou a odvezu tě k Nellii Deakinsové.“ Nikdy však nemluvila s nikým, kdo tam pracoval.

„Jaké to je?“

Tommy se zazubil. „Není to tak špatný, Briony. O staré Nellii se povídají nepravdivé věci. O holky se stará, a když něco chytnou, sežene jim mastičkáře. Já holky rozvážím po Londýně na soukromé párty a tak. Ale mám na starosti jen ženy, děvčátka ne.“ Poslední větu zdůraznil a rozhlédl se po lidech, kteří se procházeli v parku a krmili kačeny v nádrži. Tommy zpočátku práci s Daviem Dobsonem nesnášel. Zvedalo mu žaludek, když musel po Londýně sbírat děti, některé mladší šesti sedmi let. Chlapce i děvčata. A pak ta ubožátka s vyděšenými a vzlykajícími obličeji vracet domů. Bez dlouhého přemýšlení téhle práce nechal. Zašel osobně za Nellii, které stačil jediný pohled na vysokého a urostlého hocha, a zaměstnala ho. Dobsonovi vzkázal špatnou zprávu po příteli Willym a od té doby se u něj neukázal.

Briony se hryzla do spodního rtu. Pak si řekla, že se jí Tommy líbí, třebaže jí leze na nervy.

„Táta mě odvedl do domu, ve kterém teď bydlím. Nejdřív tam byla moje sestra, teď já. Mně se to tam ze začátku líbilo.“

Tommy přikývl, jako by rozuměl. A zvláštní bylo, že opravdu rozuměl. Příliš dobře totiž věděl, co může způsobit prázdný žaludek a vyhaslý oheň. Lidé prodávali svá jediná aktiva, ať už ženy, které samy šlapaly chodníky, nebo muži, kteří prodávali své děti. Pro některé z nich to byl jediný způsob, jak se uživit. Stejný osud měly i jeho matka a sestry. Usmál se na Briony a ona úsměv opětovala. Oba věděli o životě své a to je spojovalo. Tommy vstal, nabídl Briony rámě a ona je přijala. Procházeli se pak spolu po parku a povídali si. Za hezky oblečeným párem se mnozí ohlíželi. Briony s uhlazenými rudými vlasy vypadala starší a vyzrálejší; Tommy v nových šatech působil sebevědoměji. Vedl vedle sebe Briony pyšně a majetnicky.

Podíval se do porcelánové tváře a píchlo ho u srdce. V zelených očích se jí zračila přemíra důvěry.

Zjistil, že Briony chodí do parku každý den, a umínil si, že tam na ni vždycky počká.

Isabel si nalila šálek čaje. Domluvila s paní Horlockovou večeři a nechala Cissy došít výbavičku pro dítě, kterou sama upletla. Vybraně upíjela a vdechovala vůni. Briony se k ní připojila o pár minut později.

„Je mi vážně dobře, paní Dumasová.“

Isabel se usmála. To dítě vskutku vypadalo báječně. Procházky po parku jí evidentně svědčily. V bílých tvářích se jí objevil ruměnec a zakulacené tělo vypadalo uvolněněji a pružněji.

Briony si nahlas usrkla a snědla obložený chleba. „V poslední době mám pořád hlad.“

„To je tím dítětem, Briony. Jíš přece za dva.“

Přikývla a snědla další chléb. Scházela se s Tommym v parku každý den už celý měsíc a za tu dobu od něho získala spoustu informací. Třebaže byla svým způsobem bystrá, Tommy jí z první ruky poskytoval srozumitelným způsobem znalosti o světě. Zhluboka se nadechla a řekla paní Dumasové: „Vy to dítě chcete, že, Isabel?“

Fakt, že ji nazvala křestním jménem, mluvil za mnohé. Žena se podívala do Brioniny tváře ve snaze najít důvod, který se za dotazem skrýval.

„Ano.“

Briony se usmála od ucha k uchu. „Nechám vám ho. Nemůžu se o dítě náležitě postarat, moje máma toho má na talíři už dost, takže myslím, že bude pro všechny lepší, když se o něj postaráte vy.“

Isabel polkla. Toto děvče vyslyšelo všechny její modlitby. Měla chuť bledou dívenku políbit a obejmout. Nakonec však jen přikývla. „Děkuji, Briony. Opravdu chci tvé dítě. Moc si ho přeji.“

Naivní a mladinká Briony se usmála. „Tak ujednáno. Ale když bude u vás, mohla bych ho občas vídat, že? Každý den samozřejmě ne, ale tu a tam.“

Isabel opět přikývla. „Jistěže můžeš. A můj manžel i já se postaráme, abys za své dítě dostala odměnu.“

Briony si pohladila bříško a řekla: „Kdybych tak mohla zůstat tady. Miluju tenhle dům, paní Horlockovou, Cissy… a vás.“

Jednoduše vyslovila prostou pravdu, ale Isabel přesto řekla: „Dám ti tento dům darem, až porodíš. Zařídím také, abys dostávala dostatečný finanční obnos, ze kterého budeš moct žít.“

V Brionině tváři se dalo číst: Myslíte to vážně? Opravdu?

Isabel se usmála. „Ano. Je to to nejmenší, co pro tebe mohu udělat.“

Briony vyskočila, objala Isabel a pevně ji tiskla. Isabel vdechla její vůni a s vědomím, že děvče připraví o důležitou součást jeho života, najednou pocítila smutek i záchvěv citu.

Abel se podíval na Mollyinu zděšenou tvář a povzdechl si. „Jak dlouho je tentokrát pryč?“

Molly se kousla do rtu a teprve pak odvětila: „Už od rána. Ach, Abele, mám o ni starost!“

Odsunul židli, aby se na ni mohla posadit Molly, a pošimral vážně se tvářící Rosalee. Pak nalil Molly velký hrnek černého čaje. „Neboj se, Molly. Nejspíš se zase toulá po Rainham Marshes.“

Molly tupě přikývla a Abel odešel. Rosalee, která vycítila, že něco není v pořádku, se přikolébala k matce. Molly si instinktivně přitiskla její hlavičku k ňadrům a pohladila ji po krátkých světlých vlasech.

„Ach, Rosalee, kdepak je asi tvoje sestra?“

Přivinula se k matce a řekla: „Bri, Bri.“

Do dveří se energicky přihnala máma Jonesová. Molly se na ni mdle usmála.

„Přestaň už se strachovat, Molly. Abel ji šel hledat, takže jen čekej, až ji přivede.“

Eileen to nemá v hlavě v pořádku, pomyslela si máma Jonesová, potřebovala by doktora. Nijak ji nepřekvapovalo, že opět zdrhla. Kvůli vlastnímu mizernému otci trpěla vážnými psychickými poruchami a bylo jen otázkou času, kdy ta holka zcvokne úplně.

*

Eileen stála osaměle na Rainham Marshes. Slunce se opíralo paprsky o její tváře a hřálo ji, ačkoli foukal chladný vítr. Zhluboka se nadechla a rozhlédla se kolem sebe. Vždycky si v těch končinách připadala čistá. Byla tam jen ona a nic víc. Jak to místo milovala! Vykročila po zablácené stezce, která vedla mezi bažinami k malé vesničce. Občas podstoupila riskantní cestu bažinami až k rybníku, u něhož sedávala a pozorovala lidi. Lidi, které neznala a kteří neznali ji. Anonymita jí skýtala potěšení.

Pokaždé, když vstoupila do matčiny kuchyně, viděla před očima železnou tyč, kterou udeřila otce po hlavě. Snažila se hrůzný výjev vyhnat z mysli a bezděčně zrychlila krok, jako by chtěla uniknout vlastním představám.

V dálce zahlédla zajíce poskakujícího ve vysoké trávě. Zamířila k němu. Jeho kožíšek na slunci získal zrzavý nádech. Pak si najednou vybavila, jak Briony leží s Henrym Dumasem v posteli; její drobné ručky a nožky a záplavu zrzavých vlasů. Opět se jí v tu chvíli zvedl žaludek, a proto ztěžka polkla. Dnes opět nejedla. Nikdy neměla chuť k jídlu, a čím víc ji matka k jídlu pobízela, tím menší měla apetit. Nutila se jíst večeře, ale pokud se nikdo nedíval, vyzvracela je. Milovala pocit prázdnoty. Nesnášela břicho nacpané jídlem, které zničilo život jí i její sestře. To jídlo jí připadalo stejně zkažené jako peníze, za něž se kupovalo.

Pustila se do rychlé chůze a zajíc, který ji zahlédl, s vyděšenýma očima pelášil pryč. Opodál uviděla muže se psem. Všiml si dívky a kývl jí na pozdrav. Vtom se prudce otočila a on se zamračil. Jeho pes, malý černý voříšek, se k dívce rozběhl a radostně po ní začal poskakovat. Zablácenými tlapkami jí pošpinil šaty. Muž zamířil k ní, jednou rukou psa zvedl a druhou se pokusil ji přidržet, aby neztratila rovnováhu.

Sotva však Eileen spatřila jeho obhroublou ruku na svém těle, polekaně muži pohlédla do tváře. Odstrčila ho a couvla.

Muž na ni udiveně zůstal civět. V domnění, že ji pes vyděsil, se jí spěšně pokusil omluvit, ale Eileen otevřela pusu dokořán a začala ječet. Křičela, zasypávala ho obscénními nadávkami, jaké nikdy předtím neslyšel ani od ženy, natož od dívenky. S tváří zkřivenou nenávistí od něho klopýtala pryč.

Pak ji našel Abel. Stal se svědkem scény, a jakmile objal ječící děvče, muž dostal z hromotluka strach. „Přísahám, že jsem se jí vůbec nedotkl, pane. Ani jsem se jí netkl! Jen po ní skákal můj pes. Ona najednou začala křičet jako smyslů zbavená…“

Abel Eileen pevně tiskl v objetí. Kupodivu se od něho neodtáhla, ale vzlykala mu na prsou. „On se mě dotkl, Abele. Dotkl se mě.“

„Já vím, Eileen, já vím. Uklidni se, odvedu tě domů k mámě.“ Mávl na muže, ať odejde a nechá je na pokoji. Ten chňapl psíka za kůži v zátylku a spěšně odkvačil.

Abel pak Eileen pomalu odvedl k silnici a drožce. Něžně ji zvedl, posadil na sedátko a celou dobu ji tichým hlasem utěšoval.

„On se mě dotkl, Abele, podívej na moji ruku. Podívej, kde se mě dotkl… Tady téhle ruky…“

Abel poslechl a pokýval hlavou. Ona však celou cestu tiše mluvila sama se sebou a zuřivě si mnula ruku, jako by ji měla umazanou.

Nebylo to poprvé, co se vydala na toulky, a ani naposled.

Briony a Tommy seděli na své obvyklé lavičce. Jelikož se oteplilo, dělávali si malé pikniky. Tommy přinesl chlebíčky s uzeným jazykem a láhev minerálky. Pojídali, házeli kousky chleba kachnám a smáli se jejich dovádění a bitkám o kousky soust.

„Jak se cítíš, Briony?“

Pohladila si bříško a usmála se. „Ujde to. Už mi zbývá jen pár týdnů a nemůžu se dočkat, až bude po všem.“

„Zmínila se Dumasová o tom, že ti dá dům?“

Briony přikývla. „Už se na to dítě celá třese.“

Tommy jen vážně přitakal. „No, měla by sis pohlídat, aby ti to dala písemně. Už je ti třináct, ne?“

„Jo, za pár měsíců mi bude třináct, ale proč se ptáš?“

„Mohla by zatím dům svěřit někomu do správy. Třeba mámě. Každopádně se postarej, abys všechny papíry předala dobrému právníkovi. Znám chlápka, který se v těchhle věcech vyzná, a zařídím ti s ním schůzku.“

Briony se zašklebila. „Paní Dumasová by mě nepodrazila. Je milá.“

Tommy dojedl zbytek chleba a hodil kůrku kačenám. „Jasně že je milá, chce přece tvoje dítě. Jakmile se to malé narodí a dostane ho do svých rukou, pošlou tě do hajzlu, přes všechny kecy, kterýma tě krmí. Jen mě poslechni, Briony, mám známé, kteří ti můžou pomoct. Musíš si dávat bacha. Když se o sebe nepostaráš ty, nikdo jiný to za tebe neudělá.“

Briony pochopila logiku věci a pokrčila rameny. Isabel Dumasové naprosto důvěřovala, Henrymu však nikoliv. Přestože se o něm Isabel nikdy nezmiňovala, vycítila, že má na ni neblahý vliv. To, co řekl Tommy, se jí zdálo rozumné, a proto si umínila, že si jeho radu vezme k srdci a navštíví jeho právníka.

„Díky, Tommy. Budu na to myslet. Ale teď mi pověz další historky o bordelu Nellie Deakinsové. Pokaždé mě rozesmějí.“

Nalil další sklenku vychlazené minerálky a podal jí ji. „Nejdřív mi pověz, jak ses měla ty. Bylas tento týden u doktora?“

Briony si povzdechla a začala mu vyprávět o všem, co ho zajímalo. Tommy se uvelebil na lavičce a díval se na její drobné růžové rty. Dokázal by ji poslouchat a pozorovat celý den. Povídali si, dokud pro ni nepřijela drožka, a pak s příslibem, že se uvidí další den, Briony odešla. Tommy hleděl, jak se mu vzdaluje. U východu se ještě otočila, zamávala a zmizela. Chlapec se cítil mizerně. Stýkali se téměř denně už přes tři měsíce. Za tu dobu se mezi nimi vyvinul blízký vztah, který se nedal označit pouze za přátelský. Tommy najednou zjišťoval, že na ni často myslí. Nenazval by svůj cit k ní sice láskou, protože si ve svém mladém věku nebyl jistý, co to láska vlastně je.

Ale ať už k Briony s nosíkem jako knoflík a s úžasnými zrzavými vlasy cítil cokoli, líbilo se mu to.

Líbilo se mu to a chtěl, aby to tak i pokračovalo.

Isabel zůstala přes noc ve svém domě. Zdržovala se tam dva večery v týdnu, aby pojedla večeři, zkontrolovala účty, objednala různé druhy masa a dohlédla na celkovou údržbu domu. Zbytek času trávila s Briony.

Seděla v ložnici, kartáčovala si dlouhé hnědé vlasy a s potěchou sledovala, jak se jí v záři ohně zlatavě lesknou. V trojitém zrcadle viděla svou hebkou pleť a v duchu se usmála. Od té noci, kdy zachránila Briony Cavanaghovou, nabrala jiný směr. Její deprese se zmírnily, a třebaže zůstala Henryho manželkou, nijak si nepřestávala vychutnávat života. Briony do něj vnesla nový smysl a teď, když si byla jistá, že od ní dostane dítě, nemohla být šťastnější.

Pohlédla na svá těžká ňadra do zrcadla. Růžové bradavky vykukující zpod tenké krajky v ní na okamžik vyvolaly staré touhy. Rychle však necudné myšlenky zavrhla a soustředila se na dítě, které se brzy mělo narodit. Doufala, že zdědí rysy po matce. Jedině to mohlo být zárukou jeho krásy. Kdyby vypadalo jako Henry a bylo by to děvče… Nanesla si na ruce krém a začala ho vtírat do kůže.

Henry vstoupil do pokoje bez klepání.

Isabel zahlédla jeho rudou tvář v zrcadle a ihned pochopila, že pil. „Co pro tebe mohu udělat?“ zeptala se.

Nejistě se posadil na okraj postele a podíval se na svou ženu. V opilosti ji viděl jinýma očima. Všiml si jejích vysoko položených ňader, štíhlého pasu, dlouhých nohou a hezkých kotníků. Tmavě hnědých vlasů spadajících až do půli zad. Najednou se rozplynula veškerá nenávist, kterou k ní cítil. Viděl ji tak jako ostatní muži. Pro každého jiného by byla dobrou ženou a žádoucí společnicí. Měla příjemnou tvář i postavu, inteligenci a vzdělání. Dokázala hovořit o téměř jakémkoli tématu a výjimečně dobře naslouchala. Skoro ji litoval, že si vzala právě jeho.

„Jde o to dítě, Isabel.“

Všiml si, jak s úsměvem otočila. „O jaké? Myslíš to, co jsi zplodil? Nebo dítě, které to dítě čeká?“ podotkla jízlivě a Henry přivřel oči.

„Ještě máš stále v úmyslu přivést ho sem do domu?“

„Ano, mám.“

Zavrtěl hlavou. „A co řeči, které tím způsobíš?“

Isabel se rozesmála. „Řeči se vedou stále, Henry. Zítra zajdu za svým otcem a povím mu, že jsem neplodná. Oba víme, že to není pravda, co? Povím mu, že máš milenku, váženou vdovu z nižší společenské třídy, jež se ocitla ve svízelné situaci. A o tvém přání, abys své dítě vychovával a vzal k sobě, a já s tím souhlasím. Můj otec tohle roznese a všichni se budou domnívat, že jsi prostopášník, který vzal nemanželské dítě k sobě, neboť tvoje zákonná manželka ti ho nedokáže dát. Vyjdeš z toho jako sukničkář, já jako ubohá neplodná žena, která přijala za své bastarda jiné ženy. S řečmi si tedy nedělej starosti, Henry. Budou jako voda na tvůj mlýn. Nikoho pak nenapadne dávat tě do spojitosti s malými holčičkami.“

Henry nehnutě naslouchal, a když tak zírali jeden na druhého, toužil se jí přiznat ke svým citům. Chtěl jí říct o ďáblovi, který ho vehnal do náruče děvčátek. V duchu toto nutkání potlačil. Nepochopila by to.

„A co když ti otec zakáže to dítě vzít k nám?“

„Henry, já přece nemám v úmyslu žádat ho o svolení. Prostě mu to oznámím. Nezáleží mi na tom, co si pomyslí. Je pro mě jen prostředkem k cíli. Neboj se, něco mu namluvím. Jestli teď dovolíš, ráda bych si šla lehnout.“

Oba si uvědomovali, že ho tímto propouští.

„Já jsem v tomhle domě pán, madam. Patřilo by se, abys na to nezapomínala.“

Isabel vstala a rozesmála se tak, až se jí pohupovala ňadra. „Kdybys byl pánem domu, Henry, a mužem, pak bychom nevedli tenhle rozhovor!“ S těmito slovy kolem něho prošla a otevřela dveře.

„Dobrou noc, Henry. Budu tě informovat o všem, co se děje.“

Odešel. Ve svém pokoji se pak posadil na postel se sklenkou brandy. Pochopil, že opět vyhrála. Přitáhne toho spratka do mého domu a nemohu jí v tom zabránit, pomyslel si. Její síla ho děsila. Nikdy předtím se necítil tak bezmocný, tak naprosto bezmocný.

Ulehl a přivřel oči. Představil si Briony a otřásl se. Nebýt jí, nikdy by se v takové situaci neocitl. Nu, mám dost peněz a dobrou paměť, říkal si. Vyčkám na příležitost a oplatím jí to i s úroky.

S tímto cílem čekal, až ho přemůže spánek, mnohem spokojeněji. Než však usnul, světlo se už prodíralo skulinami mezi závěsy.

8

Briony odpočívala na lavičce v parku a čekala na Tommyho. Poposedla, protože cítila tupou bolest v zádech. Dítěti klesla hlavička, a tak se Briony cítila, jako by měla břicho až na kolenou. Oblékla si širokou hedvábnou pelerínu, aby skryla obrovité břicho, které se neustále chvělo a hýbalo. Celým tělem jí projela ostrá bolest, a proto se zhluboka nadechla a přivřela oči, dokud to nepřešlo. Isabel se nemýlila, když Briony doporučovala, aby neodcházela z domu. Myšlenka na setkání s Tommym však byla silnější. Poté, co se skoro pohádala s nervózní opatrovnicí, se konečně vydala na cestu. Nyní však litovala, že neuposlechla rad paní Dumasové a nezůstala doma. V několika posledních dnech načerpala ohromnou energii a cítila, že kdyby chtěla, dokázala by zlézt i horu. Za necelou hodinu však upadla do otupělého letargického stavu.

Vnímala Tommyho, jak si k ní přisedl, a otevřela oči.

„Vypadáš nezdravě, holka. Není ti nic?“

Briony se mu podívala do tváře a zavrtěla hlavou. „Myslím, že už to na mě přišlo.“

Tommy postřehl, jak Briony vytřeštila oči, posunula se dopředu a oběma rukama se chytila za břicho. „Ach, Tommy… Tommy, já jsem se počůrala!“

Hoch v panice vyskočil. „Zůstaň tady, někoho seženu… Zavolám doktora!“

Briony se navzdory bolesti zasmála. „Jen mě co nejrychleji dostaň k drožce, pojedu domů.“ Její rozhodný hlas mladíka uklidnil.

„Zavěsím se do tebe, doprovoď mě.“

Tommy jí pomohl vstát a pomalu zamířili ke vchodu do parku, kde na ni čekala drožka. Za deset minut už se nacházeli před domem. Tommy jí pomohl slézt, zatímco řidič vozidla klepal na dveře. Pak vypukl zmatek.

Paní Horlocková i Cissy odvedly Briony po schodech nahoru a paní Dumasová poslala muže pro doktora. Tommy stál v chodbě a užasle přihlížel. Isabel na něho cestou do schodů pohlédla, jako by ho viděla poprvé. Podvědomě zaregistrovala jeho elegantní oblek a upravené vlasy. Jeho pichlavé modré oči ji sledovaly až do chvíle, kdy k němu došla.

„Promiňte, mladíku, děkuji, že jste přivedl mou schovanku domů.“

Tommy se na ni podíval a usoudil, že se mu líbí. S úsměvem proto řekl: „Víte, jsem Brionin přítel.“

Žena zůstala stát jako opařená. „Vážně? Nemohu říct, že by se o vás zmínila.“

„Ale zmiňovala se o vás, paní Dumasová. Jmenuji se Thomas, Thomas Lane.“

Podal jí ruku a Isabel mu potřásla pravicí dřív, než si to stačila rozmyslet. „Těší mě, pane Lane.“

„Jestli vám to nebude vadit, rád bych tady chvíli zůstal, abych věděl, že je v pořádku…“

Isabel na chvíli rozpačitě jen stála. Nebyla si jistá, co na to chlapci říct. Před odpovědí ji zachránila až Cissy, která běžela ze schodů.

„Chce mámu, paní Dumasová. Trvá na tom, že ji chce mít u sebe.“

Tommy vykročil. „Povězte mi, kde bydlí, a já pro ni dojdu.“

Dvě minuty poté už pospíchal k Molly.

Briony měla pocit, jako by se celé její tělo mělo roztrhnout vedví. „Ach, mami! Mami, to bolí!“ křičela zděšeně vysokým hlasem.

„Uklidni se, dítě. Uklidni se… Už to nepotrvá dlouho.“

Molly se podívala na doktora, který přikývl a potvrdil její názor.

Briony divoce otáčela hlavou ze strany na stranu. Celou její bytostí projela bolest. Dívce se zdálo, že ji bolí dokonce i zuby. Molly ke svému dítěti pocítila tolik lásky, že by byla ochotna trpět místo něj. Doktor se náhle protlačil kolem Molly. „Už to bude.“

Molly bezmocně stála vedle, když se dítě dralo na svět. Pozorovala, jak se otevírá dceřino tělo a vykukuje z něj drobná hlavička, která Briony připadala tak obrovská. Po protlačení ramínek vyklouzlo miminko doktorovi do náruče a ihned se hlasitě rozplakalo.

Molly se radostně usmála. Jeho jemné vlásky měly zrzavý nádech a hladká tvářička jako broskvička představovala neklamný znak zdraví a síly. Při pohledu na nemluvně pocítila záplavu něhy. Bylo zřejmé, že dítě jako by Briony z oka vypadlo.

Rodička zvedla hlavu z polštářů a snažila se na ně pohlédnout, neviděla však nic. Pak jí doktor položil dítě na bříško a ona se podívala do zelených očí svého syna. Stačil jediný jeho pohled na matku a chlapeček přestal plakat. V mžiku vteřiny tak matka a dítě navázaly kontakt.

Molly si všimla, jak se Briony na chlapečka usmála, a pocítila velký smutek. Bude pro ni těžké vzdát se tak krásného dítěte, ale jiná možnost neexistuje, pomyslela si. Zatímco doktor přestřihoval pupeční šňůru, Molly dceru instinktivně chytila za ruku a paní Horlocková zabalila miminko do zavinovačky. Molly pak Briony něžně políbila, jako žádnou ze svých dcer předtím. Vzniklo mezi nimi nové, sesterské pouto, založené na bolestech při porodu a mateřství.

Isabel seděla s Tommym Lanem v obývacím pokoji. Téměř spolu nepromluvili. Mlčeli, aby slyšeli, co se děje nahoře.

Tommy si všiml, jak paní Dumasová křečovitě spíná ruce. Pozoroval, jak se jí při čekání na dítě zdvíhá vnadná hruď. Pak zaslechli táhlý výkřik dítěte.

Jejich pohledy se střetly a jako na povel vstali a zamířili ke dveřím. Na schodech potkali Molly. „Je to chlapec. Veliký a zdravý kluk.“

Isabel si zvedla sukni a šťastně vyběhla plná očekávání do schodů. Vpadla do ložnice, ve které ležela Briony se synem v náruči.

Briony při pohledu do chlapečkovy tváře měla pocit, jako by přišly Vánoce a ona právě rozbalila velký dárek. Vnímala každičký rys jeho obličejíčku, velikost jeho tělíčka a vdechovala jeho vůni.

Zvedla oči k Isabel Dumasové a vyčetla v nich stejný výraz. Viděla v nich však i touhu a potřebu.

Briony se zeširoka usmála a ukázala jí své dítě. „Podívejte se na něho, Isabel, je nádherný.“

Isabel si chlapce vzala do náruče a posadila se na okraj postele.

Paní Horlocková si při pohledu na výměnu oddechla. Byla totiž přesvědčena o tom, že Briony dítě Isabel nedá. Spěšně odešla se Cissy z pokoje pod záminkou, že půjde Briony připravit šálek silného čaje. Doktor pohladil rodičku po ruce a opustil pokoj, aby převzal peníze a mohl odejít.

samotě na sebe Briony a Isabel pohlédly.

„Je krásný, Briony.“ Isabel se zlomil hlas a Briony jí položila dlaň na ruku. Miminko se pohnulo, aby zaujalo pohodlnější polohu. Zíralo na obě tváře nad sebou. Ostřilo zrak na jednu a pak na druhou ženu.

„Postaráte se o něho, viďte?“

Isabel se usmála a vehementně přikyvovala. „Budu o něho pečovat celou svou duší, to ti slibuji. Děkuji, že mi ho dáváš, Briony. Děkuji ti.“

Pobledlá Briony se položila na polštář. Cítila se tak unavená a rozbolavělá, že netoužila po ničem tak jako po spánku.

Tommy čekal, dokud si nebyl jistý, že je Briony v pořádku. Teprve pak řekl Cissy, že se vrátí nazítří večer, a odešel.

Brzy ho následovala i Molly. Paní Horlocková se Cissy pak na oslavu popíjely horký grog.

Briony se probudila v jedenáct v noci po téměř dvou hodinách spánku. Cissy seděla u její postele a hned, jak se Briony zcela probrala, zašla pro paní Horlockovou.

Starší žena přinesla Briony vývar s vejcem, neboť věděla, že už má jistě hlad. Po několika doušcích se Briony podívala do scvrklé stařenčiny tváře a usmála se.

„Už se cítím mnohem líp. Kde je malý?“

Paní Horlocková položila misku vývaru na skříňku vedle postele a posadila se vedle Briony. „Paní si ho odvezla k sobě, Briony.“

Nevěřícně se posadila. „Cože? Už? Ale já jsem ho viděla jen jednou. Chci ho zase vidět. Hned!“ vykřikla ostře. Paní Horlocková ji přivinula k sobě. „Není to dobrý nápad, Briony. Pokud se s ním budeš vídat, nedokážeš se ho vzdát. Vím to, už jsem toho byla svědkem.“

Briony zaštípalo v očích. „Ale je to moje dítě, paní Horlocková. Chci ho vidět.“

V tu chvíli se rozplakala. Drobná ramena se jí třásla pod bílou noční košilkou s růžovými mašlemi, kterou tolik milovala.

Paní Horlocková držela dívku, ronící hořké slzy, v náručí. Teprve když se uklidnila, zašla jí pro silnou horkou whisky s cukrem, jež ji měla ukolébat k spánku. Spánek je nejlepší ranhojič.

Briony se o samotě rozhlédla po pokoji. Po brokátových závěsech, lůžkovinách, kobercích na podlaze i obrazech na zdech. Nad postelí visel goblén, který sama vyšila po dlouhých odpoledních svého těhotenství. Stálo na něm pořekadlo z bible: „Ty, jež Bůh miluje, také napravuje.“ Briony si tento oblíbený citát paní Evansové pamatovala dlouho, avšak teprve nyní pochopila, co přesně znamená.

Všechno, co jí teď patřilo - dům, peníze i fakt, že odevzdání dítěte přinese prospěch i matce a jejím sestrám -, pro ni neznamenalo nic. Všechny ty krásné šaty, dobré jídlo a teplo jí nemohly nahradit pocit, jaký zažívala, když se dívala na svého syna.

Na jejího syna. Jejího a Henryho.

On však bude žít jen se svým otcem, člověkem, který nachází zalíbení v dětech. U muže, jenž Briony zneužil, zlákal ji příslibem života v luxusu, v teple a třemi librami týdně.

On získal všechno, ona nic.

V bolestech porodila na svět dítě a nakonec ani nevěděla, jak ho pojmenují.

Neznala ani jeho jméno.

Isabel se podívala na krásnou hlavičku v kolébce a vzdechla uspokojením. Dítě se pohnulo, popotáhlo drobným nosíkem a znovu usnulo. Jeho chůva Sally vzhlédla a v duchu se usmála. Její vlastní dítě, které se narodilo před dvěma měsíci, po týdnu zemřelo - jako by v brlohu, do něhož přišlo na svět, nedokázalo dýchat. Postarala se, aby její mléko pily sestřiny děti a nepřišla o ně. Nyní se zabydlela v krásném domě, kde se mohla koupat, a dostala dvě uniformy. K tomu svůj pokoj, třikrát denně jídlo a mléka a piva, kolik se jí ráčilo. A když se v domě šuškalo, že dítě zplodil pán s nějakou děvkou, proč by jí to mělo vadit? I kdyby dítě přinesl třeba ďábel, starala by se o ně, jen aby si tohle teplé místečko udržela.

Isabel byla vzrušením bez sebe. Měla dítě - požehnané a miloučké děťátko, až si myslela, že jí k němu dopomohl sám dobrý Bůh. Nedokázala spát a pozorovala, jak ho kojná krmí, sledovala, jak malý svými silnými rty hladově hledá bradavku a saje. Jak ráda by ho kojila sama! Těšilo ji, že se veliký chlapeček podobá své matce, že z něho vyroste hezký hoch. Jenom nečekala tak velké miminko. Ani sílu lásky, kterou v ní dítě probouzelo. Na Briony už dávno zapomněla.

Jakmile se napapal, nedočkavě ho odnesla do svého pokoje, seděla před krbem a jen se na něho dívala. Chovala ho v náruči a celého ho hltala očima. Chňapl ji za prst a Isabel se v tichém pokoji nahlas rozesmála. Je silný a je můj, říkala si.

Můj syn, Benedict Dumas. Veškeré nenaplněné touhy a neopětovanou lásku, kterou v sobě držela, chtěla dát tomuto chlapci. Budu ho milovat, starat se o něho, poskytnu mu vzdělání a všechno, co se dá za peníze a pomocí vlivu získat. Od tohoto dne je jen můj, usmyslela si.

Moje zlatíčko.

Henry vešel do Isabelina pokoje. Zaslechla, že se dveře otevřely, ale nemohla odtrhnout oči od dítěte v náruči.

Odkašlal si, přešel místnost a postavil se za jejím křeslem, aby se podíval. Nebyl připraven na krásu dítěte v manželčiných rukách. Všiml si, jak svou silnou ručkou drží Isabel za prsty. Neunikly mu jeho dokonalé rty a drobný nosík, které se tolik podobaly jeho matce. Zelené oči mu vyrazily dech.

Podíval se na probuzené nemluvně a najednou se zachvěl odporem. Jako by se v tělíčku na ženině klíně ztělesnily všechny jeho nejhorší noční můry. Věděl, že je z jeho krve, ale nechtěl s ním mít nic společného. Absolutně nic.

Molly přijela v devět ráno a vedla s paní Horlockovou dobrou hodinu důvěrný rozhovor, než se odvážila do dceřina pokoje. Rozhlédla se kolem sebe, jako by vše viděla poprvé. Žasla nad tím, že její teprve třináctileté dceři tenhle dům patří. A všechno v něm. Překvapovalo ji, že její dítě vlastní takový majetek.

Nasadila úsměv a vešla do ložnice. Briony byla bílá jako křída a schlíple ležela v posteli. Její obvykle veselá tvář se mračila a pod očima se usadily tmavé kruhy. Molly viděla bandáže kolem dceřiných ňader a smutek v jejím pohledu.

„Jak se cítíš, Briony?“

S povzdechem se podívala na matku. „Ona mi ho vzala, mami. Isabel. Vzala si ho k sobě domů.“

Molly se posadila na okraj postele a chytila Briony za ruku. „Samozřejmě, zlato. Nijak by ti neprospělo, kdybys s ním trávila víc času.“

Briony odtáhla ruku a trucovitě svěsila koutky. Vypadala jako mladičké, rozmazlené dítě. Molly si povzdechla. Briony jako jediná Z jejích dětí neposlouchala. Vždycky šla svou cestou. Už jako maličká se nechala potrestat, když něco provedla, ale pak stejně udělala přesně to, co chtěla. Právě tento povahový rys se projevil i teď. Briony dokázala vstát z postele a paní Dumasové své dítě sebrat. Matka se proto pokusila zahrát na jinou notu.

„Podívej, Briony, paní Dumasová tomu chlapci může dát všechno. Poskytne mu vzdělání, postará se o něho a všichni kolem něj budou poletovat. Bude vyrůstat ve vší téhle…,“ ukázala přitom kolem sebe, „…nádheře. Opravdu bys ho chtěla o tohle připravit a odvést ho na Oxlow Lane? Jestli to uděláš, můžeš se rozloučit s tímhle domem, se třemi librami týdně a vším, po čem jsi kdy toužila. Kdyby mě někdo požádal, abych odevzdala některou z vás bohaté rodině, udělala bych to. A ráda. Je to jako dar od bohů, děvče. Tvůj chlapec dostane šanci stát se někým. Nepokaz mu to.“

Matčina slova Briony zněla v hlavě. Rozesmutnilo ji, že se ocitla v takové situaci. Jako by její tři libry týdně, kterými měla živit matku a sestry na Oxlow Lane, byly nejdůležitější na světě. Ale důležité bohužel byly. Jen díky Briony mohly zůstat ve svém novém příbytku, kde si už přivykly. Copak mohla nechat Eileen, Kerry, Bernii a Rosalee v tom příšerném brlohu v docích? Eileen se nikdy nevzpamatuje natolik, aby mohla pracovat, takže se o rodinu musela postarat ona a matka. Dvě mladší děvčata by musela pečovat o Eileen a Rosalee. Jejich životy by se vrátily do starých kolejí, z nichž by již nikdy nemohly vyjet.

„Mám ti přinést dobrý čajík, zlato?“ přerušila nit jejích úvah Molly. Dcera přikývla. Molly úmyslně chtěla nechat dívku o samotě přemýšlet o následcích případného zbrklého činu. Nemohla dovolit, aby nějakým neuváženým rozhodnutím zničila jinak oboustranně výhodnou dohodu.

Tehdy poprvé Briony plně pocítila tíhu odpovědnosti. Když šlo jen o dětskou hru, v níž si vysnila, že je velkou dámou, která se stará o svou rodinu a převzala otěže po otci, zdálo se jí to úžasné. Teprve po porodu svého syna musela nést odpovědnost za své činy. Dostala strach. Už nemohla Isabel žádat o své dítě. Její činy se vymkly kontrole.

Co že jí to kdysi Tommy řekl? Bohatství je devadesát procent zákona? Dumasovi měli zákon na své straně a věděla, že kdyby ho hodlali využít, nezůstalo by jí vůbec nic. Dítě, dům, ani peníze.

V duchu si vybavila svého syna. Jeho baculaté tělo a zrzavé vlásky. V mnoha ohledech zůstal jen její.

Kousla se do rtu a něco si slíbila: Se svým synem už teď nic nenadělám; jsem příliš mladá, zranitelná a chudá. Nejprve se fyzicky zotavím a pak vypracuju plán. Už nikdy nedovolím, abych byla takhle bezbranná, nikdy se neocitnu v takovém postavení, aby mě všichni přehlíželi, a už vůbec ne nějací Dumasovi, kteří mě jen využili.

Možná k tomu každého z nich, Isabel a Henryho, vedly jiné důvody, přesto Briony využili oba.

Isabel nechala dítě spát a s lehkým krokem zamířila do Brioniny ložnice. Celá léta se necítila takhle šťastná. Stačilo se na nemluvně jen podívat a zaplavilo ji bezstarostné štěstí. S úsměvem od ucha k uchu prošla dveřmi do ložnice.

„Jak se cítíš, Briony?“

Dívka se otočila k ní a ihned změnila Isabelin spokojený výraz. Briony vypadala nemocně a vyčerpaně. Její oči postrádaly jiskru a dokonce i nádherné vlasy jí zplihly.

Isabel ji znepokojeně objala.

Jelikož Briony objímala žena, která jí vzala dítě, vytryskly dívce slzy z očí. Tyhle jemné a něžné ruce, jež ji hladily v době těhotenství, teď budou hladit a chránit mého syna. Budou ho kolébat, když se rozpláče, masírovat potlučené koleno. Každý dotek ženy, kterou Briony milovala a nenáviděla zároveň, v ní vyvolával pláč, jejž potřebovala skrýt.

Isabel pevně tiskla Briony v náruči. Hladila ji po vlasech, které po ní zdědil její syn, a utěšovala ji. Uvědomila si, že ve své radosti, touze po dítěti, úplně zapomněla na člověka, jenž umožnil uskutečnění jejího snu.

Umínila si, že bude muset využít veškerého taktu a diplomacie, aby napravila ohromnou chybu, které se dopustila. Jedna věc však byla jistá: Briony Cavanaghová své dítě nesměla dostat zpět. Už by se s ním nedokázala rozloučit, zlomilo by jí to srdce.

Když Briony přestala plakat, Isabel ji políbila na líčko a natřásla polštáře.

„Cítíš se líp, zlato?“ zeptala se laskavým, soucitným hlasem.

Briony přikývla.

„Slyšela jsem, že po porodu má mnoho žen plačtivé nálady. Je to přirozené.“

„Jak se má malý?“ zeptala se Briony tvrdě.

„Moc dobře. Je to silné a zdravé dítě, Briony. Jak ti mám poděkovat za to, co jsi pro mne udělala? Když se na něho dívám, můj život získává nový smysl. Dám tomu chlapci všechno, co si bude přát. A ještě víc. Mnohem víc.“

Briony vděčně přitakala. Vycítila z jejího hlasu lásku a touhu, když o chlapečkovi mluvila.

„Je hodný?“

Isabel zaslechla, jak se přitom Briony zachvěl hlas. Musela děvčátko-ženu před sebou politovat.

„Je to dokonalý chlapeček. Spinká na bříšku, a to je mu teprve den! Už teď má vlastní hlavu. Řekla bych, že je ti moc podobný,“ podotkla zvesela. Věděla, že tím Briony potěší.

„A co na něj říká Henry?“

Isabel se nadechla. „Henry chce to, co chci já. Jeho názor v tomhle nic neznamená.“

Briony opět pokývala hlavou. Tak by to mělo být. Kdyby jí Isabel sdělila, že má Henry z dítěte radost, znepokojilo by ji to. Pokud má chlapeček zůstat u Dumasových, nepřála si, aby si na něj Henry činil příliš velké nároky. Už kvůli chlapcově bezpečnosti.

Isabel odhrnula Briony vlasy z čela a usmála se. „Vím, jak je pro tebe těžké se ho vzdát, moje milá. Kdybych ho porodila já, zlomilo by mi to srdce. Ale je to pro jeho dobro. Co by sis s dítětem bez peněz a otce počala? A co tvé sestry a matka?“

Přestože právě vyslovila skrytou hrozbu, nenáviděla se, že to musela udělat, aby jí dítě zůstalo. Briony však neuškodí, když jí připomenu následky jejích činů, pomyslela si.

„Postarala jsem se, abys dostala k dispozici dva tisíce liber. Až se zotavíš, vezmu tě do banky a naučíš se vypisovat šeky. Dům je přepsán na tvé jméno. Budeš bohatá a soběstačná žena, Briony, a tvé další dítě se narodí do lepších podmínek, než v jakých jsi žila ty. Svět ti bude ležet u nohou, Briony Cavanaghová, nepochybuji o tom, že se z tebe stane významný člověk!“

Briony neodpověděla. Uvědomovala si, oč jí jde. Isabel vyměnila dítě za peníze a komfort, což byly dvě věci, jež Briony přivedly do tohoto domu. Nyní se kvůli nim dostala do pasti.

„Moc vám děkuji. Prozatím se chci jen postavit na nohy, teprve pak budu přemýšlet o budoucnosti.“

„Jak si přeješ. Zajistila jsem ti jídlo na další dny a zítra se za tebou zastavím.“

Briony pochopila, že od ní Isabel chce odejít, aby už mohla být doma s dítětem.

Žena políbila Briony na líčko horkými rty. Náhle odtud musela zmizet, potřebovala pryč od dívenky v posteli. Briony se pro ni stala zdrojem trápení. Isabel si přiznala, že velkou část zavinil její pocit viny. U dveří ji zastavil až Brionin hlas: „Jak mu říkáte, Isabel? Jak se jmenuje?“

Znovu se otočila a něžně se usmála. „Dala jsem mu jméno Benedict. Benedict Dumas.“

Briony přikývla a podívala se z okna, z něhož se jí skýtal výhled na střechy protějších domů a širé modré nebe.

Zaslechla, jak se za Isabel zaklaply dveře, a křečovitě sevřela prsty prošívanou přikrývku.

Benedict. Benedict, můj syn.

Moje krev.

Nevybrala by mu takové jméno. Bylo to jméno pro dítě Dumasových. Dokonce i to jméno mezi ní a dítětem vytvořilo větší propast.

Tommy Lane měl za sebou úspěšný den a spokojeně vykračoval k Brioninu domu. V ruce nesl kytici karafiátů rudých jako krev. Na Briony se těšil. Dveře mu otevřela Cissy. S úsměvem vstoupil dovnitř. „Přišel jsem navštívit slečnu Briony Cavanaghovou.“

„No, napadlo mě, že jste nepřišel za mnou, hochu.“ Její typický londýnský přízvuk mu vyvolal úsměv na rtech. „Ale nemám ponětí, jestli s tím bude souhlasit paní Horlocková.“

„Paní Horlocková mě nijak netrápí, zlato. Zajdi za Briony a vyřiď jí, že ji přišel navštívit Tommy Lane.“

Zčistajasna se v chodbě objevila paní Horlocková. „Za nikým nepůjdeš, mladíku.“

Tommy si stařenku změřil pohledem a usoudil, že mluví přesvědčivěji, než vypadá.

„Jak jsem právě řekl téhle slečince, vyřiďte jí, že je tu Tommy Lane. Myslím, že mě přijme,“ opáčil sebevědomě, až se paní Horlocková naježila.

„Sotva porodila! Nezdá se mi to vhodné!“

Tommy obrátil oči v sloup a vykročil ke schodišti. Cissy pozorovala, jak za ním paní Horlocková vystartovala jako střela. Přehodila si v hrůze zástěru přes hlavu a přivřela oči.

Taková drzost!

Odstrčil paní Horlockovou jako mouchu a pootvíral všechny dveře, až našel Briony. Podal jí květiny a hned za ním vpadla do místnosti hlasitě spílající paní Horlocková. „Tohle není správné, Briony! Tenhle hulvát si říká o pár facek. Prodere se jen tak dovnitř a pobouří celý dům! Co kdyby tady byla paní Isabel? Ptám se: Co by se stalo pak?“

Briony přijala karafiáty a přičichla si k nim. Vdechla jejich vůni a usmála se. Byl to její první opravdový úsměv. Ukázala na paní Horlockovou a vybafla: „Pokud to uniklo vaší pozornosti, odteďka jsem paní tohoto domu já! Seberte tuhle kytici, dejte ji do vody a pak nám přineste čaj.“

Když Tommy viděl, jak se stará paní vyděšeně zatvářila, v duchu se ušklíbl. Udělala však, oč ji Briony požádala. Chňapla květiny, vrhla na Tommyho zlostný pohled a pak za sebou práskla dveřmi.

„Nevypadáš zdravě, děvče, a ani mě to nepřekvapuje, když se o tebe stará ta praštěná kráva!“

Šel k oknu a otevřel ho dokořán. „Vpusť sem trochu čerstvého vzduchu, proboha!“

Briony ho rozrušeně pozorovala. Potřebovala zvednout náladu, a to se s příchodem Tommyho Lanea stalo.

„Jak ti je?“

Briony se usmála. „Není to tak zlý, Tommy.“

Posadil se na postel a zazubil se na dívku. Instinktivně vycítil, že dítě už se v domě nenachází. Nikde po něm nezůstalo ani stopy. Podíval se na Brioninu bledou tvář a stažená ňadra a soucítil s ní. Okamžitě jí začal vyprávět spletitou historku, která dívku rozesmála, a na chvíli zapomněla na své starosti. Když paní Horlocková nesla tác s čajem a slyšela její smích, umínila si, že v případě chlapce nebude tak přísná. Nechala by ho do domu i nastěhovat, kdyby jí dokázal zvednout náladu! Přinesla čaj a po chvíli se vrátila s dalším tácem se sendviči a koláčem, aniž to po ní žádali. Když Briony viděla, jak Tommy pořádá další chlebíček, zazubila se: „Fakt ses jí zalíbil, protože ti přinesla svůj piškotový koláč!“

Tommy se zasmál. „Je mi fuk, jestli si mě oblíbila. Jsme přátelé, ne? Proč bych nemohl navštívit přítelkyni?“

Dojedl a pak položil Briony otázku, která mu ležela v hlavě od chvíle, kdy vstoupil do domu. „Kde je dítě?“

Vybraně a s takovým přirozeným půvabem se napila čaje, že ji chtěl Tommy obejmout a přitisknout k sobě. A starat se o ni.

„Isabel - paní Dumasová - si ho včera večer odvezla.“

Přikývl. „Bude to tak nejlepší, děvče. Je ti teprve třináct, nepotřebuješ mít na krku takového cvrčka. Navíc mu můžou poskytnout mnohem víc než ty, i kdybys měla chlapa. Zotav se, dej se do kupy a začni znovu.“

Briony jen smutně přitakala.

„Ale jdi, Bri, přece se nebudeš pořád trápit kvůli tomu, co už se stalo. Začni se spíš starat o to, co budeš dělat dál. Už na tebe přepsala ten dům?“

„Ach, ano. A připravila mi dva tisíce liber.“

Tommy tiše hvízdl. S tím by se dalo tolik udělat! Měl v úmyslu zařídit si vlastní podnik. Kdyby měl kapitál, koupil by si dům. Nechtěl celý život trčet u Nellie Deakinsové. Podíval se na Briony a v hlavě se mu zrodil plán. „Co říkáš na investici pěti set liber do malého společného podniku, Bri?“

Zbystřila. „A o jaký podnik by šlo?“

Tommy se zhluboka nadechl a spustil. A Briony si rozechvěle vyslechla jeho plány a sny.

9

Briony se rozhlédla kolem sebe - nejprve si všimla vysokých stropů, pak šedozlatých tapet a nakonec poněkud nápadných lustrů. Podívala se na Tommyho, který se na ni usmál. Kývla hlavou a úsměv mu opětovala.

Malý podsaditý muž s tureckými kníry, jenž stavbu vybudoval, se na ně zazubil, čímž odhalil svůj špičatý chrup. „Věděl jsem, že se vám tu bude líbit. Není to přeplácané, ne? U Nellie Deakinsové je to hezké, ale nemá tam takovou úroveň. Samá červená a burgundská hned prozradí, co je to místo zač. Tenhle dům má klasu - bude jen pro vybranou klientelu.“

Pozoroval, jak jde mladý pár z místnosti do místnosti. Hoch, nebo muž, se choval strojeně a nosil se jako frajírek, ale dívka byla zcela jiná. Odhadl by ji tak na sedmnáct nebo osmnáct, ačkoli se doslechl, že jí teprve táhne na čtrnáct. Nejspíš někoho velmi potěšila, když jí dal peníze, které si může dovolit rozhazovat, pomyslel si. Měla hezký hlas, mluvila slušně, ale strojeně. Sotva se dala do řeči s mladíkem, hned jí tu a tam uklouzlo slůvko zatracený nebo všivák.

Díval se, jak stoupají po schodech. Na točité schodiště se cítil obzvlášť pyšný. Každá dáma, která bude scházet dolů, na něm ukáže své půvaby. Nad hlavou mu visely křišťálové lustry, pod nimiž i nejhorší pleť vypadá dobře. Zdálo se, že stárnoucím štětkám se vždycky nejdříve ze všeho projevoval věk na pleti, a proto hrálo dobré osvětlení pro prvotřídní bordel vždy nejdůležitější roli.

Následoval mladý pár po schodech do první ložnice. Byla v tmavomodrém a broskvovém tónu a kolem veliké postele s nebesy visely tmavě modré sametové závěsy, na dveřích šatníku župan téže barvy, jemný jako pavučinka. Tenhle pojmenujeme Modrý pokoj. Briony zjistila, že vše odpovídá jejím představám, ale když se podívala na dvojici kudrnatých andělíčků nad krbem, rozhodně zavrtěla

hlavou: „Tihle budou muset zmizet, pane Tilliere. Nelíbí se mi. Myslím, že by bylo vhodnější veliké zrcadlo.“

Přikývl a zapsal si to do zápisníku. Je opravdu bystrá, pomyslel si. I on je pokládal za chybu. Ačkoli na zdech po stranách postele visela dvě veliká zrcadla, jedno další by neškodilo - obzvlášť při pomyšlení na jeho využití.

Oba muži kráčeli za Briony po celém domě. Oba očekávali, až jim poví zasvěcený názor, což také učinila tlumeným hlasem, který nepřipouštěl námitky. Nyní se v domě nacházelo deset ložnic různých velikostí - původních šest rozdělili a přestavěli, takže sem teď mohli umístit deset mužů najednou. Briony sešla ze schodů a halou se dostala až k malým kancelářím, jež měly sloužit jí a Tommymu. Na rozdíl od zbytku domu byly tyto místnosti prosté a vybavené dobrým, solidním nábytkem. Jednalo se o pracovní místnosti a také tak vypadaly. Briony se posadila za mahagonový stůl a jemně se dotkla prstem kalamáře i knihy záznamů v kožených deskách. Cítila vzrušení a hořela nedočkavostí. Za osmačtyřicet hodin se otevřou dveře té nejvybranější klientele. Díky Tommyho znalostem o zákaznících Nellie Deakinsové zajistili diskrétní pozvánky smetánce londýnské společnosti. Briony pohlédla na drobné hodinky a vstala. „Musím už jít, Tommy. Zbytek nechám na tobě. Do večera ať jsou ti andělé pryč, pane Tilliere. Přeji vám oběma hezký den.“

Odešla. Muži se na sebe podívali a usmáli se.

„Co takhle skleničku, pane Tilliere?“

„To by bylo výborné, pane Lane.“

Přijal nabídnutého panáka a zalitoval, že mladá dívka odešla. Ta by mu jistě místo madeiry nabídla brandy.

Isabel seděla v parku a žvatlala na Benedicta. Obvykle se stranila chůvám, které tam potkávala. Zpočátku vychvalovaly nemluvně do nebes a snažily se navázat rozhovor, ale jakmile zjistily, co je Isabel zač, držely se dál, neboť si uvědomily, že po společnosti netouží. Pak se samozřejmě od služtiček, kuchařek a řezníků dozvěděly, že Henry Dumas své neplodné ženě přivedl dítě, které zplodil s nějakou váženou vdovou, a už se o tom mluvilo po celém Londýně. Bedlivěji zpovzdáli pozorovaly, a když viděly, jak dítě zjevně miluje, upřímně nad tím žasly.

Briony vystoupila z drožky a přikázala vozkovi, ať na ni počká. Vešla do parku a už se nemohla dočkat, až uvidí Benedicta. Ve fialkovém kostýmku a sepnutými vlasy s několika prameny spadajícími zpod klobouku důstojně kráčela po cestě, až jí většina žen záviděla. Její drobná postava jako by právě vystoupila z módního časopisu.

Isabel ji zahlédla a zeširoka se usmála. Benedict si jí všiml a vzrušeně zatleskal baculatýma ručkama. Briony se posadila na lavičku a podívala se do zelených očí svého syna, tolik podobných svým.

„Jak se mu daří?“

„Skvěle. Podívej se na něj. Pořád jí. Chudák Sally se může uběhat, aby mu stačila. Jak se máš ty?“

Briony si stáhla rukavičky a chytila syna za ruku. „Dobře. Brzy otevíráme podnik, takže mám opravdu dost práce.“

Isabel jen přikývla. Fakt, že se Briony chystá otevřít bordel, ji šokoval víc, než si dokázala přiznat.

„Jak se daří matce?“

„Zvláštní, že se ptáte. Dnes ji půjdu navštívit. S Eileen je zase zle. Je to škoda, protože se nějakou dobu cítila lépe. Kerry a Bernadetta jsou jako obvykle v pořádku a chudinka Rosalee… Ta se zkrátka nemění, jen stále tloustne.“

„Vzala tvá matka Eileen k lékaři, o kterém jsem ti říkala?“

„Jo, ten. Chtěl ji zavřít do ústavu, ale to my nikdy nedovolíme. Postaráme se o ni.“

Obě ženy zmlkly a obdivovaly dítě v kočárku. „Tmavnou mu vlásky,“ podotkla Briony.

„Ano, ale stále v nich má zrzavý nádech. Myslím, že bude mít tmavohnědé vlasy jako já.“

Briony přikývla. Postřehla, jak se Isabel snaží zdůrazňovat podobnost dítěte na ni. Briony ji musela litovat. Kdyby chudinka Isabel měla normálního muže a vlastní děti, byla by příkladnou matkou, jak dokázala svým vztahem k Benedictovi.

„Musím ti něco říct, Briony. Snažím se najít vhodná slova.

Isabelin tón ji vyděsil. „Co se děje? Je Ben…“

„Ne, ne. Nejde o něho. Tedy ne přímo. Stěhujeme se do West Endu. Henry koupil dům v Belgravii. Stejně si myslíme, že je načase, abychom se přestěhovali. Náš dům už je malý a můj otec se bude s Benedictem vídat častěji.

A bylo to venku. Nedodala ovšem, že ji Brioniny návštěvy jedenkrát za měsíc znepokojují. Že se obává, aby Benedict nenavázal k zrzce, kterou potkává v parku, silnější vztah. Že tajně žárlí, když je v matčině společnosti.

Nedokázala se podívat Briony do očí, neboť by v nich vyčetla bolest a zmatek. Rychle zvedla dítě a posadila si ho na klín. Políbila hlavičku s jemnými vlásky a přitiskla ho k sobě. Briony přihlížela, jak její syn strčil prst do Isabeliných úst a ona je políbila, předstírala, že je kouše, a dítě se rozesmálo. Briony v tu chvíli připadalo, jako by ji v hrudi tížil kámen a táhl ji k zemi.

„Chápu.“ Přesto nechápala. Vůbec to nechápala. Byla však dost chytrá, aby se neptala na pravou příčinu. Napadlo ji, kdo se chtěl odstěhovat víc - zda Henry, nebo Isabel.

„A kdy ho uvidím?“

„To se nějak časem domluvíme. Stejně si myslím, že bude nejlepší, když návštěvy omezíme. Je moc chytrý a mohl by začít vyslovovat tvoje jméno nebo o tobě někomu říct. Nikomu by to neprospělo, a dítěti teprve ne.“

Briony si olízla rty. „Ale já ho musím vídat, Isabel. Někdy ho přece musím vídat.“

„A také ho uvidíš, slibuji. Jen si musíme dávat pozor. Kdyby Henry tušil, že ho navštěvuješ…“

Větu nedokončila.

Briony natáhla k dítěti ruku a chlapeček ji chňapl za štíhlé prsty a nacpal si je do pusy. Briony ucítila jeho ostré zoubky a opět se v ní rozlil známý láskyplný cit. Věděla, že jestli jí odepřou přístup k synovi, její duše zemře. Neuplynula ani hodina, aby na něj nemyslela. Všechno ostatní ve srovnání s tímto dítětem pro ni neznamenalo nic.

„Ale já ho musím vídat, Isabel,“ vyhrkla Briony hlasitěji, než zamýšlela. Isabel jí položila ruku na rameno.

„Proboha, mluv tišeji. Copak chceš, aby všechny chůvy věděly, co mezi sebou máme, a odnesly si to s sebou domů?“

Briony zavrtěla hlavou a Isabel opět posadila chlapce do kočárku. Pak vstala. „Už vážně musím jít. Brzy se s tebou spojím.“

Briony chabě přikývla a sledovala, jak jejího syna veze pryč. Zrakem zamlženým slzami pak zírala za Isabel, dokud nezmizela s kočárkem za branami parku.

Molly právě nutila Rosalee jíst, když Briony dorazila před dům. Rosalee zrovna odmítala jídlo. Buď měla hlad neustále, nebo prostě nejedla nic. Tak či tak stále tloustla. Briony vešla do dveří a políbila Rosalee na tvář. Pak vzala matce lžíci a začala sestru krmit. Molly jen hleděla, jak Rosalee pořádá každé sousto, které jí Briony nabízí.

„Ty to s ní fakt umíš, Bri. Modlím se, abych to dokázala taky.“

Molly nalila dva hrnky čaje. Jakmile Briony dokrmila sestru, sňala si klobouk a nasadila ho Rosalee na hlavu.

Rosalee, která ve fialkovém kloboučku vypadala směšně, se zazubila, vyslovila „Bri, Bri“, tedy jediné, co uměla, a zatleskala.

Molly chňapla po klobouku, ale Briony ji zastavila. „Nech ji na pokoji, mami. Vždyť je to jen klobouk.“

„Klobouk, který stál celé jmění.“

„No a co? Mně to nevadí, a je to můj klobouk. Proč by to mělo vadit tobě?“

Molly se napila horkého čaje a zavrtěla hlavou.

„Před chvílí jsem viděla Benedicta. Isabel a Henry se s ním stěhují do West Endu. Myslím, že dny, kdy jsem ho směla vídat, jsou sečteny.“

Molly položila dlaň na dceřinu ruku a řekla: „Cos čekala, zlato? Nebudou tě chtít mít nablízku. I pro chlapce to je lepší.“

„Ale já jsem jeho matka, mami. Já, ne ona!“

„Já vím, Briony, ale lépe mu bude tam, kde je. Musíš se s tím smířit. Už je jejich dítětem. Jejich, ne tvým. Snaž se nezapomínat, že takhle ten hoch dostane všechno, co bude chtít.“

Briony přikývla. Věděla, že matka mluví rozumně, ale protože Benedicta tolik milovala, nijak jí to nepomohlo.

„Ta naše Kerry je pěkné kvítko, Briony. Zase ji chytili, jak zpívá v hospodě. Zmydlila jsem jí zadek, ale je to k ničemu.“

Dvanáctiletá Kerry se vymykala kontrole. Zpívala by snad i na smetišti, kdyby tam našla posluchače.

„A kde je teď?“

„Je venku s Bernií a mámou Jonesovou. Sbírají hrách.“

Briony změna tématu ulevila. Věděla, že matka souhlasila s tím, aby Benedict zůstal u Dumasových, takže kdyby pokračovaly v diskusi, nejspíš by se jen pohádaly.

„Že sbírá hrách? Na poli si může zpívat, jak se jí zachce.“

„A taky bude, znám ji. Kdy otevíráte ten dům?“

„Za pár dní. Už je hotový a přijímáme děvčata. Tommy ještě dneska zařizuje posledních pár drobností. Budeme potřebovat víc silných chlapů, jako je Abel, abychom udrželi pořádek.“

Abel byl jedním ze zaměstnanců, který se měl v obleku začlenit mezi hosty. V případě potíží mohl rychle a pokud možno nenápadně zasáhnout.

Molly zavrtěla hlavou a usmála se. „Nemůžu uvěřit, že ti patří dva domy.“

Briony se zazubila. Její matka změnila názor na Nellii Deakinsovou a podobné, když zjistila, kolik peněz to vynáší. I Abelovi - matčině milenci - nabídli práci za dvojnásobný plat, než bral předtím, z čehož se Molly radovala.

Kerry a Bernie vběhly do dveří a vnesly dovnitř vůni z pole.

„Nazdar, Briony!“

Obě děvčata ji políbila a Rosalee začala vzrušeně tleskat. Dívky vyprskly smíchy, když si všimly fialkového kloboučku na jejích krátkých vlasech.

Molly rychle připravila čaj a něco k snědku. Kerry se posadila naproti Briony a culila se na ni.

„Budete mít v tom domě, který otevíráte, i nějaké zábavné programy?“

Molly se podívala na Briony se zvednutým obočím. „Bude tam spousta zábavných programů, děvče, s tím si nedělej starosti.“

Kerry si hlasitě povzdechla. „Nemyslela jsem ten druh zábavy. Ptám se, jestli tam bude hrát hudba nebo něco takového.“

Briony zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Ale měla by. Bylo by to něco nového, ne? Podle toho, co jsem slyšela, si nejdřív ti lidi dají pití a chvíli si popovídají. Proč by se mezitím nemohli trochu pobavit?“

„Jako například, Kerry?“

Vstala a rozpřáhla náruč. „Kupříkladu bych je pobavila já! Znám všechny populární písničky, potřebovala bych jen doprovod na klavír. Žádný orchestr nebo něco takového. Umím zazpívat všechno, však víš, Briony. Bylo by to dobré pro tebe i pro mě. Nechci skončit na Myrdle Street v nějaké fabrice a dřít do úmoru, chci být zpěvačka!“

Briony se tomuhle neskutečnému návrhu zasmála. Kerry že by zpívala v bordelu? Zdálo se jí to absurdní.

„Ale jdi, Briony. Vím, že bych to zvládla. Dej mi šanci, a jestli nebudu mít úspěch, tak to skončíme… Briony, tak mi přece odpověz!“ vyhrkla Kerry ostře. Velice po tom toužila.

„Koukni, je ti teprve dvanáct…“

Kerry jí však skočila do řeči. „Chci zpívat, mami, nechci pracovat jako děvka. Obléknu si hezké šaty, klobouk a odzpívám si pár písniček, abych všechny dostala do dobré nálady. Nic víc. Abel tam na mě dohlídne. A Briony s Tommym taky. Co je na tom sakra špatného?“

Zapózovala, což v jejím pracovním oděvu vypadalo směšně, a začala pyšně chodit po kuchyni a zpívat:

„Jeremiáš Jones - páni to byl chlap,

každou hezkou holku nejradši by lap,

až si našel ženu a k moři hned

odjel na líbánky do Margate.“

Briony i Molly se rozchechtaly. Kerry pak refrén zpívala z plných plic:

„Ahoj, ahoj, kdo je ta tvá kamarádka?

Kdo je to děvčátko po tvém boku…“

Molly si otřela oči hřbetem ruky. Musela uznat, že to děvče má talent a zpívá skvěle.

Kerry si klekla před Briony a upřela na ni prosebné oči. „Prosím, Briony, dej mi šanci.“

Briony se zazubila. Potřebovala dnes trochu rozveselit a mělo ji napadnout, že to přijde s Kerry.

„Promluvím si o tom s Tommym, nic víc nemůžu, tak si nedělej plané naděje.“

Kerry přivinula sestru k sobě a hlasitě zavýskla. „Ach, díky, Bri. Díky. Nebudeš litovat.“

Briony se podívala na matku. „A co ty, mami? Co na to říkáš?“

Molly odpověděla: „Jak Kerry podotkla, bude tam Abel, ty a Tommy. Nikomu to neuškodí.“

Nikdo si nevšiml, že závistivá Bernie vyklouzla z místnosti.

Eileen sešla ze schodů a na všechny se usmála. Briony se podívala na nevýraznou průsvitnou dívku, kdysi veselou a žvatlavou sestru, a opět se jí vrátila deprese.

Život je někdy pes. A nejhorší je, že ten její byl teprve na začátku.

Pokusila se bavit se svými sestrami, ale v duchu zůstala u Benedicta.

Briony vzala Kerry do obchodu a koupila jí zelené vypasované šaty ke krku. Dokonale jí padly a působily dostatečně slušně, což těšilo nejen Briony, ale i její matku a Abela. Šaty měly dlouhé rukávy s tříčtvrťovými volány z černé krajky. Kerry si nechala vyčesat své černé vlasy a na ně si nasadila velký černozelený hedvábný klobouk. Celkový dojem dotvářel zelený hedvábný deštníček a černé vysoké boty s knoflíky.

Briony na ni užasle hleděla. Kerry vypadala mnohem starší a už teď přerostla Briony. Lil, jedno z „děvčat“, ji mírně nalíčilo, takže Kerry jen čekala, až ji Tommy ohlásí.

„Ach, Briony, jsem tak nervózní, že bych dovedla zpucovat všechny děvky.“

Briony se zasmála. „Prostě se uklidni. Nezapomínej, že jsi to chtěla. Stůj a počkej, dokud neuslyšíš hrát piano.“ Políbila sestru na tvář a nechala ji v malém předsálí za hlavní místností.

Briony, oblečená v šatech v citrónovém tónu, vypadala jako obrázek. Úmyslně si na sebe natáhla přiléhavé šaty, které zvýraznily její štíhlou postavu, ale nic neodhalovaly. To mělo zůstat na zaměstnaných děvčatech, která si oblékla jen pár hadříků. Vzduch houstl kouřem z doutníků, a když se Briony kolem sebe rozhlédla, vzrušením se chvěla. První noc a narváno.

Věděla, že většina džentlmenů obvykle navštěvovala Nelliin nevěstinec nebo jiná zařízení. Proto také chtěla, aby se u ní dobře bavili a vraceli se sem. Znovu žehnala Tommymu, že připravil seznam hostů. Nepatřili mezi ně žádní nekňubové, jen vážení pánové s reputací. Tušila, že ocení i trochu zábavy, neboť muži se rádi trochu opijí, než se odeberou do ložnic v patře.

Prošla zalidněným pokojem k lítačkám, kde stál Abel a s vážnou tváří sledoval každý pohyb v místnosti. Jakýsi hezký muž chňapl Briony pod paží a pokusil se ji přitisknout k sobě. Ta ho slušně odstrčila a on se na ni zazubil. Tommy, který se stal svědkem jejich výměny, představil Briony jako svou budoucí ženu. Zákazník se stokrát omluvil, než ho odtáhla Tilly Rowlinsová, jež přitom na Briony obrátila oči.

„Jen ohlásím Kerry a vrátím se, ano?“

Briony přikývla a usmála se na Tommyho. Sledovala, jak vystupuje na malé jeviště a žádá o klid. Všichni se na něho zvědavě podívali a on si odkašlal a uvedl novou zpívající hvězdu Kerry Cavanaghovou.

Kerry vešla na scénu s tváří pobledlou strachem, ale když zaslechla potlesk a povzbudivé výkřiky mužů, stal se z ní rázem jiný člověk. Mrkla na publikum, opřela se o svůj deštník a vyšpulila zadek. Kývla na klavíristu, který začal hrát tóny její první písně, k pobavení diváků zavrtěla pozadím a spustila:

„Ach, co si počneme se strýčkem Arthurem?

Se strýčkem Arthurem, s tím starým sprosťákem!“

Briony se chechtala s ostatními, ale když se otočila, zamrazilo ji u srdce. V popředí menší skupinky stál Henry Dumas. Viděla ho naprosto dokonale. Jakmile však postřehla způsob, jímž se dívá na Kerry, zvedl se jí žaludek. Kerry byla přesně jeho typ, líbila se mu. Dítě.

Briony chňapla Tommyho za rameno a odtáhla ho do kanceláře. Tiše přibouchla dveře a postavila se k němu tváří v tvář. „Co tu dělá Henry Dumas, Tommy?“

Všiml si, jak zbledla, a zavrtěl hlavou. „Nevím, nejspíš s někým přišel. Podívej, Briony, půjdu tam a dohlédnu na něho.“

„Chci, aby odsud ihned vypadl, Tommy. Myslím to vážně.“

„Cože? Hned první noc po mně chceš, abych někoho vyhodil? Nejdřív zjistím, s kým tu je.“

Briony vnímala, jak se jí třesou ruce. „Tak dobře, ale hned potom mu sděl špatnou zprávu. V tomhle domě ho nechci. Teď ani nikdy jindy.“

Tommy přišel až k ní a chytil ji za paže. „Poslyš, Briony, jsi jen děvče, přestože vypadáš jako dospělá a chováš se tak. Kdyby kdokoli z nich tušil, že tenhle podnik patří tobě, byla bys v troubě. Teď si myslí, že mám tichého společníka. Vypustil jsem do světa zprávu, že to je jeden bohatý chlápek, který do mě investoval. Jestli tam půjdu a zariskuju s Dumasem, mohl by nám to všechno pěkně pokazit. Chápeš to? Rozumíš mi?“

Briony si všimla Tommyho vážné tváře a pocítila marnost svého počínání. Co Tommy řekl, opravdu dávalo smysl. Kdyby se Henry rozhodl působit potíže, mohl je zruinovat. Věděla, že to dokáže. Zaslechla, jak Tommy odchází, a posadila se do křesla. Tupě zírala na knihu hostů, aniž ji viděla.

Je třeba být bohatý jako Krésus, aby člověk mohl žít bez starostí. Musel být jako Šalamoun, aby pochopil, že dokáže vše, co bude chtít. Do té doby ovšem musel sklánět hlavu a všem poklonkovat. Tohle vědomí ji trápilo. Henry Dumas ji připravil o dětství i o dítě. Přesto se mu musela podbízet. Nepřímo tak stále ovládal její život.

Jednoho dne to s ním skoncuju. Vyrovnám účty, pomyslela si.

Nechtěla se večera účastnit. Tušila totiž, čeho by byla schopna, kdyby se mu postavila tváří v tvář. Dokonce ji vzdálil od dítěte - a to ji sklíčilo víc než cokoli jiného.

Henry okouzleně civěl na zpívající Kerry. Hodně předtím vypil, takže ho najednou polévalo horko.

Doklopýtal k jevišti a tleskal dívčinu zpěvu. Pěla právě pomalou píseň a všichni muži i ženy pozorně poslouchali její nádherný hlas. Dívčina drobounká kouzelná tvář ho fascinovala. Při pohledu na její hedvábné černé vlasy ho píchlo u srdce. Zdála se mu dokonalá.

Když Kerry dozpívala, uklonila se a publikum ji odměnilo bouřlivým potleskem. Zpívala stejně dobře jako zpěvačky na Drury Lane nebo v kabaretu. A to byla jen dítě. Mohutný muž v popředí, kterému se zalíbila její balada, vytáhl peněženku a hodil na jeviště bankovku. Ostatní muži se přidali, takže se Kerry v celé své nádheře plazila po podlaze a sbírala peníze.

Klavírista začal hrát sólo. Žasla nad štědrostí posluchačů. Když sbírala poslední minci, přikryla její ruku něčí dlaň. Pohlédla do tváře Henryho Dumase.

„Nazdar, moje milá. Jsi opravdu moc dobrá zpěvačka.“ Přestože mu přiopilý mozek říkal, že mu někoho připomíná, nemohl si vybavit koho.

Kerry ho však poznala a odtáhla ruku. „Nazdar, pane Dumasi.“

Vstala a přes jeviště odešla do předpokoje. Všechny mince vysypala na stolek u dveří, stáhla si rukavice a začala je počítat. Henry Dumas ji po několika vteřinách následoval. Otevřel dveře a zvesela nakoukl dovnitř. Kníry se mu přitom chvěly nedočkavostí.

Kerry před ním couvla.

„Odkud znáš moje jméno, zlato?“

Bez dlouhého přemýšlení vyhrkla: „Jsem Brionina sestra.“

Postřehla, jak v mžiku vystřízlivěl. „Ty jsi sestrou Briony Cavanaghové?“ zeptal se překvapeně. Jakmile otevřela ústa, aby mu odpověděla, pevně ji uchopil za paži. „Kde je? Je tady? Odpověz mi, děvče, kde je ta děvka?“

Kerry se mu vytrhla a promnula si paži. „Ještě se mě dotknete, pane, a začnu ječet jako siréna!“

Při těchto slovech vešel do místnosti Tommy.

„Myslím, že byste měl tuhle slečnu nechat na pokoji, pane. Pojďte, určitě vám najdeme někoho vhodnějšího.“

Pevně chytil Henryho za paži a odvedl ho pryč. Kerry se kousla do rtu. Jak se sem ten chlap dostal? Snad ho nepozvala Briony? Přemýšlela.

Podívala se na hromádku mincí, ale veškerá radost ji přešla. Opřela se o stůl a bezmyšlenkovitě si mnula místo, kde se jí Dumas dotkl.

Henry se natolik opil, že už mu na ničem nezáleželo. Dospěl do fáze, v níž by šok nebo hlasitý zvuk vyvolaly jen jednu ze dvou reakcí - plačtivý smutek, nebo velký vztek. Naneštěstí pro něho to byl vztek. Neúspěšně se pokusil setřást mladíkův železný stisk. Všiml si, jak jeho přítel John Dennings objímá mladou ženu v modrém průsvitném župánku, jejíž obrovitá ňadra se hrnula z bílého hedvábného korzetu. Udělalo se mu špatně.

Všechny ty tvary kolem něj! Vdechoval vůni laciného parfému a čerstvého potu. Díval se na křiklavě zmalované rty a oči místních dam. Vnímal sexuální náboj mužů, kteří hleděli na spousty mladých dívek. Pro něho však ne dost mladých. On viděl ženy s ňadry, která jim odporně překypovala ze šatů, ženy s ochlupením v ohanbí a v podpaží.

Tommy ho vlekl chodbou a snažil se vyhnout hrozícím potížím. Bez dlouhého přemýšlení odstrkal Henryho do Brioniny kanceláře a oba se poprvé po osmnácti měsících střetli tváří v tvář.

Briony v šoku vstala a při pohledu na Henryho jí připadalo, že před jejíma očima vyrostl. On jen vzrušeně zíral do jejích zelených očí, které po ní zdědil její syn. Trpce se zasmál. „Takže děvka maká, co?“

Tommy ty dva obezřetně sledoval. Jako by mezi nimi vznikl elektrický výboj. Fascinovaně zíral, jak Briony rázně obchází stůl. „Jestli jsem já děvka, co jsi pak ty? Nechápu, co tady dnes pohledáváš! Muži, kteří navštěvují podobné podniky, jsou koneckonců normální. Co by asi řekli, kdyby tušili, že tě nejvíc zaujala holčička - ta, které tleskali a kterou obdivovali bez postranních úmyslů? Co? Odpověz mi, Henry. Pokud si dobře vzpomínám, měls plnou pusu prasečinek!“

„Zničím tě, Briony Cavanaghová.“

Vysmála se mu. Veškerý strach ji rázem přešel. Henry jí najednou připadal jen jako patetický pitomec.

Její smích ho popíchl k zuřivosti. Ona představovala příčinu všech jeho potíží. Pravý důvod manželčiny vzpoury, tchánovy spokojenosti, která tudíž musela být spokojeností i jeho. Před jeho zraky stála matka dítěte, které nenáviděl, protože bylo jeho a protože ho porodila děvka, jež se mu smála do obličeje. Smála se mu! Však jí to brzy zarazím, pomyslel si. Napřáhl ruku, aby jí jednu vrazil, ale Briony zvedla jeden z těžkých kalamářů.

„Bez rozmýšlení ti rozbiju lebku, Henry Dumasi! Dobře si rozmysli, jestli mi ještě míníš někdy vyhrožovat! Dnes už mi strach jen tak někdo nenažene.“

Tommy zkroutil Henrymu ruku za zády. „Tak ven! Myslím, že lidi, jako jste vy, tu nepotřebujeme!“

Odstrkal Henryho ke dveřím, ale ten se ještě otočil. „Zničím tě, Briony Cavanaghová! Tebe, i toho bastarda, kterého jsi mi hodila na krk!“

Znovu se rozesmála, tentokráte silněji, což ho rozzuřilo. Vyškubl se Tommymu a vyběhl k Briony. Ona však ustoupila a on celou vahou dopadl na roh stolu, až poklesl v kolenou.

Briony ho chňapla za vlasy a podívala se mu do tváře. „Vypadni odsud, rozumíš? Vypadni odsud, protože netušíš, čeho jsem schopná.“

Pohlédla na Tommyho a mávla rukou. „Odveď ho.“

Tommy poslechl. Dumas už ani nehlesl. Tommy ho vyprovodil z domu a posadil ho do drožky. „Tady nejste vítaným hostem, zapamatujte si to. Jestli se dozvím, že jste se pokusil dělat Briony nějaké potíže - vy nebo někdo jiný -, zabiju vás. Ať jste bohatý a vlivný, jak chcete, neopovažujte si ze mě udělat nepřítele, kamaráde. Do smrti toho budete litovat.“

Později téže noci se Tommy převaloval v posteli. Věděl, že Briony jednou musela Dumasovi čelit, že to bylo nevyhnutelné, a teď k tomu konečně došlo. Zbytek noci proběhl dobře; do kasy přibylo dvě stě liber. Zavrtěl ve tmě hlavou. Tenhle nevěstinec měl velký úspěch. Teď už stačilo vydělat dost peněz, aby mohli otevřít další.

Briony v sobě skrývala přirozený talent na čísla, což ho naprosto fascinovalo. Převzala celou finanční stránku podnikání a účetní knihy. Kerry nabídli pravidelnou práci, její nevinné představení se mužům velmi líbilo.

Znovu se převracel v posteli. Měl by po právu oslavovat úspěch nového společného podniku, avšak jediným člověkem, se kterým chtěl opravdu slavit, byla Briony. V devatenácti letech se z něho stával bohatý a majetný muž. Celé mládí zasvětil práci směřující k tomuto cíli a díky Briony Cavanaghové se ten cíl nacházel na dosah. Do toho drobného děvčátka se zamiloval, opravdu ji miloval. Opět se zavrtěl v posteli. Připadalo mu, jako by jeho polštář naplňovalo kamení, a polévalo ho horko. Přestože ho zmáhala únava, nemohl usnout.

Před několika měsíci se nastěhoval do Brionina domu, protože kvůli přípravám potřebovali být nablízku. Trávili spolu dlouhé večery diskusemi týkajícími se podniku - vybavením počínaje a klientelou konče. Za tu dobu si oblíbil i paní Horlockovou a Brioninu matku Molly. Uvědomil si, že se do něj Cissy napůl zamilovala. On však toužil po Briony - po jejích nádherných vlasech a hlubokých zelených očích. V posledních měsících mnohokrát usínal s představou jejího bílého nahého těla po svém boku. Vysnil si, jak dlaněmi hladí její drobná ňadra. Opět se začal převalovat.

Pevně přivřel víčka a snažil se usnout, vtom však zaslechl, jak vrzly dveře. Posadil se a spatřil Briony v bílé noční košilce a s rozevlátými vlasy. Vstoupila do jeho pokoje se svící v ruce.

„Spíš, Tommy?“

Ohromením ztratil řeč.

Briony zamířila k němu a odložila svíci na noční stolek. V mihotajícím světle se na Tommyho usmála. Fascinovaně pak hleděl, jak pomalu oběma rukama přetahuje noční košili přes hlavu a odhaluje mu své tělo. Upustila oděv na podlahu a on odkryl přikrývku, aby mohla vklouznout vedle něho.

Miloval se s ní něžně, polaskal každou část jejího těla dlaněmi i jazykem. Jeho sen se vyplnil. Vystoupila z jeho snu a vplula do jeho postele.

Briony si vychutnávala jeho mazlení i doteky jeho těla. Po večerních událostech někoho potřebovala. Toužila po pevném objetí a získala je jediným způsobem, jaký znala.

Tommy ten večer ještě nepoznal, že pocit blízkosti je jedinou částí sexu, kterou si Briony užívala. Natolik se ztratil ve svém vzrušení, že si nevšiml, že u ní jde jen o mechanické reakce. Té noci mu na tom však nezáleželo. Zpečetil se tak jejich osud. Splynutí jejich těl představovalo prohloubení jejich partnerství.

Alespoň tak na to pohlížela Briony.

Kniha druhá

„Moje sestra a její dítě,

já a tři děti.“

William Cowper (1731-1800)

„Jedno oko září zalíbením,

druhé vypočítavostí.“

Martin Chuzzlewit, Charles Dickens

10

1925

„Proboha, Tommy, co to do tebe vjelo?“ vybafla Briony příkře a Tommy sevřel dlaně v pěsti, aby se uklidnil.

„Nelíbí se mi to, Briony. Za prvé to je nákladné a za druhé nemůžeš zaručit, že na tom vyděláš.“

Briony se nahlas rozesmála. „Vážně? Poslyš, Tommy Lane: Na kontinentu jsou tyhle filmy trhák. Francouzi je k nám vyvážejí, jako by vycházely z módy. Soukromé projekce vynášejí balík! Věř mi, že jsem si to důkladně prověřila. Ten budižkničemu, jak říkáš Rupertovi v dobré náladě, je jako slepice, která sedí na zlatých vejcích. Zítra investujeme a pak už jen budeme vydělávat. Můžeme promítat filmy v našich domech, zřídit soukromá kina. Vyplníme díru na trhu dřív, než se to tady stačí rozjet. A je mi upřímně fuk, Tommy, jestli do toho půjdeš se mnou, nebo ne. Je to věc, která má budoucnost, a garantuju ti, že nám to vynese nepředstavitelné jmění.“

Tommy se podíval na děvče proti sobě. Obličej jí zářil jako pokaždé, když mluvila o penězích. Musel přiznat, že si Briony určitě o filmech zjistila všechny informace, na to byla příliš mazaná. Přesto ho to otrávilo. Jemu samotnému připadalo natáčení sexuálních radovánek nechutné. A taky to vyslovil nahlas: „Zdá se mi to perverzní.“

Briony se hlasitě rozesmála. Její opovržlivý smích ho jen podráždil.

„Ty jsi legrační, Tommy, víš to? Samozřejmě že to je perverzní! Právě proto se na těch filmech vydělává tolik peněz! Přemýšlej o tom. Odjakživa existovaly necudné fotky, hloupé choulostivé fotky polonahých žen, které se prodávaly za fůru peněz. Naši hoši si je dokonce brali s sebou do válek. Co je na nich špatného? V našich nevěstincích máme všude obrazy, kde jsou vymalované páry, které ‚to dělají‘. Patří k vybavení domů, takže se mi tohle zdá jako další logický krok. Pohybující se obrázky jsou tím, co si lidé žádají. Přitom stačí tak málo - holka, která se bude ukazovat, a chlápek, který si to s ní rozdá. Není to nic jiného, než co děláme teď.“

Tommy musel přiznat, že její argumenty mají jistou logiku. Spíš ho trápil fakt, že Rupert Charles kontaktoval přímo ji, nikoli jeho. Filmy se mu však přesto zdály divné.

Briony sledovala, jak Tommy svádí vnitřní boj, a opět ji to otrávilo. Pokaždé, když zabrousili na pole neoraná, to probíhalo stejně: Tommy o tom popřemýšlel a ona měla souhlasit s jeho rozhodnutím. Když s nějakým nápadem přišla ona, následovaly dny diskusí o všech kladech a záporech, propočítávaly se náklady a případné zisky. Věděla, že se někdy vedle ní cítil méněcenný. Neměla v úmyslu ho do takové role stavět, ale ona byla v těchhle záležitostech mnohem bystřejší. Ona představovala skutečný mozek podnikání. Obratně se pokusila změnit taktiku: „Poslyš, Tommy.“ Vzala noviny a začala číst: „Fantastická Josefína Bakerová, devatenáctiletá tanečnice z La Revue Negre, je senzací Paříže. Charleston, při kterém se plácá po zadnici a ukazuje nahá ňadra mezi pestrobarevným peřím, probouzí v publiku hotové šílenství. Colette ji nazval nejkrásnějším panterem, Picasso ji označil za Nefertiti dneška. Poiret a Schiaparelli jí navrhují šaty, malíři žadoní, aby jim stála modelem a Folies Bergeres prosí, aby u něho tančila v kabaretu…“

Tommy jí skočil do řeči. „Co s tím má ona společného?“

„Jinde v Evropě jsou v sexu a ve všem, co s tím souvisí, mnohem uvolněnější. Kankán dokonce původně tančily ženy bez kalhotek! Je rok 1925. Lidé si žádají víc. Nejsou tak pohoršeni jako kdysi. Známe celou hordu kunčoftů, kteří mají peníze. Buď si zajedou pro trochu vzrušení do Paříže, nebo jim ho poskytneme tady. Až spustíme filmy, otevřu další nevěstince. Místa, kde muži i ženy dostanou přesně to, co chtějí. Ať jde Paříž k čertu, budeme mít erotický ráj v Londýně! Máme kontakty i klientelu. Jsme schopni poskytovat soukromé promítání i živou zábavu. Představení na živo…“

„Mluvíš smrtelně vážně.“

Briony se zazubila. „To máš pravdu. Mám v úmyslu s tím začít bez ohledu na to, jestli do toho půjdeš se mnou, nebo ne. Myslím to vážně, Tommy. Nejdřív filmy a pak další domy. Chci vlastnit každý slušný dům v Londýně a taky budu.“ Vstala. „Přinesu ještě kafe.“

Opustila místnost, aby mu poskytla čas na rozmyšlenou.

Tommy se díval, jak Briony odchází. Jako vždy měla na sobě krásné oblečení. Ve dvaadvaceti vypadala krásně. Díkybohu nepodlehla módě chlapeckých účesů, jaké nosila většina žen. Vlasy si pracně spínala sponkami a oblékala se do vypasovaných šatů, odhalujících mléčně bílá ramena a nohy. Trhala si obočí a malovala si široké oblouky, rudě si zvýrazňovala rty do dokonalého srdíčka. Ztělesňovala moderní ženu nového typu a někdy - jako právě nyní - ho to štvalo.

Musel uznat, že má ve všem pravdu. Vždycky ji měla. Možná proto ho tolik rozčilovala. Prosadila kupříkladu otevření jazzového klubu a sotva připravili tento projekt, už chtěla pracovat na dalších. Nepochyboval o tom, že budou mít úspěch, jen si přál, aby vedli klidnější, normálnější život.

V duchu se usmál. S Briony Cavanaghovou přece nikdy nemohlo být nic normální. Od dětství si určovala své zákony, a jak ji znal, nezmění se to až do její smrti. Někdy ho vlastně unavovala svým nevyčerpatelným nadšením. Připadalo mu až nepřirozené.

Nechtěla se za něj provdat, v tom byla neoblomná. Přestal ji už žádat o ruku. Spala, jedla a oblékala se s ním. Tím to však končilo. Nechtěla další děti, to stanovila zcela jasně. Trochu lidskosti a citu projevovala snad jen při sporadických návštěvách svého syna. Pak si vzpomněl na děvče, na dítě, do kterého se beznadějně zamiloval. Její syn, sestry a děvčata, která pro ni pracovala, vyplňovala celý její život. Starala se o ně jako kvočna o své potomstvo.

Věděl, že ho Briony svým způsobem také miluje a že jí na něm hluboce záleží, ale ne tak jako on miloval ji. Navzdory tomu ji nedokázal opustit. Bral všechno, co mu nabízela, a cítil vděčnost, protože bez ní nedokázal žít. Přiznal si, že jeho osud je zpečetěn.

Briony se vrátila do místnosti a v drobných rukách pevně nesla tác s kávou. Položila ho na stůl a zvedla konvici. „Tak co?“

„Jdu do toho s tebou, Briony.“

Práskla s konvicí o stůl a skočila mu na klín. Políbila ho rozhodně na rty a zasmála se. „Nebudeš litovat, Tommy. Vyděláme na tom majlant!“

Usmál se a také ji políbil. „Já vím, Bri. Jako vždycky.“

Přitiskl ji k sobě a vnímal její štíhlý pas, pevná ňadra, která se tyčila pod tenkými šaty, a vdechoval její vůni. Kdyby v ní dokázal rozžehnout jiskru i v sexuální oblasti, považoval by se za šťastného muže. Měl chuť povalit ji na podlahu, pomilovat ji tak, aby alespoň jedinkrát zahořela stejnou vášní jako on k ní.

Právě svou pasivitou ho polapila. Kdyby ji přitiskl na podlahu, dovolila by mu, aby ji svlékl, polaskal její tělo a pomiloval ji tvrdě i něžně. Poté, co by se uspokojil, by vstala, oblékla se a usmála se na něho jako pokaždé. Její duše však zůstala netknutá.

Políbil ji a pohladil tak, jak to měla ráda, a ovládl se.

Kdyby tak reagovala v posteli… Tušil však, že se to nikdy nestane. Při každém doteku jejího těla však žil nadějí, že se to jednou změní.

Briony vešla do klubu Plachetnice o půl třetí odpoledne. Usmívala se na korzující lidi. Když procházela kolem dívky v klobouku, překvapilo ji, že jí vysekla malou poklonu. Zeširoka se usmála. Vešla do vnitřních prostor klubu, očima přeletěla místnost, prohlédla květinovou výzdobu i koberce. Byla spokojená. V šeru zahlédla, jak Kerry a Bernie na malém jevišti hovoří s klavíristou a saxofonistou. Vyčetla z jejich očí vzrušení, když se otočily za zvuku podpatků klapajících o dřevěný taneční parket.

„Nazdar, Briony. Právě si procházím závěrečné písně. Chceš je slyšet?“ zvolala Kerry.

Briony přitakala a uvelebila se u jednoho ze stolků při tanečním parketu. Spokojeně se rozhlédla kolem sebe. Tenhle nový klub se skutečně povedl. Dekorace vypadala skvěle: stěny zlatavé barvy zdobily fotografie krásných dívek. Na největší z nich byla Anna Pavlova, která zírala z fotky přes celou místnost. Na stěnách visely i hudební partitury v rámech. Všechny stoly zakrývaly běloskvoucí irské lněné ubrusy a skleničky z kvalitního křišťálu na dřevěném roubeném baru se jen leskly.

Vybavení přišlo na celé jmění, ale Briony věřila, že se jí to bohatě vrátí. Jelikož se jednalo o první jazzový klub v Londýně, pojala ho ve velkém stylu.

Najala kvartet černošských hudebníků, kteří se nemohli dočkat, až začnou pracovat v novém klubu. Ještě víc je potěšily jejich výplatní pásky. Upřela pohled na jeviště a všimla si, že Kerry kráčí kupředu. Neunikl jí ani pohled klavíristy Evandera Dorseyho, který z ní nespustil oči. Briony se v duchu usmála. Jestli se mu Kerry líbí, jistě bude hrát ještě líp. Ve všem hledala kladné stránky. Fakt, že černoch hledí na její sestru, ji nešokoval tak jako ostatní. Všechny hodnotila podle toho, co uměli. Dělala to tak odjakživa.

Kerry si odkašlala, a když se rozezněly první tóny, vklouzla vedle Briony Bernie.

Majitelka a sestra v jedné osobě se dívala na instinktivní pohyb Kerryina těla. Na rozdíl od ní měla Kerry plné tvary a štíhlý pas. Na útlém hrudníku se její poprsí zdálo příliš veliké. Byla také vysoká a nosila se s půvabem, kterým ji obdařil Bůh. Krátké černé vlasy jí ohromně slušely. Briony se podívala na mladší sestru s obdivem a pýchou zároveň. Pýchou proto, že právě díky ní Kerry odstartovala svou kariéru. A ona se o Kerry také dosud starala. V novém hudebním stylu, kterému se říkalo jazz, si už udělala jméno. Na rozdíl od většiny zpívajících bělošek uměla Kerry zazpívat blues a uchvátila každého, kdo ji slyšel. Briony věděla, že jednou bude slavná, mnohem slavnější, než kdo čekal.

Kerry začala zpívat čistým a oduševnělým hlasem:

„Nevím, proč je mi tak smutno,

toužím poznat, co jsem nepoznala,

ach, přišla jsem o všechno,

Milý můj… Kde bych tě hledala?“

Místností se rozezněl hlas, který vycházel z hloubi její duše. Briony pozorovala, jak klavírista zavrtěl užasle hlavou, a pochopila, že dnes sestra odstartuje závratnou kariéru. Její úspěch byl zaručen a spolu s ním i úspěch klubu. Kerry představovala trhák.

Ginelle Carsonová se nesla, jako by jí patřil celý svět. Měla pocit, že jeho malou část skutečně vlastní. Právě ona se totiž všeobecně považovala za největší hvězdu Brionina nejnoblesnějšího nevěstince. Objevila se v několika Brioniných filmech a díky jejich popularitě zvýšila i svou hodnotu jako prostitutka. Oblékla si dlouhý brokátový večerní plášť a stříbrné lodičky na jehlových podpatcích. Sestoupila z obrubníku a mírně se zapotácela. V tu chvíli ji zachytila něčí silná paže. Ginelle se otočila a profesionálně se na muže usmála. Měla oranžovou rtěnku a silně nalíčené oči, aby skryla své mládí. Automaticky zvedla ruku ke svým krátkým světlým vlasům a uhladila si je.

„Děkuji,“ řekla s břitkým eastendským přízvukem, třebaže se snažila jej zakrývat. Úsměv na líci jí brzy povadl.

„Půjdeme na malou procházku, zlato.“

Ginelle zkoprněla a zblízka si muže změřila. Jeho hlas v ní však vyvolal zrychlení tepu. Pokusila se mu vysmeknout, ale držel ji jako klíště.

„Pusť mě! Nech toho!“ vyjekla poněkud zvednutým hlasem.

Muž ji v podřepu převedl přes hustý provoz na silnici k odstavenému autu. Neobratně ji nasoukal dovnitř a vůz vyrazil od obrubníku.

Ginelle neklidně zařvala: „Co se to sakra děje? Zastavte a ihned mě pusťte ven!“

Únosce se k ní otočil. Vrazil jí facku a tlumeným hlasem naprosto bez emocí řekl: „Sklapni zobák, nebo ti jednu máznu.“

Ginelle civěla na jeho drsný obličej a začalo ji svírat v útrobách.

Poslechla.

Byla dost chytrá na to, aby poznala, že je v průšvihu, a instinktivně vycítila, že ji čeká nejhorší noc v životě.

Nechápala proč. Co jsem proboha provedla? Uvažovala. Celý zbytek cesty tupě zírala na rudý krk hromotluka, který seděl za volantem, a přemýšlela.

Auto zastavilo v docích East India a tam muž vytáhl Ginelle ven. Stála na jehlových podpatcích a kolemjdoucí námořníci na ni vrhali obdivné pohledy. Před dvěma svalovci se však měli na pozoru.

Ti ji vedli k malé stavební buňce, jež zapáchala třtinou. Ginelle se vyškubla z jejich sevření a začala prchat, ale kvůli lodičkám neměla šanci.

Vyšší muž se zasmál, chytil ji a odvlekl k buňce. Teď už křičela a ječela. Vytušila, že dostane-li se dovnitř, bude to znamenat její konec. Ze všech sil se muži vzepjala a snažila se mu poškrábat tvář rudě namalovanými nehty. Chlápek napřáhl chlupatou ruku a udeřil Ginelle do spánku, až se rozplácla na špinavou zablácenou zem. V uších jí zvonilo.

Námořníci přihlíželi a oči jim přitom jen svítily. Šaty se jí vykasaly až ke stehnům; její čistá, hedvábná spodnička se zamazala od bláta. Vysoký vazoun ji chňapl za kabát a napůl ji odtáhl, napůl odvlekl ke stavební buňce.

Ginelle se dívala na námořníky a prosila je očima o pomoc. Uvědomila si, že někteří z mužů jsou nejspíš dělníci z londýnských doků. Ti však jen zírali, ale nic neudělali. Mysleli si, že je nějaká štětka z doků. Netušili, že ona pracuje pro jeden z nejexkluzivnějších podniků v Londýně, v nevěstinci Mayfair Briony Cavanaghové. Že Tommy Lane je jejím šéfem spolu s Velkou Briony, jak se jí přezdívalo, třebaže měla tak drobnou postavu. Že jí muži platili ohromné částky, protože byla hvězdou filmů, jež se promítaly vybrané klientele, a že jí muži platili hodně peněz jen za to, aby ji mohli vidět a pak s ní jít do postele. Nebyla nějaká špinavá fuchtle, ale slavná osobnost, dost důležitá pro své zaměstnavatele.

Otevřela ústa, aby tato fakta vykřičela přihlížejícím, ale únosce jí přitiskl špinavou ruku přes pusu a vzpouzející ji odvlekli do buňky. Námořníci se vydali svou cestou a na hezké děvče si ani nevzpomněli. Prostitutku ztlučenou svým pasákem tu viděli dennodenně, zkrátka naprosto běžná součást místního života.

Ve stavební buňce bylo šero. Ginelle nejprve zaregistrovala zápach třtiny, zatuchliny a špíny. Pronikl do jejích šatů a ničím se nedal přerazit.

Za malou dřevěnou bednou seděl muž, jehož tvář se ztrácela ve vrstvách tukových polštářů. Oči měl jako úzké štěrbinky. Když si Ginelle uvědomila, kdo to je, srdce cítila až v krku.

Willy Bolger - známý pasák pověstný násilnými činy, nechutností a perverzním smyslem pro humor. Byl obézní, měl příliš krátké a tenké ruce i nohy, ale uměl překvapivě obratně zacházet s nožem. V puse mu zářily bělostné drobné a špičaté zuby, jako by si je nechal do tohoto tvaru vybrousit. Usmál se na Ginelle, až se zachvěla odporem.

Pomalu zavrtěl hlavou, jako by ji znal léta. Jednal s ní jako se vzpurným dítětem. Jeho úsměv dokonce prozrazoval jisté zalíbení.

„Prosím, posaď se.“ Podíval se na mohutného chlapa. „Sežeň té dámě židli!“ Slovo „dáma“ ze sebe vypravil až s přehnanou zdvořilostí. Muž přitáhl dřevěnou trojnožku a surově na ni ženu posadil.

„Odpusť Seamovi, nemá žádné vychování, moje milá.“

Ginelle tam seděla se studenýma rukama, přestože uvnitř vládlo teplo.

„Co se mnou zamýšlíte?“ zeptala se tiše. Přes všechno nákladné oblečení a líčení mluvila jako dítě. Willy si položil ruce s propletenými prsty na dřevěnou bednu a zazubil se. „Mám v úmyslu ti ublížit, moje milá. Věř mi, že v tom není nic osobního, ale chci tím poslat vzkaz jisté dámě. Ty budeš takříkajíc můj posel. Přidrž ji, Seame.“

Pevně chytil Ginelle za ramena, ačkoli to nebylo potřeba. Ze strachu se zhroutila a její tělo drželo vsedě jen díky Seamovu stisku, protože Willy rozpletl své prsty a popadl velký nůž.

Zamířil k ní a zamlaskal. Doufal, že zůstane při vědomí dost dlouho, aby slyšel její křik. Zklamaně si povzdechl a zvedl dřevěný džber, který používali noční hlídači, aby si ulevili, a vychrstl jí jeho obsah do tváře.

Probrala se, když ji moč zaštípala v očích. Willy si začal spokojeně prozpěvovat, jakmile se po několika řezných ranách rozječela. Nejprve jí odstranil nos a pak uši.

Seamus jen otráveně přihlížel. Jeho nejstarší dcera se měla vdávat, takže ji měl odvést ke knězi. Teď se musel zajet domů převléknout. Krev se špatně prala, takže věděl, že manželka bude zuřit.

Ginelle klesla na špinavou podlahu s šaty potřísněnými krví. Brokátový plášť jí nasákl jako houba.

Tommy se rozhlédl po klubu a usmál se. První noc v Plachetnici se vydařila líp, než doufali. Atmosféra se zdála jako nabitá elektřinou a u barů tekla hotovost. Tommy si zapálil další laciné viržinko, které měl stále v oblibě, a spokojeně se usmál.

Bar čpěl penězi a takové prostředí on miloval. Kráčel mezi stoly a pokyvoval a mával na různé lidi. Stálá kapela, která měla hrát mezi Kerryinými čísly, začala s Black Bottom a dívky - některé z debutantek a učnic - vyskočily na dřevěný parket a začaly se vrtět. Jejich šaty se leskly ve světlech. Hoši, kteří se účastnili války, patřili k nové generaci movitých lidí. Když už nic, válka setřela překážky mezi společenskými třídami. Tommy pochopil, že to je však teprve začátek.

Znovu přeletěl očima celou místnost a zahlédl Briony. Ve zlatých pouzdrových šatech, které zdůrazňovaly její moderní chlapeckou postavu, přesně ladila k odstínu stěn. Vypadala úchvatně. Úžasné vlasy, které tak rád hladíval během temné noci, měla vyčesané nahoru. Připadala mu krásná. A věděl, že vždycky bude.

Zamračil se, když postřehl, vedle koho sedí. Jonathan la Billiere se považoval za herce. Tommy o něm ovšem nikdy neslyšel. Protože patřil k Rupertově bandě, nejspíš se v sexu orientoval na muže.

Rupert Charles, typický zkažený hoch, byl hezký a bohatý. Jeho otec zemřel ve válce a zanechal Rupertově matce, komické ženě, která nosila šaty pro mladší dívky a měla otřesný vkus na muže, a Rupertovi, poněkud rozmazlenému mladíkovi, veliké bohatství. Nemusel nikdy pracovat. Nyní financoval „filmy“, takže ho všichni znali a chtěli se s ním přátelit. Rupert zas miloval Brioninu pověst a snažil se jí vetřít do přízně. Tommy se tomu někdy smál, ovšem ten večer nikoliv, protože Jonathan sledoval Briony velmi pozorně. Zdálo se, že po ní touží. Možná přece jen není teplouš. Tommy znal ten výraz, který vypovídal za vše. Dobře ho znal. Jonathan ji však taky nedostane, i kdyby se s ním vyspala. To Tommyho potěšilo.

Odvrátil od nich zrak a zamířil zpět do kanceláří. Neměl náladu na nějaké divadýlko. Potřeboval si dát pár pořádných panáků.

V pátek večer to v nevěstinci Mayfair jen odsýpalo. Dívky o víkendech nastupovaly do práce o půl sedmé. Mnozí klienti přicházeli už v šest, v půl sedmé hupsli do postele a pak jeli domů, aby kolem půl desáté stačili vytáhnout manželky do společnosti. O půl osmé už v podniku nastal pořádný provoz. Winona, šéfka všech dívek, počítala v kanceláři tržby, když ji opakované drnčení zvonku přimělo osobně otevřít vstupní dveře. Heidi, mladá dívka, která měla funkci recepční, momentálně pomáhala jedné z děvčat učesat vlasy. Winona otevřela velké vstupní dveře v prostých černých šatech a nasadila profesionální úsměv. Zmrzl jí však na rtech, když na zápraží uviděla bednu a nikoho u ní.

Vykročila ven, sestoupila po schodech a rozhlédla se po stopách posla nebo někoho, kdo tam těžkou bednu zanechal. Ulice však zela jako obvykle prázdnotou, vyjma několika aut. S hlasitým povzdechem se vrátila dovnitř a přivolala dva zaměstnance, kteří odnesli bednu do kanceláří. Winona dopočítala peníze a pak opět obrátila pozornost k bedně. Nenašla u ní adresu ani vzkaz. Zkrátka nic. A Briony se nezmínila, že by čekala nějakou zásilku. Zamračila se. Ten večer se měl otevírat nový klub, takže by jí Briony jistě nepoděkovala, kdyby telefonovala jen kvůli nějaké bedně. Něco se jí však na ní nezdálo.

Winona měla dlouhý nos - matka jí odjakživa tvrdila, že by jím mohla vydloubnout i hlemýždě z ulity. Teď jím vycítila potíže. Popošla k bedně právě ve chvíli, kdy do dveří vstoupila mladičká Heidi.

„Dorazil pan Blackley a chce vědět, kde je Ginelle. Prý si ji na večer objednal.“

Winona se zvedla. „Kolikrát ti mám hergot opakovat, abys před vstupem do místnosti zaklepala!“

Heidi nervózně zamrkala, což byl zvyk, kterým Winonu doháněla k nepříčetnosti. „A přestaň proboha mrkat!“

Jedenáctiletá Heidi, která vypadala na devět, zamrkala ještě víc. „Máma říkala, že když na mě budete křičet, ten můj tik se nijak nezlepší. Můžou za to nervy.“

Winona obrátila oči v sloup. „Vyřiď panu Blackleymu, že tu Ginelle bude každou chvíli. Pak skoč ke Ginellině mámě, jestli náhodou není u ní. No jo, od té doby, co je Brioninou oblíbenkyní, nejspíš riskuje! A řekni jí, ať pohne zadkem, protože tady maká jen jako děvka bez ohledu na to, co dělá jinde. Tenhle nevěstinec vedu já a nedochvilnost nestrpím!“

„Cože to nestrpíš?“ zeptala se nechápavě Heidi.

„Prostě běž a udělej, co jsem řekla!“ Winona se se značným úsilím pokusila nezvedat hlas, ale tohle dítě snášela těžce.

Poté Winonu zavolali, aby vyřídila jedno z dalších drobných dramat, a proto se k otevření bedny nedostala až do čtvrt na deset. Tohoto činu však litovala po zbytek svého života.

Briony rozzářenýma očima sledovala, jak Kerry vchází na scénu. V sále se zešeřilo a Kerry vypadala příliš mladě a svěže na skutečnou zpěvačku, ale dokázala vyburcovat skvělou atmosféru.

Evander Dorsey zahrál několik tónů na klavíru a pak Kerry začala zpívat:

„Nevím, proč je mi tak smutno,

toužím poznat…“

Jakmile spustila, lidé, kteří si dosud povídali, zmlkli a zaposlouchali se do písně. Celý klub ztichl, a Kerry proto vložila do písně více citu.

Při posledních tónech ji posluchači odměnili potleskem ve stoje, poklepávali nohama do rytmu a pozvedali číše.

Briony se spokojeně zasmála. Počítala, že to tak dopadne.

Ještě tleskala a usmívala se, když ke stolu přišel Tommy a špitl jí cosi do ucha.

Jonathan, který také tleskal a usmíval se, se vyděsil, jakmile zahlédl, jak Briony zbledla. Vstala, rozloučila se a okamžitě se měla k odchodu z klubu.

Jonathan la Billiere se díval, jak Briony odchází. Vsadil by poslední penny na to, že se semlelo něco vážného. Ráno je čekala schůzka a už se nemohl dočkat. Ohromně se těšil.

Otočil se k jevišti, na němž Kerry právě začala zpívat přídavek. Užil si zbytek představení, ale vzpomínka na Brioninu pobledlou tvář ho neopustila.

Tommy a Briony přijeli do nevěstince Mayfair těsně po jedenácté. Vešli do jeho tepla a svlékli si kabáty hned u dveří. Heidi jim je mlčky vzala a po šokující události v klubu ustavičně mrkala. Briony i Tommy ihned zamířili do kanceláře, kde za stolem seděla bledá Winona se sklenkou brandy křečovitě sevřenou v rukách.

„Je mrtvá, Bri… Určitě to je Ginelle.“

Tommy nadzdvihl víko bedny a zůstal civět dovnitř. Zírala na něj Ginelle bez nosu, uší a ňader. Ruce bez prstů měla položené na břiše v groteskní parodii pohřebního rituálu.

Briony nejprve pocítila silné nutkání ke zvracení, které vzápětí vystřídal vztek. Teprve osmnáctiletá Ginelle živila svou prací matku a mladší sestry. Byla to milá a laskavá dívka. Kdo jí tohle provedl, by se měl začít modlit, protože Briony Cavanaghová hodlala servírovat jeho koule na talíři!

„Kdo o tom ví, Winono? Kdo z domu o tomhle ví?“ zeptala se Briony ostrým hlasem.

„Jen Heidi. Vešla do místnosti zrovna ve chvíli, kdy jsem bednu otevřela. A pak Denice a Lily. Budou mlčet. Řekla jsem jim, ať nevyděsí ostatní holky.“

„Dobře…, dobře. Zachovala ses správně.“

Briony se znovu podívala na Ginelle a pak na Tommyho. Šokovaným a nevěřícným tónem pak prohlásila: „Proč by tohle někdo dělal, Tommy. Proč?“

Poprvé za dlouhá léta ji viděl takhle otřesenou. Přepadl ho smutek. „Nevím, Bri, ale mám dojem, že na to brzy přijdeme. Bude to nějaký vzkaz. Musíme jen zjistit, kdo ho poslal.“

Přikývla a opět se zahleděla na Ginelliny ostatky. Vzpomínala přitom, jak se před týdnem dívka smála, i na to, jak přišla na konkurs v hadrech a matčiných botách. Vybavila si její smích, její radost ze života a znovu ji popadl vztek.

„Ano, Tommy, zjistíme, kdo nám tenhle vzkaz poslal. Pak je osobně zlikviduju. Nikdo - nikdo se nesmí opovážit dotknout se mě, nebo toho, co mi patří… Bůh je mi svědkem, že ti mizerové budou prosit o odpuštění!“

11

Molly pročesávala Rosalee vlasy. Před lety nosila krátký účes kvůli vším, ale Briony trvala na tom, aby sestře vlásky nestříhali. Nyní měla Rosalee hřívu hustých blonďatých kudrlinek.

„Mohla bys zůstat v klidu, Rosalee?“ křikla na ni Molly, neboť dcera neustále kývala hlavou ze strany na stranu a vydávala přitom tlumené hrdelní zvuky. Molly tím doháněla k nepříčetnosti.

Do kuchyně vešla Eileen a Molly se usmála.

V osmadvaceti letech na tom byla Eileen po duševní stránce mnohem lépe. Přestože se snadno vynervovala, přestala se potulovat a nesmyslně blábolit. Našel se dokonce i nápadník, Abelův přítel, který s ní chodil na dlouhé procházky a zaníceně poslouchal její povídání. Byl sice o hodně starší než ona, ale Molly proti věkovému rozdílu nic nenamítala. Eileen potřebovala muže, který se již usadil. Muže, jenž by se o ni postaral.

„Dobře jsem se bavila, mami. Joshua mě vzal do Bow. Nakupovali jsme na trhu a pak jsme se stavili na piroh a kaši. A koupila jsem si látku. Napadlo mě, že bych si ušila šaty.“

Molly žasla. Přestože Eileen chodila čistě oblečená a neustále se myla, jinak o sebe moc nedbala. Její pytlovité oděvy se staly natolik součástí Eileeniny osobnosti, že nápad na obměnu šatníku zněl Molly jako rajská hudba. „Briony ti přece pořád nabízí, že ti dá peníze, aby sis něco koupila. Stále jsi odmítala.“

Eileen se otočila tváří k matce. „Od Briony nic nechci. Vím, že to myslí dobře, ale když pomyslím, že bych nosila něco koupeného za peníze, které vydělává…“

„No dobře, Eileen, nechme toho. Jestli si to přeješ, ušij si něco hezkého sama.“

Molly si zhluboka povzdechla. Briony pro Eileen představovala stále bolavé místo a Molly, kdysi Bryonin krajní odpůrce, byla nyní jejím nadšeným zastáncem. Briony získala od Dumasových trochu

peněz a dokázala je přeměnit v celé jmění. Navíc Molly nemohla dál popírat svůj podíl na morálním poklesu obou svých dcer. Ačkoliv Brionin život se poklesem nazvat momentálně opravdu nedal.

„Kerry se nestavovala?“ prohodila Eileen smířlivě.

„Abych byla upřímná, mám dojem, že už nejspíš ani netrefí domů!“ podotkla pyšně, bez jakékoli záště vůči Eileen, která nepracovala a nevydělávala ani na sebe. Právě tento fakt Molly trápil u nejstarší dcery nejvíc. Odmítala přijímat Brioniny peníze, ale přitom nehodlala ani sama vydělávat. Nahlas jí to však Molly neřekla, protože svou dceru nechtěla nijak podkopávat, když se konečně trochu postavila na nohy.

Ze schodů seběhla Bernadetta a obě ženy se na ni usmály. „Přišla naše Kerry domů, Bernie?“

„Nejsem její opatrovnice, mami, jen její garderobiérka. Nejspíš zůstala u někoho na noc.“

Nalila si čaj a lstivě se v duchu usmála. Dobře věděla, kde Kerry tráví noci, ale chtěla si to ještě chvíli nechat pro sebe.

„Jak to včera večer šlo? Měla úspěch?“

„Ó ano. Kerry strhla obecenstvo. Všichni na ni pěli chválu. Ale víš, co je divné? Briony se odtud rychle vypařila. Vypadala přepadle. Asi se něco semlelo v některém z podniků.“

Molly odložila kartáč a zašla si ke stolu pro čaj. „Co tím myslíš? Nějaké potíže?“ zachmuřila se.

„Jaké asi problémy v těch nevěstincích můžou být?“ zeptala se Eileen tlumeným hlasem. Molly se musela držet, aby jí jednu nevrazila. Někdy jí to Eileenino svatouškovství lezlo opravdu na nervy.

Bernie se zachechtala. „Hele, přestaňte se strachovat, znáte naši Briony. Jestli vznikl nějaký problém, už je dávno vyřešený. Škoda, že přišla o většinu programu. Mělas vidět některé lidi, mami! Ty jejich šaty, byli to skuteční boháči. Dokonce i vzduch provoněli svými úžasnými parfémy.“

Molly potěšeně přikývla. Přesně tohle chtěla slyšet. „Byly tam nějaké známé osobnosti?“

Bernie natáhla krk až k matčinu obličeji a usmála se. „Samé známé osobnosti, mami. Jsem plná dojmů. Naše Briony vydělá majlant.“

Molly si srkla čaje a zazubila se.

Tohle měla ráda. Žila v Brionině stínu, líbilo se jí, jak je dcera známá, a užívala si pozdvižení, které způsobovala. Lidé o ní mluvili s posvátnou úctou. Milovali ji a báli se jí, a tak to podle Mollyina mínění přesně mělo vypadat.

Evander se podíval na spící dívku ve své posteli se sevřeným srdcem. Co jsem to k čertu provedl? Vždyť je to ještě dítě, přestože má vyvinuté tělo a neuvěřitelný hlas. Navíc běloška. Strávil noc s bílou ženou.

Uklidni se, našeptával mu vnitřní hlas. Tady nejsi ve Státech.

Kdyby se však o nich dozvěděli jistí lidé, dopadlo by to v Anglii stejně. Představa černocha s běloškou lidi popouzela. Ženy i muže. Vyrostl v takovém povědomí a domníval se, že zemře, aniž by poznal rozkoš, kterou by mu poskytla čistá běloška. Ach, ano, měl i bělošky, ubohé štětky, které však prodávaly těla černochům, protože prý byly nakaženy. A ty řeči o černoších…, o tom, jak umějí tančit a že mají v těle vrozený rytmus. Lidi si oblíbili černošskou hudbu a písně vycházející z jejich duše, trávili rádi ve společnosti černých muzikantů čas, protože pak vypadali, že jdou s dobou, ale kdyby zjistili, že někdo z nich spí s běloškou, stali by se z nich honicí psi. Jakže to ten Shakespeare řekl o Othellovy? Že starý černý beran trtká vaši ovečku? Přesně to Evander právě udělal. A užil si přitom každou vteřinu!

Kerry za to stála, pomyslel si. Její vůně, hebké černé vlasy předčily všechno, co poznal dřív. A navíc byla panna, to pro něj znamenalo nejvíc. Panna. Pod rouškou noci se příliš nechal unést chtíčem, aby ji přiměl myslet na následky. Teď, když spala, a slunce pálilo skrz špinavá okna, měl pocit, že se sesype, přestože opět pocítil vzrušení.

„Evandere, miláčku, pojď zpátky do postele.“

Podíval se na její tvář a všiml si, jak fascinovaně zírá na jeho ztopořený penis. Sledoval, jak ho dlouhými bílými prsty hladí po celé jeho délce, laská jeho genitálie, až nahlas vydechl. Klekl si vedle postele a mazlil se s jejími velkými bílými ňadry, růžovými bradavkami a věděl, že je ztracen. Veškerý rozum naprosto zastínila její mléčná kůže a růžový navlhlý klín.

*

Briony a Tommy obědvali, ale ona jen honila jídlo po talíři.

„Včera v noci jsme zaznamenali ohromný úspěch, Bri.“

Přikývla.

„Fajn. Kerry měla úspěch.“

„Podívej, Briony, trápením nic nespravíš.“

Zavrtěla hlavou. „Řeknu ti, že pokaždé, co na Ginelle pomyslím, popadne mě vztek, Tommy. Nedovedu čekat na další krok. Co kdyby napadli některé z dalších děvčat?“

„Nechali jsme je všechny hlídat. Kruci, Bri, vždyť by do domu neproklouzla ani myš.“

„Asi bychom to měli holkám říct. Mají právo to vědět.“

Tommy rozzlobeně odstrčil talíř. „Jo? A všechny by hromadně odešly. Čím míň štětek o tom ví, tím líp. Jsou ukecané, ještě týž večer by celý Londýn věděl, že Briony a Tommy mají problém. Velký problém. Jakmile se tohle roznese, každý budižkničemu s velkými plány se zmobilizuje. Musíme si to nechat pro sebe a čekat, co se z toho vyvine. Kdyby to udělal nějaký cvok, chlápek, který se jen zlobí, sotva by nechal bednu doručit přímo do nevěstince, ne? Je to osobní věc.“

„Napadlo tě vůbec, že to mohl být zákazník? Chlap, který se zlobí? Pro tebe to nic neznamená, co? Ty nemusíš Ginellině matce oznámit smutnou zprávu, že? Nebudeš jí muset říct, že její dcera je po smrti. Asi si vymyslím, že měla nehodu nebo něco podobného. Jak bych taky mohla říct ženě, že její dceru, živitelku rodiny, rozřezali jako kus masa na řeznickém háku!“

Briony na Tommyho upírala tvrdý pohled. Právě ji cosi napadlo.

„Co se děje, Bri?“

„Jen mi něco problesklo hlavou, ale už to je pryč.“

Tommy vstal a obešel stůl. Objal ji a přivinul k sobě. „Zlato, pokus se uklidnit. Jakmile se něco dozvíme, ať už to byl kdokoli, je po něm.“

Briony sklesle přikývla. „S tímhle zatočím já osobně.“

Přitiskl ji k sobě. Nikdy ji neviděl tak odhodlanou. Jako by Ginellina smrt byla její osobní záležitostí. Jako by Ginelle považovala za svou dceru nebo sestru. Tommy si nikdy předtím neuvědomoval, co Briony ke svým děvčatům cítí. Milovala je. Všechny, do jedné.

„Muselo se to stát zrovna teď, když rozšiřujeme činnost? Dnes odpoledne se mám setkat s Nellii Deakinsovou. Jestli se to doslechne, vysměje se mi.“

Tommy ji políbil na tvář, až to mlasklo. „Nellie už je minulostí, Bri. Bože, vždyť jsem pro ni pracoval jako kluk. Ručím za to, že se o tom nikdo nedozví. Musíme jen vyčkat, být trpěliví. Až zjistíme, o co jde, zas bude líp, ano?“

Přitakala. Přesto jí však myšlenky na Ginelle nedaly pokoj.

Mariah Jurgensová vypadala na statnou ženskou. Říkalo se, že její dědeček byl hřmotný švédský námořník a její babička Irka. Otec neznámý. Mariah zdědila platinové vlasy po dědovi a irský temperament po ženských předcích. Měřila snad metr devadesát, což se jen tak nevidělo. Před dvaceti lety patřila k velmi žádaným kurtizánám. Měla obrovité poprsí a štíhlý pas, čehož si spolu s její výškou a nezvyklou barvou vlasů bohatí muži velmi cenili. Věděla, že její hodnota na trhu vychází z toho, že je jiná, a proto dovedla svou jedinečnost podtrhnout vysokými podpatky, a tak vypadala ještě vyšší než ve skutečnosti. Fakt, že většina jejích klientů byli drobní muži, jí připadal zábavný; právě teď se jí chtělo smát při pohledu na prcka před sebou. Sledovala, jak potahuje z luxusního doutníku, téměř stejně velkého jako on.

„Tak co říkáš, Mariah?“

Plivla do ohně a pokrčila nedbale rameny. „Rozmyslím si to a zítra se ti ozvu.“

Všimla si, jak se muž zamračil, a opět pocítila nutkání rozchechtat se.

„Uvědomuješ si, co ti nabízím?“

Vážně přikývla. „Ano.“

„O čem chceš přemýšlet?“

„Pane Bolgere, vždycky si rozmyslím, než se k něčemu zavážu. Je to jediný způsob, jak se dá dělat byznys.“

„Jak si přeješ, Mariah. Zítra čekám tvoji odpověď.“

Vstal a ona také. Tyčila se nad ním, a aby ještě podtrhla svou sílu, pevně mu stiskla ruku. Bolger odešel a Mariah zvonkem přivolala mladou blondýnku. Sladce se na ni usmála a řekla: „Přines mi nějakou slušnou brandy a něco k jídlu.“

„Ano, madam,“ odpověděla dívka nervózně. Mariah měnila nálady jako počasí. Z pomilováníhodné ženy se v mžiku proměnila v pekelného démona. Kolovaly o ní v tomto duchu už i pověsti. Zřejmě na ní zanechala stopy její role madam.

Uvelebila se v křesle a v hlavě jí to šrotovalo. Bolger je křivák, ve skutečnosti mi nabízí něco, co by stejně chtěl zpět. To si ujasnila ihned. Dělal si nároky na to, co patřilo Briony Cavanaghové, což znamenalo, že chtěl přetáhnout i Tommyho Lanea. Mariah se dovtípila, že za ním stojí víc lidí než obvykle.

Bolger byl ve skutečnosti jen nepříliš významným pasákem. Zřejmě snil o lepším postu, na který se ovšem mohl dostat jen ve spojenectví s někým dalším. Bolgerova myšlenka by pomalu zemřela v osamění, ze své hlavy to tedy neměl. Musela se do toho zaplést nějaká velká ryba. Ale kdo? Děvče se vrátilo s brandy a jídlem. Mariah mu poděkovala a poslala je pro Velkého Johna. Čekání krátila psaním dopisu Briony Cavanaghové. Žádala ji, ať přijde v sedm večer. Dvě děvky se vždycky líp dohodnou než jeden pasák. A o Briony Cavanaghové se doslechla, že je ostrá jako břitva.

Sandy Livingston vykračoval po Caledonian Road s nejmladším synem Petem. Hoch se tolik podobal svému otci, až to bilo do očí. Peteovi bylo teprve patnáct, ale už výškou dohnal otce. Oba muži měli bleděmodré oči, brunátnou pleť, obočí a vlasy barvy písku, díky nimž si starší vysloužil přezdívku Sandy. Pete svého otce miloval. Věděl, že je tvrdý chlap, který ublížil mnoha lidem a zbohatl na tom. Pete se zkrátka nemohl dočkat, až bude moct pracovat v rodinném podniku. Jeho starší bratr Joseph si už vybudoval pověst stejně jako Martin a Eddie, jeho další bratři. Livingstoneovi představovali v Silvertownu a vlastně v celém East Endu sílu, před kterou se museli mít všichni na pozoru.

Sandy koutkem oka zahlédl blížící se ženu. Automaticky se otočil a přátelsky na ni kývl. „Zdravím, slečno Cavanaghová.“

Briony se líně usmála. „Nazdar, Sandy. Pojď na chvíli dovnitř, chci s tebou mluvit.“

Sandy se zatvářil překvapeně, ale bez otálení Briony následoval do malého řadového domku. Znal Tommyho a přes něj i Briony. Respektoval ji, což u něho byla dosud neslýchaná věc, neboť si nikdy žádné ženy nevážil, dokonce ani své manželky, která mu bez velké námahy porodila syny a nedočkala se od něho víc než facek - minimálně jednou týdně.

Pete vstoupil přehnaně ledabyle - s rukama v kapsách - za otcem do domku. Uvnitř je překvapil Tommy Lane a dva velcí Arabi.

„Nazdar, Tommy, jak se vede?“

Sandy se rozhlédl kolem sebe a zamrazilo ho strachy v zádech.

Pete už jen sledoval, jak jeho otce chňapli ti dva Arabi a přidrželi mu ruce.

„Co se děje? Nechte mýho tátu na pokoji!“

Pete dostal strach. Jeho velký otec, kterým se tak rád chvástal, se bál - a tento fakt chlapce vyděsil. Briony ho odstrčila a řekla: „Buď zticha a nic se ti nestane.“ Podívala se na Sandyho. „Je jako by ti z oka vypadl, co, hochu?“ prohodila tlumeným, snad i přátelským hlasem.

Sandy si olízl rty nažloutlým jazykem. „Podívejte, slečno Cavanaghová, nevím, oč jde, ale přísahám, že ať už jsem měl provést cokoliv…, neudělal jsem to!“

Briony i Tommy se zasmáli. Briony vsunula ruku do Sandyho kapsy u kalhot a vytáhla z ní velký nůž. Vyňala jej z koženého pouzdra a chvíli na něj jen zírala. Pak přiložila jeho špičku Sandymu pod krk. „S tímhle bys mohl udělat hodně škody, Sandy. Rozřezat člověka na kousky. Ale to děláš nejlíp, nemýlím-li se. Řežeš lidi za prachy?“

„Přísahám na život svýho kluka, že jsem nepořezal nikoho, koho byste vy nechtěli…“

„Zavři klapačku a poslouchej! Na něco se tě zeptám, ale jestli zalžeš, jsi mrtvý, Sandy. Dočista mrtvý. Nežertuju.“ Zvedla prst k jeho obličeji. „Podřízl jsi jednu z mých holek, Sandy? Pravdu, chci slyšet pravdu. Blondýnku Ginelle. Bůh je mi svědkem, že jestli mi zalžeš, podříznu ti krk sama.“

Sandy pohlédl na drobnou ženu před sebou. Střetl se s nelítostným výrazem v jejích zelených očích a ztěžka polkl. „Ne, nepořezal jsem žádnou štětku. Přísahám! Už celou věčnost jsem žádnou nepodřízl.“

„Tak kdo, Sandy? Vy hrdlořezi se přece znáte. Kdo zohavuje moje holky? Pověz jméno a nechám tě, chlape, ale to jméno musím vědět.“

Pete pozoroval, jak jeho otec svádí vnitřní boj. Věděl, že dopustit se práskačství se považuje za to nejhorší, co by mohl udělat. Tihle chlapíci s noži totiž byli nejtvrdší a nejpodlejší ze všech. Zpravidla si odseděli trest s hlavou schýlenou a dostali se z vězení s nezkalenou pověstí. Zadržel dech.

„Zaslechl jsem, že Willy Bolger včera oddělal nějakou štětku v docích. Ale mám to jen z doslechu, nic bližšího nevím…“

Briony si povzdechla. „Tohle jsem chtěla vědět.“

Kývla na Araby a ti Sandyho pustili. Briony mu podala nůž a usmála se. „Nic ve zlým, Sandy, šlo jen o byznys.“ Podívala se na Tommyho. „Dej mu pětistovku, odteďka pracuje výhradně pro nás.“ Otočila se k Sandymu. „Vyhovuje ti to?“

Vehementně přikyvoval hlavou. „Jasně, nevadí mi to. V případě potřeby budu připraven, holka.“

„Můžete jít.“ Když už se Pete a Sandy chystali opustit místnost, Briony za nimi křikla: „A ještě jedna věc, Sandy: Nechci, abyste někde jen špitli o tom, co se tady dělo. Kdyby ano, hodně by mě to dožralo a přiznejme si otevřeně, Sandy, že hrdlořezů je dost, že?“

S vážnou tváří přikývl.

Po chodníku Sandy kráčel se svým synem mlčky a zaraženě. Malý Pete, jak mu říkávala matka, zkoumal otcův obličej se zklamaným pocitem. Jeho táta je práskač. Sklíčilo ho to.

Ba co víc, jeho otec se bojí drobounké paničky se zrzavými vlasy, zelenýma očima a nejmenšími chodidly, jaké kdy viděl. Třebaže ji obklopovali silní muži, vycítil z její strany vztek, zlobu a už teď litoval toho, kdo je v ní vyvolal. Když dokázala vyděsit jeho otce, dokázala vyděsit každého.

„Mělas pravdu, Bri, ale Sandy to nebyl. Nedávno se mi doneslo, že Willy rozšiřuje podnik, ale netušil jsem, že vstupuje do naší branže. Pase, ale ne holky úrovně našich děvčat. Vždycky obstarával drsnější kšefty.“

Briony zamračeně přikývla a na čele se jí objevily hluboké vrásky. „Musím letět. Nejdřív se potkám s Nellii Deakinsovou a pak s Mariah Jurgensovou. Co asi Jurgensová chce? Mám dojem, že s tím má něco společného. Zdá se mi víc než náhodné, že se chce se mnou potkat poté, co zabili jedno z mých děvčat.“

„Mariah taková není, znám ji už dlouho. Vždycky byla přímá, Bri. A fér.“

Briony se trpce zasmála. „Vyřiď tohle matce Victorie Stainesové. Její dcera má dodneška po hádce s Mariah jizvy!“

Tommy si povzdechl. „Udělala bys totéž, Briony. Když holka krade, musíš ji tvrdě potrestat, protože jinak by měly všechny holky žně.“

„Jak vidím, máš ji v oblibě. Slibuji, že budu moc, moc hodná, pokud mě nenaštve. Vyslechnu ji. Jestli se pokusí mi vstoupit do cesty, bude mi fuk, jak je velká, a zametu s ní. Momentálně nemám náladu na srandičky.

Ty zjisti informace o každém hrdlořezovi v Londýně, a jestli nepracuje pro Bolgera. Mám v úmyslu ho navštívit, ale nejdřív potřebuju vědět, kolik lidí za ním stojí. Je slizčí než kluzký úhoř, ale udělal dvě velké chyby. Za prvé sáhl na něco, co patří mně, a za druhé si drze myslí, že mě může vyděsit. Mě, Briony Cavanaghovou! Utrpí životní šok! Ginelle mu desetkrát oplatím.“

Tommy se na ni díval s bázní a respektem. Nikdy předtím ji takovou neviděl, a přestože ho to trápilo, byl šťasten, že si Briony dovede sebe i své blízké ohlídat.

„My ho dostaneme, Briony. Společně,“ řekl tlumeným hlasem.

Briony šla k němu a on ji objal. „Ano, Tommy. Dostaneme ho.“ Vzhlédla mu do tváře a pokusila se usmát. „Ale podříznu ho já, dlužíš mi to.“

Tommy téměř neznatelně přikývl. To ostatně Briony čekala.

Nellie Deakinsová během let hodně ztloustla. Krk, kdysi tak štíhlý a hladký, se jí ztrácel pod několika bradami. Oči měla posazené v tukových polštářích. Neustále vypadala, jako by právě uběhla značnou vzdálenost, třebaže jen zřídkakdy opouštěla křeslo. Každý den probafala a už i její děvčata si začínala stěžovat na nechutný zápach, který se z ní linul.

Nellie odjakživa vládla strachem; nyní se však opírala o svou pověst, aby udržela v domě pořádek. Kdysi téměř utloukla děvče k smrti, protože se předváděla před jedním z jejích chlapců. Čím byla Nellie starší, tím víc rostl její zájem o mladé muže. O velké, hezké muže, jejichž jedinou povinnost znamenalo jednat s Nellií s respektem, zapalovat jí doutníky, které ustavičně kouřila, a otevírat jí dveře. Žila iluzí mládí a žádoucnosti, třebaže iluzí docela absurdní. Nellie nežárlila; utloukla tu děvku z jediného prostého důvodu: Kdyby jí nechala projít malou věc, brzy by se pokusila o něco většího. Nellie žila podle tohoto pravidla celý svůj život. Až dosud. Do svých dvaašedesáti let, což pro madam nebyl zas tak vysoký věk. Ztloustla a zlenivěla však natolik, že ji dennodenní řízení podniku unavovalo. Přestala mít zájem o udržovaní firmy i starost o děvčata.

Teď ji ještě čekala návštěva té mladé žáby Briony Cavanaghové. Našpulila rty, aby sebou neškubaly. Ta Cavanaghová je chytrá holka, pomyslela si. Chytrá, hezká a vnímavá, což je pro bordeldámu smrtící kombinace. První nevěstinec otevřela s Tommym Lanem, když byla ještě malá holka, pískle. Teď se povídalo, že Briony rozšiřuje činnost a zakládá legální i nelegální podniky.

Nellie se uvelebila v čalouněném křesle a bezmyšlenkovitě si odbalila bonbon. Strčila si ho do úst a trpělivě čekala, až přijede Briony Cavanaghová a poví jí o svých úmyslech.

Briony vešla do Nelliina nevěstince a utrpěla šok, který sotva dovedla zakrýt. Dveře jí otevřelo asi devítileté děvče, které hlasitě potáhlo, jakmile se Briony představila. Pak halasně vyhrklo: „Měla byste jít dovnitř.“

Nechalo ji na chodbě stát dobrých deset minut a teprve pak si Briony uvědomila, že na ni ta malá potvůrka zapomněla. Obvykle se k dětem chovala shovívavě a klidně, ale to dítě ji opravdu vytočilo.

Vstoupila tedy neohlášená do velké místnosti a očima přeletěla celý pokoj i děvčata, zatímco si stahovala rukavičky. Kdysi tento pokoj vypadal moc krásně. Křišťálové lustry však nyní posévaly pavučiny a na některých místech chyběly koberce. V místnosti spolu tlachala děvčata a kouřila. Briony vtáhla nosem zatuchlý zápach nemytých těl a levandulové vody. Nelliin podnik zchátral víc, než čekala. Děvčata, která se tu povalovala, už by v jejích domech neměla co pohledávat. Nejspíš měly i vši. V duchu se otřásla odporem.

„Kde najdu Nellii?“ křikla nahlas a všechny dívky se k ní otočily se zvednutým obočím.

„Jsi nová holka?“ zeptala se vyzáblá děvka s plochým hrudníkem.

Celé osazenstvo okukovalo Brioniny světlezelené šaty a kabát a v duchu hodnotilo, na kolik její ohoz asi přišel.

„Jak se jmenuješ, děvče?“ rozezněl se Brionin hlas po celé místnosti.

„Cože?“ vybafla bojovně.

„Ptala jsem se, jak se jmenuješ. Není to moc složitá otázka, nebo snad ano? Předpokládám, že na ni umíš odpovědět.“

Ostatní se zasmály, čímž dívku postavily před hrozné dilema. Buď mohla konfrontovat tu zrzavou krávu, která se zjevně dovedla o sebe postarat, nebo odpovědět na její otázku, a tím před přítelkyněmi ztratit tvář.

„Jsem Jinny Collinsová. A kdo jsi ty?“ zeptala se bez špetky respektu, takže se cítila se sebou spokojena. Odpověděla na otázku a jednu také položila, což bylo podle ní dokladem jejího důvtipu.

Briony si změřila dívku od hlavy až k patě a pak řekla: „Jsem Briony Cavanaghová a ty bys, Jinny Collinsová, se mnou měla začít mluvit s úctou!“

Málem se zasmála, když všechny dívky rázem změnily výraz obličeje - počínaje strachem a zdravou zvědavostí konče. Potěšilo ji to.

„Přišla jsem na schůzku s Nellií, ale než mě k ní laskavě zavedete, jedno vám povím: Smrdíte! Všechny páchnete a jste zavšivené. A jste nevychované. Mohla bych být kýmkoliv a vy byste mě tu pustily. Kdyby tohle udělala některá z mých děvčat, skalpovala bych ji. Jestli tady chcete makat, radím vám, abyste se umyly a daly do pořádku své mizerné životy.“ Pak ukázala na vyzáblou dívku: „Ty, Jinny, mi ukaž, kde najdu Nellii. Hned!“

Dívka prakticky vyskočila ze židle. „Ano, slečno.“

Všechny sledovaly, jak Briony kráčí za Jinny. Tak tohle je Briony Cavanaghová, pomyslela si každá z nich. Pak se v duchu proklely. Chtěly by pro ni pracovat, ale takhle si to u ní neuváženě pokazily. V místnosti se rozhostilo ticho, všechny mlčky litovaly svého chování.

Jinny uvedla Briony do Nelliiny kanceláře.

„Přišla za vámi slečna Cavanaghová, Nell.“ Briony postřehla, že děvče užilo křestního jména své šéfky, a povzdechla si. Tenhle dům byl skutečně v hrozném stavu.

Nellie pozorovala, jak si Briony oprášila židli, než na ni usedla. Vnímala všechno - počínaje dokonalým účesem až po jednoduchý, přesto velmi drahý světlezelený kostým. Usoudila, že se jí Briony líbí. Překvapilo ji snad jen to, že Velká Briony Cavanaghová měla tak subtilní postavu. Francouzi by řekli, že je petite. Nellii se spíš zdála vychrtlá.

„Tak co pro vás můžu udělat?“ sípavě se zachechtala.

„Myslím, že jde spíš o to, co můžu udělat já pro vás. Hledám další vhodné domy. Mám zájem o zavedené podniky, jako je ten váš.“ Zvedla ruku, když Nellie otevřela ústa.

„Jen mě vyslechněte, Nell, a pak mi odpovězte. Vešla jsem dnes sem k hordě špinavých, smradlavých štětek. Vypadá to tu neudržovaně a zchátrale - stejně jako zaměstnankyně. Evidentně vás už tahle práce netěší. Vím, že jste zamlada bývala jednou z nejlepších bordeldam na této straně řeky.“

Všimla si, jak žena zareagovala na poklonu.

„Chtěla bych od vás koupit tenhle dům, Nell, ale přeju si, abyste ho vedla i nadále. Přiznávám, že bych měla hlavní slovo a můj společník Tommy Lane jakbysmet. Vy byste byla naší mluvčí, Nellie. Vyčistím to tady od švábů, vagabundů a zlodějíčků. Myslím, že nevěstinec se nachází na skvělém místě, je velký a potřebuje investice, aby se opět stal jedním z nejlepších v branži. Co na to říkáte, Nellie?“

Podívala se na dívku, protože Briony přes všechnu inteligenci a nákladné šaty, pro ni zůstávala jen dívkou. Svým způsobem ji obdivovala. Prostě a jasně přednesla Nellii to, co stejně muselo nevyhnutelně nastat, ať už s tím souhlasila, nebo ne. Nabídka Briony Cavanaghové zněla férově a přesně něco takového si Nellie představovala. Zůstala by šéfkou bez nějakých mrzutostí, čímž by se uskutečnil její sen.

„Povím vám, co si o tom myslím, slečinko.“

Briony zvedla obočí.

„Asi byste měla zajít ke skříňce u dveří a vytáhnout z ní láhev mé dobré brandy. Pak si připijeme na partnerství.“

Briony se zazubila a poslechla.

chvíli později si příjemně povídaly o vlivných klientech, kteří k Nellii chodili. Pak se Briony zeptala: „A co Willy Bolger, Nellie? Nepracovala jste s ním někdy?“

Nellie pohrdavě mávla rukou. „Je to zmetek nejhoršího ražení, Briony, ale jedna věc mi v jeho případě vždycky posloužila: je zbabělec. Obklopen přáteli klidně podřeže děvku nebo chlapa, ale když je sám, nadělá si do kalhot. Ani ne před týdnem u mě byl s tím, že má zájem o dům, ale schovávala jsem tu Barryho Blacka před poldy, kteří ho hledali kvůli krádeži klenotů v Kentu. Bez problémů odsud Willyho vyrazil. Willy totiž tvrdil, že za ním stojí někdo hodně vysoce postavený. Málem jsem pukla smíchy! Kdo jen trochu při smyslech by chránil Willyho Bolgera? Pamatuju si ho, když měl ještě holou zadnici a kručící žaludek.“

Briony se usmála a vyslechla Nelliino povídání o lordech, kteří navštěvovali její nevěstinec, jen napůl ucha. Myšlenkami se zaobírala Bolgerem a Mariah Jurgensovou, se kterou měla další schůzku.

Bylo víc než jasné, že Bolgera někdo podpořil, ale kdo? Právě to Briony hodlala zjistit.

12

„Co jsi říkala?“ Molly se podívala na Eileen, jako by ji nikdy předtím neviděla.

„Budu se vdávat, mami. Joshua mě dnes požádal o ruku a já řekla ano.“

Molly dceru objala a pevně přitiskla k sobě. „Ježišmarjá! Tohle je nejlepší zpráva, jakou jsem v posledních dnech slyšela. Ty tajnůstkářko! Vůbec by mě nenapadlo, že to zašlo mezi vámi tak daleko. Nezmínila ses o tom! Ach, Eileen, jsem tak šťastná! Vybrala sis dobře, dítě, moc dobře!“

Molly výskala tak nahlas, že to bylo slyšet i skrz zeď. Svou radost měla vepsánu ve tváři. Rosalee, na niž přešla její nálada, se zeširoka usmála a zatleskala.

„Tvoje sestra se bude vdávat, zlatíčko, to je věc!“

Eileen se matčině evidentní radosti usmála.

„Počkej, až to povím ostatním!“ Molly se posadila u krbu a pokračovala v přípravě čaje. „Ale nejdřív to důležité. Díky bohu je katolík, takže budeme muset zajít za knězem kvůli ohláškám. Ale nejdřív to oznámíme Briony.“

„Co se má nejdřív oznámit Briony?“ ozval se od dveří Bernadettin hlas. Vešla dovnitř obtěžkána balíčky. Eileen jí je sebrala a s ruměncem ve tváři řekla: „Budu si brát Joshuu, Bernie.“

Bernadetta užasle zašilhala a nahlas vybafla: „Vážně? Vždyť je to starý paprika!“

Molly postřehla, jak Eileen spadla čelist, a hned Bernadettě vrazila facku. „Zavři zobák, ty žárlivá káčo! Na tebe taky dojde, takže

aspoň na pět minut nechej tu užvaněnou pusu zavřenou!“

„Naše Kerry dojde dál než ty, protože ona otevírá pusu, jen když zpívá!“

Vrhla na Bernadettu varovný pohled, ale ta zavrtěla hlavou a řekla: „Naše Kerry opravdu zajde dál. Asi vám přivodí pořádný šok…

Zarazila se kvůli Eileeninu pohledu. Dokonce i Rosalee zmlkla. Bernie si uvědomila, že jako obvykle vstoupila do veselé nálady a všem ji zkazila. Provázelo ji to už od dětství. Všichni teď měli vztek či deprese, přestože Eileen oznámila své vdavky. Poprvé se Bernie zastyděla. Chudák Eileen byla tak dlouho nešťastná a kvůli Bernii teď dobrá zpráva ztratila glanc. Promnula si rudý otisk matčiných prstů na tváři a zazubila se: „Promiň, Eileen, je to skvělá novina. Nejlepší ze všech!“

Políbila sestru na tvář. Molly vzrušením a rozebíráním příprav velkého dne pozapomněla na jedovatou poznámku o Kerry, ale i tak jí zůstala ležet kdesi v hlavě.

Briony stála v Hyde Parku a znovu si prohlédla velkou impozantní budovu, v níž Mariah bydlela. Skutečně krásný starobylý dům. Bílá čtyřpodlažní stavba dokonale zapadala do okolí. Dům vypadal opravdu na úrovni, za což musela Mariah obdivovat.

Vystoupala po vydrhnutých kamenných schodech, které vedly ke vstupním dveřím, a zazvonila. Otevřel jí svalnatý mladík kolem dvacítky v červenošedém livreji, který nosili zaměstnanci Mariah.

Uvedl ji velkou vstupní halou do kanceláří. Slušněji požádal, ať vyčká, než přivolá paní. Na Briony tohle všechno učinilo dojem. Posadila se na kožený ušák, stáhla si rukavičky a očima hltala okolí.

Mariah je stejná jako já, pomyslela si. Taky je pro ni důležité, kde pracuje. Briony přeletěla očima řady polic s knihami podél vzdálenější zdi a usmála se. Správně odhadla, že kromě výtisku Fanny Hill žádnou z knih nikdo neotevřel. Nicméně pokoj získal na váženosti, kterou Briony musela obdivovat. Kdyby mohla, ráda by si prohlédla celý dům. Vždycky bylo dobré se podívat na to, co nabízí konkurent. Nehodlala skoupit její nemovitosti. V Londýně se nacházelo dost prostoru pro obě, pokud by si to Mariah u Briony nějak nepokazila.

Při této myšlence se zamračila. Musela si to s Mariah vyjasnit. Mariah možná navrhla schůzku, říkala si, ale já jsem se uráčila přijít, protože mám postranní úmysly. Kdepak, slečna Jurgensová mě nijak neděsí. Možná se jednalo o děvku s drsnou pověstí, ale mě, Briony Cavanaghovou, nějaká štětka jen tak nepoleká.

Uvelebila se v křesle a nasadila neutrální výraz.

*

„Ty jsi vážně palice!“ Briony zaslechla v hlase mohutné ženy smích a řekla: „Jo, a ty zas pěkný prevít! Takže jsme si kvit.“

Briony se tvářila nepřístupně. Hleděla na obrovskou ženu před sebou a srdce jí tlouklo na poplach. Briony vědomě odvrátila zrak od ohromných pěstí své konkurentky.

Mariah ji pozorovala s respektem. Ačkoli se Briony zdála droboučká, nestrachovala se, což před Mariah vyžadovalo jistou odvahu. I obávaní muži z Londýna se před ní měli na pozoru, čehož využívala ve svůj prospěch. Tenhle drobek jí dokázal čelit s klidem.

Pokud možno co nejdůstojněji řekla: „Dnes jsem tě tu pozvala z dobrého důvodu. Máš zájem o mé domy? Vím, že chceš nevěstinec Deakinsové. Nellie už je trochu stará na hádky, ale já ne. Takže chci přímou odpověď. Jestli ti jednu ubalím, nebo ne, záleží na tom, co mi povíš.“

Briony se zhluboka nadechla. Žena před ní se proslavila svou silou, velikostí a výbušnou povahou. Ve dvou atributech se jí vyrovnám, říkala si Briony. Mariah také platila za férovou ženskou, proto se rozhodla říct jí pravdu.

„Asi si domyslíš, že mě to napadlo. Ale ne, tvoje domy převzít nechci. Pokud je nemáš zájem prodat, samozřejmě. To je vše, co jsi ode mne chtěla?“

Mariah se uvelebila v křesle a zamlaskala. Platinové vlasy jí slušivě lemovaly tvář, takže si Briony na chvíli představila ženu, jakou bývala - úžasně krásnou.

„Je mi líto Ginelle, taková hodná holka. Než ale vyskočíš z křesla a začneš na mě hulákat, vyslechni mě. Vím o všem, co se v tomhle městě šustne, je to moje práce. Můžu si o komkoli zjistit cokoliv. Měla jsem návštěvu, ale potřebuju vědět víc, než ti povím, o koho šlo a co chtěl. Nejsem známá tím, že bych vyčkávala, pokud z toho něco nekápne, takže nechme řečiček a vyložme karty na stůl. Co se přesně stalo s Ginelle a oč jde? Jedná se o to, že máš v úmyslu převzít další domy?“

Briony měla co dělat, aby se ovládla. Mariah už o Ginelle věděla a ještě ji zajímalo, co za tím stojí! Briony pochopila, že je v pasti. Musela vyjít s pravdou ven a doufat, že to dobře dopadne.

„Jak ses dozvěděla o Ginelle, Mariah? Potřebuju to vědět.“

„Řekněme, že to vím od jednoho děvčete. Chci slyšet pravdu. Myslím, že bychom si my dvě mohly navzájem poskytnout službu. Co ty na to?“

„Pokud vím, Nelliin dům nemá se smrtí Ginelle nic společného. Doručili ji v dřevěné bedně, ale bez některých součástí těla. Stojí za tím Bolger, ale potřebuju vědět, kdo mu kryje záda, než učiním nějaký krok. Přísahám ti, že ten bastard už je mrtvý! Nikdo, absolutně nikdo si nesmí dovolit dotknout se mých holek. A ten, kdo ho financuje, ať už se začíná modlit.“

Mariah se usmála. Skutečně usmála. Slyšela právě to, co chtěla. Tahle drobná žena byla madam starého typu. Žádná žabařka, která uteče při první známce potíží. Mariah usoudila, že si tuhle vyzáblinu za nějaký čas dokonce oblíbí. Vstala, zašla k baru a nalila dva panáky brandy. Jednu skleničku podala Briony a posadila se se slovy: „Bolger se tady stavil a nabízel mi modré z nebe. Nesnáším ho, ale nemám v oblibě řadu lidí, se kterými uzavírám obchody. Nejhorší je ale to, že mu nedůvěřuju. Je to falešník a surovec. Ginelle podřízl on, a to mu neodpustím. Ta holka s tím neměla nic společného. Pak přišel ke mně a nabídl mi tvoje domy. Chtěl mě získat na svou stranu. Osobně se do toho nechci plést, ale nic jiného mi nezbývá. Jinak by mě chtěl obrat o mé podniky. Myslím, že můžu zjistit, kdo ho podporuje, a pak je společně můžeme zlikvidovat. Co na to říkáš?“

Briony se na Mariah usmála. „Jen čistě mezi námi, Mariah Jurgensová: Myslím, že toho šmejda vyděsíme k smrti!“

Přesně tohle chtěla Mariah slyšet. „Mám v úmyslu říct Bolgerovi, že se chci setkat s člověkem, který za ním stojí, jinak že do toho nejdu. Bolger se rád předvádí. Určitě mi s ním nadšeně sjedná schůzku, abych poznala, jak moc vystoupal nahoru. Já pak předám informaci tobě a Tommymu. Potom rozhodneme, co podnikneme dál, co ty na to?“

„To mi vyhovuje. Už se s Tommym nemůžeme dočkat, až to vyřešíme. Máme na své straně taky docela silné chlapy.“

Tohle měla být hrozba, kterou Mariah pochopila. Neřekla však na to nic. Briony ji varovala, přesně jak by to udělala ona.

Pozvedla číši a řekla Briony: „Nevím, holka, co to sakra jsou za lidi. Cpou se tam, kde nemají co pohledávat. Kéž by se vrátily staré časy, kdy holky vydělávaly, a majitelé nevěstinců se scházeli. Nastupuje nová generace, a proto se musíme proti těm syčákům spojit.“

Briony zvedla sklenku a přitakala: „Moje řeč.“

Obě ženy chvíli mlčky popíjely brandy, ponořeny do vlastních myšlenek. Uzavřely příměří, opatrně se oťukaly a nyní měly pracovat společně, aby našly řešení všech svých problémů.

Evanderův blízký přítel Glennford Randall se na něho podíval a kroutil přitom hlavou.

„Říkám ti, chlape, že ti ta holka způsobí jen potíže. Pro černocha je to s bílým masem vždycky stejné. Pěkně to schytáš.“

Evander si ztěžka povzdechl a jeho tmavá kůže se zaleskla pod osvětlením klubu. „Kerry je jiná, kamaráde. Je výjimečná, opravdová.“

Glennford se zasmál. „Má kozy a zadek na dvě půlky, není jiná než ostatní ženské světa! Může otěhotnět, hochu, a když se to stane, jsi mrtvěj!“

Evander se díval, jak jeho štíhlý a vysoký přítel houpavým krokem odchází po dřevěném jevišti. Kerry vyšla z šatny a usmála se na něho.

„Pročpak jsi tak smutný? Na co myslíš?“

Evander se podíval na její krásnou tvář a pocítil známé sevření v žaludku. Byla mladá, nádherná, vzrušující a bílá. Opojná kombinace.

„Nemyslel jsem na nic konkrétního, zlato. Budeme dnes v noci spolu?“

„Ano, mám pro tebe překvapení. Bernie zůstane na noc u matky, takže byt je jen pro nás. Můžeš zůstat až do rána.“

Evander ji chtěl chytit za ruku, když do místnosti vešel Tommy Lane a překazil jim to.

„Jak je, Evandere? Poslyš, Briony dnes přijde trochu později, ale chtěla by, abyste představení trochu protáhli. Zvládnete pár písní navíc?“

Evander i Kerry přikývli. Tommy měl příliš svých starostí, aby postřehl, jak Kerry zrudla.

„Kunčofti si rádi zatančí, takže nás napadlo, že by pár živějších písní neškodilo. Než na to zapomenu, přišel sem obchodník s konfekcí z Dean Street. Poměří si vás a opatří vám nové kostýmy. Prozatím jste nemastní neslaní, víš? Napadlo nás, že by něco tmavě zeleného nebo tmavě modrého nebylo od věci. Zajděte za ním a vyberte si sami. Zatáhneme to.“

„Ano, pane Lane,“ řekl Evander uctivým, neutrálním tónem. Tommy ho plácl po rameni a nabídl mu: „Kristepane, říkej mi Tommy. To neustálé pane Lane mi stoupne do hlavy!“

Pomalu odešel pro pití a Evander se podíval na Kerry. Vyčetla mu z očí strach a sevřelo se jí hrdlo. Evander se Tommyho bál a ostatních bělochů jakbysmet. Jednu chvíli černocha poplácávají po zádech a vzápětí mu jasně dají najevo, kde je jeho místo. Věděla, co si Evander asi myslí, a posmutněla.

„Tommy je fajn, Evandere. Myslí to tak, jak to říká.“

„Nikdy jsem nepotkal bělocha, který by to myslel vážně, Kerry. Když ho zítra před těmi nóbl zákazníky oslovím Tommy, zláme mi vaz! Věř mi, znám to.“

„Tommy Lane není takový, Evandere, mýlíš se,“ namítla něžným hlasem, až opět pocítil její silné kouzlo. Zároveň si však uvědomil, do jakých problémů se kvůli svému vztahu k ní může dostat. Tommy Lane plácající ho po rameni a kupující mu šaty byla jedna věc. Kdyby se však tentýž člověk dozvěděl, že s Kerry spí, nastala by katastrofa.

„Tak večer, Evandere, ano?“

Podíval se do její roztoužené tvářičky a usmál se. „Jasně, srdíčko. Pojďme na pódium, než ten dav ztratí trpělivost!“

Kerry nasadila široký úsměv a vyšla na scénu. Evander ji následoval, jeho oči však zůstaly smutné.

Rupert Charles seděl u stolu s Jonathanem la Billierem a poněkud pobledlým mužem, který se jmenoval Dorian. Jeho tvář se však s Brioniným příchodem rozjasnila. „Briony, drahoušku! Kdes byla? Chybělas nám, že, hoši?“

Jonathan vstal, jakmile se Briony posadila, a zamrkal na ni.

„Jak šlo filmování?“ zeptala se jich. „Bohužel jsem ho nestihla, ale plně ti důvěřuju, Ruperte.“

Vytáhla si cigaretu a vsunula ji do dlouhé černé špičky. Dorian škrtl zápalkou a připálil jí. Vyfoukla mu kouř do tváře a jako poděkování se usmála.

„Doriane, tohle je Briony Cavanaghová. Briony, dovol, abych ti představil Doriana Carnarvona, jediného syna vévody Tenbyho. Je to drahoušek, má nejkrásnější šedé oči, nemyslíš?“

Briony se rozpačitě na chlapce usmála a soustředila pozornost na Jonathana, hereckou hvězdu.

„Tak jak to vypadá?“

Jonathan se zazubil a na chvíli pozapomněl na své džentlmenské chování. „To děvče bylo mladé, kypré a umělo se správně hýbat. V kanceláři máš připravenou pásku. Koukni se na to a řekni mi, co si o tom myslíš.“

„Je to stejně dobré jako ostatní filmy? Ale pravdu.“

„Jasně! Není špatný. Koukni se, budeš příjemně překvapená.“

Briony spokojeně přikývla.

„A co ty, Briony? Těšil jsem se, až přijdeš. Chtěl bych si s tebou někam vyrazit.“

Očima přeletěla klub a pak odpověděla: „Měla jsem malý problém, ale už je vyřešen. Prokaž mi laskavost a připrav další natáčení. Hodlám do toho investovat. Ale chci něco originálního.“

Zasmál se. „Tebe zajímá jen byznys, Briony? Copak nikdy neodpočíváš?“

Když jí pohlédl do tváře, všiml si drobných vrásek kolem jejích očí a úst. Teprve teď si uvědomil, že Briony má v hlavě řadu plánů, o kterých on ani netušil. Poprvé mu nahnala strach. Pověst ji předběhla, přesto ho na první schůzce příjemně překvapila. Nyní nabyl přesvědčení, že je schopná čehokoliv.

13

Briony probudilo divoké bušení na dveře.

„Co se děje?!“ Tommy otevřel oči a zůstal na ni hledět.

„Je tady tvoje matka, Briony. Čeká na tebe s Rosalee,“ křikla Cissy a Briony zakoulela očima.

„No jo,“ zaskučela. „Vyřiď jí, že budu za minutku dole.“

„Tvoje matka je jako smůla - pořád se ti lepí na paty. Vždycky přijde v nejnevhodnějším okamžiku.“

Briony se zasmála. „Povídej mi o tom.“ Zvedla se a vytáhla ze šatníku vyšívaný župan z čínského hedvábí. Dlouhé rozcuchané vlasy jí padaly na záda, takže se je snažila zuřivě rozčesat.

Tommy vylezl z postele, protáhl se a poškrábal se na břiše. „Jsem utahaný jako pes.“

„Zůstaň v posteli. Řeknu Cissy, ať ti sem přinese čaj.“

„Ne, musím se dnes potkat s nějakými lidmi.“ Posadil se na postel a přivřel oči.

„A s kým?“

„S nikým určitým, jen s pár kámoši. Vyřiď Cissy, že si dám ten čaj hned. A své matce, ať mě pro příště nebudí.“

Briony se zazubila. „Jako kdyby mě poslechla!“

„Kristepane, dítě! Je půl jedenácté a ty jsi ještě v posteli!“

„Dobré ráno, mami.“ Klekla si a políbila Rosalee na tvář. „Nazdar, zlatíčko.“

Rosalee zatleskala a řekla: „Bri, Bri.“

Molly nahlas zamlaskala a nalila jí šálek horkého čaje, který přinesla Cissy. „Pěkně se povaluješ, Briony. Den je skoro u konce a ty tu sedíš v županu jako lady Astorová.“

„Proboha, mami, sklapni! Kluby mají otevřeno do tří do rána a já pak ještě musím počítat tržby a zařídit další věci, takže mě nech na pokoji. Radši mi řekni, co chceš a proč ten spěch?“

Molly obrátila oči v sloup a zaskřípěla zuby. „Proč si myslíš, že něco potřebuju?“

Nato se Briony srdečně rozesmála, až se její drobná tělesná schránka roztřásla. Rosie se k ní přidala.

„Když přijdeš před polednem, pak chceš určitě peníze. Pověz, co potřebuješ, ať…,“ nedokončila větu a hlasitě zívla.

„Dnes jsem přišla, abych ti oznámila, že se Eileen bude vdávat.“

Molly se zatvářila spokojeně, když viděla, jak Briony vykulila oči.

„Hned jsem věděla, že tě to zarazí! Joshua se vyjádřil a ona řekla ano. Asi bychom si měly promluvit o tom, co je třeba zařídit. Nic víc.“

„Zařídit?“ zeptala se udiveně Briony.

„No přece hostinu! Pro lásku boží, copak nikdy nedáváš pozor? Bude mít svatbu a já chci, aby šlo o největší událost na tomhle břehu řeky. Musí mít styl. Podle toho, jak žijete vy ostatní, myslím, že bude jediná z mých dcer, která se kdy provdá a zlegalizuje svůj vztah!“ Snažila se u Briony přimluvit. „Přála bych si, aby moje nejstarší dcera měla krásnou svatbu, Bri. Jako královna.“

„Tak naše Eileen se hodlá provdat? Hergot, kdo by si to byl pomyslel?“

Molly otřela Rosalee tvář kapesníkem a poznamenala: „Tuhle asi neprovdám, že? Ty žiješ na hromádce a naše Bernie nemá žádného chlapa v dohledu. A Kerry, ta by se provdala za svůj hlas, kdyby mohla. Chci, aby Eileen měla výjimečnou svatbu - po tom všem, co se jí stalo, a všech problémech…“

Briony mávl rukou, aby matka ztichla. „Hele, mami, může si dopřát, co chce, takže s tím přestaň. Zařiď to a já jí hostinu zaplatím. Jestli chcete, můžeme pozvat svatební hosty sem. Zahrada je veliká, snadno se sem vejde padesát šedesát lidí. Paní Horlocková může připravit jídlo a Cissy by mohla přivést pár děvčat, které by pomohly s obsluhou. Co myslíš?“

Molly se mile usmála. „Jsi hodná holka, Briony. Laskavá a slušná. Jen svatý by se postaral o své sestry jako ty.“

Briony vypila čaj a nalila si další šálek. Pak řekla: „Proč se cítím, jako bys mě právě chytila pod krkem, matko?“

*

Kerry po milování ležela s Evanderem mlčky v posteli. V té chvíli netoužila po ničem jiném než vnímat jeho tlukot srdce. Jemnými prsty ji pohladil po břiše, až zasténala. Přikrývky sklouzly při milování na zem a láhev se zbytkem vína a tác s chlebem a sýrem ležely na nočním stolku. Ještě nespali, ale dřímali, když zaslechli

klíč v zámku ve dveřích.

Evander se prudce posadil. Kerry rychle vyskočila z postele a omotala se prostěradlem. V tu chvíli se ozval Berniin hlas: „Nazdar, Kerry, to jsem já!“

Kerry se s Evanderem na sebe podívali. Kerry přiložila ke rtům prst a proklouzla dveřmi do chodby. Bernie si právě věšela kabát. Usmála se. „Dobré ráno, Kerry.“ Změřila si sestru od hlavy k patě a zvedla černé obočí.

„Copak, ty nemravná kouzelnice, máš tu chlapa?“

Kerry si nervózně olízla rty. „Co tu děláš tak brzy? Cekala jsem tě až odpoledne.“

„Máma vzala Rosii a šla se k Briony domluvit ohledně svatby - Eileeniny svatby! Proto mě napadlo, že se vrátím a začnu dělat na tvém kostýmu na dnešní večer.“

„Eileen se bude vdávat?“

Bernie šla do kuchyně a postavila vodu na čaj. „Kolik šálků mám nachystat - dva, nebo tři? Nebo má ten tvůj chlápek radši kafe?“

Všichni v klubu věděli o Evanderově oblibě kávy. Z čaje se mu dělalo špatně. Kerry to najednou došlo: Bernie o nich věděla a chtěla to použít proti ní. Dělala to tak odmalička. Vždycky si našla nějakou záminku a využila ji pro sebe.

Kerry se zvedla a odešla do ložnice.

„Vstaň, hned vstaň!“ Evander na ni v šoku jen hleděl. Odhodila prostěradlo a natáhla si župan. Pak vypochodovala z pokoje.

Bernie vytahovala šálky z příborníku, když Kerry přidusala zpátky do kuchyně. „Ty potvoro! Ty hnusná, zlomyslná krávo! Víš naprosto přesně, s kým spím! Ano, můžeš mu připravit kafe. Taky si můžeš sbalit kufry a vypadnout odsud zpátky k mámě. Nepotřebuju tě mít za zadkem, Bernie Cavanaghová, nikdy jsem tě nepotřebovala a ani nebudu! Seber se a padej k mámě!“

Bernadetta se otočila k sestře a dvakrát naprázdno otevřela ústa, než dokázala vydrmolit: „Cože? Cos to řekla?“

Kerry popotáhla. „Slyšelas. Nebo jsi snad nejen hloupá, ale i hluchá? Řekla jsem, ať odsud vypadneš. Znám ty tvoje hry. Vyžvaň to, komu chceš. Pro mě se tím nic nezmění. Za nic se nestydím a miluju ho. A je to venku.“

Bernii to v hlavě šrotovalo. Jestli mě teď Kerry vyrazí, zůstanu u matky napořád; navíc přijdu o práci. Jako Kerryina garderobiérka dostávala slušný plat a nemusela prakticky dělat nic jiného než žehlit šaty, případně je upravovat. Díky Kerry a Briony si žila dobře. Uvědomila si, že bez ohledu na to, jak Briony na Evandera Dorseyho zareaguje, bylo jisté, že by nedovolila, aby Bernie svou sestru Kerry potopila. Vůbec by se jí to nelíbilo.

„Nevím, co tím myslíš, Kerry. O tobě a Evanderovi jsem se dovtípila už dávno. Všimla jsem si, jak se na sebe díváte. Věděla jsem, jak to dopadne. Kdybych o tom někomu chtěla říct, už bych to udělala. Jsem ráda, že sis někoho našla. Přeju ti to!“

„Zkus jinou, Bernie. Znám ty tvoje hry, jsi pořád stejná.

Do kuchyně vešel Evander. Natáhl si kalhoty a nátělník. Bernadetta se podívala na jeho svalnaté tělo a hezkou tvář a ihned pochopila, co Kerry na něm tolik přitahuje.

„Přestaňte na sebe řvát, dámy. Není správné, že se hádáte kvůli mně. Pojďme si dát kafe a v klidu si o tom promluvíme.“

Bernie postřehla, že má Evander strach, a srdce jí poskočilo radostí. Asi se bál, že by mohla promluvit. Na rozdíl od Kerry si totiž byl vědom, jaký poprask by jejich vztah mohl způsobit. Kerry by koneckonců nikdo neublížil, zato jeho by zlynčovali.

„Ty ji neznáš, Evandere, je to pomstychtivá káča.“

Bernii překvapila pádnost sestřiných slov. „Ale no tak, Kerry, čím jsem si to vysloužila? Přísahám, že bych neudělala nic, co by ti ublížilo. Zůstane to naším tajemstvím. Kdyby se to rozneslo…“

Nechala viset větu ve vzduchu a Evander se kousl do rtu. Voda začala vřít, a tak se Bernie vrhla do přípravy nápojů. Kerry stála zády ke stolu s rukama přitisknutýma k hrudi. Na rozdíl od Evandera věděla, čeho je Bernie schopna, ačkoli si neuvědomovala, co by se skutečně stalo, kdyby se jejich aférka dostala na veřejnost.

Bernie jim podala pití. Položila Kerry ruku na rameno a sladce řekla: „Nechci se kvůli tomu rozhádat, Kerry. Jsi moje sestra a budu o tom mlčet, jak dlouho budeš chtít. Myslím to vážně. Když jsi šťastná ty, jsem i já. Jestli si opravdu přeješ, abych odešla, půjdu. Nezůstanu tady, pokud mě tu nechceš. Ale i když mě odsud vykopneš, nepovím nikomu ani muk.“

Kerry se podívala do tváře tolik podobné své vlastní a v očích ji zaštípaly slzy.

Věděla, že Bernie zůstane, ať se jí to líbí nebo ne, kvůli Evanderově reakci. Rozesmutnilo ji, že nikdy nemohla sestře důvěřovat ani pochopit její nenávist. Odjakživa to bylo stejné. Kvůli žárlivosti dokázala provést i hrozné věci. Poprvé měla Kerry opravdu strach, nikoli o sebe, ale o Evandera.

Molly dokončovala poslední přípravy oběda pro Joshuu O’Malleyho a jeho matku. Přeletěla očima dům, aby se ujistila, že se všechno leskne. Spokojeně se vrátila ke krbu, vytáhla velkou cihlu a poklepala třikrát na zadní mřížku. Z druhé strany zdi se ozvalo dvakrát klepnutí a dvě minuty poté přišla k Mollyiným dveřím máma Jonesová.

„Ach, Molly, vypadá to úžasně. Nádherně. Ani ta stará babizna tady nenajde chybičku.“

Molly se spokojeně usmála. Elizabeth O’Malleyová byla jediným kazem na Eileenině svatbě. V Dagenhamu i Barkingu ji všichni nenáviděli pro její zlomyslný jazyk a svatouškovské chování, a právě tahle žena se měla stát součástí rodiny Cavanaghových. Třebaže to pomyšlení Molly deprimovalo, umínila si, že snese leccos, aby se její nejstarší dcera šťastně provdala.

„Jídlo báječně voní, přestaň se strachovat. Už jsem ti řekla, co jsem slyšela minulý týden?“

Molly se pustila do úpravy Rosaleeniných vlasů a odpověděla: „Ne, proč?“

„Paní O’Malleyová uklízela na faře svatého Vincenta, když se tam objevila Jeanna Barlowová. Ta ženská má jazyk jako zmije! Chudák otec McNamara se málem podělal, když je viděl na jednom místě. Nenáviděly se celá léta. Barlowová šoustala s manželem O’Malleyové těsně předtím, než umřel. A v tom byl právě ten háček. Barlowová požádala kněze, aby zařídil ohlášky příští svatby. Celou dobu se dívala na kněze ve snaze ji co nejvíc otrávit. A O’Malleyová na to nevinně reagovala: ‚Nejste už na sňatek trochu moc obstarožní, paní Barlowová ?’ A ta káča se otočila a opáčila: ‚Ke sňatku ani k lásce není třeba mít určitý věk. Pan O’Malley by vám to jistě potvrdil, drahá.‘„

Molly užasle otevřela ústa. „Ona si dovolila zmínit se o muži O’Malleyové?“

Matka Jonesová se rozchechtala. „Ano! Kněz, Bůh ho ochraňuj, je musel od sebe odtrhnout. Jeho hospodyně paní McAnultyová na ně nakonec vychrstla kbelík vody. Prý byly jako dvě toulavé kočky! A ta jejich ostrá mluva! Kněz chodil rudý ještě několik dní poté.“

„Řekla bych, že to Barlowová udělala dobře. Je načase, aby někdo té staré čarodějnici zasadil pořádnou ránu. Nikdo se nad chováním jejího manžela nepozastavoval, všichni se radovali, že té staré krávě někdo dal na frak.“

V tu chvíli vstoupila do dveří Eileen se ženou, o které právě hovořily, a s jejím synem. Molly jako matka, která chtěla provdat svou dceru, rozpřáhla náruč a řekla: „Pojďte dál, paní O’Malleyová! Jakou mám radost!“

Tommy Lane a jeho blízký přítel a pobočník Jimmy Reynard vešli do hospody U Dvou klobás ve Stratfordu zrovna v době oběda. Protlačili se k baru a Tommy poručil dvě pinty nejlepšího hořkého piva. Všiml si, že ho sleduje mohutný plešatý muž, kterému říkali Boris Jackobitz. Tommy se mu podíval do tváře, zvedl pivo a kývl hlavou k baru. Boris téměř neznatelně přitakal a o pět minut později vklouzl skrz závěs do zadní části hospody. Tommy a Jimmy ho brzy následovali.

Jejich zmizení místní zákazníci nijak nepostřehli, protože právě sledovali výsledky koňských dostihů. Jednalo se o známé sázkařské místo. Chodili sem maloobchodníci, kšeftaři, drobní zlodějíčkové a místní drsňáci, kteří měli jedno společné: lásku ke koním. Šlo o jedinou zálibu této klientely a také hlavní námět jejich konverzace.

Boris zaměstnával kšeftaře ve věku od sedmi do padesáti a patřil k nejlepším bookmakerům v Londýně. Sázkaře, kteří mu zůstali dlužní, nenechal na pokoji. Nikdy se nevzdal. Když někdo nemohl Borisovi zaplatit, zachránil ho jedině odjezd ze země.

Zavřel za sebou těžké dřevěné dveře za těžkým závěsem a pokynul Tommymu, aby se posadil. Stejnou zdvořilost však neprokázal Jimmymu, protože pomocníci vždycky zůstávali stát, aby byli ve střehu. Jimmy se opřel o zeď a s rukama zkříženýma bedlivě sledoval Borise.

„Tak co pro tebe můžu udělat, Tommy Lane? Dlouho jsme se neviděli,“ ozval se Borisův hluboký, hrdelní hlas se skrytým úsměškem. Tommy se zazubil a dal si nohy křížem. Vytáhl jedno ze svých levných viržinek, zapálil si ho a podotkl: „Vypadáš dobře, starý kamaráde. Spokojeně a úspěšně. To rád vidím.“

Boris pokrčil rameny a sevřel ruce v pěst, čímž zdůraznil své svalnaté torzo. „Musím se o sebe postarat, Tommy, protože je spousta lidí, kteří by se chtěli vyšplhat po mých zádech nahoru. A nepochybuji, že i po tvých. Své místo si držím díky tomu, že lidem naháním strach. Když už jsme si tak zdvořile pokecali, oč jde? Mám hodně práce.“

„Víš o všem, co se tady šustne. Lidi ti dluží peníze, a když je nemají, obchodují s informacemi. Dělo se něco v ulicích, co by mě mohlo zajímat?“

Boris vstřebal Tommyho slova, otevřel zásuvku ve stole a vytáhl z ní láhev whisky. Zuby vytáhl korkovou zátku, dlouze se napil a pak nabídl láhev Tommymu. Ten ji přijal, přihnul si a poté si otřel dlaní ústa.

„Je snad to, co mi chceš říct, tak hrozné, že potřebuju pořádného panáka?“ zeptal se zvesela a Boris, známý svým smyslem pro suchý humor, se nahlas zasmál.

„Možná, Tommy Lane. Možná. Zajímáš se o Bolgera, že? Doneslo se mi, že ho viděli ve společnosti Isaaka Dubronského. Je teď se Židy zadobře. Dělají půjčky a obchody, ale Willy je chtěl zatáhnout do podnikání s holkama. Sám jsem nikdy na děvky neměl čas, dávám přednost čtyřnohým zvířatům a dobrému pedigree. Je zvláštní, že jsi tady, Tommy, protože jsem zamýšlel navštívit tu tvoji holku - Briony. Zdá se, že Bolger něco chystá. Vyptával se na ni po celém městě. Vypadá to na pomstu. Napadlo mě, jestli se s ním někdy nepohádala. Asi před týdnem se na ni ptal ve Stratfordu. A po Barkingu. Zjišťoval si informace o její rodině. Možná tomu neuvěříš, ale vážně jsem se chtěl za ní zastavit, obzvlášť po tom, co podřízli tu mladou holku.“

Tommy hleděl na Borise s úctou. Tomu nic neujde, pomyslel si. Málokdy však informací sám využíval, byl to spíš jeho koníček.

„Ty o Ginelle víš?“

Boris se zazubil. „Poslyš, Tommy, vím o každém všechno, včetně tebe. Nic z těch informací ale nevyužívám, pokud z toho nemám nějaký prospěch. Když na někoho něco máš, je mnohem snazší vymoct od něho dluhy - je to lepší než výprask. Jakmile se dozvím o loupeži, kterou spáchal někdo, kdo mi dluží, dostanu svý peníze zpátky rychle a v pohodě. Bolgera ale nemám rád. Před pár lety pořezal moji kámošku, mladou prostitutku, která ráda sázela. Pořezal jí obličej. Osobně jsem za ním tehdy zašel - proto má na zádech jizvu. Udělal jsem mu to břitvou. Proto jsem se chtěl potkat s mladou Briony. Mám ji rád. Oblíbil jsem si ji už jako dítě. Otec ji ke mně posílal se sázkama. Vyřiď jí, že ať se stane cokoli, budu stát na její straně.“

„Díky, Borisi, cením si toho.“

Usmál se, čímž vystavil své černé zuby, a zavrtěl hlavou. „Vždycky jsem byl džentlmen. Ať už mám pověst jakoukoliv, nikdy bych ženě neublížil. A Bolger na tom udělal kariéru. Čím dřív ho někdo uklidí, tím líp.“

Tommy vstal a podal mu ruku. Boris mu ji pevně stiskl. „Jdi navštívit Dubronského. Jak ho znám, je v tom až po uši.“

„Udělám to.“ Otočil se ke dveřím a ještě dodal: „Vyřídím Briony, co jsi řekl, Borisi. Opravdu si toho bude vážit.“

Zazubil se. „Je to dobrá obchodnice. Má čistou hlavu a je vnímavá. Když pořádně poznáš ženu, jejich takových většina. Myslím, že by jednou mohly řídit i tuhle zemi!“

Tommy se zasmál nesmyslnosti Borisova tvrzení a odešel. Cestou se zastavil s Jimmym na Petticoat Lane, kde si opatřil dvě střelné zbraně. Při návštěvě Židů na jejich teritoriu bylo vždycky vhodné pořídit si malou pojistku.

Kerry seděla na posteli a zírala na hromádku oblečení na podlaze. Snažila se sebrat sílu, aby se oblékla. Bernie si prozpěvovala v kuchyni při přípravě jídla. Evander odešel. Zaskřípěla zuby. Proč ji musela potkat zrovna taková věc? Tolik po Evanderovi Dorseym toužila!

Měla v hlavě jen jeho a na nic jiného ani myslet nechtěla. Kdyby to byl velký blonďatý Švéd, nikdo by ani nemukl. Jenže šlo o černocha, a proto se museli tajně skrývat jako nějací zločinci. Navíc Kerry instinktivně vycítila, že když už o nich ví i Bernie, je to začátek konce.

Ve Francii by s Evanderem mohla normálně žít. Umělcům by takový svazek jistě odpustili. V Anglii i v Americe by se jí však vysmáli, kdyby se veřejně přiznala ke svým citům. Nenáviděli by je. Kdyby se o nich dozvěděla Molly, pominula by se. Připadalo jí to hrozně nefér. Obyčejná šlapka si vysloužila víc respektu než žena, která chodila s černochem.

Taková nespravedlnost.

Do místnosti vpadla Bernie s horkým čajem. Podívala se na Kerry a smutně se usmála. „No tak, Kerry, vzpamatuj se.“ Začala sbírat svršky z podlahy, ale Kerry ji chňapla za zápěstí. Bernie ohromeně zvedla oči.

„Jestli mi to zmrvíš, Bernie, zabiju tě! Rozumíš? Zabiju tě holýma rukama.“

Bernie přitakala s očima plnýma slz. Nejvíc ji bolelo, že ji Kerry prokoukla, že přesně pochopila, čeho je schopná. Že do ní vidí.

„Neudělám to, Kerry, slibuji.“

Kerry odstrčila její paži a řekla: „To si piš, protože ti to nedovolím!“

Sestry se pak podívaly vzájemně do očí a byla to Bernadetta, kdo uhnul pohledem jako první.

14

Na trhu v Brick Lane to žilo. Stánkaři hlasitě vykřikovali, co prodávají, děti pobíhaly všude kolem a čekaly na příležitost něco štípnout. Starší ženy a mladé matky si vyprávěly nejnovější drby a prohrabávaly se oblečením ve výprodeji. Opodál postávali chlapci s vozíky plnými jablek a pomerančů, kteří špinavýma rukama přebírali peníze a rychle vážili zboží - pokud možno tak, aby váha ukazovala víc, a mezitím si povídali se zákazníky, mladými či starými.

V obchodech měli otevřeno. Za kovovými mřížemi výkladních skříní se lesklo zlato, blyštěly diamanty a před obchody stál vystavený nábytek. Kupovalo se tu na splátky, na čemž vydělávali Židé. Odjakživa půjčovali peníze a touto činností si vysloužili jistý respekt. Byli bohatí, vlastnili nemovitosti na Brick Lane a v blízkém okolí, ale žili v Golders Green ve vážených rodinách. Mnozí z nich si vydělali jmění v pěstních zápasech bez rukavic. Když získali nějaké peníze, zaměřili se na obchod s oblečením nebo se zlatem a jako vedlejší činnost poskytovali půjčky. Pohodová atmosféra poněkud zastírala skutečné obchody, které se tam uskutečňovaly. Obchůdky byly otevřené do pozdní noci. Zápach nadívané ryby a shnilé zeleniny doprovázela všudypřítomná pára z lisovacích zařízení. Tommy kráčel po ulici s Jimmym až k malé zastavárně Dubronského. Bývalo zvykem, že k němu ženy v pondělí nosívaly slušný manželův oblek a vyzvedávaly ho v sobotu, aby si ho mohl v neděli obléknout na mši. Mnoho lidí tak prostě žilo. Šlo o jediný způsob, jak získat trochu peněz a pořídit za ně jídlo pro děti. Tommy vstoupil do obchodu a pověsil na dveře cedulku ZAVŘENO.

Malý Žid za pultem se na něho usmál. „Nazdar, Tommy. Co tě sem přivádí?“

Dubronského chování však Tommyho nijak neoblaflo. Věděl, že by mu ten skrček klidně ustřelil hlavu; za jeho vlídným zevnějškem se skrýval vypočítavý mozek a sklon k surovostem. Dosud s ním Tommy vycházel dobře, a proto chtěl tohoto faktu využít.

„Prý se kamarádíčkuješ s pasáky? Je to pravda?“

Dubronsky pokrčil rameny. „Odkdy se musím ptát, s kým se můžu přátelit? Jsi snad irský rabín, že vejdeš do mých prostor a ptáš se mě na to, co mám a nemám rád?“

Tommy se zazubil. „Jimmy, koukni se dozadu, ano?“

Prošel do zadní části obchodu a přibouchl za sebou dřevěná dvířka pultu. Vrátil se s asi osmnáctiletou dívkou. Měla husté černé vlasy a velký nos. Dubronského dcera Ruth, podoba se nedala zmýlit.

„Nech moji dceru být, Tommy. To dítě jen pomáhá svému otci.“ Tommy zaznamenal znepokojení v jeho hlase. Jimmy se proslavil svými drsnými způsoby a tupým mozkem. Dubronsky věděl, že kdyby Tommy kývl, Jimmy by to děvče bez otálení ztloukl. Tommyho se však dotklo, že si myslí něco takového o něm.

„Tvé dceři bych neublížil, měl bys to vědět. Hodlám ale dostat Willyho Bolgera. Nechci se s tebou rozejít ve zlém ani s nikým jiným, ale bude-li potřeba, udělám to. Bolger mě nakrknul a musí za to zaplatit. Jestli ho chráníš, srovnám tenhle obchod se zemí! Myslím to vážně. Vyřiď mu ode mě malý vzkaz: Že ho hledám a nakonec si ho najdu. Může si to hodně usnadnit, když za mnou přijde sám. Jestli ho budu muset hledat, dopadne to pro něj i jeho takzvané přátele hůř. Rozumíme si?“

„Dokonale. Jestli ti to nevadí, mám teď práci.“

Tommy na něj chvíli zíral a hodně se držel, aby mu nedal pěstí. Zdálo se, že ten, kdo stál za Bolgerem, je větší rybou, než si zprvu myslel. Proč by se jinak Dubronsky choval tak arogantně? Obešel pult, chňapl drobného muže za zátylek a v podřepu ho odvedl dozadu. Rozkopl dveře na toaletu a s využitím veškeré své síly vsunul mužovu hlavu do mísy. Toaleta, ač udržovaná, dlouhá léta neviděla mýdlo. Zapáchala močí a plísní. Někdo ji těsně předtím použil, moč měla téměř oranžovou, olejovou barvu. Přidržel Dubronského hlavu pod vodou tak dlouho, dokud jeho tělo neochablo. Pak ji vytáhl a odhodil muže na podlahu. Několikrát ho kopl - mířil především do hrudi a zad.

Dubronsky na podlaze těžce oddechoval. Nakonec se otočil na bok a z úst mu tekly sliny s krví. Tommy si klekl vedle něho, chňapl ho za hlavu a zmáčkl.

„Už se nikdy neopovažuj být na mě drzý! Nikdy! Teď vysyp, kdo kryje Bolgerovi záda, nebo tě utopím ve vlastních chcankách! Tos vážně přehnal. Ven s tím. Chci slyšet jméno! Hned!“

Muž zvedl oči prozrazující strach. Za celá léta, co Tommyho znal, ho takového nezažil. Svitlo mu, že odepsal Tommyho Lanea příliš brzy. Přestože ho považoval za chlapce, který vypadal jako muž, jednalo se o člověka, jehož nebylo radno podceňovat. Patřil stejně jako Cavanaghová k nové generaci a představa toho, čeho jsou schopni, ho děsila. Před tváří chlapcova hněvu rázem zapomněl na Bolgerovy silné řeči.

„Nech mě být, Tommy! Promluvme si.“

Tiše se zasmál. „Kápni, kdo je Bolgerův nový kámoš, skrčku, a budeme spolu vycházet mnohem líp.“

„Nevím to, přísahám. Bolger sem s několika dalšími přišli s návrhem. Má k dispozici dost peněz a koupil si hodně lidí. Věř mi, Tommy, že jde jen o obchod, o nic osobního. Přísahám ti, že opravdu nevím, kdo za ním stojí. Jednou se zmínil o tom, že to je velký byznysmen. Nechtěl ale prozradit jeho jméno.“

„A ty čekáš, že ti uvěřím, co?“ zeptal se Tommy. Potřeboval si být jistý, že Žid nelže.

„Tommy, poslyš, opravdu to nevím. Přísahám před Bohem, že nemám ponětí…“

Pustil mužův obličej, na kterém zůstaly bílé otisky. Tommy si otřel mokrou ruku o Židovu košili. „Tak kde ho najdu? Nějakou dobu se doma neukázal. Kde se schovává?“

Skrček zašilhal. Bez brýlí skoro neviděl. „Bydlí u bratrů Oldsových v Upton Parku. Ale varuju tě, Tommy, má dobrou ochranu.“

„Kolik lidí si najal? A co jsou zač?“

Dubronsky se rozkašlal a vyplivl na zem slinu, než odpověděl: „Oldsovy, Campbellovy, Denningsovy. A pak ještě spousty Židů a Maltézanů. Marianové zvažují jeho nabídku. Říkám ti, že mu peníze tečou pod rukama jako voda.“

Tommy zaskřípěl zuby. Šťouchl Žida do hlavy a prohodil: „Je mi fuk, jestli si koupil třeba celý Londýn. Je mrtvý muž. A mrtví nemůžou nikomu platit. Rozpráším ho.“

Vstal a vrátil se do obchodu, kde čekal Jimmy s Ruth. Dívka měla pobledlou tvář. Tommy na ni kývl a odešel. Před krámem se zhluboka nadechl. Zvedl kovový odpadkový koš a vší silou jím mrštil do výkladní skříně. Lidé to představení sledovali s rozzářenýma očima. K Dubronskému moc sympatiemi neoplývali.

Jimmy se cestou k vozu usmál. Někdy uvažoval, proč ho vlastně Tommy bere s sebou. Dokázal si poradit s každým sám.

V autě Tommy řekl: „Domů. Dnes večer spolu zajdeme k Oldsovým. Ve Victoria Parku se koná zápas, a jak znám Ronnieho Oldse, bude tam.“

Willy Bolger kývl na muže, který za ním seděl v autě. Tvářil se neutrálně a odkašlal si, než spustil: „Podívejte, důvěřujte mi. Briony Cavanaghové ani Tommyho Lanea se nebojím. Už je s nimi amen. Brzy je odstavíme mimo hru. A my dva povedeme jejich podniky. Za šest měsíců budou jen folklorem.“

Muž na zadním sedadle odvětil: „To doufám. Platím ti za to dost peněz. Chci Briony Cavanaghovou vymazat z povrchu země. Mám v úmyslu dát jí, co si zaslouží, a jednou provždy sejí zbavit.“

Willy se rozchechtal a vystavil na odiv své špičaté zuby. „Jako by se stalo.“

Muž vyklouzl z vozu a vyrazil po Bayswater Road, kde si chytil taxík. Willy ho opovržlivě sledoval. Pitomec! Pomyslel si. Předal mi balík peněz, takže jsem je zkrátka přijal. Kdyby ten chlap měl špetku rozumu, nechal by Cavanaghovou a Lanea prostě odstranit. Bylo by to levnější. Z nějakého důvodu, který však znal pouze on, chtěl nejdřív Briony o všechno připravit. Willy si zasunul do kapsy svazek bankovek, které přijal hned na začátku schůzky, a znovu se usmál. Komu na tom záleží? Pokud potečou peníze, udělám, co si ten chlap zamane. Cestou do Hoxtonu snil o tom, že se stane baronem East Endu. Prvním pasákem, jenž se stal baronem. Spadaly by pod něj všechny ženské, které pracovaly na ulici. Ta představa ho potěšila. Byl to jeho sen. Navíc se mohl zbavit Briony Cavanaghové, té neomalené děvky! Potřebovala srazit hřebínek, a právě on se o to hodlal postarat.

Doneslo se mu, že ho hledá Lane. Jen ať ten zmetek čenichá, pomyslel si. Stejně mě nenajde. Až se setkáme, budu posledním člověkem, kterého viděl.

Briony se právě otírala ručníkem, když do ložnice vstoupil Tommy. Stála před ním nahá. Její ploché břicho zvýraznila drobná ňadra. Tommy přeběhl místnost a objal ji ledovýma rukama. Briony při chladivém doteku vykřikla. Vzal ji do náruče a odnesl do postele. Položil ji a něžně políbil na ústa.

„Vypadáš jako dítě, zvlášť když máš všude ty rozpustilé vlasy.“

„Ale necítím se tak. Pusť mě.“

Tommy ji celou svou vahou přitiskl k posteli. „Ne. Proč bych měl?“

Briony se zasmála. „Protože je mi hrozná kosa! Cissy se dnes ani neobtěžovala zatopit.“

„Já tě zahřeju, holka.“ Cítil, jak se Briony vědomě uvolnila, a potlačil vzdech. Jako vždycky. Podvolila by se mu, ale nic víc. Měl chuť ji kousnout, aby něco cítila - alespoň bolest. Jako by četla jeho myšlenky, šeptla: „Promiň, Tommy.“ Měla tak smutný hlas, že ji Tommy přitiskl k sobě a vdechl vůni mýdla a parfému.

Pak se odtáhl a podíval se jí do tváře. Do hlubokých tmavě zelených očí se zlatými skvrnkami, díky nimž zářily. Na dlouhé černé řasy, které kontrastovaly s její hřívou. Nenalíčená s rozpuštěnými vlasy byla prostě úchvatná. Vypadala jako dívenka, do které se zamiloval. Jen několik vrásek kolem očí prozrazovalo starosti a věk.

Očima hltal její tělo až k jemným bílým jizvičkám těsně nad ochlupením v ohanbí, jediném důkazu jejího mateřství. Drobná ňadra zůstala nedotčena, stejně jako stehna. Tommy ji však pro ty prasklinky na břiše miloval ještě víc. Připomínaly mu, stejně jako jí, čeho se musela vzdát. Co jí vzali.

Briony si přes ně jemně přejela prsty. „V sobotu přijde Sally, chci se s ní domluvit, jestli bych mohla vidět Bena.“

Tommy s vážnou tváří přikývl. Sally byla Benedictova chůva. Poté, co Isabel Dumasová zabránila Briony se s chlapcem vídat, vyhledávala přímo jeho chůvu. Viděla svého syna sice jen zpovzdáli, ale pomáhalo jí to utišit bolest, kterou v sobě dusila.

Sklonil hlavu a něžně ji políbil na bříško. „Miluju tě, Bri,“ řekl nakřáplým hlasem přesyceným citem. Briony se na něho vyhoupla, políbila ho a zkušeně mu odepnula kalhoty. Hladila ho, až se vzrušil. Stáhl si kalhoty, položil se vedle ní a líbal jí ňadra a krk, šeptal láskyplná slova. Briony mu pomalu rozepnula košili, jemně přejížděla nehty po jeho zádech, až mu na nich vyskakovala husí kůže. Když do ní pronikl, zasténal rozkoší. Stiskla ho svým poševním svalstvem a chladně, zkušeně ho vsála do sebe jako jedno z děvčat, které pro ni pracovaly. Znovu ho přepadl známý smutek. Surově přirážel tak dlouho, až se vyčerpal a svalil se na ni. Takového ho milovala. Něžně ho políbila, šeptala mu láskyplná slůvka. Vychutnávala si jeho blízkost. Jako vždy jí odpustil, že mu ublížila. Prominul jí pocit, že on využil ji a ona zase jeho. Věděl, že Briony není schopná citu, jaký v něm probouzela ona, a nejvíc ho mrzelo, že díky tomu o hodně přicházela. Hladil ji tak, jak to měla ráda, a líbal.

Leželi spolu téměř hodinu, oba pohrouženi do svých myšlenek. Chtěli mluvit o svých skutečných citech, jen nemohli najít vhodná slova.

Nakonec se Briony zavrtěla. Vyklouzla zpod něho, přehodila si přes sebe hedvábný župan a zatopila v krbu. Blížil se večer a slunce pomalu mizelo za horizontem. Rozsvítila lampičky na nočních stolcích a usmála se na Tommyho.

„Co jsi dnes dělal?“

Podíval se na ni a úsměv jí opětoval. „Abych byl upřímný, Briony, hledal jsem Bolgera.“

„Tak v čem je háček? Zjistil jsi, kdo je ten jeho záhadný podpůrce?“

Tommy zavrtěl hlavou. „Ne. Vypadá to, že náš Willy je u Oldsových. Ronnie Olds ho nesnáší, to je fakt. Pasáky odjakživa nenáviděl. Dělá jen do loupeží a přepadení. Jenže v tomhle je hodně peněz, a právě to mě začíná trápit, Briony. Nejde o zdravou konkurenci, zlato, tihle lidi chtějí jen smrt a zkázu. Konkrétně tvoji a moji.“

Posadila se na postel a položila dlaň na jeho ruku. „Tebe to opravdu trápí, viď?“ zeptala se šokované.

Tommy se kousl do rtu a přikývl. „Ano. Něco se chystá a já se tomu nemůžu dostat na kloub. Pobíhal jsem po ulicích jako cvok a od nikoho jsem nic nezjistil.“

„Ať už Willyho kryje kdokoli, musí být moc mazaný, na tom se určitě shodneme. Willy se o něm nikomu nezmínil, ale určitě to nebude žádný zločinec, protože si Willy všechny podplácí.“

Povzdechl si a otřel si dlaní tvář. Měl rozcuchané vlasy. Jakmile se nyní podívala do jeho zachmuřené tváře, dostala strach. Když už se bál Tommy Lane, rozhodně existoval důvod proč znervóznět.

„Co uděláme? Budeme jen sedět a třást se strachy, nebo toho šmejda najdeme? Řekni,“ vybafla agresivně. I ona se bála a pranic se jí to nelíbilo. Ani trochu.

Tommy se tomu musel zasmát. Jen jeho Briony mohla být připravena jít hledat někoho, kdo je mohl zabít. Zvedla by židli a postavila se všem!

„Dneska večer se chystá ve Victoria Parku zápas. Budou tam Oldsové a možná i Willy. Myslím, že vyčkáme, až se s ním sejde Mariah. Měli bychom využít momentu překvapení, co říkáš?“

Briony přikývla a zazubila se.

Tommy vyskočil z postele a zapálil si své oblíbené laciné viržinko. „Zazvoň, ať nám přinesou jídlo. Stačí vejce se slaninou. Mám hlad jako vlk. Pak svolám kluky a opatřím jim zbraně. Dnes v noci tam zajdeme, ať si přijdou za ty peníze na své. Jestli mě zabijí, hodlám vzít pár dalších s sebou.“

Briony zazvonila.

„Půjdu se umýt a obléknout. Myslím, že bychom tam měli být ještě před prvním zápasem. Snadněji tam proklouzneme.“

Tommy se na ni podíval a zavrtěl hlavou: „Ale ne! Ty nejdeš. Není to místo pro tebe, a vlastně pro žádnou ženskou. Zůstaneš tady. Postaráš se o kluby, nevěstince a tak. Nesmíš se k tomu místu ani přiblížit!“

Briony se prudce otočila. Dala si ruce v bok a řekla: „A kdo mi v tom zabrání?“

Tommy zamířil k ní a do očí jí pohrozil: „Nikdy jsem na tebe nevztáhl ruku, Briony, a ani na žádnou jinou ženu, ale jestli se k tomu místu jen přiblížíš, dostaneš výprask, jaký jsi v životě nezažila!“

Tommy svolal asi dvacet svých nejlepších mužů včetně Abela Jonese a Jimmyho Reynarda. Ve sklepení jednoho baráku ve Wappingu jim ukázal arzenál zbraní a každý z nich si jednu vybral a schoval. Nože, pistole a obušky patřily k věci. K zápasu je doprovázela vzrušená atmosféra. Většina chlapů proti Oldsovým a Campbellovým něco měla, takže už se souboje nemohli dočkat. Tommy cestou k Hackney kouřil jedno viržinko za druhým. Dorazili na místo těsně po deváté.

Právě začínal první zápas a v parku se to hemžilo lidmi. Tommy a jeho muži se prodírali davem a hledali Ronnieho Oldse. Měl zazpívat, kde se schovává Bolger, i kdyby přitom přišel třeba o koule. Tommy fungoval čistě na adrenalinu. Zasmušile se protlačoval mezi lidmi a stával se čím dál agresivnější. Hodlal tu záležitost vyřešit jednou provždy. Mohl klidně přijít o život, ale i s touto možností počítal. Tommy si všiml, jak si Jimmy s dalším mužem kupují pečené kuře. Zamířil k němu a chytil ho pod krkem: „Co to má znamenat, Jimmy? Bereš to jako zábavu nebo co?“

Jimmy vrátil kousek mastného kuřete trhovci a poslušně šlapal za Tommym. Umíral hlady. Na rozdíl od Tommyho od rána nejedl a v břiše mu kručelo po několika škopcích piva.

„Nevěřím svým očím, Jimmy! Co přijde dál? Dáme si pauzu a budeme hledět na šaška nebo si necháme věštit budoucnost?“ spílal mu cestou Tommy.

Blížili se k místu, kde se pořádaly zápasy; kolem ringu se pohybovali muži, kteří si vsadili. Tommy zahlédl Ronnieho Oldse u stánku. Dal signál svým mužům a všichni vyrazili kupředu. Ronnie se zabýval sázkami, a Tommyho si tudíž nevšiml do chvíle, než už bylo příliš pozdě. Tommy stál vedle něj, nebezpečně ho držel za rameno a přitom se usmíval. Podíval se na starou babku, která se snažila zapsat sázku, a řekl: „Promiňte, zlato, tenhle bookmaker právě zavírá. Budete muset někam jinam.“

Žena, známá svými dluhy, na Tommyho vrhla rozzlobený pohled a vybafla: „Blbost! Chci si vsadit! Stála jsem tu ve frontě půl hodiny!“

Tommy zaskřípěl zuby a ucedil: „Vypadni, bábo, nebo ti ty peníze nacpu do zadku!“

Lidi se začali rychle rozcházet, protože vycítili potíže. Ale to byl problém Ronnieho Oldse, nikoli jejich. Babka opovržlivě plivla Tommymu na nohu a s brbláním zamířila k dalšímu bookmakerovi.

Tommy odstrkal Ronnieho do stánku a oba se postavili tváří v tvář.

„Zbláznil ses, Lane? Nechápu, proč jsi přišel a proč jsi mě zatlačil sem.“

„Kecáš, Ronnie! Dozvěděl jsem se, že ty a Campbellové jste se dali do kupy s tím šmejdem Bolgerem. Dneska splácím dluhy a začnu s tebou, kámo.“

Ronnie Olds byl těžkopádný hromotluk. Tommy to věděl, a proto si celou věc podle toho naplánoval. Vytáhl zpoza pasu nůž a řízl jím Ronnieho do pivního pupku. Ostří zajelo asi dva centimetry do hloubky. Ronny pak nevěřícně civěl na krev, která se z rány vyřinula. Nůž byl tak ostrý, že ani necítil bolest. Pochopil však, že na sebe nedá dlouho čekat. Přidržel si břicho oběma rukama, protože netušil, zda mu nůž neporanil střeva. Kdyby se mu vyhřezla, nastal by konec. Zbledl, zapotácel se a srdce se mu rozbušilo. Na čele mu vyvstaly krůpěje potu.

Tommy řízl znovu, tentokrát na délku, čímž vytvořil na jeho břiše rudý kříž.

„Ty hovado! Myslel sis, že mě podrazíš? Domníval ses, že je Bolger nějaký king? To se pleteš, kámo. Není, kdežto já jo. Když chceš násilí, máš ho mít. Oddělám vás všechny, dokonce i tvýho ožralýho fotra. Potřebuješ se bát? Postarám se, abys zažil takový strach, o jakém se ti ani nesnilo!“

Vytáhl nůž a přejel jím o Ronnieho tvář. Prořízl kůži, až se svěsila a odhalila kost.

Oba muži hleděli, když do stanu vešla Briony s Mariah Jurgensovou.

„Bolí, co, Ronnie? Dovedu si představit, že i štípe. Díky tobě Willy Bolger umučil stejným způsobem jedno z mých děvčat. Kde je ten všivák? Právě jsme s Mariah posbíraly snad každého z arabské čtvrti v docích. Měl bys začít zpívat, nebo všechny tvoje bráchy pořežeme, jestli nezačnou mluvit. Je to tak, Tommy?“

Užasle zíral na Briony a Mariah. Stály tam jako ze žurnálu a nedaly na sobě znát ani špetku strachu. Mariah se zlomyslně zazubila: „Mimochodem, Ronnie, sebrali jsme i Mickyho Campbella. Je s Marcenellem, maltézským hrdinou, v mým autě venku. Hlídá je tam jeden můj přítel - Arab. Znáš velkého Kousana, že, Ronnie?

Toho, který tě vyhnal ze svého sídla se sekáčkem na maso ani ne před šesti měsíci, když ses pokoušel dostat do dokařského průmyslu. Nemá tě rád a myslím, že můžeme i bezpečně říct, že ty nemáš rád jeho. Tak nám vysyp, kde je Bolger.“

Ronnie se podíval na všechny tři. Postupně se mu začínalo dělat mdlo. Nejen kvůli ztrátě krve, ale uvědomil si, že ho tihle tři po dnešní noci nemohou nechat naživu. Způsobil to Bolger s nacpanou šrajtoflí a úlisným jazykem. Ronnie věděl, že už je po něm. A jako hanebný člověk chtěl s sebou stáhnout co nejvíce lidí.

„Je na Valence Road v Bethnal Green. Bydlí u své holky, Pajdavé Gildy. Tam ho najdete. Ale má dobrou ochranku - postarali se o ni Židi.“

Venku právě vrcholil zápas a lidé si žádali krev. Znamenalo to, že soupeř skončil, Briony, Mariah a Tommy bez ohlédnutí odešli a zanechali tam Ronnieho, který se snažil držet střeva ve velké díře v břiše. Ronnie Olds celý život vyvolával strach. Známý zločinec měl v rukou smrt lidí jako jiní karty. Teď pomalu přicházel o život uprostřed stánku ve Victoria Parku s naditou peněženkou a lahví whisky v kapse. Svalil se na podlahu a dychtivě si přihnul z láhve.

Zemřel stejně, jako žil - násilně - a nenašel se nikdo, kdo by jeho smrti litoval.

Briony se protlačila davem lidí, kteří výkřiky povzbuzovali dva zápasníky v ringu, a zarazila nutkání ke zvracení. Ačkoli byl Ronnie Olds pěkný prevít, při pohledu na tolik krve se jí zvedl žaludek.

Vdechla zápach nemytých těl okolo sebe, čpícího potu s těžkým odérem smaženého jídla a nasládlé cukrové vaty a cukrkandlu a vyzvracela se cestou k autu. Mariah ji jemně pohladila po zádech.

„Poslyš, Briony, kdyby měl možnost, stál by a díval se, jak umíráš v bolestech ty. Znám Ronnieho dlouho. Prostě na to zapomeň. Zasloužil si to. A kdyby to neudělal Tommy, našel by se někdo jiný.“

Briony vklouzla do vozu. Uvědomila si, že Tommy nepromluvil ani slovo, což u něj znamenalo vztek. Přivřela oči a uvelebila se na sedadle. Cestou k Valence Road si vybavila Ginellinu tvář. V Brionině vzpomínce měla na hlavě směšný dámský klobouček ve tvaru zvonu a na sobě své hedvábné plandavé šaty. Vybavila si její fajnový přízvuk, který se tolik snažila získat.

Než dorazili na místo určení, cítila se mnohem líp. Znovu nabyla i své silné přesvědčení. Musela dostatečně děsit lidi, aby se něco podobného už nikdy neopakovalo. Žila v násilném světě, kde jediným zákonem, který platil, byl zákon ulice. Proto se rozhodla, že odteď se podle něj bude řídit, aby přežila. A že bude vládnout pomocí strachu. Nikdo už se neopováží dotknout se jí nebo někoho, kdo s ní má cosi společného.

Před vstupem na Valence Road Briony, Tommy a Mariah dali pokyny svým mužům. Jimmy Reynard a dva další, Abel a Kevin Rafferty dostali úkol sledovat zadní vchod do Gildina domu. Muži vyběhli zaujmout své pozice. Micky Campbell a Marcenello seděli vyděšeně v autě nekompromisní Mariah. Kousan, nepopiratelný

vůdce Arabů, se na ně usmíval od ucha k uchu. Jeho muži zůstali ve Victoria Parku a sháněli lidi, kteří patřili k Oldsovým, Campbellovým a Marcenellovi. Byla to skvěle naplánovaná a uskutečněná operace.

Mariah a Kousán se považovali za staré přátele a soky. Mariah a Briony ho však přesvědčily, aby se přidal na jejich stranu. Důvěřoval jim, a proto souhlasil. Mít dobré vztahy s vládci East Endu se vždy vyplatilo. Na druhou stranu bez jeho svolení se do doků nedostal absolutně nikdo. Neměl o prostituci zájem, ale těm několika námořnickým štětkám poskytl ochranu. To proto, že si užívaly s Araby a někdy rodily i arabské děti. Z dobrých vztahů s Tommym Lanem a Briony mohl získat jen prospěch.

Navíc takto splatil pár svých starých dluhů, počínaje Mickym Campbellem. Nenáviděl Campbellovy a oni zase jeho.

Micky Campbell vypadal hrůzou bez sebe, protože se poprvé ocitl sám, beze zbraně, bez bratrů či impozantní matky, která představovala skutečný mozek Campbellových podniků.

On i Marcenello přihlíželi, jak Briony, Tommy a Mariah míří k malému Gildinu řadovému domku. Gilda byla drobnou ženou neurčitého věku, která posluhovala africkým námořníkům a Číňanům. Kulhala, ale měla krásnou broskvovou pleť a nejhorší povahu na této straně řeky.

Prodělala obrnu, a protože kulhala, neřeklo se jí jinak než Pajdavá Gilda.

Tommy poslouchal klapání dámských podpatků o chodník a uvnitř to v něm vřelo. Až přijdu s Briony domů, pořádně ji zfackuju, umínil si. Když vešla do toho malého stánku, připadal si jako blbec. Tak ho naštvala, že by ji v tu chvíli dokázal i uškrtit.

Tohle byla chlapská práce, jednali s těmi nejhoršími grázly, a přestože ji respektoval pro její bystrost a statečnost, nemohl jí odpustit, že se tam objevila s Araby a s tou vytáhlou děvkou Jurgensovou! Vypadal kvůli nijako nějaký změkčilec. Jako kdyby se snad držel její zástěry! Rozzuřeně málem rozkopl hezké zelené vstupní

dveře do Gildina domu.

Willy viděl skupinku přicházet oknem pokoje v přední části domu, vytáhl zbraň a běžel s ní do kuchyně. Gildě přikázal, aby otevřela dveře a pokusila se je zdržet.

Když otevřela, pohodila hlavou a řekla: „Chce zdrhnout zadem. Má zbraň a je naštvaný. Co bych ještě měla dodat?“

Na dvoře Willy narazil na tři muže, a když zaslechl, co Gilda říká, pochopil, že je s ním konec. Měl tam sice stát jeho člověk, ale nenašel nikoho jiného než Laneovy hochy. Rozhlédl se v domnění, že se odněkud zjeví jeho ochránci, ale instinktivně vycítil, že jsou dávno v prachu. Židi ho nechali na holičkách. Zřejmě věděli něco, co on netušil. Mohl se pokusit prostřílet, ale za pár sekund by ležel mrtvý. Věděl, že je s ním amen.

A přitom se zdál jeho cíl na dosah. Tak velmi blízko! Náhle se mu všechno zhroutilo. Natolik ho to pobavilo, až se rozchechtal. Když se u zadních dveří objevil Tommy, zazubil se.

„Nazdar, Tommy. Prý mě hledáš?“

Pak si vsunul hlaveň do úst a ještě se smál, když stiskl spoušť.

Svou smrtí je všechny přelstil. Opět se nedozvěděli, kdo ho podporoval.

Tommy zamířil k bezvládnému tělu a začal do něho vztekle kopat. Briony a Mariah vyšly ven s Gildou. Tommy se otočil k Briony a zařval: „Musíte do všeho strkat zobák, co? Je po něm, takže je šmytec. Pokud dovolíte, vyřídím Campbellovy a ostatní. Nebo chcete, abych si nejprve vyprosil vaše povolení?“

S těmito slovy prošel mezi nimi do domu a odtud ven. Jimmy a Abel se na sebe podívali se zvednutým obočím.

Mariah položila Briony ruku na rameno. „Je naštvaný.“

Než však Briony stačila odpovědět, Gilda křikla: „No a co? Já jsem taky naštvaná! Ten špekoun mi platil za svůj pobyt pořádný balík. A teď musím poldům nahlásit sebevraždu!“

Briony se při pohledu na drobnou ženu před sebou, která stála celou váhou na zdravé noze, rozchechtala. Její smích však rychle přešel v pláč. Mariah ji chytila pod paží a odvedla ji do vozu.

Briony se od Mariah odtáhla, šla za Tommym a tlumeným hlasem řekla: „Dobře, jsi naštvaný, ale přemýšlej. Kam se hergot poděli Židi? Měli ho chránit, pamatuješ? Někdo se sem dostal první. Bolger si myslel, že utíká pro pomoc a do bezpečí, jenže tu kromě nás nebyla živá duše. Uvažuj. Pojď, Mariah, necháme ty velké chlapce si hrát.“

Sotva ženy odešly, Tommy nasedl do auta Mariah. Řídil ho její pobočník, velký John. Kývl na Kousana a nakvašeně pronesl: „Jak pravděpodobně vidíte, zuřím, takže mě neštvěte, protože nejsem v dobrém rozmaru. Mám dva mrtvé chlapy a žádné vysvětlení. Dobře si proto rozmyslete, než otevřete zobák!“

Campbell a Marcenello nechtěli Tommyho Lanea rozčilovat víc, než bylo nutné.

Oba spustili najednou.

15

Mámě Campbellové táhlo na devětašedesát a její tvář připomínala ořech. Prošedivělé černé vlasy žena nosila spletené do francouzského copu. Jako obvykle si oblékla beztvaré šedé šaty, přes které nosila velkou zástěru zkříženou na ohromných povislých ňadrech a svázanou kolem pasu. Nohy jí otékaly, vylézaly z pantoflí seříznutých po straně, aby ji netlačily do puchýřů. Právě připravila pro sebe a svého manžela šunkový sendvič, posadila se ke kuchyňskému ohni a čekala, až se její chlapci vrátí domů a poví jí, jak proběhl večer.

Když se ozvalo zuřivé bušení klepadla na dveřích, s námahou vstala. Prošla chodbou a zařvala: „No jo, krucinál! Nejsem hluchá!“

Otevřela dveře, a jakmile uviděla Mariah Jurgensovou a Briony Cavanaghovou, zavřela pusu. Napřímila se a agresivně vybafla: „Jestlipak na mém prahu nestojí společenství štětek!“

Briony i Mariah ji surově odstrkaly do chodby.

„Do koho to žducháte, vy zatracené děvky? Moji chlapci takové chování nestrpí. Jestli se mě jen dotknete, uříznou vám kozy!“

Briony chňapla ženu za její upravený cop a odvlekla ji do kuchyně.

„Sklapni, než ztratím nervy. Tvůj Micky je momentálně v autě s Kousanem a Tommym Lanem. Nedělej si moc nadějí, že se vrátí domů.“

Táta Campbell pojídal sendvič, aniž se na ně podíval.

„Všichni vědí, že vy jste jejich mozkem, tak proč se neuklidníte a nepovíte nám, co chceme vědět? Věřte mi, že už toho na jednu noc máme dost za sebou a rychle nám dochází trpělivost.“

Máma Campbellová se tak rozzuřila, že zrudla a ruce se jí roztřásly. „Já nevím nic! Vy se seberte a vypadněte i s tou svou lacinou vůní z mý čistý kuchyně!“

Mariah jí vrazila facku, až se staré Campbellové otočila hlava.

„Ty děvko! Dovoluješ si na mě vztáhnout ruku?“

Když se však máma Campbellová pokusila popadnout Mariah, Briony jí zkroutila ruku za zády.

„Sklapni, Nancy!“ rozezněl se místností hlas táty Campbella. Všechny tři se na něho zahleděly.

„Ty mizero! Ty bys klidně obchodoval s klukovým životem, co? Co?“ zaječela jeho žena.

Ukousl si další sousto, pak si otřel dlaní ústa a s pusou plnou jídla řekl: „Jestli Kousan Mickyho dostal, je už po něm. Radil jsem mu, aby se držel od Arabů dál, ale neposlechl. Teď mám starost o naše další čtyři hochy. Co se stalo dneska v noci?“

Briony odstrčila starou paní a posadila ji na křeslo. V malé kuchyni se rozhostilo ticho.

„Ronnie Olds je mrtvý, stejně jako Willy Bolger. Vyšli jsme dnes s Tommym ven a věřte mi, že už nemáme náladu na další nesmysly. Ode dneška je tohle naše panství. Není v něm místo pro nějaké budižkničemy nebo pasáky. Když bude chtít někdo pracovat v East Endu, musí odteď zajít za námi. Podřízli jedno z mých děvčat a já nemám v úmyslu to nechat jen tak. Nikdo nebude sahat na to, co patří mně, a to se týká i vašich povedených synků. Je po všem, ale musím vědět, kdo za nimi stojí, s kým byl Bolger ve styku, protože nebudu klidně spát, dokud toho bastarda nepodříznu. Rozumíte? Vyměním za něj zbytek vašich chlapců.“

Táta Campbell přikývl, přesně tohle očekával. Na rozdíl od manželky nic nebral osobně. Jeho synové pro něho představovali způsob přežití; řešení obětovat Mickyho pro dobro ostatních mu vyhovovalo. Kousan byl jedním ze synových největších omylů a bezpochyby jeho největším nepřítelem. Musel obě ženy obdivovat, protože získat Araby na svou stranu představovalo velký počin.

Táta Campbell spořádal poslední kousky jídla. Vstal a odešel ke krbu. Vzal si dýmku a poklepal s ní o cihly.

„Viděl jsem Bolgera asi před týdnem v přítomnosti nějakého džentlmena. Jednou jsem pro něj pracoval - někdy v té době jako tvůj fotr, Briony. Ještě si tě pamatuju, když sis dělala do kalhot! Ale už jako malé dítě jsi měla ty ohnivě rudé vlasy. Kdo by si pomyslel, co se z tebe stane?“

Briony ho už ani nemusela poslouchat. Věděla, o kom mluví, ale nechtěla přestat, dokud zpovídaný muž nevysloví jeho jméno.

„Kdo byl ten chlap? Chci slyšet jeho jméno.“

„Henry Dumas. Šel jsem po Old Kent Road k Apples and Pears. Dá se tam dobře sázet, aniž by člověk dostal po tlamě. Viděl jsem je spolu. Co mají ti dva společného? napadlo mě. Jenže mi to hned došlo. Můj Micky byl neřád. Dostal za úkol sebrat Bolgerovi peníze a oddělat ho. Pasáci nikdy nepatřili mezi mé oblíbence. Většina z nich jsou falešní hajzlové. Prostituce je ženská záležitost, peníze se vydělávají příliš snadno. Ať už jsou moji chlapci prevíti, jací jsou, nežijí na úkor děvek. Vsadím se, že vy ženské se v tom vyznáte líp. A máte za sebou ochranku.“

Máma Campbellová poslouchala svého manžela a rozezleně se na něho obrátila: „Jen ho poslouchejte! Kristepane, už jsi klesl hluboko předtím, ale teď jsi zabředl do opravdu pořádné hloubky. Tvůj syn někde sedí s tím arabským zmetkem a ty těmhle dvěma děvkám klidně povíš, co chtějí vědět!“ vyhrkla uslzeným hlasem. Micky byl její nejstarší syn, její radost. Pochopila, že už nikdy nevejde do jejího domu, nebude tam, až se ona ráno probudí, nepromluví si s ní, a málem jí z toho puklo srdce! Mariah ji pohladila po rameni.

„Neopovažuj se mě dotýkat! Nikdy vám neodpustím, jakou zprávu jste mi dnes přišly říct. Můj chlapec je mrtvý, můj krásný chlapeček…“

Briony civěla na ženu před sebou, na slzy kapající jí zpod zavřených víček a musela ji litovat. Kdyby měl zemřít její syn, umřít v hrůze a strachu bez její pomoci a ochrany, cítila by totéž co ona. Ať byla máma Campbellová jakákoliv, své děti milovala. Kradla, podváděla a vyhrožovala, aby svým chlapcům zabezpečila to, co považovala za slušný život. Znamenalo to dostatek jídla, čisté oblečení a boty. Člověk nenarozený v tak hrozném prostředí by nikdy nepochopil, jaký to znamenalo úspěch.

„Postaráte se teď, aby mí ostatní chlapci přišli domů v pořádku?“

Briony kývla. Starý Campbell se kousl do rtu a pousmál se. „Pak nezbývá než počkat, až se objeví tělo.“

Mariah se dotkla Brioniny paže a obě za srdceryvného pláče mámy Campbellové tiše opustily dům.

Briony seděla v ložnici s velkou sklenkou brandy v ruce a cigaretou v ústech. Vypadala hrozně a bublalo to v ní nenávistí. Od zjištění, že oním člověkem je Henry Dumas, se neustále užírala. S každou sekundou v ní ten pocit sílil. Jako by měla každou chvíli vybuchnout. Před očima se jí promítalo naprosto detailně, čím vším jí ublížil. Viděla jeho ochablé tělo, jak se jí surově zmocňoval, připomněla si jeho nakyslý dech.

Tehdy byla dítě a uvažovala jako dítě. Myslela si, že uchrání sebe i svou rodinu od chudoby, když mu dá sebe. On i její otec však měli vědět, že se jedná o špatnost. Jak si mohla uvědomit, co vlastně dělá? Toužila jen po teple domova, dobrém jídle a čistotě. Chtěla to pro sebe i své sestry a pan Dumas toho využil. Jakou cenu však za to musela zaplatit… A platila stále.

Sebral jí dítě a předtím ji připravil o srdce. Zadusil v ní veškerý přirozený instinkt, který v sobě měla. Až dosud v ní zůstala prázdnota.

Však já mu to oplatím, umínila si. Dobrý Bože, to, co mi provedl, mu vrátím desetinásobně, stonásobně. I za to, co se pokusil mi udělat.

Zaslechla, že do domu přišel Tommy, a zadržela dech. Bouchl za sebou dveřmi; dokonce slyšela i to, jak hodil svůj kabát přes zábradlí, a knoflíky narazily o dřevěné sloupky. Dusal po schodech, takže paní Horlocková vyšla na chodbu a zeptala se: „Co to je za rámus? Děje se něco? Briony nemá náladu na takového zuřivce…“

„Běžte sakra do postele!“ rozezněl se Tommyho hlas po chodbě a stará paní odcupitala.

Briony ztuhla v křesle a očekávala nadcházející útok. Tommy otevřel dveře ložnice a práskl jimi za sebou.

Pozorovala, jak s neoblomnou tváří vpadl dovnitř. Vlasy mu na jedné straně stály, jako by právě zažil hrozný šok.

„Ty káčo! Dneska v noci ses předvedla, Briony. Nikdy jsem se necítil tak trapně, nepřipadal jsem si tak uboze. Vrazila jsi tam, jako bych nic neznamenal. Jako bych byl nula! Nepracuju pro tebe, madam, to si ujasněme. Jsme partneři! Nejsem žádný tvůj lokaj, nejsem ničí poskok!“

Přitáhl si její obličej k sobě, až viděla jeho drobné žilky v očích a cítila jeho dech, když křičel: „Ještě jednou mi něco takového provedeš, tak dostaneš největší výprask svého života, slyšíš?“

Briony dlouze potáhla z cigarety a vyfoukla mu kouř do tváře.

„Ano, Tommy, slyším tě. A se mnou i celý Barking.“ Odstrčila ho s takovou silou, až ho překvapila. Vstala a ukázala na něho cigaretou. „Neslyším od tebe nic jiného než já. Já zatracený Tommy Lane! Nezajímá mě to. Mám toho v hlavě víc než tu tvoji pitomou starost zachovat si tvář. Jak jsi právě správně podotkl, máme být partneři, a proto mám právo dělat, co chci, chodit, kam chci, a mít co říct k tomu, k čemu chci! Právě o tom je partnerství, hochu. Nebudu sedět doma jako tvoje ženuška, zatímco ty si budeš hrát na hrdinu!

Když jsi dnes večer poletoval po venku jako moucha s modrým zadkem, zašla jsem za rodiči Campbellovými. Honíme se za Dumasem, Tommy. Henrym Dumasem. Táta Campbell viděl, jak se potkal s Bolgerem a dal si to dohromady. Proč se prostě neuklidníš a aspoň jednou nepoužiješ hlavu místo zadku? Co na to můj partner říká teď?“

Navzdory svému smutku pocítila radost, když viděla, jak Tommy splaskl.

Zpráva jím skutečně otřásla. „Dumas?“ zeptal se nevěřícně.

„Přesně ten.“ Típla cigaretu a ihned si zapálila další. Ohromeně hleděl, jak zuřivě vtahuje kouř do plic. „Dostanu ho. Skoncuju s tím zmetkem jednou provždy. Je mi fuk, jestli je jeho tchán lord. I kdyby byl třeba ministerský předseda nebo sám král, toho bastarda podříznu!“

„Pojď ke mně, Briony, zlato…“

Obrátila oči v sloup a ruce zatla v pěst. Celá ztuhla. „Nesnaž se mě udobřit, Tommy. Nechci se tulit ani nepotřebuju útěchu, nic to neznamená. Chci, aby ten bastard padl před mýma očima k zemi. Oplatím mu to, že ve mně zanechal jen prázdnotu, pomstím se za Ginelle, ale hlavně za to, že se mě pokusil podrazit.“

Podívala se na něho, ale on jí nedokázal pohlédnout do očí. Nechtěl jí z nich vyčíst bolest a neštěstí. Touhu po pomstě. Věděl, že ji vykoná s ním, či bez něj. Během několika vteřin z něj vyprchala všechna zloba. Ve srovnání s tím, co si vytrpěla v rukou onoho muže, jeho vlastní pocity neznamenaly nic.

„Dostaneme ho, děvče. Slibuji ti, že ho spolu dostaneme.“

Přesně to chtěla slyšet. Teď, když se vypovídala ze svých myšlenek, ulevilo se jí. Zamířila k němu a nechala se obejmout. Přes jeho rameno sledovala, jak cigaretový kouř stoupá vzduchem a uviděla tváře Ronnieho Oldse a Willyho Bolgera. Od zítřka měl být Tommy nepopiratelným králem a ona královnou East Endu. Posmutněla. Nikdy po takovém titulu netoužila, chtěla jen respekt a prosperující podniky. Nyní musela bojovat za uchování tohoto titulu, protože by se jí Dumas a jemu podobní jinak dostali na kobylku. Někdy se člověk ocitne v jisté situaci a musí nést následky. Tak to v životě chodí.

Nakonec, po době, která se zdála být dlouhá jako věčnost, se konečně rozplakala.

Benedict Dumas sledoval, jak se otcovy kníry chvějí při čtení novin. Honil své jídlo po talíři, protože míchaná vejce s ledvinkami nesnášel. Měl rád vařená vejce a chléb s máslem. Jeho otec to věděl, přesto mu každé ráno nutil ledvinky a čekal, až je spořádá.

„Na co tak civíš, hochu? Sněz to jídlo.“

„Ano, papá.“

Henry vztekle zaskřípěl zuby. Pokaždé, co mu chlapec řekl papá, se měl co uhlídat, aby ho neztloukl. Musel ho uznat za svého. Jeho tchán ho miloval, manželka ho zbožňovala a dokonce i to zpropadené služebnictvo se mu ve všem snažilo vyhovět. Henry ho nenáviděl. Představoval důkaz jeho hříšného činu.

Bouchl pěstí do stolu a zařval: „Sněz tu snídani, chlapče!“

Do místnosti vešla Isabel s poštou a atmosféra se rázem prosvětlila. Benedict se usmál na mámu a ona ho letmo políbila na tvář.

„Dnes přijede dědeček a vezme tě na vlaky do Paddingtonu. Pak, myslím, půjdete do zoo!“

„To je prima, mami! Radši se nebudu přecpávat snídaní, protože mi pokaždé koupí hrozně velký oběd!“

Henry zaskřípěl zuby a dál předstíral, že čte noviny.

„Ano, zlatíčko. Nech to být a vyběhni do pokoje. Musíš se připravit na hodinu s panem Bartletem. Dovolil, abys dnes vynechal francouzštinu, ale zítra si ji musíš nahradit.“

„To udělám, mamá.“

Isabel zamrkala, když na ni chlapec vrhl spiklenecký pohled. Benedict věděl, jak to v domě chodí. Před otcem se dávala najevo posvátná hrůza, za zády se mu ale všichni smáli.

Isabel pozorovala, jak se manžel cpe slaninou, vejci a párky. Od příchodu chlapce do domu hrozně zestárl. Nejprve se Isabel vyhýbali její takzvaní přátelé a známí. Jakmile se však její otec do vnuka zamiloval, začalo se mluvit o tom, že to je jeho dítě, nikoli Dumasovo, a život se vrátil do starých kolejí. Isabel chlapce zbožňovala; patřil jen a jen jí. Navíc byl nástrojem k trýznění manžela, což si dokonale vychutnala.

Nyní chlapec dovršil deseti let a směl u stolu sedávat s nimi. Naučil se slušnému chování hodného mladíka bohaté a dobré rodiny. Musela se tomu v duchu smát: Chlapec měl otce pedofila a matku prostitutku nejhoršího zrna. Isabel se Briony štítila, nechtěla na ni ani pomyslet. Benedict byl už jen její syn.

Henryho třísknutí vidličkou ji probralo z myšlenek. Vrhla na něj nepřátelský pohled.

Henry si poskládal noviny a beze slova či dalšího pohledu odešel. Isabel si nalila šálek kávy, usmála se a v duchu si připsala nové vítězství.

Joshua pojídal oběd v hospodě U Šachovnice. Jako obvykle si objednal černé pivo, kaši s hráškem a masový piroh. Právě spolkl poslední lžíci hrášku, když se s ním dal do řeči jeho kamarád Billy Buggins.

„Tommy Lane prý šel do Victoria Parku a všechny oddělal! Dnes ráno jsem slyšel, že Ronnie Olds, Micky Campbell, Marcenello a Willy Bolger jsou mrtví! Ronnie ale nikomu chybět nebude! Podřízli ho jeho bráchům přímo pod nosem! Poldové se tam hemžili jako červi v kousku zatuchlé slaniny. Na nic ale nepřijdou, že? Nikdo za ně do basy nepůjde. Určitě tam byla Briony Cavanaghová a ta velká Švédka Jurgensová. Těch dvou ženských bych.

Zmlkl a Joshua si přejel jazykem po zubech. Pak řekl: „Do toho, Billy. Dokonči, co jsi chtěl říct.“

Billy se polekal - ne snad Joshuy, znal ho léta. Děsil se faktu, že se měl Joshua brzy také stát součástí Cavanaghovic rodiny. Měl se oženit s Brioninou sestrou.

„Dopověz, co jsi chtěl říct, Billy, chci vědět, cos měl na jazyku.“

Billy zrudl jako červená řepa, dokonce i na krku. „Nic jsem tím nemyslel, Joshuo, všichni víme, že Eileen je hodná holka. Nemůže za svoji rodinu, že? Copak někdo z nás ano?“

Byla to skrytá narážka na Joshuova otce. Muž jeho slova vstřebal a pak řekl: „Pro příště, Billy, přemýšlej, než otevřeš pusu. Já jsem mírumilovný člověk, ale rodina mé manželky bude brzy i mojí rodinou a nestrpím, aby o nich někdo nehezky mluvil, jasný?“

Billy vehementně přikyvoval. „Jasně, Joshi… Máš pravdu, byl jsem mimo.“

Joshua se usmál a jedl dál.

Objevila se však starost. Eileeniny sestry v jeho životě dosud nehrály žádnou důležitou roli. Od rána však poslouchal, jak Briony a Tommy Lane oddělali drsné chlapy a vyhráli. Právě mu došlo, že jeho Eileen se sladkou tvářičkou a přizpůsobivou povahou mu může přinést víc potíží, než čekal.

Bernadetta a Kerry společně prohrabávaly hromadu oblečení. Od chvíle, kdy Kerry dala Bernii najevo, že nestrpí žádné potíže, uzavřely příměří. Bernie měla ze sestry strach. Kromě toho, že ji Kerry zaměstnávala, představovala také její vstupenku do světa za hranice East Endu. O Evanderovi nemluvily a předstíraly, že je vše jako dřív. Obě přitom věděly, že jejich předešlý pohodový vztah už se nevrátí. Chodily kolem sebe jako kolem horké kaše, zvažovaly slova a věty. Obě je to vyčerpávalo.

Teď ovšem našly společné téma: události předchozí noci ve Victoria Parku.

„Naše Briony má všechno pod palcem, Kerry. Je jednička.“

Kerry přikývla. „Ano, naše Briony je v jedné lajně s drsnými chlapy. Nikdy by mě nenapadlo, že půjde přes mrtvoly! Myslela jsem, že je přísná bordeldáma, madam. Ach, Bernie, jak daleko to zajde?“

Zavrtěla hlavou. „Naše Briony byla vždycky sama sobě zákonem, vždyť to víš. Proto to dotáhla tak daleko. A nás vzala s sebou. Musíme jen doufat, že zvládne ty, kteří budou bojovat o její korunu. Takových je spousta. Celý život si bude muset krýt záda.“

Kerry se podívala na šaty, které držela v ruce, a kousla se do rtu. Kdyby se Briony dozvěděla, co se děje za jejími zády a uviděla Evandera, co by se stalo?

16

Kostel svatého Martina překypoval lidmi. Ginellina rakev měla pevně přišroubované víko. Briony stála v popředí kostela s Tommym, Ginellina matka a její starší děti zabraly druhou řadu. Briony neustále očima bloudila k rakvi - věděla přesně, co v ní je. Slyšela tlumené vzlyky ostatních děvčat a farářův monotónní hlas.

Na rozdíl od katolické mše se vší obřadností a nádherou připadal Briony anglikánský kostel plytký a bez citu. Farář, zarytý muž kolem šedesátky, neustále oslovoval Ginelle jako mladou dámu, jako by se bál přiznat k jakémukoli spojení s ní. Obřad probíhal bez chvalozpěvů, skutečných modliteb i emocí. Chytila Tommyho za ruku, aby se ohřála. Pevněji stiskl, jako by tušil, že se v ní odehrává bitva, že cítí vinu. Ginellinu smrt měla na svědomí. Dívka se pro ni stala cennou tím, že se objevila ve filmech Jonathana la Billiera. Pro všechny představovala ženu snů. Bolger ji zabil, protože Briony vydělávala peníze, hodně peněz. Kdyby se Briony nerozhodla proniknout do filmové branže, Ginelle by byla jen prostitutkou. A stále by chodila po světě, nosila se ve svých extravagantních šatech a mluvila přízvukem vyšších společenských vrstev.

Toto poznání jí způsobilo řadu starostí. Třebaže Briony za Ginelle bojovala, a tím zaručila větší bezpečnost svých dalších děvčat, nedokázala v noci klidně spát. Dokonce ani po Tommyho boku, který jí dodával pocit jistoty. Potmě si vybavovala Ginelle naskládanou v bedně, její vyděšenou tvář. Cítila lepkavou krev. Teď se jí vybavovaly i další tváře: Bolgerova, Marcenellova, Campbellova a Ronnieho Oldse. Ronnieho, jak si přidržuje střeva v břiše. Ihned po skončení obřadu hodlala navštívit toho šmejda, který stál za tím vším krveprolitím a smrtí. Přinutila se soustředit na modlitbu.

Tommy se díval, jak se jí pohybují ústa, a nebyl si zcela jistý, co on vlastně dělá v kostele. Povzdechl si. Briony na něj mrkla koutkem oka, až se zahanbeně snažil vzpomenout na modlitbu z dětství. Když začal odříkávat otčenáš, v duchu se usmál. Jen Briony dokázala dostat nového pána East Endu do kostela na pohřeb děvky. Jenže právě to on na ní odjakživa miloval: její odhodlání dosáhnout toho, co považovala za správné.

Dokončil modlitbu a spěšně se pokřižoval s pocitem, že udělal správnou věc. Pak se znovu otráveně ponořil do myšlenek na Henryho Dumase a hleděl na faráře, který neřekl nic, a přitom mu to tak dlouho trvalo.

Henry seděl v kanceláři a pročítal si hromadu listin. Jeho nová sekretářka, slečna Barnesová, nervózně čekala na jeho souhlas. Henry si dal načas, aby si vychutnal její rozpaky. Ve skutečnosti ženu při práci nepotřeboval. Stála tam před ním v dlouhé šedé sukni, ve vysokých botách na knoflíky a v praktické bílé halence, s vlasy sepnutými v týle černou sametovou sponkou a s rukama sepjatýma. Alespoň nekouřila. Nesnášel ženy, které kouřily.

„V pořádku, slečno Barnesová.“ Podal jí papíry, aniž zvedl oči, a dívka je spěšně převzala a odešla. Henry si opřel lokty o stůl a pohlédl na těžké mahagonové hodiny na zdi. Ukazovaly čtvrt na pět. Zazubil se při vzpomínce na holčičku, která už na něj čekala v domku na Upney Lane. Rozhodl se, že odejde dřív a k místu vyrazí pěšky. Z kanceláří v docích tam mohl být za patnáct minut. Kývl na slečnu Barnesovou a opustil budovu.

Briony a Tommy viděli, jak vychází ven a zapíná si kabát. Pak ho sledovali k rohu ulice až k malému obchůdku. Vyšel ven po pěti minutách s barevnou krabicí bonbonů. Briony měla pocit, jako by jí přestalo tlouct srdce.

Opět se přeměnila v malé dítě a Henry ji chodil navštěvovat s drobnými dárečky a dobrotami. Chňapla Tommyho ruku na volantu a šeptla: „Jeď za ním, ať víme, kam má namířeno.“

Pokrčil rameny a nastartoval auto.

„Má nějaké děvčátko, Tommy. Ten bastard jí koupil sladkosti a podle toho, co mi říkala Sally, určitě nejsou pro Benedicta. Toho prý nesnáší. Mně nosíval malé dárky. Ten hajzl, ten odporný hajzl!“

Rychle vyrazili za ním. Jakmile zabočil na Upney Lane, Briony zadržela dech, až ji to zabolelo. Henry zrychlil krok a sotva otevřel malou dřevěnou branku, prakticky hopkal po uličce. Briony vnímala, jak v ní narůstá zloba. Vstupní dveře otevřela mladá žena. Briony přimhouřila oči. Zdála se jí povědomá. Když se za nimi zaklaply dveře, Briony a Tommy vystoupili z vozu na zablácenou ulici.

„Já ho zabiju, Tommy. Přísahám, že ho zabiju!“

„Uklidni se. Vrazíme dovnitř a zjistíme, co se tam děje. Dnes se nebude zabíjet. Kdybychom ho oddělali, způsobili bychom si příliš mnoho potíží. Přišli jsme ho varovat, ne?“

Briony zírala na jeho tvář. Zoufalství, které se odráželo v jejích očích, v Tommym vyvolalo nutkání zakroutit Dumasovi krkem.

„Nenávidím ho! Víš, že ho nenávidím celou svou bytostí? Dokonce i Oldsové, ať byli jacíkoliv, si zasloužili žít víc než ten hajzl. Měli větší právo na život.“

Odtáhla se od Tommyho a zamířila k domku. Rozrazila dřevěnou branku a rychlým krokem přešla uličku. Tommy ji s neblahým tušením následoval.

Tady šlo víc než o pomstu. Briony se měla poprat s osobními démony, a proto po otevření dveří pohladil policejní obušek pod kabátem. Pár věcí si musel vyřídit i sám.

Christina Howellová otevřela dveře s úsměvem, ale její kulatý obličej rázem změnil výraz, když před sebou spatřila dva lidi.

„Kde je?“ zeptala se Briony sevřeným hlasem.

„Kdo?“ vypískla Christina zmateně, plná strachu.

„Kdo? Kdo sakra myslíte? Ten perverzák, který sem právě vešel!“

Protlačila se vedle vyděšené dívky, otevřela první dveře a vrazila dovnitř. U plápolajícího ohně seděl pobledlý Henry Dumas s tmavovlasou, asi devítiletou dívenkou na klíně. V rukou svírala krabičku bonbonů a tvářila se polekaně.

Jako by si Henry uvědomil, že je tam dítě, odstrčil ji od sebe na zem, jako by pálilo.

„Co tady děláš?“ zeptal se nevěřícně. Opět pohnul ústy, ale nevyšla z nich žádná slova. Henry Dumas prostě nemohl žádná najít. Zatímco probodával Briony očima, uvědomil si, že Tommy Lane zvedl děvčátko a odvedl je z místnosti. Těžkopádně se zvedl, ramena zatáhl dozadu a rozkázal: „Nechte to dítě na pokoji. Seberte se i s touhle… touhle… štětkou a vraťte se tam, kam patříte!“

Jeho hlas a chování zapůsobily na Briony jako spoušť. On se opovažuje na nás řvát? Opovažuje se je z tohoto domu vykázat?

Skočila po něm a až s nadlidskou silou mu zaťala nehty do měkké kůže na tvářích. Cítila, jak se pod jejími nehty otevírá, a přestože Briony byla drobná, povalila ho na podlahu. Díky jeho šoku nad ním získala výhodu. Zatímco se zoufale snažil odtáhnout její drápy, Briony ho kopla do břicha.

Sebrala rozžhavený pohrabáč a praštila ho do hlavy. Ucítila zápach jeho spálených vlasů. Znovu se napřáhla a zasazovala mu jednu ránu do zad za druhou. S každou ranou její bolest polevovala. Pak se vyčerpaně podívala do jeho zkrvavené tváře a upustila pohrabáč, jenž za zvuku tupého nárazu dopadl na zem. Přivřela oči a vychutnala si tu chvíli.

Kdesi v hloubi duše vnímala, že Dumas skučí bolestí, takže ještě žil. Těžce oddechovala a s každým nádechem jí z úst vyšel sípavý šepot. Bolely ji paže i hrudník, ale v jejím těle se rozléval pocit klidu.

„Už nikomu neuděláš, co jsi provedl mně, slyšíš?“ oznámila mu tlumeným hlasem. Tři lidé u dveří ji fascinovaně pozorovali v záři plamenů. „Snažil ses mě zničit, Henry, ale nepodařilo se ti to. Vždycky prohraješ, protože až s tebou příště budu mít co do činění, Bůh je mi svědkem, že zemřeš. Ronnie Olds je mrtvý a Bolger jakbysmet. Nemáš na své straně nikoho. Zůstala jsem jen já a odteďka tě budu sledovat, kámo. Když budeš vykonávat stolici, budu vědět, jakou má barvu. Tak se ti pomstím, hochu. Postarám se, abys už nikdy nehrál s děvčátky ty své perverzní hry.“

Henry vzhlédl a přes své bolesti si uvědomil, že ve snaze zničit ji, zničil bezděčně sebe.

„Jestli na Benedicta jen dýchneš, dozvím se to. Mé oči budou u tebe doma i v kanceláři. Můj chlapec je to jediné, co na světě mám, a kvůli tobě a Isabel se o něj musím starat z dálky. Po dnešní noci začneš znovu, velký Henry Dumasi. Staneš se mu dobrým otcem. Jestli se na něj jen škaredě podíváš, zlomím ti vaz. Rozumíš?“

Podíval se na ni. Tváře i ústa mu silně krvácely.

„ROZUMÍŠ MI?“ ozývalo se pokojem. Henry přikývl a škubl sebou bolestí.

„Je mi z tebe špatně. Kvůli tobě mám v sobě nenávist, jakou jsem předtím necítila. Nikdy ti neodpustím, že jsi ze mě udělal to, čím dnes jsem.“

Otočila se a zamířila ke dveřím. Podívala se Christině Howellové do obličeje a jízlivě podotkla: „Znám tě.“ Pak upřela pohled na Tommyho, který ji sledoval s posvátnou úctou. „Chodily jsme spolu do třídy ve škole.“ Chytila ji za paži a vlepila jí pořádnou facku.

„Ty odporná děvko, dala bys své dítě jemu? Svoji vlastní krev?“ Děvčátko, které tisklo tvář k Tommyho stehnu, zakňouralo. Briony užasle zavrtěla hlavou.

Je to krásné dítě a ty bys mu dovolila na ně sáhnout! Naservírovala bys mu ji na talíři. Je po všem. Dnes večer tenhle dům opustíte. Je mi fuk, kam půjdeš nebo co budeš dělat, Christino, ale na to děvčátko dohlédnu. Jestli se o ni nebudeš starat, budeš se zodpovídat mně!“

Kerry sledovala, jak Evander hovoří s Glennfordem. Usmála se na ně a mávla. Mávnutí jí opětovali, ale Glennfordův úsměv rozhodně nepatřil k upřímným.

„Říkám ti, Evandere, že jsi v tom až po uši. Podle toho, co jsem slyšel, je její drahá sestra, naše zaměstnavatelka, šéfem gangu. Ona a ten její Tommy prý včera v noci zabili čtyři lidi! Není radno si s nimi zahrávat a ty chrápeš s její sestrou.“ Glennfordova tvář se zaleskla potem. Od chvíle, co se o Briony a Tommym tohle rozkřiklo, měl o svého přítele strach. A taky o sebe a ostatní členy kapely. Jestli vyjde na světlo Evanderův vztah s Kerry, věděl, že stáhne do bahna všechny.

„Vyřeším to, neboj se,“ řekl Evander tlumeně. Jeho atletické tělo se pohybovalo rychle a pružně. Glennford na něj zíral s neblahým tušením.

Evander přišel ke Kerry a usmál se. „Vypadáš nádherně.“

Kerry se mu podívala do očí a chraplavě se zasmála. „Ty taky.“ Bez přemýšlení se jemně dotkla prsty jeho tváře.

Glennford je pozoroval s hrůzou v očích.

„Jsi bledá jako duch, Briony. Piješ dost mléka?“

Matka už Briony začínala lézt na nervy. Zhluboka se nadechla a řekla: „Dej už s tím pokoj, mami. Mám za sebou pár hektických dní.“

Molly otřela Rosalee tvář kapesníkem a zazubila se. „To jo, dítě. Mělas vidět, jak se ke mně na ulici chovají. Jako ke královně. Lidi jsou samé, Ano, paní Cavanaghová, ne, paní Cavanaghová. A jak se daří děvčatům, paní Cavanaghová? Pozdravujte Briony, paní Cavanaghová.‘ Ti pokrytečtí hajzlové! Pamatuju si dny, kdy se na mě ani neusmáli, to když jsem sbírala na trhu uvadlé zbytky zeleniny, abych vám měla dát co jíst. Když ten váš mizerný fotr rozházel všechny prachy v hospodě…“

Briony zvedla ruce a zaskučela. „Nebudeme o tom zas mluvit, že, mami? Teď se máš dobře, ne? A nedostatkem peněz netrpíš. Copak se o tebe nestarám?“

Molly se znepokojeně podívala na dceru. „Ježíši, jsi dcera, na jakou by každá ženská byla pyšná. Jen se koukni, jak zvládáš své podniky. Někdy, když si vzpomenu, jaké to bylo a mohlo být, mě přepadne smutek. Je těžké se dívat na hladovějící děti, víš? Slyšet je plakat, dokud neusnou. Takový zvuk tě nikdy neopustí. Někdy je slyšet i ve větru, který sviští kolem našeho domu. Klepe na okna a vysmívá se ti v chladnu.“

Briony se usmála, ačkoli si nemyslela, že to ještě dovede. „Tak přestaň vzpomínat! Starý je mrtvý a my zůstaly naživu. Máme všeho dostatek. I kdybych už nikdy nevydělala ani penny, máme dost, abychom se uživily do konce života. Přestaň se strachovat. Co je nového u Eileen?“

„Řekly jsme si, že by se svatba mohla konat tak za šest týdnů. Už jsem zamluvila kostel a Eileen jen čeká, až vyšetříš čas, abys jí pomohla vybrat šaty. Mohly byste s ní zajít i s Kerry a Bernií společně. Co na to říkáš?“

„To by bylo prima. Znám švadlenu na Bond Street, která ji pořádně vyfikne. Šije z opravdového hedvábí a tak. Nechávám si u ní šít i já.“

Molly měla pocit, že jí pukne srdce. Už se nemohla dočkat, až o tom všem budoucí nevěstě poví! Eileen ušije šaty opravdová švadlena! Všichni z ní budou paf!

„Myslím, že nám Kerry taky brzy oznámí velkou novinu. Jestli nemá chlapa, tak jsem Anna Boleynová! Víš, kdo to je?“

Briony zavrtěla hlavou. „Pro mě je to novinka. Nikdy jsem ji s žádným chlápkem neviděla. Nikým konkrétním. V klubu je jeden mladík…, syn hraběte. Druhý syn, takže titul nedostane, ale popletla mu hlavu. Pořád o ní básní. Pokud vím, nikam se zatím nedostal. Naše Kerry je nevyzpytatelná. Vybere si sama, a až se to stane, nikdo to nezmění.“

Molly se usmála a přikývla. „Syn hraběte. To by byla paráda.“

„Tobě by vyhovoval každý z vyšší vrstvy, že? I kdyby měl hrb na zádech a na noze kopyto! Mami, věř mi, že nejsou jiní než my. Jedí, spí a kadí jako my. Jen to dělají v hezčím prostředí!“

Molly plácla svou dceru a hlasitě se zasmála. „Byla bych radši, kdyby to i moje dcery dělaly v hezčím prostředí. Když pomyslím na naše začátky, a jak jsme na tom teď. Povím ti, děvče, že je mi dobře u srdce. Dokonce i moje Rosie vypadá jinak.“

Rosalee, která zaslechla své jméno, se zazubila a zatleskala: „Bri, Bri.“

„Miluje tě, Briony. Vedeš si tak dobře, dítě. Mám z tebe radost. Mohly jsme všechny žít ve sklepě, každá se čtyřmi nebo pěti dětmi na krku a čas od času dostat v pátek přes hubu. Moje holky ale ne! Můžu se lidem dívat do tváře a říkat: ‚Moje holky ne.’ Mým holkám ostatní můžou závidět a věř mi, že taky závidí. Když si Nellie Flanaganová pomyslí, co se z vás stalo, tváří se, jako by ji někdo píchl pohrabáčem do zadku!“

Briony se zasmála. „Doufám, že nebudeš používat tyhle výrazy, až si Kerry přivede domů syna hraběte!“

Molly se zazubila a pokusila se napodobit přízvuk vyšších vrstev. „Kdybych byla v dobré společnosti, řekla bych pohrabáčem do pozadí!“

Obě se zachechtaly, ale Brionin smích hraničil s hysterií.

Molly si hřbetem ruky otřela oči a vážně řekla: „Jsi v pořádku, Bri? Jsi tam, kdes chtěla být, ne?“

Briony cítila potřebu matce všechno říct, ale věděla, že by to Molly nechtěla slyšet. Místo toho si zapálila cigaretu a zvesela prohodila: „No jasně! Díváš se na první baronku tohoto města a mám v úmyslu si tenhle titul udržet, matko. Prostě jsme se o něj s Tommym zasloužili.“

Molly se spokojeně usmála. Přesně tohle chtěla slyšet. Poté, co zažila život s vlivnou dcerou, skutečně vlivnou dcerou, nemohla snést pomyšlení, že ji o toto postavení připraví.

Pro Briony to však znamenalo jen další kříž, který musela nést.

*

Briony vešla do tepla hospody U Plachetnice a zaslechla zvuky tlumené konverzace a cinkající skleničky. Podala svůj kabát šatnářce Donně, usmála se na ni a vstoupila do klubu.

Uvnitř bylo plno. Lidi, kteří neměli místo, postávali v malých skupinkách, vdechovali cigaretový dým a parfém. Protlačovala se davem a zdravila známé. Bez zastávky prošla k malému tanečnímu parketu, přeletěla očima stoly a překvapilo ji, když tam zahlédla Tommyho s Rupertem a Jonathanem. Všimla si jeho zrudlé tváře a uvědomila si, že pil. Jonathan ji uviděl a mávl na ni. I on se potil a měl rudý obličej. Briony přešla malý parket, aniž věnovala pozornost čumilům. Připadala si jako ve skleněné kopuli. Celý svět na ni civěl. Posadila se vedle Tommyho a on ji políbil na rty.

Oblékla si tmavě červené šaty, které podtrhly její bílou kůži a zelené oči. Vypadala úžasně. Celá zářila. Tmavě rudé rty a líčka dotvářely celkový sladěný dojem. Tommy se na ni pár vteřin jen díval a pak ji políbil znovu - tentokrát na líčko.

„Nazdar, zlato, dej si sklenku šampaňského.“

Přijala štíhlou sklenici a napila se vychlazené tekutiny. Pak zaklonila hlavu, dopila zbytek a zvedla číši, aby jí nalili další.

Po pěti skleničkách se přátelsky přela o filmech, které měli natočit s Jonathanem. On chtěl umění, kdežto Briony trvala na pornu. Tommy je poslouchal s úsměvem na líci.

Vítězila, s čímž Tommy počítal. Zatímco ona si třídila myšlenky a vyrovnávala se sama se sebou a se svými činy, Tommy organizoval jejich ochranu a nové pracovní síly. On netrpěl výčitkami. Už bylo po všem, pro něho to skončilo. Briony si však potřebovala zvyknout na nové postavení. Věděl ale, že až to Briony zvládne, stane se z nich nepřekonatelný tým. Nikdo a nic je nemohlo zarazit.

U stolu se zastavovali lidi, aby jim projevili úctu. Muži, kteří vážili dalekou cestu do West Endu, aby jim nabídli podporu a přátelství. Briony jim poskytla času a zájmu tak akorát.

Tommy se uvelebil na židli a relaxoval. Držela se skvěle, tak jak předpokládal. Poté, co Kerry dokončila druhou sérii písní, jeho milovaná partnerka vypadala uvolněně.

17

Briony ležela v posteli sama a hlava jí třeštila. Pevně zavřela oči, aby potlačila bolest. Slyšela zvuky domácnosti, které k ní doléhaly zespoda, těžký krok paní Horlockové na schodech a řinkot nádobí. Stará paní otevřela dveře ložnice a položila tác s čajem na noční stolek. Beze slova rozhrnula těžké závěsy a vpustila dovnitř slabé

sluneční světlo.

„Co to děláš?“ zeptala se Briony tlumeným, ale rozzlobeným hlasem.

„Co asi? Jsi hloupá a hluchá?“

Paní Horlocková zamířila k posteli a nalila Briony šálek horkého čaje. Silného černého čaje, který Briony milovala.

Zašilhala a vybafla: „Co jsi to právě řekla?“

Paní Horlocková se nahlas zachechtala: „Takže jsi vstala z mrtvých! Bože můj, vypadáš hrozně. Hůř než kurva, která se vrátila ze sobotní šichty v pondělí ráno. Jak dlouho to takhle povedeš?“

„A co?“

„Vypij ten čaj.“ Napřáhla ruku s bílým porcelánovým hrnkem a pár kapek rozlila na prostěradlo.

Briony se posadila, přijala hrnek a práskla jím o noční stolek.

„Ptala jsem se - co takhle povedu? Odpověz mi, ženská!“ Zvedla hlas, až trhla bolestí hlavou. „Ach, vypadni, nemám náladu.“

„Podívej se na sebe, Briony. Hanba pohledět. Pod očima máš takové vaky, že by se mi do nich vešel nákup na celý týden! Tvoje pleť je v hrozném stavu. Není divu, piješ jako duha a jíš jako vrabec. Předtím jsi byla módně štíhlá, ale teď jsi jako vychrtlá kočka! I vlasy připomínají myší ocásky. A nemysli si, že se mnou budeš mluvit, jak se ti zlíbí. V posledním měsíci jsem snášela ty tvoje sprosté nadávky a jediné, co můžu říct, je tohle: Dospěj!“

Briony se užasle posadila na posteli. „Jak se opovažuješ…“

„Opovažuju se, slečinko! Možná že jsi velká šéfka, ale pro mě zůstaneš dítětem. Celý měsíc se opíjíš do němoty. Poflakuješ se po nocích a vracíš se s randálem a naštveš celý dům. Hádáš se s Tommym jako dement.“

„Tohle je můj dům…“

Paní Horlocková se přiblížila k Briony a skočila jí do řeči. „Jestli si nedáš pozor, zůstaneš v něm třeba sama. Jestli míníš předvádět takové kousky jako včera v noci, vypadneme odsud všichni!“

Briony se snažila upomenout na něco z předešlého večera. „A co se včera stalo?“ zeptala se zaraženě.

„Včera ses pohádala se svými novými strážci - s Jimmym a Davidem Harlesovými. Nejdřív jsi probudila celou ulici, pak celý dům a Cissy jsi odsud vyrazila ve tři ráno. Tommymu jsi jednu praštila, proto dnes není v posteli vedle tebe. Nevím, kam šel, ale kdyby za jinou ženskou, kdo by se mu divil.“

Briony zaskučela. Všechno si pomalu zcela jasně vybavovala. „Bože můj.“

„No, jsem ráda, že Boha považuješ za svého, protože mám pocit, že ho asi budeš potřebovat. Co se s tebou stalo, děvče? Celé týdny jsi jako medvěd s bolavým zadkem.“

Briony zavrtěla hlavou a smutně řekla: „Já opravdu nevím. Mám dojem, že vybuchnu. Od té záležitosti s Oldsovými před naším domem neustále hlídkují nějací lidi. Nemůžu se o samotě ani vysrat! Připadá mi, jako by můj život byl v rukou všech ostatních, jen ne mých. Dokonce i kluby mají zostřenou ostrahu, na domech je víc zámků než na Fort Knoxu! Děvčata se ke mně chovají jinak. Říkají mi ‚slečno Cavanaghová, tohle‘ a ‚slečno Cavanaghová támhleto‘. Připadám si jako cvok.“

„Opravdu dojemné. Tyhle staré řečičky na mě nezkoušej. Jak si usteleš, tak si taky lehneš, jak se říká. A pak je ještě jedno pořekadlo: ‚Nezahrávej si s velkými hochy, pokud neznáš pravidla jejich hry.‘“

„Jdi do háje!“

„Vypij čaj a umyj se, smrdíš jako vozík pivovarského kočího! Pak vylez z postele a přijď něco sníst. Brzy dorazí tvá matka ohledně svatby. Ačkoli v posledních týdnech jsi ani o tohle neprojevovala moc zájem!“

Stará paní vzala hrnek čaje a vtiskla ho Briony do rukou. „Kopni to do sebe a já ti napustím vanu. Pak se můžeš omluvit Cissy a strážcům. Zdvořilost je třeba zachovávat ke všem, na to nezapomínej, slečinko.“

Furiantsky odešla, nato Briony přivřela oči a povzdechla si. Pravda bolí, ale někdy to je vítaná bolest. Vypila čaj.

Molly seděla s Eileen a Rosalee a tvářila se zasmušile. Do místnosti vešla Briony s úsměvem od ucha k uchu, přestože jí třeštila hlava.

„Nazdar, mami. Ahoj, Eileen.“ Klekla si a políbila Rosalee na tvář. „Čauky, Rosie.“ Rosalee přitiskla Briony k sobě.

„Je načase, žes vylezla z postele, tvoje sestra se má vdávat.“

Briony se zachechtala. „Cože? Vdáváš se snad dneska, Eileen? Prošvihla jsem obřad?“

Eileen se rozplakala a Briony si uvědomila, že se něco dramaticky změnilo.

„Promiň, Eileen, jen jsem žertovala.“ Objala sestru kolem ramen.

„Jde o toho mizeru Joshuu. Chce odložit svatbu. Přísahala bych, že za tím stojí ta jeho zpropadená matka. Včera večer se objevil, mazal med kolem pusy, ale řekl, že to bylo příliš unáhlené rozhodnutí a že by se s Eileen měli lépe poznat. Ten obejda! Tak jsem jim připravila čaj a šla jsem k mámě Jonesové. Když jsem se vrátila, Eileen plakala a její chlap nikde. Kdybych ho tam našla, asi bych ho stáhla z kůže.“

Briony si klekla před Eileen a řekla: „Zmínil se o něčem, proč by mohl změnit názor?“

Eileen zavrtěla hlavou. „Ani nepípl, jen se několik týdnů choval divně. Vlastně poslední měsíc. Jako kdyby přes noc chytil mor. A jeho matka mě nedávno na bohoslužbě úplně ignorovala… Nemá mě ráda, Bri. Nevím proč.“ Znovu se rozplakala.

Briony nasadila tvrdý výraz, který Molly neušel. Obě ženy myslely na totéž. Joshua a jeho matka nechtěli mít nic společného s Briony, s její novou rolí. Už bylo dost zlé, že vlastnila nevěstince, ale pomoc při koupi Joshuova domu přijali. Teď však měli strach, že se stanou součástí Cavanaghovy rodiny, synonymem násilí. Ať Joshua O’Malley pozná, co to násilí obnáší! umínila si Briony.

*

Elizabeth O’Malleyová vrtěla hlavou. „Jasně že ti bude u mě doma líp, synu. Eileen je jen pobledlá děvka. Nemá v sobě žádnou jiskru. Ježíši, ta ti porodí jedině ukňourané spratky.“

Joshua zíral do ohně. Právě Eileenina pasivita ho tolik přitahovala, ale jeho matka měla v jednom přece pravdu. Cavanaghovi nebyli rodinou, ke které by chtěl patřit. Rozhodně ne teď.

„Ta Briony… je rozená vražedkyně! Tvůj otec se určitě obrací v hrobě. Jen jak pomyslím na ty její holky se sukněma u nosu a holýma nohama!“ Jeho matka se zuřivě pokřižovala.

Kdyby bylo podle ní, pomyslel si Joshua, musel by se otec otáčet v hrobě jako kuře na grilu. Přitom byl sám zpustlík, kterého nakonec z domu vyrvala tahle semetrika. Matku pohled na Kerry a Bernadettu nalíčené rtěnkou a s holýma nohama a rukama podle poslední módy ihned pobouřil, obzvlášť krátký účes Bernie.

„Jen pomyslet, že bychom se stali součástí jejich rodiny! Lepší bude, když se dostaneš co nejdál od nich, synu. Jsi mladý hoch a máš celý život před sebou. Je spousta holek, které budou rády, že si je vezmeš.“

„Mami, je mi třicet osm let. Už nejsem kluk. A pokud sis nevšimla, před našimi dveřmi nestojí holky ve frontě.“

„Vy chlapi jste blázni! Neměli byste se ženit do čtyřicítky. A i pak byste se měli mít na pozoru. Hezká tvářička dokáže skrýt četné hříchy. Musíš myslet na to, z jaké rodiny pochází. Jestli sem přijde Briony Cavanaghová, dám jí co proto. Nebojím se jí ani nikoho jiného. Jen ať přijdou, ukážu jim, čeho jsem schopná! Můj syn se ožení, s kým bude chtít, a nebude to žádná z Cavanaghových. Jedině přes mou mrtvolu! Slyšíš mě, přes mou mrtvolu!“

Elizabeth O’Malleyová byla v ráži, když Briony vešla zadními dveřmi do malého řadového domku na Longbridge Road. Pár sekund stála v komoře, než o sobě dala vědět. Jakmile vstoupila do kuchyně, Elizabeth O’Malleyová málem vyskočila hrůzou z kůže. Plácla se přes ústa a šeptla: „Ježíšikriste!“

Briony se zeširoka usmála. „Takže jste mě neočekávali? Chyba. Měli byste sedět za zamčenými dveřmi a předstírat, že nejste doma, jako před výběrčím dluhů. Pokud ale já na rozdíl od výběrčího neuslyším, co chci, zlámu vám vaz! A s vámi, paní O’Malleyová, začnu nejdřív!“

Joshua v hrůze a s pokleslou bradou zíral na drobnou ženu.

„Zavři pusu, chlape. Vypadáš jako na trhu v Billingsgate. Copak jsem to slyšela o tom, že Joshua dal košem mé sestře poté, co jí slíbil manželství?“

Joshua hleděl na zjevení před svými zraky.

„Co na tobě vidí moje sestra, opravdu nechápu, Joshuo. Ale protože tě chce, tak tě dostane. Požádal jsi ji o ruku, proto se osobně postarám, abys to udělal. Umyješ se, vyfikneš, v sedm třicet půjdeš k matce a vysvětlíš Eileen, že tě chytila jen předsvatební nervozita, rozumíš?“

Joshua přikývl.

„A uděláš to přesně tak, jak jsem řekla?“

Znovu přikývl.

„Hodný hoch. A mám ještě další věc. Nepřeji si, paní O’Malleyová, abyste se k mé sestře přiblížila na vzdálenost menší než patnáct kilometrů. Jestli zjistím, že jste se Eileen jen dotkla bez jejího svolení, urazím vám hlavu a dám ji svým gorilám, aby si s ní hráli fotbal.“ Usmála se na oba. „Jsem ráda, že jsme si popovídali. Je moc dobře, když si rodiny pohovoří a všechno vyřeší, nemyslíte? Ale teď mě omluvte, mám hodně práce a vy dva jste mi způsobili už dost potíží.“

Tommy seděl v Dickensově klubu v Soho a popíjel velkou skotskou. Předtím se setkal s mužem, kterému se říkalo Siddy Trundley, malým Židem, který přijímal sázky pro obchodníky na trhu v Soho a okolí. Doufal, že do podnikání vstoupí i Tommy, aby získal ochranu i další kapitál. Tommy byl svolný, protože v tom viděl šanci na expanzi podnikání a dvojnásobné zisky. Rozhodl se, že mu poskytne jednoho ze svých inteligentnějších členů ochranky. A všichni se cítili spokojeni. Teď už jen uvažoval o Briony a o předchozí noci. Opět si vyrazila s Jonathanem a Rupertem, přišla domů opilá a v časných ranních hodinách tam způsobila poprask. Stávalo se to pravidlem. Právě přemítal, zda ji nemá srovnat, když ho vytrhl z myšlenek její hlas.

„Vypiješ tu skleničku, Tommy, nebo se s ní chceš zasnoubit?“ Posadila se vedle něho a vdechla vůni pižma a toaletní vody s květy pomerančovníku. „Hledala jsem tě.“

„Vážně, Briony? A proč? Abys mě zasypala nadávkami? Nebo se mi pokusila vyškrábat oči? Ta tvoje opilecká představení už mi lezou krkem, víš?“

Briony si olízla rty a vykulila oči. „Promiň. Vážně se stydím za to, co jsem provedla včera v noci, Tome.“

Podíval se do její nevinné tváře a sotva ovládl touhu jí jednu ubalit.

„Pokoušíš se mě uchlácholit, Bri, ale já se nedám. Není to legrace. Kulení očí a pokus o žerty na mě tentokrát nezapůsobí. Celý měsíc jsi řádila jako tajfun. Od té věci s Oldsovými jsi neodpracovala v klubech a domech ani den. Buď se vzpamatuješ, nebo je po všem. Myslím to vážně.“

Briony se napřímila na židli. „Máš pravdu. Vyváděla jsem, ale s tím už je konec. Trochu mi trvalo, než jsem se vyrovnala s naší novou pozicí, ale už je to za mnou. Nechci, abys mě opustil, nechci narušit naše partnerství. Miluju tě víc, Tommy, než mi kdy budeš věřit.“

To, že Briony otevřeně za denního světla a před tolika lidmi přiznala, že ho miluje, hovořilo za vše. Tommy jí políbil ruku a usmál se.

„Co se vlastně děje, Bri?“

„Nevím, Tommy, asi mi to připadalo děsivé. Vraždy Oldse a Bolgera a to kolem Dumase. Přerostlo mi to přes hlavu a nedokázala jsem se s tím smířit.“

„A teď už ano?“

Vesele se usmála. „Ano, myslím, že už můžu. Vyrovnala jsem se s tím.“

Tommy stiskl její drobnou ruku a něžně se usmál. „Postarám se o tebe, miláčku, měla bys to vědět.“

Usmála se a přikývla. Tommy vycítil, že Briony není tak tvrdá a vypočítavá, jak chce vypadat. Jednalo se jen o mladou ženu. Ginellina smrt ji velmi zasáhla a následné vraždy Oldse, Bolgera a ostatních zapříčinily řadu jejích bezesných nocí. Budu při ní stát, budují oporou a pomůžu jí nést to těžké břímě. Vnímal ji jako svou ženu, svou lásku, a ať se v životě dopustili čehokoliv, moc ji miloval.

Briony odtáhla ruku. „Neuhádneš, co jsem udělala?“

„A co?“

Popovídala mu o návštěvě Joshuy a jeho matky. Vylíčila mu celou situaci barvitěji, než se ve skutečnosti udála, zahrála na komickou strunu. Když se spolu chechtali, Tommy si uvědomil, že Briony se směje příliš pisklavě a uměle, než aby se skutečně bavila. Dohlédnu na ni, umínil si. Vlastně ji budu hlídat jako ostříž.

18

Henry Dumas se posadil na posteli a předstíral, že čte noviny. Isabel ho pozorovala. Působil nějak jinak, dokonce i jeho ústa pozbyla arogantního úšklebku.

„Píší něco zajímavého, Henry?“

Zavrtěl hlavou. „Ani ne.“

Isabel uhladila pokrývku na posteli. „A co ta nová věc – posílání lidí do Austrálie? Myslím, že to je báječný nápad.“

„Když se zbavíme třídy pracujících, pak je to jen dobře.“

Isabel si povzdechla. Čerstvá jizva na Henryho tváři končila až v jeho vlasech. Když se rozčílil, zdálo se, že vystoupila. Měl také jizvy na ramenech a zádech. Ten, kdo na něho zaútočil, mu chtěl opravdu ublížit. Zpočátku uvažovala, proč mu útočníci nesebrali peněženku a hodinky. Policie však tvrdila, že je možná někdo vyrušil, což se u přepadení za bílého dne stává často. Soucit - a Isabel skutečně překvapilo, že vůbec nějaký cítila - ji pomalu opouštěl. Když se Henry začal uzdravovat, vracely se i jeho manýry, což nikdy nevypadalo jako vábná perspektiva.

„Je to s tebou těžké, víš? Od chvíle, kdy tě napadli, ses změnil. Neopustil jsi postel. Bůh ví, že jsi na tom byl předtím dost hrozně, ale teď jsi naprosto nemožný. Dokonce i doktor má starost. Rány se ti zacelily, jsi dost fit, abys vstal. Proč dnes nepojíš dole v knihovně? Na zahradě je nádherně.“

„Isabel, udělej mi laskavost a nech mě o samotě. Stále se necítím dobře, a pokud se rozhodnu zůstat v posteli, mám na to právo. Nechci vysedávat v knihovně a hledět do zahrady. Nezajímá mě, že ti lidé chtějí cestovat do té příšerné Austrálie. Nezáleží mi na tom, jestli se podává oběd nebo večeře. Ani co děláš ty a tvůj zatracený otec. Krátce řečeno mě nudíte. Prosím, odejdi a nech mě na pokoji.“

Isabel našpulila ústa a odešla. Zamířila ke dveřím, ale Henry ji zavolal zpět. „A to děcko a jeho proklaté psisko drž ode mě dál!“

Sotva však otevřela dveře, velký německý ovčák Nipper vběhl do pokoje a těsně za ním Benedict. Nipper vyskočil na postel a nadšeně začal Henrymu olizovat tvář a pleš. Zablácenými packami mu potrhal noviny. Henry zvíře odstrčil vší silou, až spadlo na zem.

Nipper se choval velmi přátelsky. Byl ještě štěně, a přestože mu Henry nikdy neřekl vlídného slova, zvíře stále žilo v naději, že si ho muž oblíbí. Opět vyskočilo na postel a pokračovalo ve vítání.

Benedict stál u dveří s rozesmátou tváří a hlasitě volal psa k sobě: „Nippere! Nippere! K noze. Nech tátu na pokoji. Není mu dobře!“

Isabel potlačila smích, když Henryho tvář vykoukla nad hromadou kožešiny a rozzlobený pán ucedil: „Sundejte ze mě to zvíře!“

Benedict psa odtáhl. Nipper se posadil na podlahu a s vyplazeným jazykem těžce oddechoval námahou.

„Promiň, papá, ale má tě rád. Snažím se ho držet od tebe dál…,“ hlas se mu zajíkl a Benedict zoufale svěsil ramena.

Henry se pozorně zadíval na chlapce. Jako by před ním stála jeho matka, včetně nádherně zelených cavanaghovských očí. Benedict dokonce nevědomky dělal stejná gesta jako Briony. I ona nakláněla hlavu na stranu, stejně se usmívala a věšela ramena, když neuměla odpovídat na jeho otázky - přesně jako to dělal nyní Benedict. Poprvé pocítil záchvěv zájmu.

„Udělej to ještě jednou, hochu.“

Benedict pokrčil rameny. „A co, papá?“

Henry parodoval jeho pohyb a Benedict se zasmál. Roztáhl ruce, svěsil ramena a udělal, jak otec řekl. Poprvé se na něho Henry doopravdy usmál.

„Isabel, přines mi ze spodní zásuvky z mé šatny alba.“

Překvapeně poslechla. Benedict stál u postele, šimral Nippera za ušima a čekal, až otec opět promluví. Netušil, jak se zachovat. Jeho otec s ním hovořil jen zřídkakdy. Obvykle tehdy, když neudělal domácí úkol naprosto dokonale. Pak dostal ostře vyhubováno.

Henry se zachechtal, až vycenil zuby. „Tady to je, koukni! Jen se na to podívej, chlapče.“

Benedict vzal z otcovy ruky fotografii ženy v černé vlněné šatovce. Měla bílé vlasy a smutně se usmívala.

„Tohle je moje matka, tvoje babička.“

Benedict se podíval otci do tváře a řekl: „Je moc hezká.“

Henry smutně pokýval hlavou. „A co teprve zamlada! Někteří říkali, že až příliš. Moc jsem ji miloval, byla to dobrá žena.“

Isabel v naprostém šoku sledovala, jak otec a syn spolu poprvé hovoří.

„A co se s ní stalo, papá?“

„Zemřela, když jsem byl ještě kluk, asi stejně starý jako ty. Měla mnoho dětí, ale všechny zemřely. A má matka z toho důvodu také zemřela. Tak jemná a křehká žena nemohla rodit děti. Sama působila jako dítě. Tak krásně se smála… Chovala se ke mně štědře a měla mě moc ráda. Hráli jsme si na schovávanou a na peška se starou chůvou Hattií.“

Civěl do dálky, jako by je všechny viděl před očima. Benedict si se zájmem prohlížel zašlé fotografie. „Máš ještě nějaké další, papá? Rád bych se o babičce dozvěděl víc. Viděl jsem její obraz v obývacím pokoji tolikrát, že jsem o ní často přemýšlel.“

Henry se na něho ostře podíval. Hoch přirozeně chtěl vědět o svých předcích. Nelítostně se usmál. Asi by ho překvapilo, kdyby se dozvěděl o své pravé matce!

„Pojď se posadit ke mně na postel. Ukážu ti všechny svoje fotografie. Zůstala mi jen jediná fotka mého otce, ale jeho portrét je v podkroví. Patřil k jezdeckému pluku, na obrázku je proto v uniformě.“

„Měl jsi ho rád, papá?“

Henry se zasmál dětinské otázce a zavrtěl hlavou. „Ne. Vlastně ani ne, měl hrozně výbušnou povahu.“

Benedict se kousl do rtu a důvěřivě hleděl otci do tváře.

„Myslíš si, že jsem po něm, vid?“

Benedict zuřivě kroutil hlavou, neboť nehodlal pokazit jeho přátelskou chvilku; s otcem mluvil tak málo, že nechtěl, aby jejich povídání skončilo.

Henry si ztěžka povzdechl. „Možná jsem, chlapče. Člověk po svých rodičích zdědí různé věci. Určitě mám po otci ty mrzuté nálady. Napadá mě, co jsi asi zdědil ty po mně a po své matce?“

Podíval se na Isabel, která se pod jeho pohledem málem zcvrkla.

Briony se probudila den před Eileeninou svatbou v dobré náladě. Za pár týdnů po rozmluvě s Tommym a paní Horlockovou se postupně stávala tou Briony, jakou ji znali předtím. Objevila se v ní však tvrdost, která se dřív neprojevovala.

Briony odhrnula závěsy ložnice a zamračila se, když zahlédla dva muže postávající kolem jejího auta. Kouřili a vybavovali se. Nesnášela, že ji takhle museli hlídat. Všude chodila s ochrankou. Nikdy nic nedělali, a přitom je živila. Tommy se jejím stížnostem smál. Vysvětlil jí, že kdyby k nějakým potížím došlo, na svůj chléb by si víc než vydělali. Stejně jí však vadilo, že ti dva ji sledovali, kam se hnula, dokonce kontrolovali i návštěvy v jejím domě. Přestože se smířila s tím, že to je nutnost, neustálý dohled ji štval.

„Pojď ještě do postele, Bri, je brzy.“

Briony se usmála. „Poslyš, Tommy, čeká mě dlouhý den. Přípravy na Eileeninu svatbu a schůzka s Mariah. Navíc mám dnes ráno ještě jedno speciální setkání.“

Stáhl ze sebe přikrývku, aby Briony viděla, jak je vzrušený. „Můžeš mít speciální schůzku hned ráno, jestli chceš!“

„Ach, Tommy, ty jsi hrozný! Musím se vykoupat, obléct a o půl jedenácté být v Regents Parku.“

Tommy se zakryl a zeptal se: „Chceš, abych šel s tebou?“

Briony byla v rozpacích. „A ty bys chtěl? Nikdy jsi ho vlastně neviděl, že? Je krásný, Tommy…“

„Já vím, Briony, říkáš mi to dost často.“

„Sally ho bere do parku, a zatímco on věnčí psa, my si povídáme. Kdyby se to Isabel dozvěděla, nejspíš by vraždila, ale co neví, to jí nemůže ublížit. Benedictovi je už deset, vyrůstá a ani neví, že existuju. Bolí mě to, Tommy.“

Chytil ji za ruku a políbil. „Mluvíme o tom pořád. Nezná tě, Briony, ale je s nimi šťastný. S Isabel určitě. Bude mít všechno, co jsme my nikdy neměli, správné přátele a dobré školy. Kruci, Bri, jemu se to povedlo! Kéž by mě moje stará máma dala někomu takovému.“

„Ale já mu všechno tohle dneska můžu dát,“ řekla sklíčeným, tichým hlasem.

„Briony, nech toho. Můžeš mu poskytnout peníze, ale vždycky budeš Briony Cavanaghová. Nejsi ani vdaná. Byl by jen nemanželským dítětem. Takhle je někým důležitým. Půjde studovat na univerzitu a jednou zdědí ohromný majetek. Nepokaz mu to, Briony, protože ti za to nepoděkuje. Sleduj ho zpovzdáli, dohlížej na něho. Až bude dospělý, povíš mu pravdu. Kdo ví? Možná na to přijde sám. Prozatím ho nesmíš přivést do tak riskantní situace, zlato, protože nevíš, jak by to dopadlo.“

Brionina rozzářená tvář zbledla. „Tommy Lane, hlas rozumu,“ podotkla trpce.

„Jo. Jen se snažím dělat to, co je pro toho chlapce nejlepší. Mysli hlavou, Briony, ne srdcem. Teď už se ale oblečme a pojďme. Pozvu tě na dobrou židovskou snídani na Brick Lane, co říkáš? Nemám pořád chuť na bagety. Co ty na to?“

„A s kým se musíš na Brick Lane potkat?“

Tommy se zasmál. „Ty na mě vždycky vyzraješ, že? Musím se setkat se Sollym Goldsternem. Dluží mi fůru peněz a dneska si je jdu vybrat.“

„Dobře, Tommy. Řeknu Cissy, aby mi napustila vanu.“

Začala se připravovat a snila o tom, že syna vezme k sobě domů. Jak ho vede do školy v jeho nejlepším oblečení. Nikdo jí v takovém snění nemohl zabránit.

Sedmašedesátiletý Solly Goldstern vypadal vyzáblý až na kost. Obchodoval se zlatem. Kupoval ho od židovských přistěhovalců, kteří přijeli do Anglie začít nový život. Prodával je pak za vysoké částky bohatším klenotníkům v Hatton Garden a okolí.

Vypůjčil si od Tommyho velký obnos, aby odkoupil rubínový diadém od jedné staré Rusky. Byla chytrá, znala jeho hodnotu a trvala na padesáti procentech skutečné ceny. Solly jej za vypůjčené peníze koupil a obratem prodal s ohromným ziskem. Všechno šlo dobře, dokud mu manžel jeho dcery Isaac peníze neukradl, neopustil svou čtyřicetiletou manželku a pět dětí a neutekl s mladou Angličankou Daisy. Sollymu ani tak nevadily ty peníze jako Daisy. A fakt, že zdrhl s Angličankou. Ostuda jeho dcery pro něj znamenala mnohem víc.

Zběhlého manžela se snažil najít, leč bez úspěchu. Tommy Lane si teď hodlal přijít pro peníze. Taková hanba. Bylo jasné, že ztratí respekt své obvyklé klientely. Lidé si jistě pomyslí, že je starý a přihlouplý, když ho jeho zeť mohl tak snadno okrást. Že je snadnou kořistí. Eastendskou mentalitu dobře znal. Právě ta ho ovlivnila po příjezdu do země. Měl na své straně jen bystrý mozek a podnikatelského ducha.

Do modrých očí mu stouply slzy, a rychle proto zamrkal. Pohladil rukojeť pistole, která ležela před ním, a kousl se do rtu, až začal krvácet. Pak olízl kapky krve. Zakusil své vlastní neštěstí a nutilo ho opět k pláči.

Na ten diadém si vypůjčil moc peněz a měl je vrátit. Částku, kterou však Tommy požadoval, ani náhodou nesehnal. Navíc Tommy požadoval deset procent ze zisku a pět procent jako manipulační poplatek. Solly, zahnaný do úzkých, přemýšlel o smrti.

Do místnosti vešla jeho dcera Vita se sklenicí čaje. Ztrápenou tvář měla vrásčitější než obvykle. Jako mladá dívka po Isaakovi strašně toužila. Díky otci a slušnému finančnímu obnosu ho také dostala. Porodila mu děti a milovala ho. On přitom zradil nejen ji, ale své děti i jejího otce. Cítila zodpovědnost za manželovy činy. Podívala se do otcovy vážné tváře a sevřelo se jí srdce. Ona způsobila, že tak hluboko klesl. Představovala nástroj jeho pádu. Všude dlužil peníze. Věděla, že se dostane do řečí, což se v židovské komunitě stávalo osudným. Bez peněz člověk přišel i o svou moc.

„Vypij ten čaj, otče. Brzy přijde Tommy Lane. Je to slušný a rozumný člověk, pochopí to.“

„Ty chceš, dcero, abych prosil nějakého spratka z ulice? Já, hlavní obchodník se zlatem v East Endu, vždy s nejlepší pověstí?“

„Když jsi ho považoval za dost dobrého, aby ti půjčil své peníze, přinejmenším bys k němu mohl být upřímný, otče. Kdo ví? Třeba by přistoupil na týdenní splátky, než se z toho dostaneš.“

Zachechtal se. „Tommy Lane není obchodník prodávající na splátky. Nebude chtít svých pět tisíc liber po padesáti librových splátkách týdně. Platil bych mu bůhvíjak dlouhou dobu. Chce celou částku plus deset procent zisku a pět procent manipulačního poplatku! Pro lásku boží, nech už mě o samotě. Ty svoje rozumy rozdávej někde jinde.“

Vita zkameněle zírala na pistoli. Ještě se jí dotýkal, když kroutila hlavou.

„Jako kdybychom neměli dost problémů. Chceš způsobit ještě další. Isaac je pryč i s tvými penězi. Musíme se pokusit to nějak vyřešit.“

„Kdyby stál přede mnou, zastřelil bych ho jako psa.“

Procedila skrz sevřené zuby: „Kdyby tady byl, zastřelila bych ho sama!“

Rozdrnčel se zvonek a Tommyho hlas dolehl až do zadní místnosti.

„Nazdar, Solly, starý kamaráde!“ Když vešel dovnitř s Briony v patách, ztuhl. „Co se tady hergot děje?“

Briony při pohledu na Sollyho Goldsterna mávajícího starožitnou zbraní vykulila oči.

„Zbláznil ses, Solly?“ zeptal se Tommy tlumeným hlasem. Jemně odstrčil Briony z místnosti, slyšela však Tommyho hlas, kterým se starého pána snažil přivést k rozumu.

„Dej mi tu pistoli, Solly.“

Starci se třásla ruka. Vita k němu popošla a pistoli mu opatrně odebrala.

Tommy se suše optal: „Chápu správně, že ty peníze nemáš? Nebo se snad snažíš oddělat všechny lidi, kteří sem vejdou?“

Vita podala Tommymu zbraň. „Je bez sebe starostí. Dostali jsme se do velkých problémů…“

„Nic mu neříkej, Vito! Jen ať Tommy odvede svou špinavou práci. Z kamene krev nepoteče.“ Když Briony slyšela jeho důstojný hlas, musela zasáhnout. „Podívejte, pane Goldsterne, pamatujete si mě, že?“

Jeho výraz změkl. „Samozřejmě. Každé pondělí jsi ke mně nosila matčin snubní prsten do zástavy. Dal jsem ti za něj sedm šilinků a tys mi v sobotu přinesla zpátky devět. Briony Cavanaghová…, moje manželka Etta tě pokládala za nejkrásnější dítě, jaké kdy viděla.“

Briony se posadila vedle starého pána. Usmála se na něho a řekla Vitě: „Připrav nám čaj, děvče, trochu si popovídáme.“

Vita šla vařit čaj a Tommy si obkročmo sedl na židli. Starou pistoli se stříbrnou rukojetí stále držel v ruce. „Za situaci, do které jsi mě dostal, Solly, bych tě měl správně sprovodit z tohoto světa.“

Sollyho tvář zešedla. Během vteřiny se mu svěsila i kůže. Briony ho pokládala za starého muže celý svůj život, ale teď se jí zdálo, že stárnul před očima. „Sklapni, Tommy, nech ho mluvit.“

Solly pokrčil rameny a bezmocně rozhodil rukama. „Vitin manžel Isaac pro mě pracoval. Půjčil jsem si od tebe pět tisíc, Tommy, abych koupil obzvlášť hezký diadém od jedné staré paní. Byla to krásná práce z bílého a žlutého zlata s diamanty a rubíny. Jeden z nejlepších šperků, jaký jsem kdy viděl.“

„Dobře, Solly, víme, oč jde. Co se stalo?“

„Vita Isaakovi porodila pět dětí. Zaměstnal jsem ho, protože si nedokázal udržet žádnou práci. Tak jsem si ho držel pod dohledem. Zajistil jsem, aby děti měly co jíst, však to znáte.“

Briony i Tommy přikývli.

„Počkal, až jsem ten šperk prodal zlatníkovi z West Endu, který sehnal kupce. Pak v noci přišel, sebral peníze a veškerou hotovost, kterou jsem léta střádal, a - ani Vita o tom neví - všechny klenoty mé manželky Etty. Měly časem patřit Vitě. Pak s jednou mladou holkou, štětkou nejhoršího ražení, upláchl. Od té doby jsme ho neviděli.“

Briony něžně položila staříkovi ruku na rameno, soucítila s ním.

Tommy naopak podrážděně vybafl: „A tys mě chtěl oddělat kvůli tomu šmejdovi Isaakovi?“

Briony zavrtěla hlavou. „Podívejte, pane Goldsterne, něco vymyslíme, ano?“

„A co, zlatíčko? Se mnou je konec. Nedám do kupy dost peněz ani na to, abych znovu rozjel podnik. Jsem na mizině. Musím se postarat o Vitu a její děti. Nejstaršímu vnukovi je patnáct. Zbyla mi velká zodpovědnost a žádný kapitál. Nemám ani na nájem tohoto klenotnictví.“

Vita vešla do místnosti s čajem zrovna ve chvíli, kdy se její otec rozplakal. Položila podnos na stůl a objala ho. „Nemá smysl ho bít. Nemůže vám dát peníze. Celé dny se tím trápil.“

Briony nalila čaj. Každému podala jeden šálek a usmála se na Vitu. „Posaď se, pokusíme se na něco přijít. Zkusíme Isaaka najít. Uvidíme, jestli z něho nějaké peníze nedostaneme zpátky. On je dlužníkem, takže jestli je ještě někde v Londýně, je z něho už teď mrzák. Postarám se, aby vám hned ráno poslali tři sta liber. Budete je dlužit mně, pane Goldsterne, nikoli Tommymu. Vrátíte mi je v týdenních splátkách a rozjedete svůj podnik znovu. Budu chtít dvacet procent ze zisku. Co vy na to?“

Solly se podíval na děvče před sebou a náhle si živě vzpomněl na jejího otce. Paddy Cavanagh mu nosil do zástavy i boty dětí, aby měl na chlast. Jednalo se o ničemu, a přesto přivedl na svět tohle krásné děvče se šlechetným srdcem. Znala jen bídu a strádání. Jeho vlastní dcera, která dostávala všechno, co si jen dívka mohla přát, se zahodila s Isaakem. Solly mu platil, aby Vita opět získala vše, co si žádala. Podivný svět - dívka bez prostředků se stala víc ženou než dívka, které bylo dopřáno všechno.

Znovu mu zvlhly oči. Neschopen slova chytil Briony za ruku a políbil ji.

Vita se napila čaje a sledovala očima, jak se mění výrazy Tommyho tváře. Správně odhadla, že Tommyho nijak netěšilo, že jeho pět tisíc liber Briony tak kavalírsky odepsala. Pochopila však, že Briony vždycky dosáhla svého bez ohledu na to, koho tím naštvala.

dvacet minut později v Tommyho voze cestou k Regents Parku odolávala náporu jeho výčitek: „Nemůžu tomu sakra uvěřit! Proč jsi ho nepozvala rovnou na vánoční besídku? Pět táců v háji a ten starý mizera držel v ruce zbraň! Nemáš právo mě tak odbývat, Briony. Pomátla ses.“

V duchu se usmála. „Něco ti povím, Tommy Lane. Když jsem byla malá, nesnášela jsem, že jsem musela nosit matčin prsten do zástavy. Nenáviděla jsem to. Ten starý mizera, jak říkáš, mi nikdy nedal pocítit, jaká jsem špína. Vždycky mě oslovoval slečno Cavanaghová, i když jsem byla dítě, a pokaždé mi dal bonbon.“

Tommy zastavil na křižovatce a křikl na pouličního prodavače: „Máš tam květiny a srdíčka?“

Hoch se zasmál a díval se, jak Tommy zabočil za roh.

„Moc legrační, Tommy. Proč se nevrátíš do klubu? Něco ti povím. Bolelo mě, když jsem viděla, jak hluboko klesl. Přestože patřil k váženým obchodníkům se zlatem, Tommy, choval se ke mně slušně a s respektem. Dlužím mu to. Po tolika letech, kdy se mnou zacházeli jako s irským odpadem, to byla vítaná změna!“

Tommy jen kroutil hlavou a Briony sledovala, jak sám se sebou bojuje. Přesně věděla, jak se cítí. Znala ho lépe než sebe. Každou změnu jeho nálady, každý jemný rozdíl v jeho osobnosti. Na jednu stranu ji chtěl zamordovat na místě, ale na druhou jí rozuměl. Oba dlouho vedli bitvy, aby s nimi zacházeli s úctou. S penězi si ten respekt vydobyli automaticky, ale když člověk neměl nic, nic neznamenal. A pokud evidentně nevlastnil žádné prostředky, měl takový respekt velkou cenu.

„Takže starý Goldstern ti dal bonbon, a proto mu prošlo, že na mě mířil zbraní? Je fajn vědět, že ti na mě tak záleží!“

„Blbost! Ta pistole byla tak stará, že by mu bouchla v ruce a zabila jeho, ne tebe!“

„Aha, odteďka jsi specialista i na střelné zbraně, jo?“

Briony vyprskla smíchy. „Přestaň s tím, Tommy, udělal bys totéž.“

„Jo, možná. Ale nedalas mi šanci, že?“ utrousil vážně, a proto Briony raději mlčela. Přišel o pět tisíc, takže pochopila, že krajně pokoušela své štěstí.

Sally seděla v Regents Parku a pozorovala, jak si Benedict hraje s Nipperem, válí se v trávě ve svých slušných kalhotách a výská. Věděla, že bude muset strávit velkou část večera drhnutím kalhot, aby zahladila stopy jeho „poklidné“ vycházky. Nevadilo jí to, milovala ho. Jedině v její přítomnosti se mohl vyřádit jako kluk – jako hošík, který si hrál a poskakoval. Sally připustila, že i Isabel, ačkoli ho vroucně milovala, se z něj snažila vychovat malého džentlmena. Podle Sallyina názoru však na to měl ještě dost času.

Všimla si, že k ní míří Briony s Tommym Lanem, a kývla hlavou k Benedictovi.

Briony se s Tommym posadila na lavičku z tepaného kovu vedle Sally a dala se s ní do řeči. Kolemjdoucím se jejich rozhovor jevil dostatečně nevinný a zájem o malého chlapce nijak nepostřehli.

„Ahoj, Sal. Jistě znáš Tommyho.“

Přikývla.

„Jak se má můj chlapec?“

„Vidíte sama, slečno Cavanaghová. Je zdravý jako řípa, sní toho jako kůň a má víc energie než blesk!“

Briony se zasmála. Přesně tohle chtěla slyšet. „A jak to jde doma?“

Sally se podívala Briony zpříma do očí. „Je to zvláštní, slečno Cavanaghová. Od pánova přepadení se dějí podivné věci.“

Tommy se naklonil blíž. „Co tím míníte?“

Sally pokrčila rameny. „Poslední dobou si s chlapcem hraje. Bere ho s sebou ven. Pán se celé týdny nehnul z domu a pak Benedictovi zčistajasna nabídl, že ho vezme tam či onam.“

„A jak na to reaguje chlapec?“

„Pane Lane, je rád. Hrají spolu šachy a dokonce se spolu i zasmějí! Pán je jako vyměněný. Býval to protivný starý mizera a teď by se dal namazat na chleba! Paní z té jeho změny vůbec nemá radost. Ani trochu!“

Briony přikývla a zamyslela se. „To je jasné, ne?“ Netušila, jestli ji to má těšit. Ale copak Henrymu nepřikázala, aby byl na chlapce hodný? Je to snad jeho způsob, jak jí vyhovět?

„Ale Benedict je šťastný?“

„To určitě! Nikdy jsem ho tak šťastného neviděla. Je to zlatíčko. Nikdy předtím s ním potíže nebyly, ale když se mu teď věnuje starý pán, je to jako třešnička na dortu, jestli rozumíte.“

Benedict vyběhl a Nipper na něho skočil, až ho povalil do trávy. Briony se k nim málem hnala, neboť měla strach, že je chlapec zraněn. V tom okamžiku se však ozval bujarý výskot.

Sally se zazubila. „Je to tvrdý klučina, slečno Cavanaghová, vydrží jako kůň!“

Benedict vyběhl k Sally, aby jí ukázal rukáv. „Ach, Sally! Sal! Podívej, co se mi stalo se sakem!“

„Pojď sem, ukaž.“

Briony se sevřelo srdce, když se přiblížil. Usmál se na ni i na Tommyho a pak ukázal Sally rukáv. „Máma mi nabančí, Sally.“

Briony i Tommy vykulili oči. Kde se naučil takový výraz?

„Hele, mladíku, nepoužívej tahle slova před rodiči! Tvoje matka by si mě podala, že tě učím takové výrazy!“

Benedict se mazaně usmál. „Neboj, Sal. Ale koukni, je samé bláto.“

„Vyčistím ti to, hochu. Běž si hrát se psem.“

Nipperovi se zřejmě Briony zalíbila, takže na ni skočil a zamazal jí zablácenými tlapami kabát.

„Nippere, dolů! Omlouvám se za to…“

Jakmile se Benedict podíval do tváře té dámy, slova mu uvízla v krku. Měl pocit, že se dívá do zrcadla.

„Ahoj, Benedicte, tvoje chůva mi o tobě právě vyprávěla. Máš úžasného psa.“ Briony se chvěl hlas. Stálo ji veškerou sílu, aby ho nepopadla a nepřivinula si ho k hrudi.

Benedict zíral do jejích zelených očí tolik podobných jeho. „Ano, je to úžasný pes. Promiňte, ale znám vás?“

Briony zavrtěla hlavou a odpověděla: „Ne, neznáš mě.“

„To je divné. Mám pocit, jako bych vás odněkud znal.“

Pohledy Briony a Benedicta se střetly. Tommy pozoroval, jak se ti dva na sebe dívají. Benedict se jí až neuvěřitelně podobal. Měl stejně srdčitou tvář, vysoké lícní kosti a tytéž zelené oči. Jako by jí z oka vypadl, jak by řekla jeho máma. Jednou z něho bude hezký muž, a jestli zdědí matčinu povahu, bude to bezva chlap. Když je tak pozoroval, uvědomil si, co Briony prožívá a co ji drží při životě. Starala se o všechny, dokonce i o starého Sollyho Goldsterna, a přitom jediný, o koho kdy chtěla doopravdy pečovat, byl mimo její dosah. Nemohla ho ukládat do postele, otírat mu slzy nebo ho držet v náručí. Nedivil se, že napadla Dumase. On koneckonců získal všechno a jí nezbylo nic.

„Dal by sis zmrzlinu, chlapče?“ narušil Tommy jejich momentální blízkost.

„Rád, děkuji.“ Benedictovi se rozzářily oči.

„Zajdi s ním, Bri, já si na chvíli popovídám se Sally.“

Briony vstala a doprovodila Benedicta ke zmrzlináři. Cestou si povídali. Sally je sledovala s těžkým srdcem. „Není to dobrý nápad, pane Lane. Je ve věku, kdy chlapec leccos poví.“

Tommy si zapálil viržinko a zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Komu na tom záleží? Mně to rozhodně nevadí, zlato. Briony má právo ho vídat.“

Sally zmlkla, ale pomyšlení, že by chlapec něco prozradil, ji vylekalo.

Briony si s Benedictem povídala o všem možném. Vyslechla si jeho chlapecké starosti a Benedict vycítil, že se jí může svěřit.

Když se pak později vracel se Sally domů, podotkl: „Asi se mamá nezmíním o té milé paní. Považovala by ji za prostou, ale mně se líbila. Co říkáš, Sal?“

Sally si oddechla a usmála se. „Nejspíš máš pravdu, mladíku. Tvojí mámě ani tátovi by se nelíbila. Ale můžeme kamarádství s ní držet v tajnosti, že?“

„Myslíš, že ji ještě někdy uvidíme, Sal?“ zeptal se a pohladil psa po srsti.

„Ach, ano, Benedicte. Mám takový pocit, že ji ještě uvidíme. Vlastně za to ručím.“

19

Briony si oblíbila Mariah a líbil se jí i způsob, jakým řídila své podniky. Obě ženy byly rozenými bojovnicemi a vítězkami, což je nečekaně spojilo. Dohromady vlastnily téměř všechny nevěstince v Londýně, a staly se tudíž i konkurentkami. Přestože si šly svou cestou, záleželo jen na čase, kdy si začnou přetahovat děvčata i zákazníky. Tak vypadalo nepsané právo podnikání.

Mariah chtěla zpečetit nově nabyté přátelství něčím hmatatelným. Nejen proto, že měla Briony ráda, ale i z toho důvodu, že Brionino postavení s Tommym Lanem pro ni jistým způsobem představovalo hrozbu. Kdyby na to přišlo, Briony si mohla bez mrknutí oka vzít to, co patřilo dosud jen jí. Ačkoli věděla, že Briony je příliš čestná a přímá na takovou podlost, potřebovala se nějak pojistit. Potřebovala zkrátka záruku. Proto teď Briony seděla v jejím domě nad šálkem čaje a kouskem koláče.

Briony si otřela ulepené prsty do ubrousku a přátelsky se na Mariah usmála. Díky odpoledni stráveném s Benedictem se cítila o mnoho šťastnější.

„Takže jsme měly čaj a zákusek, nabídla jsi mi něco ostřejšího k pití - což jsem odmítla - a trochu jsme si pokecaly. Přejděme k věci, děvče, oč jde? Ven s tím.“

Mariah se zasmála. „Mám pro tebe návrh, Briony. Pokud s ním budeš souhlasit, vyděláme na tom.“

Briony si zapálila cigaretu. Vyfoukla kouř a prohodila: „Pokračuj.“

Mariah se uvelebila v křesle a její ohromná ňadra překypovala ze staženého korzetu. Briony napadlo, jestli nevyskočí ze stísněných prostor do tepla pokoje.

„Panství Berwick Manor je na prodej. V době války ho využívali jako nemocnici, je v příšerném stavu. Myslím, že bychom ho mohly opravit společně. Pro naše účely je perfektní. Dům stojí na vlastním pozemku, je velký a má spoustu pokojů. Vydělal by na sebe.“

Briony přikývla.

Mariah se zhluboka nadechla. Briony se jí to nijak nesnažila usnadnit. „Jestli do něj investujeme stejný kapitál, mohly bychom z něj udělat prvotřídní podnik. Pracovaly by v něm naše nejlepší holky, sloužil by elitě. Zdvojnásobily bychom naše klienty i výnosy. Je to dobrá investice.“

Briony se pomalu usmála. „To staré panství znám. Kdo by o něm nevěděl? Dost často jsme kolem něj chodily sbírat hrách. Kerry vždycky říkávala: ‚Kéž bych tady mohla bydlet!’ Máš pravdu, je to krásná nemovitost a na dobrém místě. Posloužily bychom londýnské smetánce, aniž by musela cestovat příliš daleko. O víkendech by se tam daly pořádat večírky ve francouzském stylu, ve stylu starověkého Řecka!“

Brionino nadšení Mariah potěšilo. Věděla, že svůj nápad prodala. Teď jen stačilo domluvit vedlejší věci.

„Jo, začnou v pátek a budou pokračovat až do nedělní noci. Je tam hodovní síň, v níž by mohli kunčofti jíst, a spousta hospodářských stavení pro zvířata. Mohli bychom být poměrně soběstační. Pozemky jsou ohromné, patří k nim akry polí, dokonce i starý berwický rybník s kachnami. Je to dokonalé místo pro zámožné muže. Blízko Londýna a diskrétní. Pro trávení víkendu na venkově se dokonale hodí.“

„Kolik mě to bude stát? Pokud je dům za babku, zřejmě na něm bude třeba hodně zapracovat.“

„To ano, Bri. Pokusím se ti to vylíčit. Za prvé potřebuje nové zařízení - počínaje koberci a závěsy konče. Od roku 1919 se sídla nikdo ani netkl, pak ho zatloukli prkny a nabídli na prodej. Šest nebo sedm let neviděl koště. Ale představ si, jaký by mohl být!“

Briony se zaculila. „Už si to představuju. A vím, které holky by tam mohly pracovat. Mladé, hezké, které si chtějí rychle vydělat. Bude to snadné. Kolik peněz by to chtělo?“

„Řekněme, že bychom každá dala deset tisíc z ruky, abychom jej mohly dobře rozjet. Podle mých kalkulací by se nám vrátily po prvních třech měsících otevření.“

Podala Briony knihu, kde zaznamenala náklady. Briony studovala stránky dobrých deset minut, Mariah zatím kouřila cigaretu.

Na Briony zapůsobila. Nezapomněla zahrnout do nákladů i plat chlapíka pro všechno. Evidentně to měla Mariah dobře promyšlené a projekt byl realizovatelný - zkrátka věci, kterým Briony mohla jen stěží odolat.

„Chceš něco vědět, Mariah?“

Usmála se. „Co?“

„Jdu do toho. Po hlavě! Budou se tam vážně točit peníze. Je to klasa, Mariah, fakt třída.“ Užasle kroutila hlavou.

Mariah vzrušeně zatleskala. „Jsem ráda, Briony. Myslím, že bychom mohly být dobrý tým.“

„Navíc si jako obchodní partnerky nemůžeme šlapat na paty, že?“

Mariah postřehla mazaný výraz Brioniny tváře a pochopila, že ji Briony prokoukla. S chladnou hlavou řekla: „To asi taky, Briony.“

„Neber si to osobně, Mariah. Obdivuju tvoji prozíravost. Na tvém místě bych vymyslela něco podobného. Ale můžu ti říct, že bych tě nepodrazila. Když jsme měli ten problém s Henrym a jeho společníky, ukázala ses jako dobrá přítelkyně. Nikdy na to nezapomenu. V našem postavení máme spousty známých, ale přátel jen pár.“

Mariah poněkud změkl výraz obličeje a Briony v ní zahlédla náznak dívky, kterou bývala. Vysokou, krásnou a přirozeně vlídnou. Jednalo se o laskavého člověka v obrovitém ženském těle.

Rupert a Jonathan opilecky vyřvávali a hluk začal rušit ostatní zákazníky. Tommy je sledoval, aniž zasáhl. Považoval je za ničemy, i když se přestal s Briony o tomto faktu hádat. Všiml si, jak Briony v krémových pouzdrových šatech kráčí k jejich stolu, aby jim domluvila. Zavrtěl hlavou a šel si k baru nalít velkou skotskou. Po příchodu dostávali zákazníci kvalitní alkohol. Jakmile se však opili, nalévaly se jim zředěné verze panáků. Platili za ně vysoké ceny a Tommy to omlouval tím, že jim vlastně prokazoval službu.

Když viděl, že mu Briony kráčí vstříc, kývl hlavou, ať jde do kanceláře. Briony ho následovala, jen se tu a tam zastavila u stolu, prohodila pár slov a mávla na zákazníky. Stěnami se rozduněly rytmy charlestonu.

„Jak to šlo u mámy?“

„Lítá jako bláznivá, ale Eileen je v pohodě. Zdá se, že je šťastná. Zítra bude po všem!“

„Vypadáš dnes večer moc hezky, Briony. Nádherně.“

Políbila ho. „Ty taky nevypadáš zrovna špatně.“

Nalil jí panáka a ona se vděčně napila.

„Myslím, že si tě Ben oblíbil, Bri. Nejen že ses mu líbila na pohled, ale i povahově. Chovala ses stejně naivně jako tenkrát, když jsem tě poprvé uviděl.“

„Myslíš, když jsem ti zachránila zadek?“

Tommy se při té vzpomínce zasmál. „Je to krásný kluk, Briony.“

Upravila si vlasy a přikývla. „Já vím. Stojí mě hodně sil, abych ho nechala u nich. Nejradši bych ho sebrala a odvezla pryč. Přestože mám teď styky a takzvané přátele, vím, že to nemůžu udělat. Kdyby došlo na lámání chleba, soudy by se stejně postavily na stranu těch ničemů.“

Tommy ji objal. „Přežiješ to, Briony. Máš na to. Můžeš ho vídat a sledovat zpovzdáli. Bude v pořádku.“

Briony se podívala do jeho tváře a on z jejích očí vyčetl bolest. „Někdy se mi o něm v noci zdá. Přemýšlím, jestli není nemocný nebo jestli nemá strach. Nejsem s ním, abych ho utěšila. Abych dohlédla na to, že mu nic nechybí…“

„Hele, ať už si o Isabele Dumasové myslíš, co chceš, toho chlapce miluje. Miluje ho celým svým srdcem.“

„Ale není jeho matkou, že? Jeho pravou matkou jsem já.“

„A svým způsobem jsi dobrou matkou.“

Briony se od něho odtáhla a opovržlivě se zasmála. „Jo, projevila jsem se jako skvělá matka! Dovolila jsem, aby mi ho vzali. Aby ho vychovával zvrhlík a frustrovaná stará panna! Přesně to Isabel totiž je, je vdaná jen podle jména. Sama mi řekla, že on se ženou nedovede být. Asi jsem byla naprostý blázen!“

„Ne, Briony, by las jen mladá a hloupá. Ale přemýšlej: Bez něho máš všechno tohle.“ Ukázal kolem sebe rukou.

Briony pomalu přikývla. „Jasně, mám všechno a nic. Bez mého chlapce je tohle všechno úplný hovno.“

Tommy ji šťouchl do hrudníku, až rozlila pití. „Krucinál, Briony, nech už té sebelítosti. Nemůžeš ho mít a hotovo! Máš mnohem víc, než si kdo z naší vrstvy dovede vůbec představit. Můžeš mít další děti, ale nechceš je. Nenapadlo tě, že já bych mohl dítě chtít, svoje vlastní dítě? Jistěže ne. Myslíš jen na sebe. Někdy mě fakt vytáčíš, Briony. Já po nocích sním o tom, že máme syna nebo dceru, naše dítě. Naše, nikoli zpropadených Dumasových. Tvoje a moje! Zrzavovlasé děvčátko, nebo chlapce s očima po tobě a vlasy po mně, chlapce, kterého bychom mohli vychovávat spolu a kterému bychom mohli všechno dát. Přestaň se pořád hloupě litovat. Ano, i mně je to líto. Je mi to ze srdce líto, ale už nikdy neshazuj to, čeho jsme dosáhli. Tvrdě jsme makali, abychom se dostali, kde jsme, a jestli by ses toho pro chlapce vzdala, jsi blázen. S ním by ses hrabala ve špíně, měl by holý zadek a tvoje sestry by pracovaly v továrně. Zítra by se nekonala pitomá svatba, protože bys nemohla své sestře koupit ženicha!“

Briony zůstala stát jako opařená. Takhle s ní Tommy nikdy předtím nemluvil. Byl to pro ni šok. Najednou si všimla jeho osamělého výrazu tváře, smutku v jeho očích. Měl samozřejmě ve všem pravdu, ale neznamenalo to, že si to ona nechá líbit. Ztrapnil ji tím, co řekl, ponížil ji. Cítila, jak jí rudnou tváře, a než si to stačila rozmyslet, chrlila se jí slova z úst.

„Nikdy ti dítě nedám, Tommy Lane. Tobě ani nikomu jinému. Každou noc se po mně sápeš a já to nesnáším. Nenávidím to! Dovolím ti využívat mého těla, nic víc. Dobře víš, že k tobě fyzicky nic necítím. Věděl jsi to odjakživa. Přesto mě každou noc ochmatáváš a olizuješ. Je mi z tebe zle! Nejsi o nic lepší než Dumas, ani lepší než muži, kteří chodí do našich podniků. Myslíš ptákem! Já ne, kamaráde. Mám dítě, a jestli nemůžu mít jeho, nechci žádné. Tvoje ani nikoho jiného.“

Jakmile z ní vypadla poslední slova, chtěla je stáhnout zpět. Chtěla mu říct, že to vychrlila ve vzteku. Mlčky však jen stála a čekala, až se Tommy vzpamatuje z rány, kterou mu právě zasadila.

„Ty potvoro, ty jedna zatracená potvoro!“ Vrazil jí takovou facku, až přistála na stole. Kalamář se rozbil o podlahu. Briony beze slova vstala.

„Snažil jsem se k tobě chovat dobře, Briony. Přistupoval jsem na to, zač by ti jiný chlap zmaloval zadek, a takhle se mi odvděčíš? Tak po dnešku jsme skončili, děvče. Přesně teď vím, na čem jsem, že? Finanční záležitosti vyřešíme posléze. Momentálně musím od tebe co nejdál.“

Briony na něho upřela prosebné oči. „Tommy, Tommy, poslouchej… Nemyslela jsem to tak.“

Zvedl ruce. „Nedotýkej se mě, Briony. Teď ani nikdy jindy. Zničila jsi všechno, co mezi námi bylo. Odjakživa jsi měla dobrou vyřídilku, že? Dostala jsi nás z každé situace! Teď se ti podařilo mě svýma řečma od sebe odehnat! Ani jsem nemukl, když jsi mě připravila o mých pět tisíc. Vždycky jsem tě poslouchal, dovolil, ať je po tvém. Přitom jsi ke mně necítila víc než k nějakému vzteklému psu. Otevřelas mi oči. Jdi mi z cesty.“

Briony ho chytila za rukáv saka.

„Pusť mě, Briony, nebo ti dám pěstí. Myslím to vážně.“

Držela se ho jako klíště a rozplakala se. „Prosím, Tommy, nemyslela jsem to tak! Bolelo mě to!“

Odstrčil ji od sebe značnou silou, až narazila zády do zdi a vyrazila si dech. Svezla se bolestí na zem.

„Sbohem, zlato.“

Plakala a zapřísahala se: „Tommy, prosím tě…“

Podíval se na ni a rozesmál se. „Musím přiznat, Bri, že nevíš, kdy se vzdát, že? Meleš si svoje, i když tě někdo srazí k zemi.“

Nato odešel z kanceláře. Briony zůstala sedět na zemi a z očí se jí řinuly hořké slzy osamění.

Tommy vyšel z klubu do chladné noci. Vsunul si ruce do kapes a rychle mířil pěšky do East Endu. Své auto nechal stát před klubem.

Do očí mu stoupaly slzy, ale potlačil je. Okolní Londýn se halil do večerního ticha, v ulicích nebylo vidět ani živáčka. Miloval ji, moc ji miloval. Představovala pro něj maják, který ho volal zpět. Stala se jeho druhou polovičkou. Cítil k ní lásku a pojilo je přátelství, díky němuž dokázal bojovat proti celému světu. Byl jsem blázen, říkal si. Naprostý blázen, celou dobu jsem neviděl, co se mi děje přímo pod nosem! Tohle je konec, neodvratný konec. Nemohl teď přemýšlet o tom, jak všechno dopadne. Navzdory tomu, co se stalo téhle noci, ji však vroucně miloval. Věděl jen to, že dospěli ke konci cesty. Rozchod. Už nikdy nechtěl vidět její krásnou tvář.

Představil si ji, jaká byla před lety, s velikým břichem v modrých sametových šatech i její nádherné vlasy. Už tenkrát k ní cítil cosi zvláštního. Vybavil si, jak otevírali první společný podnik, její vážnou a dokonalou tvář. Proč je někdo pro člověka tak přitažlivý? Díky jaké záhadné chemii se zamiluje do jediného člověka? Proč ho právě ona tak zasáhla, když je na světě tolik žen? Žen stejně krásných, možná s lepší postavou a laskavější povahou? Proč tolik toužil právě po ní? Ani teď ho tato touha neopustila. Po tom všem ji stále chtěl.

Právě to ho bolelo ze všeho nejvíc. V případě Briony necítil žádnou hrdost.

Umínil si, že svou hrdost najde. Po dnešním večeru mě nic nepřiměje se vrátit. Ani její pláč. Ode dneška bude Briony Cavanaghová sama.

Jeho vnitřní hlas mu však našeptával: Ty také, Tommy Lane. A nakonec budeš ty osamělejší víc.

Stál na London Bridge, pozoroval lodě a poslouchal strašidelné zvuky sirén za úsvitu.

Zmožený a vymrzlý se pak rozhodl, co udělá.

Briony slyšela horečné svatební přípravy až ve své ložnici. Litovala, že se rozhodla pořádat svatební hostinu doma. Musela se totiž chovat mile, se všemi hovořit a být dobrou hostitelkou, třebaže teď všem chtěla říct, ať vypadnou. Ať jdou pryč a přijdou někdy jindy.

Venku se proháněla mračna, a Briony proto doufala, že hostina nepotrvá dlouho. Podívala se do zrcadla a zaúpěla. Měla zrudlé, oteklé oči a našedlou tvář.

Věděla, že si to s Tommym rozházela, že to, co řekla, mezi nimi zůstane navždy. Že všechno pokazila svými strašnými, navíc nepravdivými slovy. Vyřkla je ve zlosti poté, co slyšela pravdu. Opět měla slzy na krajíčku. Teď si však nemohla dovolit plakat. Bože, jak moc trpěla, jak příšernou bolest cítila.

Paní Horlocková otevřela dveře a vpadla dovnitř. Briony na ni pohlédla novýma očima. Všimla si, jak má stará paní povislou tvář, jejího podbradku a uvědomila si, jak fádně uplynuly všechny ty roky.

„No tak, holka, vstaň a sněz tenhle chlebíček. Nachystám ti pořádnou snídani, až dokončíme přípravy. Ty nervózní holky mi moc nepomůžou! Ale jsou ochotné, a proto na ně nesmím být moc tvrdá.“

Položila podnos s čajem a obloženým chlebem na stolek vedle Brioniny postele.

„Mimochodem, přijela tvoje matka a strká nos tam, kde to nikdo nepotřebuje!“

Briony ji ignorovala a jen si povzdechla.

„Nevím, co se stalo mezi tebou a Tommym, děvče, ale vzkázal nám, že mu máme připravit oblečení, aby si je hned ráno mohl vyzvednout. Pochopila jsem, že jste se pohádali, ale dnes se ti vdává sestra, takže musíš projevit trochu ochoty. Vy dva jste na sebe byli vždycky jako kočka a pes. Určitě se vrátí s ocasem mezi stehny a všechno se zas urovná.“

Briony zavrtěla hlavou. „Nevrátí se, paní Horlocková. Tohle je konec.“

„Ale, děvče! Ať se mezi vámi stalo cokoli, věř mi, že se to vyřeší dřív, než řekneš švec…“

„Ne, paní Horlocková. Včera v noci jsem řekla něco, co se nedá vzít zpátky. Nikdy na to nezapomene. Tentokrát jsem zašla příliš daleko a všechno jsem pokazila.“

Briony znovu spustila. Snažila se sama najít příčinu svých slov. „Zašla jsem za svým chlapcem, byla jsem mu nablízku. Nemohla jsem ho dostat z hlavy. Představovala jsem si, jak by vypadal život, kdyby zůstal se mnou. Kdybych se o něj mohla starat. Neumím žít s myšlenkou, že je s nimi. Zabíjí mě to, přináší utrpení. Měl by být u mě, ne u ní. Pak Tommy řekl, že bychom mohli mít svoje děti, a já… já odmítla. Nikdy. Myslela jsem to vážně. Teď si uvědomuju, že jsem to opravdu myslela vážně, protože chci jen svého chlapečka! Benedicta. Svého syna. Každé další dítě by bylo až druhořadé, víte?

Tommy si zaslouží něco lepšího. Přesto ho však stále chci. Porodila bych mu třeba padesát dětí, kdyby zůstal, ale už teď je příliš pozdě. Je pozdě snažit se to nějak napravit.“

„Tak to nedělej. Nepokoušej se v tom hledat smysl. Zkus se dát do kupy, dítě. Za pár hodin sem dorazí celá armáda lidí a ty je musíš přivítat se svou sestrou. Dnešek je jejím dnem, nikoli tvým. Je to Eileenin den. A přiznejme si, Briony, že si zaslouží trochu štěstí. Mysli na Eileen, své sestry a na matku. Všichni očekávají, že budeš duší dnešního shromáždění.“

Briony se podívala do její vrásčité tváře a povzdechla si. „V tom je ta potíž. Vždycky šlo o všechny ostatní. Nikdy ne o mě. O mou rodinu, o mou mámu. Dokonce jsem musela na Joshuu učinit nátlak, aby se s Eileen oženil. A co já? A co to, co chci já?“

*

Za třičtvrtě hodiny sešla dolů a chovala se jako obvykle. Byla to Briony, která bavila okolí. Všichni se na ni dívali a ona jim z očí vyčetla stejnou myšlenku.

Briony je tady, všechno proběhne v pořádku.

Jen ona věděla, že už nic nebude jako dřív.

Sama však přistoupila na hru, kterou rozehrála před tolika lety. Hru, v níž ona stanovovala pravidla, ale nikdy nikomu neřekla, jaká vlastně jsou. A už vůbec ne Tommymu Laneovi.

20

Briony stála v kostele svatého Vincenta a s matkou a sestrami čekala, až Eileen vstoupí do uličky. Poklekla, pokřižovala se a dvakrát odříkala Zdrávas Maria. Políbila kříž na růženci a všimla si, jak na ni zírá Kerry. Sklopila zrak. Jen Kerry si uvědomila, že něco není v pořádku, že Briony není jako dřív. Kerry měla na sestřině svatbě zpívat. Pro jejich rodinu nastal významný den, a třebaže Joshua dával Eileen příjmení O’Malleyová, byl to den Cavanaghových.

Rosalee ve stříbrnošedých šatech a kabátě se na sestru podívala a zatleskala. Briony se na ni usmála. Rosie vypadala jako kolos a kvůli tupému výrazu obličeje na ni všichni zírali. Briony však připadala rozkošná. Batolila se za matkou, kam se hnula, znali ji snad všichni obchodníci. Její slovník se stále omezoval na „Bri, Bri“. Nikdy nic jiného nevyslovila, přestože se Briony domnívala, že by dovedla mluvit líp, kdyby chtěla. Urovnala Rosalee černý hedvábný šátek a políbila ji. Bernie klepala nohou o dřevěnou podlahu. Tvářila se naštvaně a Briony se neobtěžovala jí odpovědět na pozdrav. Neměla náladu na tichou konverzaci, chtěla vzít Rosalee a odejít z kostela, od všeho předstírání, ačkoli věděla, že nemůže. Pousmála se na Molly.

Zatím se na Tommyho nikdo nezeptal - kvůli Brioninu chování. Fakt, že si nechal sbalit věci, se díky Cissy dozvěděli všichni. Oblečená v nádherném červeném kostýmu se rozplakala dřív, než Eileen vstoupila do kostela.

Kerry vyklouzla z lavice a zamířila k oltáři. Poklekla, pokřižovala se a pak zaujala místo na boku, kde hodlala zpívat. Eileen nechala výběr písně na ní.

Joshua trpělivě čekal na svou nevěstu. V novém obleku si připadal nevhodně. Nikdy předtím mu nic tak nóbl nepatřilo. Bál se posadit, aby ho nezmačkal. Oblek mu darovala Briony, kterou nenáviděl, ale utěšoval se myšlenkou, že mu vydrží dalších třicet let, pokud si pohlídá váhu. Ušili ho z dobrého materiálu a měl podšívku, takže Joshua byl na něj pyšný a zároveň žasl. Takový oblek mohl dát do zástavy a dostat za něj slušné peníze. Už se vlastně těšil, až to udělá. V domě jinak jistě načichne kouřem a navlhne, pomyslel si. Kde bych ho vlastně nosil? Hodí se leda na svatbu nebo pohřeb, přemýšlel.

Kousl se do nehtu na palci, ale rychle se za to pokáral. V kostele se přece nesmějí kousat nehty, přehazovat nohu přes nohu a ani říkat neslušná slova nebo na ně myslet. Upřel pohled na růžové růže na oltáři. Kostel vypadal báječně. Jeho matka a Eileen se ráno postaraly o výzdobu.

Nervózně se usmál na svého přítele Harryho Higginse a ten si pohladil kapsu, aby mu dal najevo, že snubní prsten je v bezpečí. Zpráva, že se Joshua žení s Eileen, jednou z Cavanaghových, se po East Endu rozšiřovala jako oheň. Poprvé v životě se k němu chovali nanejvýš uctivě. Přesto s jistotou nevěděl, jestli v kostele vlastně chce být. Zpočátku ho těšilo, když Briony dala jeho matce na frak. Přinutili ho se oženit, a protože patřil ke slabochům, jistým způsobem mu to skýtalo potěšení. Vyměnil jen matčinu pevnou ruku za život podle Briony Cavanaghové. Eileen se však od sestry hodně lišila. Jí mohl vládnout on a věděl, že se jím nechá vést. Ohromně se na to těšil. Představil si, jak před ním leží nahá, a přivřel oči. Ode dneška se jí budu moct zmocnit, kdy se mi zachce. Budu pánem domu a hlavně jejím pánem.

Všichni se ohlédli ke vchodu, kde přicházela Eileen zavěšená do Abelovy paže. Kerry začala v doprovodu varhan zpívat – nejdřív tlumeně, ale pak hlasitěji:

„Jak sladký to zvuk, úžasná milosti.

Zachránit chudáka, jako jsem já…“

Lidé vzdychali potěšením. Eileen se podívala na Joshuu a dokonce i přísný starý kněz, otec McNamara, se usmál a kroutil užasle hlavou nad zvukem jejího hlasu. Připomínal závan svěžího vánku.

Kněz otevřel bibli a požehnal ji. Byl připraven začít. O hodinu později Joshua políbil nevěstu a pak se šli společně zapsat. Všichni se radovali, že obřad zdárně proběhl, a už se těšili na svatební veselí.

*

Zpoza mraků vysvitlo slunce a Briony pocítila radost. Litovala svých nepřejících myšlenek po ránu. Nespustil se liják, a tak se na zahradu vyhrnula spousta lidí.

Joshua postával se sklenkou piva. S průběhem svatební hostiny byl spokojen. Na stole viděl velký čtyřpatrový svatební dort a o mnohých pokrmech na slavnostní tabuli dosud jen snil. Šunka, krocan, kuřecí i hovězí maso. Všemožné druhy salátů a čerstvá zelenina. Poprvé jedl i karí a žasl nad umem Brioniny kuchařky, paní Horlockové.

Pozoroval, jak jeho přátelé relaxují v překrásném prostředí a zkoušejí vybraná jídla a nápoje. Všechny děti dostaly kousek dortu a jeden z mužů se houpal na houpačce zavěšené na vysokém stromě na konci zahrady. Podíval se, jak si jeho manželka povídá se svými sestrami, a najednou pocítil ohromnou hrdost. Patřila jen jemu, byla to jeho manželka. Všichni postřehli, jak je krásná.

Na běžné eastendské irské svatbě se podával rybízový koláč a sud svaté vody, jak se říkalo po domácku pálené whisky. Další den se pak obvykle vtipkovalo, že někdo zapomněl objednat pořádnou rvačku, nebo se mluvilo o skutečné rvačce, která se stala v opilosti. Na jeho svatbě však nikoliv. Lidé se bavili, vychutnávali chvilku života na vysoké noze. O tomto dni jistě budou mluvit řadu let, o jediné šanci, kdy mnozí mohli stát na tak krásné zahradě, popíjet a jíst, aniž by tu pracovali či koukali zpovzdáli. Všichni se shodli na tom, že si Joshua polepšil, a on si vychutnával pocit, který mu skýtalo nové postavení.

Eileen se na něho ustrašeně usmála a on jí úsměv opětoval. Její štíhlý pas zvýrazňovaly saténové šaty barvy slonové kosti. Pomyslel si, že brzy bude mít břicho jako buben, když bude čekat jeho děti. Nemohl se dočkat večera. Umínil si, že ji pořádně vyšoustá, vždyť se stala koneckonců jeho ženou. A muž se přece ve vlastním domě může chovat jako chlap, ne?

Eileen a Joshua přijeli do svého malého řadového domku v Bow, který jim před týdnem darovala Briony. Eileen se užasle rozhlížela kolem sebe. Tohle všechno je moje, pomyslela si. Dům byl napsán na její jméno. Nemusela dokonce ani platit nájem.

Původně chtěla Brioninu nabídku odmítnout, stále nemohla zapomenout, jak strašným způsobem Briony nahromadila své bohatství. Joshua však tvrdil, že by udělala hloupost nepřijmout tak úžasný dar, a proto se podvolila. Nyní stála v kuchyni s novým sporákem, která voněla levandulovým leštidlem a uhlím. Nechybělo žádné zařízení, nemusela kupovat ani ubrus nebo ubrousky. Všechno už se tam nacházelo.

Joshua ji objal kolem pasu, ale ona se od něho odtáhla, jako by ji spálil.

„Mám uvařit čaj?“

Joshua se usmál. „Já nechci čaj, zlato. Běž nahoru do postele. Chvíli zůstanu tady, zakouřím si a přijdu,“ řekl důrazně, načež si Eileen olízla suché rty a přikývla.

Nahoře se rozhlédla po ložnici. Postel jí náhle připadala příliš veliká a světla zvenčí vrhala do místnosti stíny, kterých si předtím nevšimla. Nechtěla však rozsvítit, neboť ji pomyšlení, že ji Joshua spatří ve světle, děsilo. Posadila se na postel a kousla se do rtu. Náhle si nebyla jistá, proč se tak chtěla vdávat. Líbila se jí představa, že bude mít vlastní dům, bude vařit a starat se o děti, ale to všechno patřilo jen k denním činnostem. Nemyslela na noci. Stejně jako za časů s Henrym Dumasem je zasouvala do nepřístupných míst mysli. Pro novomanželku však nastala temná a zlověstná noc a hrozilo, že bude trvat navěky.

Začala si rozepínat šaty, ale nemohla roztřesenými prsty dosáhnout na drobné perlové knoflíčky. Zakryla si tvář dlaněmi a vybavila si, jak v jiné, teplé a hezké ložnici s hrůzou očekává, až přijde Henry a probudí ji. Objevil se strach z neznámého, který ji také děsil. Bude Joshua požadovat totéž co Henry? Bude chtít, aby mu dávala ruce a ústa na tajná místa, ze kterých se jí dělalo mdlo? Bude mě chtít nahou a v kleče na posteli a můj pláč ho rozpálí ještě víc? Myslel snad kněz právě tohle, když tvrdil, že se děti rodí v bolestech? V bolestech ze surových rukou, v ponížení a obavách?

Plaše se rozhlížela kolem sebe, jako by očekávala, že se před ní objeví dveře, kterými bude moct uniknout. Pevně přivřela oči a snažila se potlačit palčivé slzy, které se jí hrnuly do očí. Pokusila se zastavit divoký tlukot svého srdce. Vnímala narůstající strach.

Zaslechla, jak Joshua vyklepává dýmku do krbu, a to ťukání se jí zdálo jako výbuch do ticha. Zatajila dech, aby poznala, až zavře kuchyňské dveře a půjde po schodech nahoru. Měl těžký krok a jeho nové boty zaskřípěly při každém pohybu. Hlasitě vydechla. Celé její tělo pokrývala tenká vrstva potu. Když Joshua rozrazil dveře ložnice, polekaně vyjekla a ztuhla. V podpaží se jí na šatech vytvořila zpocená místa.

„Ty ses ještě nesvlékla, Eileen?“ šeptl laškovně.

Bledá jako křída na něho jen tupě a zděšeně civěla. Odepnul si kalhoty a hlasitě si říhl. Kalhoty se svezly na podlahu a on z nich vystoupil.

„Rozsvítím.“

Když se otočil, aby stiskl vypínač, ztuhlými ústy vydrmolila. „Ne… Ne, prosím, Joshuo. Bojím se.“

S úsměvem se otočil. „Promiň, Eileen, zapomněl jsem, že to je pro tebe poprvé.“ Posadil se vedle ní na postel a chytil ji za ruku. „Přestaň se chvět, děvče, brzy se zahřejeme.“

Eileen v šeru uviděla jeho tvář. Příliš pil a obličej mu zbrunátněl. Široké rty se mu leskly a v očích měl prázdný výraz. Odtáhla se a vstala.

„Já nemůžu, Joshuo. Nemůžu…“

Povalil ji na postel. Vyhoupl se na ni a vykasal jí svatební šaty. Nahmatal její spodní prádlo a políbil ji. Pod jeho vlhkými, tabákem páchnoucími ústy celá ztuhla. Odstrkovala ho od sebe a cítila jeho drsnou košili ve svých dlaních. Zasmál se. Zvedl se a začal jí násilím stahovat kalhotky, až je roztrhl. Pokusila se zvednout hlavu. Chtěla být kdekoli jinde než v této místnosti. Vybavila si, jak se její otec pokouší znásilnit její matku, pak Henryho, který si nejprve vzal ji a pak Briony. Představy se jí prolínaly, až viděla nahého Henryho, otce i Joshuu a všichni se jí snažili dotýkat. Prudce ho od sebe odstrčila. Zaslechla, jak zaklel, když přistál na podlaze. Než však stačila uniknout z postele, vyskočil a chňapl ji za šaty. Slyšela, jak se jemný materiál trhá a perlové knoflíčky se snadno odepínají. Zaťala nehty a chtěla mu rozškrábat tvář. Přidržel ji za zápěstí a rukama jí projela prudká bolest. Pak Eileen surově uhodil, až jí hlava odletěla na bok. V tu chvíli nevěsta zůstala ležet bez hnutí a jen se dívala na muže, který na ni vyskočil.

Mlčky jí stáhl šaty, aniž mu kladla odpor. Hleděl na její nahé tělo, štíhlý pas a bujné poprsí a silně se vzrušil. Roztáhl jí nohy koleny a surově do ní pronikl, aniž dbal na její bolest či strach. Vychutnával pocit, že je pánem situace. Najednou však ztuhl a zmateně na ni pohlédl. Necítil žádný odpor. Vklouzl do ní, přestože nebyla vzrušená. Chňapl ji za vlasy a škubl.

„Někdo už tě protrhl,“ řekl hlubokým, tlumeným hlasem.

Eileen na něho zírala a pohybovala ústy při modlitbě. Ani si neuvědomovala, že mluvil. V hrůze jen civěla a nemyslela na nic než na modlitbu.

Joshua ztrácel erekci, veškerá touha po neposkvrněné manželce ho opustila. V přiopilé mysli ji viděl takovou, jak se vždy chovala při setkání s ním. Nikdy ho nepolíbila, ani se ho nedotkla. Prostě nic. Celou tu dobu už přitom nebyla panna, někdo ji před ním použil. Není divu, že ji chtěla sestra tak rychle provdat. Vyhrožovala mu. Přitom ji nějaký jiný muž znal, dotýkal se jí. Všichni se mu nejspíš posmívali za zády, jako by šlo o jeden velký vtip.

Eileen si uvědomila, že přestal. Předpokládala, že už je po všem, a pokusila se vstát. Právě tímto činem ho však pobídla. Přitiskl ji k posteli a pronikl do ní se vší silou a energií, kterou v sobě našel.

Chtěl ji zabít, uchopit ji pod štíhlým krkem a mačkat, až vydechne naposled. To však nemohl. I ve své zuřivosti si totiž uvědomoval, že je sestrou Briony Cavanaghové. Umínil si, že existují jiné způsoby, jak stáhnout kočku z kůže. Rozhodl se, že je využije všechny. Umínil si, že Eileen O’Malleyová už nikdy nepozná klid.

21

Mariah se překvapeně a poněkud rozmrzele podívala na Tommyho. Poklepala si prsty po rtu. „A co na to říká Briony?“

Tommy ledabyle pokrčil rameny. „Jsou to moje poloviny podniků, můžu s nimi nakládat, jak chci.“

Mariah zavrtěla platinově blonďatou hřívou a usmála se.

„Já to tak nevidím, Tommy. A myslím, že Briony se to taky nebude líbit. Netuším, co tě k tomu přivedlo nebo co se mezi vámi stalo, ale vím jedno: Nevyužiješ mě k tomu, abys jí tajně podkopl nohy. Vycházíme s Briony velmi dobře, právě společně kupujeme jeden podnik a nemám zájem si z ní udělat nepřítele. Teď ani nikdy jindy.“

Zpráva o jejich obchodní dohodě Tommyho překvapila. Podíval se na ruce sepnuté v klíně a snažil se vyrovnat s novinkou. O tom se mu Briony nezmínila. Vůbec nic mu neřekla.

„Chápu.“

Mariah se zazubila. „Ne, Tommy Lane, nechápeš a myslím, že by ses měl stydět. Vpadneš sem jako velký frajer, nabídneš mi polovinu Brioniných podniků, a přitom jsou jen její. To ona domy vybudovala, zatímco ty ses soustředil na riskantní obchůdky. Vím o tvých bookmakerech. Vím o každém všechno. Vybudovala jsem na tom kariéru. Jestli chceš přetrhat veškeré styky, jak jsi výmluvně poznamenal, radím ti, aby ses nechal vykoupit,“ řekla smířlivěji a naklonila se k němu. „Poslyš, Tommy, opravdu nevím, co se mezi vámi semlelo, ale tohle ti není podobné. Udělat na ni podraz! Ať ti provedla cokoliv, nezapomínej na minulost. Vzpomeň si, co na vašem partnerství bylo dobré, a pak se rozhoduj o velkých věcech. Možná prožíváš zlou hodinku, ale přemýšlej: Budeš se tak cítit za rok nebo za měsíc?“

„Abych řekl pravdu, Mariah, nechci ji mít na očích. Nejde o nějakou podlost. Napadlo mě, že ty pro ni představuješ nejlepší partnerku. Jste si tak zatraceně podobné! Je mi líto, ale už ji nechci vidět. Teď ani nikdy jindy. Přísahám, že ji nechci zničit, ale musím zpřetrhat pouta.“

„Potřebuješ peníze?“

Tommy zavrtěl hlavou. „Ne, peníze nepotřebuju.“

„Tak jí napiš, že jsi od nynějška jen tichý společník. A aby ti posílala polovinu zisku. Tímto způsobem sice nezpřetrháš všechna pouta - jednoho dne bys mohl litovat, žes to udělal -, ale nemusíš ji vídat, dokud si nebudeš jistý, že to zvládneš. A dám ti ještě jednu radu: Nepokoušej se nikomu prodat svoji polovinu, aniž jsi to s ní konzultoval. Víš, že by ji to dožralo. Kdyby udělala tohle ona tobě, zabil bys ji. Pokus se zachovat jakousi přátelskost, Tommy. Nabídni jí prodej svého podílu, a když odmítne, staň se tichým společníkem. Nedělej to horší, než to je. Potíží je dost, aniž bys další působil.“

Molly Eileenino vzezření šokovalo. Nechala novomanžele týden na pokoji, neboť si říkala, že budou chtít trochu času jen pro sebe. Nakonec podnikla dlouho očekávanou cestu a teď seděla v kuchyňce s Rosalee, která přežvykovala krajíc chleba, a moc netušila, do čeho přišla.

Eileen byla tichá jako kostelní myška, její zasmušilý obličej vypadal ztrhaně. Připravovala oběd v jakési letargii, takže jí i škrábání mrkve trvalo nekonečně dlouho. Uvařila konvici čaje a vůbec neotevřela ústa. Zato Molly jí vylíčila do detailu, co všechno dělala ona. Pak se rozhostilo naprosté ticho, které viselo ve vzduchu jako mrak.

„Je všechno v pořádku, Eileen? Jako bys to ani nebyla ty, děvče.“

Eileen se na ni nervózně podívala. Molly z toho neměla dobrý pocit. Prosím, ať Eileen opět nezradí nervy, když se po tak dlouhé době její stav zlepšil. Panenko Marie, nedovol, ať zase blázní.

„Ptala jsem se, jestli je všechno v pořádku, dítě.“

Přikývla.

Molly si hlasitě povzdechla, nevěděla, co na to říct. „Je mezi tebou a Joshuou všechno, jak má být?“

Eileen krájela mrkev a jako jediný zvuk v místnosti se ozvalo škrábnutí nože o dřevěné prkénko.

„Kristepane, Eileen, mohla bys mi odpovědět?“ vyhrkla Molly nahlas, až Rosalee i Eileen nadskočily.

Eileen civěla na matku očima plnýma bázně. Molly neušlo, že Eileen týden po svatbě opět věšela ramena jako kdysi, hlava jí klesla kamsi mezi klíční kosti. „Co ti mám na to odpovědět?“

Molly přivřela oči. Alespoň zareagovala, není úplně mimo.

„Pověz mi, co se ti stalo, děvče. Bojím se o tebe. Na ženskou, která je vdaná teprve týden, mi podezřele připomínáš ženu po čtyřiceti letech manželství, kdy je všechno opotřebované. Jde o Joshuu? Nechová se snad Joshua pěkně… Však víš. Trápí tě něčím?“

Eileen zavrtěla hlavou a pomyslela na to, jak jí neustále vyčítal a požadoval, aby mu detailně líčila, co všechno s ní její první milenec dělal, jako by to v něm probouzelo sexuální apetit. Vyhrožoval jí, že do celého světa vykřičí, že zabila svého otce, a také to o Henrym Dumasovi. Předhazoval jí, že policie vykope tělo jejího otce a jak bude muset k soudu…

„Takže jde o tu jeho zpropadenou matku, že? Nedá ti pokoj? Jestli ano, vytřu s ní podlahu!“

Eileen opět jen kroutila hlavou.

Molly zaskřípěla zuby. Dostanu se k jádru věci, i kdyby to znamenalo přiškrtit Eileen holýma rukama.

„Jde o postel, o noci, zlato? Je to tak?“

Eileen si přitiskla dlaň na ústa a zuřivě přitakala. Molly si oddechla. „Poslyš, Eileen, moje máma mi v den svatby řekla: Jsou ženy, kterým se to líbí, a ženy, které to netěší.’ Já sama jsem byla něco mezi tím. Zpočátku se mi to líbilo, ale jakmile jste se narodily, brzy mě to přešlo.“

Eileen neodpověděla a Molly něžně pokračovala: „Podívej, Eileen, patří to k manželství, proto jsme na to musely všechny přistoupit. Jen tak otěhotníš a věř mi, že až budeš mít toho drobečka u prsu, poznáš, že to stálo za to. Rozumíš mi?“

Eileen odvrátila zrak, ale přitakala.

Molly sledovala, jak dcera připravuje oběd, a pokřižovala se. Bylo nad slunce jasné, že se to Eileen v posteli nelíbí, měla příliš špatné vzpomínky. Až však otěhotní, určitě se to spraví. Jakmile se ženské narodí děti, nenachází už čas na své problémy. Joshua je dobrý chlap, určitě se o ni postará, utěšovala se Molly.

Uplynul týden a Briony o Tommym stále nedostávala žádné zprávy. Poslala mu tři vzkazy, ale neodpověděl ani na jediný. Nepokusil se s ní spojit ani ohledně obchodních záležitostí, ani nových podniků v East Endu. Jako by vůbec neexistoval. Jakýsi mladík si přišel do domu vyzvednout jeho věci a odmítl Briony říct, kam je veze. To ji hluboce ranilo. Teď se musela setkat s Mariah, aby se podívaly na Berwick Manor, a předstírat, že je všechno v nejlepším pořádku.

Měla slzy na krajíčku. Přece se s ní musel brzy spojit, už kvůli podnikům. Kdyby si s ním mohla aspoň chvíli promluvit, cítila by se líp. Přesvědčila by ho, jak je jí to líto a jak moc se jí po něm stýská, jak moc ho miluje…

Dveře kanceláře se otevřely a Briony zaskučela, když dovnitř vplula Bernie.

„Co chceš?“

Bernie se zachechtala. „Je jasné, že mě ráda vidíš!“

Briony se pousmála. „Promiň, bylo to trochu ošklivé. Začnu znovu. Co pro tebe můžu udělat, Bernadetto?“

„Vlastně nic, jen mě napadlo, že se zastavím. V klubu ses skoro neukázala, tak jsem si řekla, že se kouknu, jak se máš.“

Briony nesmírně potěšilo, že sobecká Bernie s jazykem jako břitva na ni vůbec může myslet.

„Jsem v pořádku, Bernie.“

„Od Tommyho pořád žádné zprávy?“

„Ne, vůbec se neozval.“

„Však on se vrátí,“ řekla skálopevně.

Briony se zasmála. „To doufám, Bernie, ale mám pocit, že tentokrát zpátky nepřijde. Teď ani potom.“

„Jestli to neudělá, jeho chyba, Bri, ne tvoje. Vykašli se na něho. Fenella ho včera viděla v klubu Devadesát osm. Znáš Fenellu, ne? Ta velká holka, co má kozy jak vozy!“ Přidržela si ruce před hrudníkem, aby zdůraznila svá slova, a Briony se rozchechtala.

„Přišel sám?“

„A co myslíš? Jasně. A podle ní se naprosto zkároval.“

„Kerry tu dnes není?“ změnila Briony téma. Představa, že Tommy navštívil klub, ji rozčílila. Chodí si tedy do společnosti, třebaže se jen opíjí. Včera v noci na něj čekala, vlastně jako každou noc, a doufala, že přijde.

Bernie zavrtěla hlavou. „Naše Kerry vyspává, měla včera těžkou noc,“ poznamenala jízlivě.

„Co to má znamenat? Takže má chlapa? Je to tak? Už jsme nad tím s mámou spekulovaly. Kdo to je?“

Bernie se poťouchle usmála. „Přísahala jsem, že o něm budu mlčet, Bri. Nemůžu to říct ani tobě. Je to poslední člověk, který by tě napadl.“

Briony vycítila z Berniina hlasu zášť, a to ji znepokojilo.

„Je ženatý, viď?“ zeptala se ustaraně.

Bernie zavrtěla hlavou. „Já to přece nevím, že?“

Briony na ni dlouho hleděla a pak uhodila: „Co se děje, Bernie? Nepřišla jsi za mnou jako hodná sestřička, ale vyvolat potíže. Jestli mi chceš něco říct, ven s tím, nebo sklapni.“

Bernie se posadila a zazubila se. „Nic nepovím, Briony. Jestli si myslíš, že se s Kerry něco děje, zeptej se jí sama. Najdeš ji doma v posteli. Do pěti hodin v poslední době nevstává. Žije jako Drákula. Celou noc je vzhůru a ve dne spí. Dokonce i uklízečka se ptala, jestli nemá v ložnici rakev!“

Briony se zachechtala a zavrtěla hlavou. „Ty fakt umíš člověka vytočit, víš to?“

Bernadetta se uculila. „Jak je tobě? Všichni si o tebe děláme starosti,“ řekla natolik upřímně, že Briony opustila téma Kerry a ujistila sestru, že jí skutečně nic nechybí. Kdyby to neudělala, všechno by se rázem dozvěděla její matka. To, co však Bernie prozradila na Kerry, jí utkvělo v hlavě.

Kerry tou dobou neležela v posteli, nýbrž seděla v kuchyňce s Evanderem. Pojídali obložené chleby. Evander měl na sobě jen kalhoty a košili, Kerry si přes sebe přehodila hedvábný župan.

„Vyprávěj mi o Alabamě, prosím. O Americe jsi mi nikdy nic neřekl.“

Evander pomalu žvýkal chleba, čímž ji úmyslně zlobil. Věděl, jak je Kerry netrpělivá. Rozpřáhl náruč a Kerry se mu posadila na klín.

„No tak, Evandere, netrap mě.“

Políbil ji na rty. „Vlastně ani není o čem povídat. Nezajímalo by tě to.“

Kousla si chleba, olízla máslo ze rtu a řekla: „Myslím to vážně, chtěla bych o tvém životě v Americe vědět všechno.“ Její hlas pozbyl laškovnosti a Evander ji k sobě přitiskl.

„Řekněme, že Amerika je úplně jiná než Anglie.“

Kerry se zvedla a přísně si ho změřila pohledem. „Pro všechno na světě, nejsem malé dítě, Evandere. Přestaň se mnou takhle mluvit. Jestli tam někdy pojedu, chci vědět, co mě asi čeká.“

Odložil zbytek chleba na talíř a pečlivě si otřel ruce do ubrousku. Tohle začínalo být pravidlem. Kerry dostala šílený nápad, že by se mohli odstěhovat do Paříže, případně do Ameriky. Bez ohledu na to, jak se snažil její nadšení zchladit, nepřipouštěla žádné námitky. Když viděl, jak stojí s rukama v bok, věděl, že nastal okamžik pravdy. Musel jí všechno říct. A také jí vysvětlit, proč nikdy nebudou moct být spolu. Tedy jako manželé.

„Posaď se, Kerry. Sedni si a zklidni se, ženská. Povím ti, co chceš vědět,“ řekl tlumeným hlasem. Posadila se na židli proti němu, zvedla šálek čaje a s rozzářenou tváří čekala. „Tak do toho.“

Evander si otřel ústa ubrouskem a monotónním hlasem spustil: „Narodil jsem se v roce 1896 v malé vesnici kousek od Birminghamu.“

„My tady máme taky Birmingham!“

Evander přikývl a zvedl ruku, aby ztichla. Teď, když se rozhodl jí vyprávět o sobě, chtěl, aby vyslechla celý příběh.

„Můj táta byl napůl běloch. Moje máma Liselle žila na malé farmě u svého otce. Mí tři nevlastní bratři jsou syny jejího otce.“

Kerry zakoulela očima a Evander si dovedl představit, jak jí to v hlavě šrotuje, aby jejich příbuzenské vztahy pochopila.

„V Alabamě jednali s černochy jako se zvířaty. Když na farmě pracoval černoch, dostávali koně i dobytek jídlo, teplo a přístřeší dřív než on. Většina negrů spala v hospodářských budovách. Někteří vychovávali celé rodiny ve špíně a pracovali jen za jídlo a trochu ošacení. Děti nastupovaly do práce hned, jak začaly chodit, a krmily drůbež. V Alabamě jsou horká léta a v zimě bývá velmi chladno.

Moje máma si našla míšence, který se jmenoval Rusty Dorsey. Byl to hromotluk, který mluvil ulízaným jazykem. Moc si ho nepamatuju, ale na jeho příjemný, táhlý hlas nezapomenu. Moje máma mu během tří let porodila čtyři děti. Já jsem první, pak se narodily sestry. Dělal všechno možné, ale hlavně obchodoval se dřevem. Opustil nás. Jednoho rána jsme se probudili a on byl v tahu. Mojí mámě Liselle zlomil srdce, stále žila v naději, že se vrátí. Samozřejmě se nevrátil. Jedině když se dostal na mizinu, ale po chvíli zase zmizel.

Můj děda ho miloval. Oba hodně pili a mluvili sprostě. Žili jsme všichni v malé chatrči, ve které se nenacházela toaleta ani žádné pokoje. Člověk tam neměl žádné soukromí, věděl a slyšel o ostatních všechno. Děti ale soukromí nepotřebují.“

Kerry přikývla, vzpomněla si na bydlení ve sklepním bytě. Na špínu a těla nalepená na sobě na posteli.

„Když jsem měl pět, šel jsem s mámou pracovat do domu jedné bělošky. Měla sluhu, mohutného černocha, který se jmenoval Tobias. Pracoval spíš jako pomocník na poli než sluha, ale ta žena, slečna Gloria Dayová…, byla starší než on, skutečně postarší dáma. Pozoroval jsem, jak se na něho dívá.“

Zasmál se a Kerry také. Hltala ho očima.

„Ano, slečně Glorii se prostě líbilo černé maso! No a Tobias byl na ni hodný. Tobias si mě každopádně oblíbil. Věděl, že rád poslouchám, jak žena hraje na klavír. Slečna Dayová hrála a já poslouchal, pak jsem dostal našleháno, že jsem nezametl verandu, nevytřel podlahu, nebo co jsem měl za úkol dělat. Slečna Dayová mě jednou zavolala a řekla - měla takový vysoký něžný, ale i trochu zatrpklý hlas: ‚Líbí se ti, Evandere, jak hraju na piano?’A já roztomile odpověděl: ‚Ano, madam.‘

Tak mi ukázala stupnici a z nějakého důvodu se rozhodla, že mě naučí na ten klavír hrát. Trávil jsem s ní celé hodiny a poslouchal ji. Vydržel bych ji poslouchat celé dny a noci. Byla to zajímavá žena. Moje máma mě varovala: ‚Evandere, ji to brzy přestane bavit, nechci, aby ses trápil, až to udělá.‘

Bůh byl ale dobrotivý a začala mě učit Chopina. Učil jsem se rychle, a to ji těšilo. Když jsem hrál, mohla puknout smíchy. Trvalo to pět let. Nejlepších pět let mého života. V deseti letech jsem dokázal zahrát, nač si vzpomněla. Někdy si říkám, že jsem pro ni představoval dítě, které nikdy neměla. Dokonce se pokusila mě dostat do školy, ale úřady to nepovolily. Já jsem se s tím smířil, takže mě tolik nezklamalo, když mi pověděla o zamítnutí.“

„Zní to báječně. Měl jsi krásné dětství…“

Evander se nahlas rozesmál. „Ne, Kerry. Tahle část zní jistě fajn, ale byl jsem jen negr - a ti nemají žádné dětství! Negr se stává mužem v okamžiku, kdy je schopen přidržet si svůj klacek a čůrat. Jednou ráno jsme šli k ní a slečna Dayová seděla na verandě a vypadala hrozně. Tvář připomínala barvou sníh. Nikdy předtím jsem ji tak bledou neviděl, přestože měla bílou pleť, bílé vlasy a chodila v bílém…“

Ztěžka polkl a napil se studené kávy.

„, Podívej se dozadu, Lissy,‘ řekla tehdy mé matce. ‚Podívej se, co udělali.‘“

Na chvíli se odmlčel a upřel zrak na stůl.

„Kdo? A co udělali?“ zeptala se Kerry vážně. Bála se, co jí poví, ale přesto to musela vědět.

„Bílí muži. Přikradli se tam pozdě v noci. Za domem stál sad, v němž jsem v létě trávil mnoho hodin česáním ovoce. Rostl v něm i košatý dub. Častokrát jsem po něm lezl. Na něm visel za nohy Tobias. Zpočátku jsem si ani neuvědomoval, že to je on. Zapálili ho zaživa, ale předtím ho ztloukli holemi a zkopali těžkýma botama. Tvář se téměř nedala poznat. Vykastrovali ho a pak mu vrazili penis mezi zuby. Na celé věci se zdálo nejdivnější, že ačkoli byl spálený na uhel, tohle šlo stále vidět.“

„Dobrý bože, je mi z toho špatně…, opravdu zle.“

Evander se usmál. „I mně. Při pohledu na jeho tělo jsem měl pocit, jako by mi do žaludku někdo strčil ruku. Vyzvracel jsem se. Moje máma plakala tak, že jí z nosu visela nudle a z úst sliny. Běžel jsem pro dědu a on tam přivedl Tobiasova otce, se kterým ho odřízli.“

„A co zákon? Co policie?“

„Zlatíčko, takový byl zákon. Dokonce i dnes, po tolika letech stále platí. Ten zákon říká, že se negr nesmí podívat na bílou ženu. Když měla nějaká běloška pocit, že se na ni negr jen chlípně podíval, mohli ho pověsit. Někdo zřejmě na slečnu Dayovou a Tobiase přišel. Nezajímalo je, že ona to chtěla, že se jí to líbilo a že si ho vydržovala! Jí by se netkli, protože její rodina tam žila léta. Zajistila si bezpečí pomocí peněz. Proto napadli toho, kdo se nacházel první na ráně - Tobiase. Černoch a běloška prostě nesmějí být spolu, děvče, a ve Francii to není jiné. Platí to všude. Musíš to někdy pochopit.“

Kerry na něj zírala přes stůl. Dívala se na jeho kudrnaté vlasy, na čokoládovou pleť. Velmi po něm toužila.

„O co se teď snažíš? Proč mi to vyprávíš? Myslíš si, že nevím, co je chudoba? Věř mi, Evandere, vím. Vyrůstala jsem v hrozném brlohu. Jsme jen irské svinstvo, Irčané, třebaže jsme se narodily se sestrami tady v Anglii. Proč se mě pokoušíš zastrašit? Jestli mě nechceš, Evandere, tak to prostě řekni, protože pokud čekáš, že s tebou skončím, máš smůlu. Tak to v sobě nedrž,“ vypískla vyděšeně.

Hloubka jejího citu ho málem donutila řvát nad tou nespravedlností. Klekl si před ní, chytil její tvář do svých mohutných dlaní a snažil se jí domlouvat. „Miluju tě, děvče. Bůh mi pomáhej, já tě zbožňuju, ale ty pořád nechápeš, co se snažím říct! Jestli o nás někdo něco zjistí, nedovedeš si představit, jaké problémy tím vzniknou. Jsem strachy bez sebe! Nebojím se ovšem o sebe, ale o tebe!“

Kerry se mu chtěla vysmeknout, ale držel ji pevně, až zatínal nehty do její bílé pleti.

„Poslouchej mě. Ty si myslíš, že láska zvítězí nad vším. Není to tak. Kdybychom žili z ruky do huby, nenáviděla bys mě. A kdybychom měli děti, nakonec bys nenáviděla i je. Nemůžeme věřit tomu, že náš vztah potrvá věčně, on totiž nepotrvá.“

Kerry se rozplakala a oči se jí zalily slzami, takže viděla jeho tvář jako v mlze. Celým tělem po něm toužila. Přivinul ji k sobě a vdechl vůni jejích vlasů a parfému. Hořce plakala. Vzlykala, až mu slzami smáčela košili, a celá se chvěla.

„Neměl jsem dopustit, aby to došlo tak daleko, děvče. Udělal jsem chybu. Věř mi ale, že tě miluju a udělal bych cokoliv, abychom mohli zůstat navždy spolu. Jenže to nejde. Probouzím se noc co noc a snažím se najít nějaké řešení, ale žádné neexistuje.

Vrátím se do Států. Znám chlápka, který mě může zaměstnat. Odjedu a ty na mě zapomeneš.“

„Ne, nikdy na tebe nezapomenu. Pojedu za tebou…,“ vyhrkla uplakaným hlasem. Nemohla si pomoct. „Najdeme nějaký způsob, vím, že ho najdeme.“

Odtáhl se a podíval se jí do tváře. „Opustím tě, miláčku, ale nechám tady srdce. Musíš se s tím smířit, Kerry. Nejde o to, co chceme my, ale o to, co můžeme a nemůžeme. Jednou to možná bude jiné, ale buď si jistá, že na to náš život nepostačí.“

„Ale já tě tolik miluju!“

Usmál se. Těšila ho její nehynoucí láska, ačkoli věděl, že si s touto mladou ženou neměl začínat.

„Taky tě miluju, zlatíčko, víc, než si dovedeš představit. Moc po tobě toužím. Nikdy jsem nebyl s nikým, jako jsi ty, a vím, že už nikdy nebudu. Musíme být silní. Nastal čas, abychom dospěli. Musíme mít dost síly, abychom skončili to, co nikdy nemělo začít. Může to dopadnout jen špatně. Odjedu, děvče, počkám, až mi vyprší smlouva, a zmizím.“

„Znamená to, že nám zbývá měsíc? Jen čtyři týdny?“

Přikývl a pukalo mu srdce, že jí působí takový smutek. Zároveň byl pyšný na skutečnost, že ho opravdu milovala. Její láska hojila všechny jeho rány jako balzám. Působilo mu radost, že mohl vztah s ní skončit z dobrých důvodů a nemusel přitom ztratit hrdost a důstojnost. Poprvé v životě měl v rukou osud bělocha. Zaplavil ho opojný pocit.

Kerry hlasitě popotáhla nosem a po tvářích jí tekly potoky slz. „Pak bychom měli ty čtyři týdny prožít tak, aby se staly nejlepšími v našem životě.“

Evander ji něžně přitáhl k sobě a políbil ji.

„To ano, miláčku. To ti můžu slíbit.“

22

Briony se zájmem pozorovala blikající obrazovku. Učinilo na ni dojem, jak Rupert uměl využít dívky a úhlů natáčení kamery. Jonathanova tvář zůstala úmyslně celou dobu skryta, neboť muži, kteří sledovali tyto filmy, dávali přednost chlapům bez tváře. Dalo se to pochopit.

Dívka se nezdála ničím výjimečná, a to Briony zklamalo. Měla platinové vlasy, obrovitá ňadra a štíhlý pas. Briony poněkud nudila, ale věděla, že muži si její všednosti nevšimnou. Totéž platilo i pro dívky, které si kupovali.

Sex na obrazovce vypadal vášnivý a drsný, dívka se tvářila chlípně a užasle. V jistém okamžiku se podívala na ztopořený penis, vykulenýma očima pohlédla přímo do kamery a plácla se rukou s dokonale udělanou manikúrou přes ústa. Přesně tohle si zákazníci žádali a do toho také Briony investovala. Když se děvče položilo na bříško a vystrčilo krásně kulatý zadek, Briony se nahlas zachechtala. Nahý Jonathan do ní surově pronikl zezadu a přidržoval ji přitom v bocích. Tommy tohle nesnášel…

Tato myšlenka vrátila Briony zpět na zem a její tvář se zakabonila. Tommy by se na to ani nedíval. Uplynulo deset dní, co odešel a neměla o něm žádné zprávy. Vůbec žádné. Doslechla se tu a tam, že se někde objevil, ale neměl dostatek slušnosti, aby se s ní spojil. Ona už se také nehodlala pokoušet ho kontaktovat. Ignoroval všechny její dopisy a zprávy, teď už záleželo jen na něm! Pocit neštěstí zastínil vztek, což Briony těšilo. Raději se na něho zlobila, neboť pak dokázala tolerovat jeho nepřítomnost. Začínala si však dělat starosti. Pokud zůstali partnery, pak vlastnila polovinu East Endu a podle toho jednala. Jestli se Tommy brzy nevrátí, vzniknou rozepře a kvůli nim se ona ocitne v nebezpečí. Momentálně měla ochranu zajištěnou, ale pokud by ji opustil, musela by o důvěru opět bojovat. A to také hodlala. Nikomu by nedovolila, aby sáhl na to, co patřilo jen jí. Ani Tommymu Laneovi.

Ti dva na obrazovce se pomalu rozcházeli, film se blížil k závěru. Soustředila myšlenky opět na práci. Musela film schválit s Rupertem a Jonathanem.

Pro jejich účely film stačil. Chvíli se rozhlížela po místnosti a všímala si nábytku, na který se dlouho ani nepodívala. Pohlédla na fotografii Benedicta ve stříbrném rámu, opřenou o krbovou římsu. Byl to její soukromý pokoj. Sem vstupovali jen lidé, které si pozvala. Dokonce ani její matka sem nesměla. Právě zde přemýšlela a spřádala plány společně s Tommym. Zdálo se jí to dávno. Jako by byl odjakživa pryč.

Měla tam i společnou fotografii s Tommym. Pořídili ji, když šli do kina na film Charlieho Chaplina The Kid. Zbožňovali malou Jackii Cooganovou a film si také zamilovali. Oba se na fotce zeširoka usmívali a její tvář částečně skrýval veliký klobouk. Briony vzala fotografii do ruky, zírala na ni a snažila se vybavit každý moment toho dne. Litovala, že si neuvědomila dřív, jak moc jeden pro druhého znamenají.

Takhle o nich nikdy neuvažovala. Tommy jí stál po boku dlouhou dobu a ona se domnívala, že to tak bude navždy. Neuvědomovala si, že je třeba o něj pečovat, aby si ho udržela. Vyzvedávala lidi jako ostatní kufry a udržela si je s minimálními potížemi. Například svou rodinu. Tommy však potřeboval víc a ona se příliš zabývala sebou, aby si toho všimla. Povzdechla si. Kdyby ji Tommy skutečně opustil, vrátila by se na začátek: stala se jen madam, majitelkou klubu, ničím víc a ničím míň. Kdyby při ní Tommy nestál, musela by se postarat o sebe sama.

Vrátila fotografii na krbovou římsu a uchopila do rukou fotku Benedicta. Usmíval se na ní od ucha k uchu. Opíral se o sloup v tmavém obleku. Byl to hezký snímek, zachytil jeho smích. Sally si ho od něj vzala a řekla mu, že je pro ni. Myslel si, že si ho chůva schovala ve svém pokoji, netušil, že může být u někoho jiného.

Pousmála se. Ben se jí tolik podobal. Dokonce i na černobílé fotografii, kde nešla vidět zelená barva jeho očí a zrzavé vlasy, vypadal, jako by jí z oka vypadl.

Opět v sobě pocítila známou touhu a potřebu. Opatrně vrátila fotografii na místo a odešla. Musela navštívit matku. Schylovala se další rodinná krize. Někdy toužila po tom, aby všichni zmizeli a nechali ji na pokoji. Neměla náladu na další potíže, stačily jí vlastní starosti. O nich však nikdo nesměl vědět. Briony musela být vždycky silná. Tak vypadal nepsaný zákon Cavanaghových. Celým srdcem si přála, aby nebyla strůjcem takového zákona.

Molly očekávala Briony v Eileenině kuchyni. Nechala jí u mámy Jonesové zprávu a pohrozila staré paní smrtí, bolestí a umučením, jestli ji jen na chvíli zdrží. Elizabeth O’Malleyová civěla s vytřeštěnýma očima do ohně. Tvář jí v místech, kam ji praštila Eileen, začala natékat.

„Briony mě dnes přijde navštívit a mám v úmyslu jí říct, že s Eileen něco není v pořádku. A můžeš za to ty a ten tvůj povedený syn! Trýzníte tu chudinku k zbláznění!“

Elizabeth O’Malleyová pomalu zavrtěla hlavou. „Ta holka je bláznivá, sama to dobře víš. Seděla jsi tady, vidělas, co se stalo. Bezdůvodně mě napadla. Přišla jsem se jen podívat, jak se jí daří.“

Molly nevěřícně zabrblala. „To tvrdíš ty! Chodíš sem den co den, nemysli si, že to nevím! Tím svým věčným žvaněním přivádíš moje děvče k šílenství! Že tě Eileen uhodila? Počkej, až sem dorazí Briony, vytře s tebou podlahu! A pokud se toho tvého skvělého přelétavého synáčka týká, moje Eileen neměla chvilku klidu od okamžiku, kdy s ním vstoupila do kostela. Za necelé dva týdny je z ní cvok. Je stejný jako tvůj manžel! Kristepane, o O’Malleym všichni věděli, že by vlezl do postele s každou, která dýchala!“

Elizabeth O’Malleyová ze všech sil vykřikla: „Ty děvko!“

„Jasně, já jsem děvka, ale ty jsi megera nejhoršího ražení. Moje Briony ti srazí hřebínek, to si piš! Počkej, jak ti dá do držky.“

Briony vstoupila zadními dveřmi do domu, právě když mezi nimi vypukla pořádná hádka. Odstrčila ženy od sebe a nevěřícně se na obě podívala. „Co se tu hergot děje?“

Molly šťouchla svou rivalku do hrudi, až narazila do příborníku, ze kterého se na podlahu vysypaly talíře a hrnky a dopadly s řinkotem na podlahu.

„Může za to tahle semetrika a její synáček. A to si říká chlap! Viděla jsem v rakvích lepší chlapy.“

„Kde je Eileen?“

„Je nahoře a podle mě potřebuje nutně k doktorovi. Pomátla se a můj kluk za takovou šílenou ženskou nenese zodpovědnost. Je z vaší špatné krve, ne z naší!“

Briony pohlédla na Elizabeth a tlumeným hlasem řekla: „Na vašem místě bych držela zobák, paní O’Malleyová. Nemám náladu na nějaké hádky a nehodlám se nervovat.“

„Přesně tak. Dej jí co proto, Briony…“

„Mami, mohla bys přestat? Chci se podívat za Eileen. Vy dvě se můžete rvát a hádat, jak je libo, ale proboha, dělejte to někde venku. Tady na to není čas ani místo.“

Obě ženy zmlkly, přestože hodlaly v hádce pokračovat, až budou samy.

„Hned je to lepší. Uvařte mi čaj, protože sotva dýchám, a nechte mi ho tady. Zajdu nahoru a podívám se, co se dá dělat.“

S těžkým krokem vystoupala po schodech. Ženy v přízemí pokračovaly v hádce, jen méně hlasitě. Briony obrátila oči v sloup a zamířila do Eileenina pokoje. To, co tam našla, ji však zcela šokovalo. Její sestra ležela schoulená na podlaze pod přikrývkou, kterou si schovávala ústa, jako by chtěla potlačit výkřik.

„Eileen, Eileen! Co je ti, zlato?“

Briony si klekla vedle ní na zem a tvářila se znepokojeně. Eileen civěla před sebe, jako by nechápala, kdo přišel.

„To jsem já - Briony. Copak se stalo? Pověz mi, co se stalo?“

Eileen teklo z nosu, a proto Briony sáhla pro kapesník a jemně jí nos otřela. Pak jí vytáhla přikrývku z úst a utřela Eileen sliny. „Už nemůžu dál, Bri. Ty dvě se pořád hádají. Křičí na mě a na sebe navzájem. Joshua mě nenechá na pokoji. Nikdy nemám klid. Noc co noc. Nelíbí se mi to, Bri, a nemám ho ráda. Je na mě ošklivý a nutí mě, abych mu říkala jisté věci. Nesnesu to.“

Briony se podívala na svou starší sestru a zavrtěla hlavou. Snažila se pochopit, co se vlastně děje.

„Co myslíš? Jaké věci? Jaké věci mu máš říkat?“

Eileen ztěžka polkla. „Nepovíš to nikomu? Nesmí se dozvědět, že jsem ti to vyzradila. Řekl, že by mě zabil.“

Briony zvedla oči a prohodila: „Vážně to řekl? Nikomu to nepovím, zlatíčko. Spusť a já uvidím, co se dá dělat. Co ty na to?“

Eileen vzala Briony za ruce a uklidnila se. Briony jí z očí vyčetla strach a starost. V tu chvíli měla silné nutkání Joshuu uškrtit holýma rukama.

„No tak, Eileen, mně to můžeš prozradit. Postarám se o tebe.“

„Přinutil mě, abych mu líčila o nás, Bri. O tátovi a o Henrym Dumasovi… Ví všechno. O tvém synovi, o tátovi i o tom, co jsem mu udělala. Tvrdí, že s tím půjde na policii. Nutí mě dělat s ním hrozné věci. Nevím ani proč. Byl ke mně vždycky milý, Briony. Nikdy předtím mi neublížil…“

Rozvzlykala se a Briony ji něžně pohladila po vlasech. „Vstaň, pomůžu ti se převléknout a uložím tě do postele. Pak tohle vyřešíme.“

Eileen hlasitě popotáhla a svolila, aby jí Briony pomohla. Jakmile ji svlékla, uviděla modřiny a škrábance na jejím těle. Zaskřípěla zuby. Ustlala Eileen postel, uložila ji a natřásla peřiny jemnýma rukama. Eileenina ztrhaná a bledá tvář ji skličovala. Briony se za všechno cítila zodpovědná. Políbila sestru na čelo a odešla.

Molly a Elizabeth O’Malleyová seděly v kuchyni u vydrhnutého stolu s šálky čaje v rukách a mlčely. Briony vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře.

„Co se tady dělo?“

Elizabeth O’Malleyová zavrtěla hlavou. „Nevím. Přijela jsem ji dnes navštívit a potom se tu objevila tvoje máma. Pohádaly jsme se a Eileen se hrozně rozzuřila. Napadla mě. A jak sprostě mluvila!“

„Nejspíš to slyšela u vašeho syna, naše Eileen za celý svůj život nikdy neřekla sprosté slovo.“

„Můj Joshua je slušný člověk, však poznáte…“ Pýcha na syna převládla nad strachem z Briony Cavanaghové.

Briony se k ní přiblížila a podívala se jí do očí. „Váš syn je zvíře a to on jí pomátl hlavu. Zvedněte svoji tlustou zadnici a běžte pro doktora. Pak jděte domů, nebo kam chcete, ale co nejdál ode mě. A ještě jedna věc: Ode dneška tady váš syn bydlet nebude, takže ho očekávejte doma.“

Molly se zazubila. Bez sebemenších pochybností věděla, že Briony všechno vyřeší. Když Elizabeth O’Malleyová odešla, uculila se a řekla: „To ji poučilo. Kdybys viděla, jaké tady dneska předváděla scény!“

„Sklapni, mami! Nejsi o nic lepší, jen jste Eileen trápily. Eileen je nemocná. Má nemocnou duši, mami, a kdybys mě nepřinutila, abych toho šmejda dohnala k sňatku, nikdy by se tohle nestalo. Po tom, co prožila, se neměla nikdy vdávat. Když ji táta odvedl k Dumasovi, zlomil jí srdce; a den, kdy táta umřel, ji zničil. Vzpomínáš, jak se toulala? Jak si s ničím nedokázala poradit? Myslím, že tentokrát už překročila jistou hranici, a můžeš za to děkovat sobě, nikoli O’Malleyovým. Jen sobě.

Teď mě dobře poslouchej: Příště se nebudeš do ničeho plést a nebudeš strkat nos do cizích věcí, jasné? Protože dneska tvrdím, že tohle je tvoje vina. Tvoje a moje. Neměla jsem tě nikdy poslechnout.“

Molly otevřela pusu. To, co jí Briony řekla, mluvilo za vše. Zastyděla se.

„A ještě něco: Joshua o nás všechno ví. O starým, o Dumasovi i o mém chlapci. Ví všechno. Přinutil ji, aby mu to řekla. A trápil ji tím. To je fakt třešnička na dortu!“

„Ne! Ona mu to vyzradila? Pane na nebi, ta pitomá holka!“

„Není pitomá. Je vyděšená, duševně nemocná a spoustu dalších věcí, ale není pitomá. Hloupé jsme byly hlavně my, že jsme schválily její sňatek. S Joshuou O’Malleym si to vyřídím sama, a jestli si nedá pozor, zavřu mu hubu jednou provždy. Potřebuje srazit hřebínek - a o to se osobně postarám!“

Brionina řidiče Kevina Cartera naprosto překvapil výraz tváře, se kterým jeho zaměstnavatelka vycházela ze sestřina domu. Její obvyklá dobrosrdečnost ji jako by opustila. Byla vzteky bez sebe. Posadila se na zadní sedadlo a řekla: „K Elizabeth O’Malleyové, fofrem!“

Bez otálení vyrazil na cestu. Briony si přitáhla kabát a zírala z okna na ubíhající silnici. Dívala se na děti hrající si na ulici, na muže opřené o pouliční světla. Jako by se vrátil čas. Od jejího dětství se prakticky nic nezměnilo. I lidé žili dál z ruky do pusy a měli ve tvářích vepsánu tutéž beznaděj.

Auto zastavilo před domem Elizabeth O’Malleyové a Briony pomalu vystoupila. O půl osmé večer panovalo ještě dost světla, aby viděla, co se děje okolo. Před dveřmi postával hlouček dětí, které pozapomněly na hru, jakmile spatřily dámu v tmavě zeleném kabátě, jež vlastnila vůz. Malá holčička si poškrábala štípanec mouchy na kotníku a rozdrápala si kůži. Setřela si krev umazanými prsty.

Briony postřehla, jak se zahoupaly záclony v oknech a matka s malým dítětem v náruči na ni zůstala hledět. Briony mladou dívku poznala: Byla to Lily Bainsová, která s ní chodila do třídy. Usmála se a zaklepala na Elizabethiny dveře. Briony však instinktivně vycítila, že nikdo není doma.

„Lily, nevíš, kde je Elizabeth?“

Lily o krok ustoupila, protože si nebyla jistá, zda má s Briony, ženou, o které se v poslední době jen šuškalo, vůbec hovořit. Přitom si s ní v dětství hrávala a svěřovala se jí se svými sny.

Briony však šla za ní. „No tak, Lily, oněměla jsi? Kde je ta stará megera? Vidělas jejího syna?“

Protože s Lily hovořila přátelským tónem, zavrtěla hlavou. „Odešli asi před hodinou. Myslím, že se O’Malleyová někam stěhuje, nesli totiž zavazadla. Doufám, že ano, tu starou krávu fakt nesnáším.“

Briony se nuceně usmála. „Nemáš ponětí, kam by se mohli stěhovat? Má snad někoho, kdo by ji ubytoval?“

Lily opět zavrtěla hlavou a její dítě se usmálo. Briony si hned všimla jeho zkažených mléčných zubů; přitom chlapečkovi nebyl víc než rok.

„Jediné místo, kde je vítaným hostem, je kostel. Jak se máš, Briony? Vypadáš fakt dobře. Opravdu šik,“ podotkla obdivně.

„Ty vypadáš taky dobře, Lily. Tohle je tvůj syn?“ Pohladila chlapce po hlavě. Zahihňal se. Lily se nadmula, protože si uvědomovala, že je všichni sledují. Když jí teď Briony věnovala pozornost, mohla se vychloubat, že s ní vyrůstala, a tak udělat dojem.

„Mám čtyři děti, tenhle je nejmladší. Provdala jsem se za Dannyho Littlea, pamatuješ si ho?“

„Pamatuju, ukazoval nám svá ptačí vejce.“

Briony věděla, že O’Malleyové jsou dávno v prachu, a nějak otálela Lily hned opustit. Připomněla jí dětství, její skutečná mladá léta.

„Ještě pořád je sbírá, Briony. Danny ví o ptácích snad všechno.“ Pak ztišila hlas. „Slyšela jsem, že si vedeš dobře. Jsem ráda, Briony. Jsem ráda, že ses odsud dostala. Odjakživa jsi byla chytrá holka, vždycky jsi uměla využít příležitosti!“

Briony se usmála. „Jo, jo, taková jsem byla, Lil. Ráda jsem tě zas viděla. Musíš se za mnou někdy zastavit. Dáme si čaj a pokecáme o starých časech.“

„Možná jo.“ Obě věděly, že k tomu nikdy nedojde, protože její děti měly vši a ona by nenašla odvahu vzít je do Brionina domu. Přesto ji nabídka potěšila a za to si Briony vážila. Baronka East Endu otevřela kabelku, vytáhla všechny peníze, které našla – asi osm liber -, a vtiskla je Lily do dlaně.

„Ne, ne, Briony! To nemůžu přijmout! Ráda jsem tě viděla a promluvila si s tebou. Nechci tvoje peníze.“

Briony se zachechtala: „To jsi snad jediná! Ale jsi taky jediný člověk, kterému je chci dát. Vezmi si je, mám jich dost!“

Lily se užasle podívala na bankovky. „Nemůžu říct, že by nepřišly vhod, děvče!“

„Poslyš, Lily, kdybys někdy něco potřebovala, přijď za mnou, ano?“

Přikývla se slzami v očích. „Díky, Bri. Je to zvláštní, ale dneska jsme se ocitli na mizině. Dannyho vyhodili z práce. S těmihle penězi nějakou dobu vydržíme.“

Briony a Lily se objaly, až přimáčkly dítě mezi sebou. Chlapeček zakřičel, aby jim připomněl, že tam je.

„Vyřiď Dannymu, ať zítra zajde za Bobbiem Phillipsem do podniku Royal Albert. Postarám se, aby dostal práci.“

Lily se sevřeným hrdlem přikývla.

„Zatím pa, kamarádko.“

„Ahoj, Briony, a ještě jednou dík.“

Briony si v autě uvědomila, že se na ni Kevin Carter dívá jako na blázna.

„Do kostela svatého Vincenta, Kevine.“

Její tvář působila mnohem uvolněněji než dřív a ještě z auta mávala na přítelkyni, dokud nezabočili za roh.

Otce McNamaru nijak nepřekvapilo, když spatřil Briony na chodbě. Usmál se na ni a zavedl ji do své knihovny.

„Tak co pro tebe mohu udělat, Briony?“

„Hledám Elizabeth O’Malleyovou a jejího syna Joshuu.“

Kněz přikývl. „Chápu, proč je asi hledáš. Je to koneckonců rodina, že? Nebral si snad před dvěma týdny tvou sestru?“

Briony se usmála. „Ano, a teď ji opustil. Chci si s ním promluvit, jenže nemůžu najít jeho ani jeho matku.“

Kněz si zapálil doutník a chvíli bafal, aby se rozhořel. „Ta ženská je jako mor, do všeho strká nos. Přivedla tě do úzkých?“

„Dalo by se to tak říct, otče. Viděl jste je?“

„Ne, neviděl.“

Briony vstala. „I tak díky. Budu hledat dál. Nevíte, jestli mají nějaké příbuzné? Někoho, ke komu by se mohli uchýlit?“

Kněz se díval na děvče před sebou a zvažoval, zda promluvit, či nikoliv.

„Posaď se a pověz mi, co se stalo. Pak ti odpovím.“

Briony se posadila a opatrně mu vylíčila problémy s Eileen, samozřejmě bez pikantních detailů.

„Eileen je v hrozném stavu - kvůli němu. Chci se s ním setkat a jednou provždy si to vyjasnit. Myslím, že mu to dlužím.“

„Chudák Eileen. Nikdy nebyla úplně v pořádku, sám jsem postřehl, jak se naráz změnila, Bůh ji miluj a opatruj. Nepracovala pro toho chlápka s knírem, který vlastnil továrnu na uhlí a polovinu doků?“

Briony přimhouřila oči a přitakala. „Stejně jako já, otče. I já pro něho pracovala.“

„Ach tak, máš pravdu.“

Briony se střetla s otcovým pohledem, který mluvil za vše.

„Ta chudinka nevypadala dobře. Možná na tu práci nestačila. Pamatuju si, jak váš otec potom každý týden chodil do kostela, pravidelně jako hodinky.“

Briony neřekla ani slovo. Když chodil na přijímání do kostela, musel chodit i ke zpovědi. Věděla, že jí tím kněz chce naznačit, že přesně ví, v čem je Eileenin problém. Přesto nepromluvila.

Kněz si povzdechl. Doufal, že z ní dostane nějakou informaci. Toto děvče a její rodina ho fascinovaly.

„Jestli si dobře pamatuju, Elizabeth O’Malleyová má v Islingtonu bratra. Podle toho, co se povídá, je to další náboženský fanatik. Ale nemyslím si, že by spolu dobře vycházeli, ačkoli to není nijak překvapivé, že? Poptej se po Islingtonu a jsem si jist, že je najdeš.“

Briony přikývla a vstala. „Díky, otče.“

„Chtěla bys, abych zašel navštívit chudinku Eileen?“

„Moje máma by byla ráda, otče. Ale než na to zapomenu: Mám ještě jednu věc.“

„Copak je to, mé dítě?“ Kněz se na ni díval s rukama složenýma v klíně a doutníkem v ústech.

„Už se nikdy nepokoušejte zjišťovat si informace o mé rodině nebo o mých podnicích. To, co si domyslíte a co víte, je na vás, ale pro příště nezapomínejte, odkud pramení peníze na vaše drahé doutníky a whisky, protože je spousta dalších kostelů, které by mě přijaly s otevřenou náručí. Žádné vyptávání.“

Opustila místnost a zanechala v ní otce McNamaru s kamennou tváří. Jeho havanský doutník najednou přišel o svou prvotřídní chuť.

23

Eileen ležela zachumlaná v posteli v domě, kde začaly všechny její problémy. Cissy a paní Horlocková kolem ní poletovaly, Molly na ni zmateně hleděla a Briony ji utěšovala. V hlavě to však Eileen opravdu neměla v pořádku. Neustále těkala v myšlenkách; nebyla si ani jistá, co je skutečnost a co je jen fikce. Tupě se rozhlížela kolem sebe, občas se usmála, ale stále mlčela. Zdála se tichá až příliš.

Briony ji zanechala ve schopných rukách paní Horlockové a šla si s Molly popovídat do knihovny.

„Jsi hodná, žes ji vzala sem k sobě, Briony,“ poznamenala Molly poněkud strnule. Stále ji trápilo, co jí Briony řekla. Netušila, jak se teď má k dceři chovat. Fakt, že se na ni Briony tak obořila, ji šokoval víc, než si chtěla přiznat. Molly si libovala v myšlenkách, že všechno je v naprostém pořádku a že hrůzy, které prožily její dcery, jsou dávno pryč. Briony jí však všechny neblahé vzpomínky připomněla. I to, že Molly sehrála svým způsobem roli v jejich neštěstí tím, že svému manželovi nebránila, aby děvčata odvedl. Paddyho smrt dokonce ani nepřipravila Molly o spánek. Od té doby naopak získala jistou svobodu, o které by se jí ani nesnilo, kdyby stále žil. Musela se pokusit opět získat přízeň své mocné dcery.

„Myslím, že ráno zavolám Eileen jiného lékaře, mami. Ve West Endu je nějaký Skot, který léčí syna lorda Palmera z nervového otřesu po bombardování. Je nejlepší v léčení duševních chorob.“

Molly přikývla, ale mlčela. Jen bohatí lidé si mohli dovolit nervové a duševní choroby. Stále věřila, že ďábel vytváří práci pro zahálčivé ruce. V Mollyiných očích žena starající se o manžela, děti a dům nenacházela čas na přemýšlení. Když člověku zbývalo příliš času na uvažování, začal z toho blbnout.

„Poptávala jsem se a zjistila, že Joshua má strýce v Islingtonu. Zajdu za ním. Právě teď ho hledá Kevin Carter a pár dalších chlapů. Jestli tam je, najdeme ho. Musím mu nějak zacpat pusu. Momentálně je ale nejdůležitější Eileen. Musíme se pokusit zlepšit její stav, pokud to půjde. Stejně si ale myslím, že ji budeme muset nakonec dát do ústavu.“

Molly opět přikývla. „Kristepane, mami, třeba se se mnou hádej, jen nebuď tak zatraceně pasivní. Nehodí se to k tobě. Jestli mi chceš něco říct, cokoli tě napadá, pak to řekni! Nesnáším, jak jsi tichá, není to normální!“

Molly vytřeštila oči a znovu kývla hlavou, čímž Briony rozzuřila.

„Bože, dej mi sílu!“

„Ale tu už ti dal, Bri. Máš jí za deset chlapů.“

Briony se tomu zasmála. „Ach, takže přece umíš mluvit?“

„Umím. Jde o to, jestli tě zajímá, co k tomu můžu říct.“ Tohle už opět znělo jako typická Molly a Briony to potěšilo.

„Mami, přemýšlej. Copak tě někdy některá z nás poslouchala? Nikdy předtím tě to ale nezastavilo, ne?“

Molly se zakřenila. Briony žertovala, což znamenalo, že je z nejhoršího venku. Slunce vysvitlo. Věděla, že všechno bude zase v pořádku. Že se Briony o ně postará. Jak se jí ulevilo!

Kevin stál nejistě před Tommym Lanem.

„Kdyby Briony tušila, že vím, kde bydlíš, Tommy, nejspíš by mě zabila.“

„Já vím, Keve, a cením si toho, že mě informuješ. Je Briony v pořádku?“

„Docela jo. Tedy řekl bych, že tak působí. Domnívám se ale, že ta věc se sestrou ji šokovala víc, než si je schopna přiznat. Znáš Briony, dává si větší pozor na jazyk než celá vláda.“

Tommy se usmál. „Pravda. Takže Joshua jí něco provedl? To je dost odvážný! Myslel jsem si, že je to nekňuba, který by neublížil ani mouše. Člověk se pořád učí, co? Bez obav, Keve, já toho syčáka najdu a srovnám ho. Vlastně bychom mohli za tím fanatikem zajít hned. Možná z něho dostanu víc než ty.“

„Mně to vyhovuje, Tommy. Chci, aby měla Briony trochu klidu. Její sestra je na tom špatně, sám jsem ji viděl. Je duševně chorá, kamaráde. Ten chlap na ní zapracoval, měla modřiny na rukách. Obličeje se ale ani netkl. Nemohl, že? To jsou konce!“ Zavrtěl zhnuseně hlavou.

„Posaď se a já se převlíknu. Nalij si něco k pití.“

Tommy opustil místnost a vyběhl po schodech svého nového domu ve Stratfordu. Když vešel do ložnice, ozval se ženský hlas: „Jdeš zpátky do postele, Tommy?“

Drahoušek Shirley, jak se jí říkalo, k němu napřáhla dlouhé, štíhlé ruce. Usmál se. „Promiň, ale byznys volá. Obleč se a odjeď. Hodná holka.“

Shirley se posadila na posteli, odhodila přikrývku, čímž obnažila svá obrovitá ňadra. „Ach, Tommy! Nemohla bych tady na tebe počkat, až se vrátíš?“

„Ne! Oblíkni se a jdi domů, slečinko. Mám práci.“ A ledabyle na sebe natáhl oblečení.

„Jsi otrava, Tommy Lane!“

Rozesmál se. „Musím říct, že nemluvíš zrovna slušně.“

Shirley, které se Tommy moc líbil, byla štěstím bez sebe, že mohla vlézt do jeho postele, a štvalo ji, že ji odkopl jako nějakou štětku. Přimhouřila oči a řekla: „Ty jsi ale protiva! A co se týče mého chování, nejsem o nic menší dáma než Velká Briony, jak jí říkají. Někteří jí ale přezdívají Jedovatý skřítek, věděls to? Co se děje, Tommy? Máš strach, kdyby třeba přišla na to, že jsem tady a malý Tommy zlobil? Bojíš se jí, co?“

Ztuhla, když ji za paži vytáhl z postele. Pak odběhl do pokoje, kde měla na židli pečlivě poskládané šaty. „Oblíkni se a vypadni. A pokud jde o Briony, nesaháš jí ani po kotníky. Seber si svoje věci a táhni!“

Shirley se posadila nahá na židli a mnula si paži. „Ublížils mi!“

Tommy nasadil tragický obličej. „Ne! To bych nikdy neudělal. Jestli si nedáš bacha, mohl bych Briony říct sám, co jsem dělal celé odpoledne. Jestli se jí bojím já, jak asi dopadneš ty?“

Opustil místnost, ale když scházel ze schodů, popadla ho zlost. Tak lidi si myslí, že se Briony bojím? Pak se usmál. Jedovatý skřítek! Briony by se smála, kdyby to slyšela. Vyzvedl Kevina a společně odešli. Na Shirley si ani nevzpomněl. Na rozdíl od Briony už to s ní skoncoval.

Padraig O’Connor byl hubený, šlachovitý Ir s lesklými zrzavými vlasy, hustým knírem a velkýma drsnýma rukama. Přestože měřil jen metr pětašedesát, působil díky svalnatému tělu jako chlap plný síly. V hluboce posazených modrých očích měl jiskru prozrazující náboženského fanatika.

Padraig navštěvoval nejhorší hospody a pivnice a hlásal v nich slovo boží. Znal bibli tam i zpět, věřil v čistou a prostou svatost života podle božího slova, deseti přikázání a Levitica. Pil jen vodu a jedl prostá jídla. Tvrdě také pracoval jako uhlíř, vozil pytle s černým zlatem všude možně, takže měl ruce zabarvené od uhelného prachu, což svědčilo o jeho tvrdé a poctivé práci. Opilci, lehké ženy a místní knězi se rozprchli do koutů, sotva ho viděli přicházet. Jak kdysi otec Kennedy poznamenal, dokázal i z krásného rána udělat vyhlášení války.

Padraig přišel do hospody Zelenáč s biblí otevřenou na Leviticu a obšťastňoval poněkud opilé zákazníky božím slovem o bestialitě: „Ti nelehnou s bestiemi na poli.“

Statný dokař na něho křikl: „V tom s tebou souhlasím, kámo, ale co když vypadá tvoje stará jako zadnice buldoka? Co pak?“

Všichni se rozchechtali. Drobný muž pod parou, s brýlemi s rohovinovými obroučkami, vyhrkl: „Tvoje stará vydává zvuky jako zadnice buldoka! Má větší pusu než má kráva.

Dokař se okamžitě přestal smát a otočil se k muži, který právě urazil jeho manželku: „Chceš dostat ránu nebo co?“

Drobný muž zabořil pohled do své sklenky piva a dokař se rozhlédl, jestli se najde ještě někdo, kdo by pomlouval jeho ženu.

Padraig O’Connor pokračoval dál bez povšimnutí, hlasitě a procítěně. Věřil každému slovu, které vyslovil, a nemohl za nic na světě pochopit, proč ostatní v bibli nenacházejí útěchu jako on.

Kouř ho štípal v očích i v hrdle. Hlasitě se rozkašlal a barman před něho postavil půllitr piva. „Do toho, chlape, vypij to. Svlažíš si hrdlo.“

Padraig zavrtěl hlavou. „Sklenka vody postačí, děkuji.“

Barman mu podal sklenici a doporučil: „Vypijte to a běžte. Vždyť z vás mají jen srandu, copak to nevidíte?“

Do hospody vešel Tommy Lane a Kevin Carter. Jediný pohled na muže u baru popíjejícího vodu stačil, aby pochopili, že na něho kápli. Stáli tam a pozorovali ho, zatímco spustil další modlitbu: „A nebudou ležet muži s muži a ženy se ženami, je to sprostota! Vidím to všude okolo. Muže převlečené za ženy a muže hledající jiné muže jako zmalované poběhlice!“

Tommy se podíval na Kevina a zaksichtil se. „Hergot, to je ale cvok!“

Kevin se zasmál. „Mám ho odvést ven, abyste si mohli promluvit?“

„Jo, myslím, že všichni budou vděční, když vypadne.“

Kevin vyrazil k Paidragovi. Zašeptal mu cosi do ucha a napůl ho vylákal, napůl odtáhl ven. K pobavení všech dokař křikl: „Odcházíš tak brzy? Ještě jsi nám neřekl o bezbožném kurvení! Zpátky ale nepospíchej!“

Tommy se na muže podíval s lítostí. Svým způsobem byl Paidrag dobrý chlap, jenže jako většina příliš dobrých lidí lezla obyčejným smrtelníkům, Tommyho nevyjímaje, na nervy.

„Nazdar, pane O’Connore. Jsem Thomas Lane a hledám vašeho synovce Joshuu.“

Paidrag se pozorně na Tommyho zahleděl. Zdálo se, že ho propichuje modrýma očima.

„Můj synovec mě nezajímá a vás by taky neměl.“

Tommy se zeširoka usmál, rozevřel kabát a pak O’Connora vší silou udeřil do břicha, až muž klesl na kolena. Zvedl ho za košili, podíval se mu do tváře a řekl: „Jestli víte, kde je váš synovec, tak mi to radši vysypte, protože boží hněv v porovnání s mým nic neznamená.“

Paidrag zvažoval možnosti. Jeho bible ležela otevřená v kaluži a stránky nasakovaly špinavou vodou.

„Nevím, co bych vám řekl.“ Tommy tedy pokračoval dál. Kevin přidržel Paidragovi ruce za zády a Tommy mu bušil do břicha i hlavy. Po pěti minutách měl zkrvavenou tvář a oteklé oko.

Tommy se podíval na mužův pohmožděný obličej a podotkl: „Můžu pokračovat třeba celou noc, jestli to bude nutné. Kde je váš synovec? Ublížil ženě, na které mi velmi záleží. Tloukl ji, zlomil jí srdce, až se pomátla. Přece mi nechcete říct, že budete krýt někoho takového?“

Paidraga obvinění synovce šokovalo. Na sestře mu nikdy moc nezáleželo. V dětství se snažili jeden druhého přetrumfnout v náboženských záležitostech, ale její manžel byl smilník a opilec. Zdálo se, že hoch šel v jeho šlépějích.

„Říkáte, že ublížil ženě? Že ji bil?“

„Byla celá modrá. Jestli chcete, vezmu vás k ní.“

„Ne…, ne. Joshua je v Shepherds Bush na dvorku s uhlím. Na rohu Scrubbs Lane. Oba jsou v kůlně v zadní části.“

Tommy se usmál a litoval toho, co musel udělat. „Díky, kámo. Teď můžeš pokračovat ve své svaté práci. Už tě nezdržíme ani chvilku.“

Paidrag si otřel hřbetem ruky ústa. „Boží mlýny melou pomalu, ale jistě, mladý muži. Co si zaseješ, to také sklidíš.“

„Bůh má i jiné rčení: Oko za oko, zub za zub. Dnes večer tvůj synovec pozná, co přesně to obnáší.“

S těmito slovy Tommy Ira opustil a nastoupil do svého vozu. Všiml si, jak Paidrag zvedl bibli a láskyplně otřel stránky, než opět vstoupil do tepla hospody. Tommy si nemohl pomoct a svým způsobem musel obdivovat muže i jeho zásady.

„Pojďme, Kevine. Z tohohle apoštola humanity se mi dělá zle!“

Joshua si žvýkal nehet na palci a jeho matku tento zlozvyk přiváděl k šílenství.

„Za všechno můžeš ty. Musela jsem opustit domov a všechno jen proto, že jsi do našeho domu přivedl Cavanaghovy. Jsi ženatý jen dva týdny! Jen dva týdny! A teď se schováváme na bratrově dvoře mezi uhlím! Já, vážená vdova, jsem musela takhle klesnout!“ Pocítila nutkání syna zabít ranou do hlavy. „Přestaneš si už žvýkat ty prsty!“

„Poslyš, matko, všechno vyřeším. Mám takříkajíc něco, co chce Briony Cavanaghová. Díky tomu získáme peníze, abychom začali někde jinde znovu. Mohla bys už s tím teda přestat?“

Elizabeth se podívala na svého syna, stejného slabocha, jako byl jeho otec. Zbabělce, který představoval její pýchu i zhoubu.

„Co přesně máš tak důležitého?“

Joshua zavrtěl hlavou, a znovu ji tím otrávil. „O to se nemusíš starat. Řekněme, že mám jisté informace, které nám mohou pomoct, fyzicky i finančně.“

Když Elizabeth O’Malleyové došlo, co jí právě syn řekl, podlomila se jí kolena. Prudce se posadila na staré křeslo, vděčná za jeho oporu. Tlumeně pak odvětila: „Jsi naprostý blázen! Jsi pitomec. Snad opravdu neuvažuješ o tom, že tu ženskou budeš vydírat? Ježíšikriste! Pověsí tě za koule na nejvyšší pouliční lampu, jakou najde, a udělá to před zraky všech, protože si nikdo netroufne ani pípnout. Tak to chodí, že? Něco jsi o ní zjistil od Eileen? Pověz mi, co víš, než nás najdou.“

Joshua si olízl suché rty a ztěžka polkl. Věděl, že mu to přerostlo přes hlavu. A co hůř, věděla to i jeho matka.

„Eileen a Briony… byly ještě jako děti děvkami Henryho Dumase. Zavedl je k němu jejich otec. Eileen pak napadla otce železnou tyčí a na místě ho zabila…“

„Kristepane! A ty sis myslel, že využiješ tyhle informace, abys nás dostal z průšvihu? V tom případě jsi ještě hloupější, než jsem se domnívala.“ Joshua vyčetl z matčiny tváře strach a začalo ho polévat hrůzou horko, až se zpotil.

„Briony Cavanaghová to udržela v tajnosti, hochu. Myslíš, že by zůstala v klidu, kdyby tušila, že to víme? Vážně si to myslíš? Jak můžeš být tak pitomý? Ta Eileen, třebaže je šílená, byla alespoň slušná a tichá manželka. Přizpůsobivá a snadno ovladatelná. Mohli jsme si žít jako páni, ale tys to děvče musel štvát. Teď je mi jasné, žes ji dohnal do úzkých. Podepsal sis tím rozsudek smrti. Briony a Tommy Lane tady vládnou a upřímně řečeno je víc než dost lidí, kteří by uvítali, kdyby nás uklidili z cesty. S pomocí ostatních nás najdou.“

Joshua vyskočil. „Sklapneš zobák? Aspoň jedinkrát v životě zavři tu svoji nevymáchanou hubu! Nebýt tebe, vzal bych si Eileen hned. Jenže tys nechtěla, abych se oženil - s ní ani s žádnou jinou. Byla to děvka jako její sestra. Copak nechápeš, že za takové informace můžeme vytřískat prachy a odjet, kam budeme chtít?“

Poprvé Elizabeth O’Malleyová ztratila řeč. Její velký syn byl opravdu přesvědčen, že mu projde vyhrožování Briony Cavanaghové!

„Jsi blázen, synu. Jestli tomu věříš, jsi naprostý cvok. Briony Cavanaghová rozškube Londýn na kusy, aby nás našla. Nemáš na ni nic, vůbec nic. Postará se o to, abys nikdy nevypustil z úst, co víš.“

Do malé chatrče vstoupil Tommy Lane a řekl: „Nemohl bych to říct líp, zlato.“

Joshuovi se při pohledu na vysmátého Tommyho Lanea sevřely vnitřnosti.

Elizabeth O’Malleyová chytila syna za paži a snažila se ho přimět k pohybu. „Pojď, Joshuo. Aspoň odsud odejdi po svých.“

Nechal se vyvést z kůlny. Tommy šel za nimi a přidržoval Elizabeth za paži. Najednou se mu ta stará paní s jedovatým jazykem zdála velmi drobná a zranitelná.

Zaskřípěl zuby a pomohl jí nasednout do auta. Tohle dělal pro Briony. Dlužil jí to.

„Kdo je tam?“

Cissy, oblečená jen v županu, cestou do haly houkla: „Jak to mám hergot vědět? Vidím snad skrz dřevěné dveře?“ Otevřela je dokořán a vyjekla: „Nazdar, Tommy… Briony je v posteli.“

Paní Horlocková se usmála, když vešel do vstupní haly.

„Zajdu za ní.“

Sotva zmizel na schodišti, Cissy i paní Horlocková se zvesela objaly. „Takže je zpátky! Věděla jsem, že se vrátí!“

Obě ženy se spiklenecky usmály. „Vsadím se, že Briony zaspí.“

Cissy strčila paní Horlockové do ramene. „Vy jste ale hrozná!“

Tommy vešel do Brioniny ložnice a opatrně za sebou zavřel dveře. Žena spala a vlasy měla rozloženy na polštáři jako rudou svatozář. Světlo lampičky na nočním stolku prozařovalo její bílou pleť. Otočila se na bok, čímž mu poskytla pohled na svůdná ňadra, ale když se opět zachumlala do přikrývek, ztuhla. Otevřela polekaně oči, protože si uvědomila, že někdo je v pokoji.

„Uklidni se, Briony, to jsem jen já.“

Položila se na záda a užasle na něho zůstala hledět. „Tommy?“ Několikrát zamrkala, jako by si nebyla jistá, zda to není sen.

Posadila se na posteli a objala si skrčené nohy pod přikrývkou. „Vrátil ses? Ach, Tommy, ráda tě vidím.“

Objala ho kolem krku, přitiskla se k němu a vnímala jeho uklidňující teplo.

Tommy si plně uvědomil lásku k ní a vnímal, jak ho žena přitahuje. Jen s těžkým srdcem se vyprostil z jejího objetí. „Nevrátil jsem se, Briony, to si hned ujasněme.“

Zamračila se. „Jak to myslíš?“ Vycítil z jejího hlasu zmatek.

„To, co říkám, Bri. My dva jsme spolu skončili. Přišel jsem ti jen říct něco důležitého, něco, co je možné vyřešit jen mezi čtyřma očima. Joshua a jeho matka jsou pryč a už se nevrátí. Co věděl o tobě a Eileen, je v bezpečí.“

„Jak jsi věděl… Jak jsi zjistil, co o nás ví? Kromě mě, mámy a Eileen o tom nevěděl nikdo…,“ zajíkla se.

„Dneska večer jsem je našel a slyšel jsem každé jejich slovo. Jeho matka přinejmenším pochopila, že zašel příliš daleko. Oběma jsem zavřel pusu navždycky.“

Briony padla čelist. Zdálo se, že se mu před očima celá zhroutila.

„Nemyslíš tím, žes…“

Přikývl.

„Tos ale nemusel! Mohla bych je přinutit mlčet. Stačil by na to jednoduchý a prostý strach! Chtěla jsem je sice původně zabít, ale věděla jsem, že to nikdy neudělám. Mohla jsem jim zacpat ústa sama!“ Odstrčila ho, vylezla z postele a natáhla si župan. Pak začala nasupeně chodit sem a tam a snažila se pochopit, co právě Tommy provedl.

„Bože, Tommy, ty zabiješ kohokoliv, že? Prostě jen tak? Přiznávám, že bych ho přidusila pod krkem a nechala ho pořádně ztlouct, ale nikdy bych je neoddělala! Nestáli za to. Byly to nuly, nic víc. Lejno na mých botách! Jak ses opovážil provést něco takového bez mého vědomí? Jak ses opovážil něco takového udělat sám a ještě čekáš, že ti za to budu vděčná?“

„Musím říct, že to je k popukání, Briony. Já se snažím jen pomoct…“

„Nech si ty staré kecy, Lane. Chtěl jsi to skončit. Tak to se ti povedlo. Dovedl jsi to k finále. Nečekej, že před tebou s díky kleknu na kolena. Nestane se to.“

Tommy vstal. „Ještě než odejdu - ohledně podniků: Zůstanu tichým společníkem. Pošlu ti údaje, do které banky mi máš posílat peníze.“

Briony mu skočila do řeči. „Tichý společník? Spíš oběť komatu! Nikdy jsi kluby ani nevěstince neřídil - dělala jsem to já! A netoužila jsem přitom po zabíjení. Chceš něco vědět, Tommy Lane? Jednoho dne zajdeš příliš daleko. Jako předtím. Já jsem byla vnímavějším článkem, hlasem rozumu. Vzpomeň si na to, až budeš mít příště nutkání někomu vytlouct mozek z hlavy.“

„No, aspoň víme, na čem jsme, že? Odcházím.“

Šel ke dveřím. „Sbohem, Briony.“

Dívala se, jak mizí, a pak se posadila na kraj postele, chytila si hlavu do dlaní a slzy jí kapaly mezi prsty na zem.

Tommy odešel doopravdy pryč a ona skutečně zůstala sama. Prázdná, bez jakýchkoliv citů si osušila oči. Byla jediným člověkem, na koho se od nynějška mohla spolehnout. Briony Cavanaghová proti celému světu. Tato Briony však byla tvrdší a lstivější než ta předtím. Nyní totiž kromě sebe neměla nikoho.

Tommy dorazil domů s lehkým srdcem. Dosáhl svého. Briony se bude zlobit kvůli tomu, co se domnívala, že udělal. Alespoň se jí uleví, že jsou její tajemství v bezpečí. Rozešla se s ním, a proto se musel pokusit žít bez ní. Potřeboval ji víc než kdy předtím, přesto se bez ní musel obejít.

Zaparkoval před svým domem a podíval se na hodinky. Touto dobou už Kevin Carter vezl Elizabeth O’Malleyovou a jejího syna do Liverpoolu. Vyděšení k smrti věděli, že nikdy o Briony nesmí ani pípnout.

Tommy zamračeně otevřel vstupní dveře. Mrzelo ho, že si Briony myslí, že dokázal zabít starou paní, třebaže se jednalo o Elizabeth O’Malleyovou!

Zpřetrhal veškeré vazby s Briony, ačkoli zůstali obchodními partnery. Stále na ni chtěl dohlížet, aby jí nikdo nezkřivil ani vlásek. Chtěl ale působit zpovzdáli. Její postavení v East Endu se nemělo nijak změnit. Briony nadále zůstane tím, čím byla, jen v tom bude sama.

24

Delilah Glasworthyová oslavila pětapadesát, ale vypadala na svůj věk dobře. Měla stále husté, tmavé, jen mírně prošedivělé vlasy, lesklé, pěkně tvarované obočí a veselé, hluboce posazené hnědé oči. Za svou vysokou, štíhlou postavu se rozhodně nemusela stydět a hezky tvarované nohy se ani nesnažila zakrývat. Víc než dvacet let byla vdova. Vlastnila dům ve Stepney na East Street, ve kterém ubytovávala a poskytovala stravu džentlmenům slušného postavení, státním úředníkům, inženýrům apod.

Dívala se na lidi kolem sebe spatra, sledovala mladé matky, které podle ní jen lízly okna jako kočka, opovržlivě pomlaskávala nad dětmi se špinavými koleny a nudlemi u nosu. Jinak však žila pro sebe. Dnes seděla v kuchyni Molly Cavanaghové, popíjela čaj a sbírala odvahu, aby s Molly mohla upřímně promluvit.

„Vypadáš skvěle, Delilah, máš pořád krásné vlasy. Už jako dítě jsi je měla úžasné.“

Delilah se plaše usmála. Znala Molly Cavanaghovou od dětství. Jejich matky se přátelily a oba jejich otcové spolu nejdřív pracovali na moři a pak v docích. Po letech bez problémů začaly tam, kde skončily, přestože se vídaly zřídka.

„Pořád poskytuju stravu a ubytování, Molly. Momentálně u mě bydlí moc milí pánové. Kultivovaní džentlmeni.“

Molly potlačila úšklebek. Kultivují ti zadek! pomyslela si, ale příjemně pokývala hlavou.

„Ale řeknu ti, že East Street jinak upadá. Žijí tam příšerní lidi! Rádoby moderní mladé ženy, které chodí zmalované i v poledne! Chlapi jim buší na dveře v kteroukoli denní i noční hodinu, dělají brajgl a rvou se. Je to ostudné, to ti povídám. A naproti přes ulici dokonce bydlí černoši. Nanny Carpenterová pronajímá byt černochům, jen si to představ!“

Molly se zatvářila přiměřeně pobouřeně. „Nanny Carpenterová? Ta přece vždycky patřila k počestným ženským!“

Delilah zvedla obočí a podotkla: „Negrům můžeš nasadit dvojnásobnou cenu, že? Je to hrozné, protože chudáci nemají na vybranou. Je to zlodějna. Vypadají slušně a dobře se oblékají. Slyšela jsem, že ti černoši pracují v Brionině klubu. Asi v kapele, že?“

Tiše se zahihňala, protože se domnívala, že se to na dámu sluší. Dokonce si tenhle smích zkoušela doma, když byla sama.

Molly padla brada. Jestli pracovali pro její dceru, pak za ně nesla odpovědnost. Přimhouřila oči a řekla: „Takže těm chudákům účtuje dvojnásobek normální ceny? Hoši od Briony jsou ale čistší než většina bělochů, vím to od Kerry! Ona s nimi pracuje, takže by to měla vědět. Já ty všiváky ovšem neschvaluju.“

„Vlastně jsem tam Kerry zahlídla, Moll. Několikrát. Proto jsem dnes přišla. Nechci nikoho pomlouvat, ani dělat potíže, ale sama víš, že pověst děvčete je jejím největším bohatstvím…,“ uhnula přitom před Mollyiným pohledem.

„Pokračuj, Delilah, ven s tím.“

„Lidi jsou všímaví. Jsem tady jako přítelkyně, Moll, přestaň se na mě takhle dívat. Začínám být z tebe nervózní!“

„Říkáš mi to, co si myslím? Že se moje Kerry tahá s černochem? Proto ses dneska vystrojila? Abys přišla s tak hnusnými pomluvami?“

Delilah prudce vstala. „Promiň, Molly, ale napadlo mě, že bys to měla vědět. Kdyby to byla moje dcera… Netvrdím, že se něco děje, ale vyzvedává ho tam autem a povídají si…, no, jako lidi, kteří jsou víc než přáteli. Chtěla jsem ti to říct dřív, než to udělá někdo jiný.“

Molly si začala hryzat spodní ret a tvářila se zděšeně.

„Už radši půjdu, Moll. Pa, Rosalee.“

Políbila dívku a spěšně odešla. Litovala, že do toho vůbec strkala nos.

Povídají si jako lidi, kteří jsou víc než přáteli…

Kerry se s černochy neměla co přátelit, a to Molly znepokojovalo. Jasně, byla zpěvačkou, tak trochu bohémkou, ale pak si vzpomněla, že když pronesla k černochům opovržlivou poznámku, Kerry se s ní hned začala hádat. Bránila svého chlapa, záhadného muže, o němž se domnívali, že je ženatý nebo nějaký vysoce postavený lord. Přitom šlo celou dobu o špinavého, smradlavého černocha!

Její znechucení neznalo hranic. Že její talentovaná a krásná Kerry mohla tak klesnout, jí zlomilo srdce. Vyskočila, prudce nasoukala chudinku Rosalee do kabátu a vlekla protestující děvče z domu k Briony.

Ta už si s tím jistě poradí.

Andrew McLawson držel Eileen za ruku. Změřil jí puls, fyzicky ji prohlédl a teď na ni jen udiveně hleděl.

„Budeš se mnou hovořit, Eileen?“

Otevřela oči a plaše se usmála.

„No tak, pověz mi něco o sobě.“

Pozoroval, jak se jí rychle mění výrazy obličeje, a povzdechl si. Viděl už sice lidi v podobném stavu, ačkoli se neobjevovali běžně. Eileen měla ovšem stejně ustrašený výraz, bezedné oči, tytéž symptomy. Její rodina však nepatřila k těm, která by terorizovala děti, alespoň tak na něj nepůsobila. Zato v ústavu Sea View na pobřeží pečoval o děvče, které stvořili viktoriánský otec a bázlivá matka. Jako by z té dívky vyprchal všechen život. Postupně v ní ubili veškerou radost a touhu po životě. Nikoli pěstmi, přestože děvčeti stále zůstávaly stopy pohmožděnin na zádech a pažích, ale spíš slovy a krutým zacházením. Neustále jí opakovali, že je k ničemu, až tomu uvěřila. Celé dny proseděla mlčky, dívala se na moře a popíjela čaj. Nemotorně svírala šálek rozechvělými dlaněmi. McLawson by vsadil na to, že otec dceru sexuálně zneužíval, neboť věděl, že není panna. Její otec však patřil k vysoce postaveným a vlivným lidem a on jako lékař dostal zaplaceno za to, aby skrýval lidské chyby. Veškeré duševní poruchy se dnes nazývaly „špatnými nervy“. V Sea View měl i muže, statečné mladíky, kteří prodělali nervové otřesy ve válce. Pečoval také o staré panny nebo excentriky, jež se o sebe nedokázali postarat a odklidili je do domovů jejich příbuzní, kteří o ně ztratili zájem. Nyní hodlal do ústavu odvézt i toto děvče. Cavanaghovi patřili k dělnické třídě, prozradil je jejich přízvuk. Soudě podle tohoto domu však Briony Cavanaghová oplývala nevyčerpatelnými finančními zdroji. Pokrčil rameny. Do toho, jak k penězům přišla, mu nic nebylo, ale její zájem o sestru se zdál upřímný. Právě ten ho přiměl opustit ústav a vážit dlouhou cestu až sem, aby Eileen O’Malleyovou prohlédl. Věděl, že ji odveze s sebou. Byla jako ubohé ptáčátko. Rozhodl se, že si ji vezme do péče, ale nejdřív musel její sestře něco sdělit.

Do místnosti vešla Briony. „Je všechno v pořádku, doktore?“

Usmál se a díval se na ni smutnýma tmavýma očima. Husté tmavé vlasy mu stály na hlavě, jako by právě proběhl vichřicí. Neustále si je prohrabával.

„Posaďte se, musíme si promluvit.“

Briony se posadila do velkého koženého křesla u postele. Andrewa McLawsona překvapilo, jak je Briony drobná. Nožky v bílých botkách měla jako dítě. Obdivoval i její nádherné zrzavé vlasy a zelené oči. Skutečně krásná žena.

„Jak víte, vaše sestra na tom není dobře.“ Podíval se na Eileen a usmál se. „Myslím, že nejlepší bude umístit ji do Sea View, ale musím nejdřív znát všechny podrobnosti týkající se nemoci vaší sestry. Pokud jí mám pomoct, musím vědět všechno.“

Všiml si, jak Briony zbledla, a podíval se soustředěně na Eileen. Něžně se na ni usmál. Briony překvapilo, že mu Eileen úsměv opětovala. Líbil se jí.

„Kdybyste byl tak laskav a následoval mě do obývacího pokoje. Povím vám všechno, co potřebujete vědět,“ podotkla ostře, takže na okamžik pocítil, že tato křehká žena může být nebezpečná. Tento pocit ho však rychle přešel. Vstal a chystal se ji následovat do přízemí.

„Cokoli mi řeknete, slečno Cavanaghová, zůstane přísně důvěrné.“

Podívala se mu do tváře a poznamenala: „Jmenuju se Briony a některé věci, které dělám, nejsou zrovna zákonné. Vlastně jsou vysoce nezákonné. Co tomu říkáte?“

Andrew McLawson zvedl svůj kufřík. „Mou prací je udržovat věci v tajnosti, slečno Cavanaghová. Mnozí mí pacienti pocházejí ze smetánky naší aristokracie. Chci lidem pomáhat, nikoli jim být překážkou.“

,Pak budete přesně člověk, jakého potřebuju.“

Fakt, že ji znovu oslovil „slečno Cavanaghová“, ji potěšil, poněvadž chtěla vše udržet v obchodní rovině, což mohlo být jen ku prospěchu věci.

*

„Právě jste mi vylíčila velmi tragický příběh, Briony. Myslím, že vaše sestra prožila velice smutný život.“

Přikývla. „Do tohoto domu ji přivedl můj otec. Mě tam vzal o rok později. Já jen byla silnější než ona a vyrovnala se s tím. Jsem teď velmi vlivná žena, doktore McLawsone, takže to, co chci, většinou dostanu. Když mě něco naštve, nenechám kámen na kameni, dokud problém nevyřeším.“

Doktor se nahlas zasmál. „Vy mi vyhrožujete!“

Briony se sice usmála, ale její oči zůstaly smutné. „Nevyhrožuju, doktore McLawsone, jen slibuji. Byla jsem dnes jen velmi upřímná. A ty informace jsem vám poskytla pouze proto, že chci pro svou sestru to nejlepší. Nikdy jsem o tom s nikým kromě rodiny nemluvila. Chci mít jistotu, že to tak zůstane.“

„Zůstane. Váš otec byl velmi špatný a zlý člověk…“

Briony mu skočila do řeči. „A také velmi chudý muž, naprosto nevzdělaný, vlastně člověk, který třel bídu. Kdybyste se narodil ve stejných podmínkách, kdo ví, co byste prodal, abyste se udržel nad vodou?“

„Své děti bych neprodal.“

Briony se znovu usmála. „Nemůžete vědět, co byste na jeho místě prodal, mladý muži. Překvapilo by vás, co všechno byste v nuzných chatrčích dostal za pět šilinků. Jakoukoli sexuální službu pod sluncem. Pro ty lidi je to jediná prodejná komodita. Nesuďte je tak přísně. Pokud dokážu svému otci odpustit já, pak to jistě zvládnete i vy.“

Andrew McLawson se v duchu poklonil před člověkem, který byl silnější než on sám. Ocitl se ve zvláštní rodině s podivnými tajemstvími. Začínal litovat, že mezi ně vůbec vkročil.

„Přivezu k vám zítra svou sestru a zůstane u vás, dokud se její stav nezlepší.“

„Jak si přejete. Už ale opravdu musím jít, abych stihl vlak.“

„Můj řidič vás odveze na nádraží.“

„Děkuji, to je od vás velmi laskavé.“

Potřásl jí drobnou rukou, která se leskla klenoty. Opravdu zvláštní domácnost, pomyslel si. Naštěstí odešel dřív, než dorazila rozzuřená Molly.

*

„Mami! Mohla by ses uklidnit, prosím?“

„Mám se uklidnit? Být v klidu, když se ta děvka tahá s černochem?“

Briony zůstala na matku užasle zírat. „Cože? Cos to řekla?“

„Že se Kerry tahá s povedeným tajemným mužem! Se zatraceným negrem z kapely! Ta ostuda! Jestli se to roznese, jak budu moct chodit se vztyčenou hlavou?“

Briony se musela zasmát. „Zvládneš to, matko. Když jsi to dokázala kvůli naší Eileen a svýmu starýmu, přežiješ i Kerry. Jak víš, že to není jen nějaký drb?“

„Přišla mě o tom informovat Delilah. Má ve Stepney penzion. Viděla, jak tam Kerry toho chlapa vyzvedává a taky vozí! Nestoudnice jedna!“

„Třeba ho jen svezla. Nemáš důkazy. Ksakru, mami, vždyť víš, jací jsou lidi. Pořád přetřásají zmizení O’Malleyho a jeho matky. Netvrď mi, že jim zbývá čas na to, aby šířili pomluvy o Kerry!“

„Poslyš, Briony, už dlouho se domnívám, že s Kerry něco není v pořádku. Nedávno jsem utrousila nějakou poznámku o černoších a ona na mě vyjela jako šílená. Proč mě to jen nenapadlo? Kdyby teď stála přede mnou, urazila bych jí palici! Představa, že s ním byla… a že se jí dotýkal těma černýma rukama…“

Briony vyčetla z matčiny tváře odpor. Posadila ji do křesla.

„Kristepane, uklidni se!“

„Musíš něco udělat, Briony. Nech ho zmlátit! Rozbij mu ten jeho zatracený ksicht! Dej mu lekci, na kterou jen tak nezapomene! Musíš to zastavit - hned!“

„Nazdar, Bernadetto. Posaď se.“

Bernie poslechla. Za zavřenými dveřmi Brioniny kanceláře k nim doléhal Kerryin hlas.

„Zpívá dobře, že, Bri?“

„Ano. Zní jako hlas děvčete, které si pravidelně užívá s černochem. Mám pravdu, co? Kerry udržuje poměr s někým ze skupiny, že? Ti se asi sotva hodlají vázat, nemýlím-li se.“

Bernadetta zbledla. „Kdo ti to řekl?“

„Na tom nezáleží, stačí, že to vím. Evidentně jsi to velké tajemství znala. Dokonce jsi mi něco naznačovala, je to tak? Jde o Evandera, o kterém básní, jak je talentovaný a chytrý? Odpověz mi, ty jedna falešnice!“

„Nejsem žádná falešnice! Nikomu jsem o tom ani nepípla.“

„O to právě jde, že? Za normálních okolností máš hubu velkou, že by se do ní vešlo celé chodidlo - vlastně obě. Proč jsi o něčem tak důležitém mlčela? Snad proto, že sis myslela, že až to praskne, Kerry bude vyřízená? Jen jsi seděla a přihlížela, jak si tvoje sestra mrví život, a ani ses s tím nepokusila něco dělat? Mělas za mnou přijít hned, jak jsi nabyla podezření. Teď se toho mizery musím zbavit, že?“

„Koncem měsíce se stejně vrací do Států.“

„Kdepak, zlato, pojede už dnes večer. A pomaže setsakra rychle! Rupert Charles zná chlápka, který chce naší Kerry vydat desku. Věří, že z ní jednou bude velká hvězda. A já taky. Na rozdíl od tebe, Bernie, má Kerry před sebou skvělou budoucnost - a černý pianista v ní nemá místo! Po práci ji zdržíš v klubu. Evander a jeho veselá skupina odjede ještě dnes večer. Opustí klub jednou provždy a vrátí se do starých dobrých Států.“

„Ale, Briony, stejně mají koncem měsíce odjet. Pár týdnů v tom přece nehraje roli.“ Bernii samotnou překvapovalo, že za Kerry a Evandera tak bojuje. Teď, když se vše provalilo, jí však obou bylo líto.

Briony užasle kroutila hlavou. „Copak to nechápeš? Profláklo se to. Někdo s tím přišel za naší matkou. Už se to ví, Bernie. Musíme se ho zbavit, hned jak to půjde. Musí odjet okamžitě! Kdyby se vrátil a hledal ji, byl by z toho velký průšvih!“

Bernie upřela zrak na ruce složené v klíně. „Zlomí jí to srdce, Bri, je do něj blázen. Ona ho opravdu miluje.“

Přestože Briony cítila k sestře lítost, musela být tvrdá. Když Bernadettě odpovídala, myslela každé své slovo vážně. „Pak je ještě větší blázen, nemyslíš? Jednou mi za tohle ještě poděkuje. Pochopí, jakou udělala blbost. Umíš si představit, jak by to dopadlo? Kdyby se to všichni dozvěděli, z Kerry by se stal vyvrhel, a to nedovolím. Má skvělý hlas a využije ho. Postarám se, aby si to nezpackala. Osobně na to dohlídnu.“

Bernadetta dlouho zírala na sestru a pak řekla: „Chceš něco vědět, Briony? Být tebou musí být báječné. Proplouváš životem a všechno kolem sebe organizuješ. Hraješ si na Boha a my hrajeme podle tvých pravidel. Tahle poslední věc ale smrdí. Přiznávám, že jsem chtěla, aby Kerry dostala na frak. Naše talentovaná a úžasná Kerry, děvče se zlatem v hrdle. Teď si ale nejsem tak jistá. Něco ti povím - ona toho muže miluje celým svým srdcem, můžeš ho poslat pryč, dělat, co se ti zlíbí, ale nedokážeš změnit city jiných lidí. Myslela jsem, že právě ty bys tohle měla chápat víc než jiní. Koukni se, co cítíš k Benedictovi, a podívej se, kdo je jeho otcem. V citech si člověk nemůže poručit, Briony. Ty, já ani Kerry. Dokonce ani chudinka Eileen.“

Briony se naklonila nad stolem a převrhla sklenku whisky.

„Máš velký zobák, Bernie, a odjakživa byl tvojí záhubou. Odmalička jsi svým žvaněním jen ubližovala. Jsem poslední, kdo by chtěl Kerry trápit, chci pro ni jen to nejlepší. Ty sis přála, aby jí někdo ublížil. Říkej si, co chceš, ale fakt, že jsi tohle držela pod pokličkou, mluví za všechno. Udělej, co ti říkám. Dnes ji tady zdržíš, a jestli jí nějak naznačíš, co se chystá, vlastnoručně tě uškrtím. Evander je odedneška minulostí.

Jdi mi z očí, Bernie, než zapomenu, že jsi moje sestra.“

25

Kerry slíbila Bernadettě, že si s ní dá u baru něco k pití a vyslechne si novinky o Eileen. Vystoupení kapely zaznamenalo obrovský úspěch, poslední opozdilci odcházeli a Kerry postávala u baru se sklenkou šampaňského. Napila se, a jakmile se zahlédla v zrcadle, narovnala se. Všiml si jí barman Julian a smutně se usmál. Kerry si ho oblíbila, zažívala s ním obvykle srandu.

„Copak se stalo, Juliane? Vypadáš nějak zničeně.“

„Abych byl upřímný, zlato, tvoje sestra není zrovna nejšťastnější dušička v očistci. Víš, co myslím?“

Kerry se zasmála. „Má toho na talíři hodně. Tommyho a jeho další podniky…,“ hlas jí zeslábl. O roztržce Tommyho a Briony se zřejmě rozkřiklo, ale od ní se to nedozvěděli. Rozneslo se, že Tommy začal pracovat jinde, a proto už do klubu nechodil. Lidé však nejsou hloupí. I ona dostávala zprávy, že prožene každou sukni, která kolem něho projde. Briony se to však nikdo neodvážil říct. Kerry sestru litovala - navíc ty potíže s Eileen a Joshuou… Vztah mezi Briony a Tommym byl dosud tak pevný, jeho ztrátu nejspíš nesla těžce.

Evander prošel kolem ní a křikl: „Dobrou noc, slečno Cavanaghová.“

Usmála se na něho a popřála mu dobrou noc, přestože si uvědomovala, že se Julian o jejich vztahu dovtípil už před měsíci.

„Dobrou, Evandere, zase zítra!“ vyhrkl vysokým hlasem Julian a Evander se na něj usmál.

„Moc milý chlápek. Mám ho rád.“

Kerry se usmála a srkla si šampaňského. Kam se k čertu poděla Bernadetta? Evander na ni musel čekat za rohem, až ho vyzvedne.

Obrátila do sebe obsah skleničky.

„Dáte si další?“

Kerry přikývla a znovu se zkoumala v zrcadle. Už se nemohla dočkat, až Evanderovi sdělí velkou novinu. Vlastník klubu Joie de Vivre ve Francii se doslechl o jejím zpěvu a nabídl skupině i jí angažmá. Řekla svému agentovi, že má zájem. Za něco takového se modlila. Přesvědčovala samu sebe, že ve Francii budou moct žít spolu. A že jsou Francouzi mnohem svobodomyslnější. Že je tam čeká bezpečí. Pocítila v hrudi záchvěv vzrušení. Jejím hlavním cílem bylo zabránit Evanderovi, aby se vrátil do Států. A aby ji opustil. Překvapilo ji, že opět vypila celé šampaňské. Otočila se k Julianovi a zeptala se: „Nevíš, kde je Bernadetta?“

Usmál se a řekl: „Odešla asi před hodinou.“

Kerry se zamračila. „Víš to jistě? Měly jsme si před odjezdem domů spolu dát skleničku.“

Julian pokrčil rameny. „Asi zapomněla.“

Kerry se usmála, ale udivilo ji to. Bernadetta se kvůli tomu nedala odbýt.

„Možná. Dobrou noc, Juliane.“

„Dobrou, slečno. Dnes večer jste zpívala jako slavík. Radost poslouchat.“

„Díky. Ahoj zítra.“

Kerry opustila klub a za pět minut stála na smluveném rohu, kde obvykle vyzvedávala Evandera. Nikde však po něm nebylo ani vidu ani slechu.

Čekala dalších deset minut a pak odjela domů sama.

Evander seděl na zadním sedadle velkého vozu mezi dvěma muži, které předtím nikdy neviděl. Za volantem byl Kevin Carter, Brionin řidič. Od chvíle, co ho vtáhli dovnitř, nikdo z nich nepromluvil. Vnímal, jak mu z čela stéká pot do očí. Evander patřil ke statným a silným chlapům, nemělo však smysl se pokusit bránit. V duchu se uklidnil. Pochopil, co mají za lubem. Věděl, že přišli na jeho vztah s Kerry Cavanaghovou. Poznal, že nastal čas, aby za svůj riskantní čin zaplatil.

„Smím si zakouřit?“ zeptal se silným hlasem beze stopy hrůzy.

„Jedině, když tě při tom podpálím,“ ozval se Kevin Carter tvrdě, ale ostatní se zasmáli, jako by právě řekl výborný vtip.

„Přesně tak končí chlápci jako ty ve Státech, že? Spálí vás na křížích zaživa. Četl jsem o tom v novinách. Říkají si Ku-Klux-Klan, že?“

Evandera rázem přepadl strach, který až do této chvíle statečně potlačoval. Tito muži se nijak nelišili od svých amerických protějšků. Rovnali se lidem, kteří jezdili po nocích a podpalovali černošské příbytky. Tahle sorta byla na celém světě stejná. Rudé krky s londýnským dialektem. Usmál se ve tmě, pozoroval kolemjdoucí a snažil se zjistit, kde vlastně je.

„Co to asi znamená?“ optal se s neskrývaným zájmem Archie Tubby.

„Co? Ku-Klux-Klan?“ zareagoval Evander.

„Srandovní název, že?“

„Je z řečtiny. Kukos znamená řecky kruh. Klan je ze skotského slova klan. První čtyři členy klanu tvořili vojáci konfederace, potomci skotských usídlenců.“

„Jak to víš?“ prohodil uštěpačně Tubby. Neuměl napsat vlastní jméno. Vzdělaného černocha dosud nepoznal.

„Řekla mi to kdysi dávno jedna běloška, když jsem byl ještě dítě. Zapamatoval jsem si to.“

Kevin Carter se zachechtal. „Nezapomeneš ani na dnešní noc, ty černý šmejde. Na co sis sakra hrál, když jsi strkal svůj černý klacek do bělošky? Jsi verbež, svinstvo pod mýma botama, naprostá nula. Snad sis nemyslel, že si nabalíš slušnou bílou holku a zhanobíš ji? Dneska večer dostaneš velkou lekci, kámo.“

Nálada ve voze nestála za nic, zavládla atmosféra plná nenávisti. Kevin Carter zastavil vůz v docích East India. Vyděšeného Evandera odvedli do malého skladu. Kevin Carter zdvihl rukojeť krumpáče, a když Tubbyho bratři Evandera povalili na zem, nemilosrdně ho mlátil po zadní straně nohou. Pak, když upadl do bezvědomí, mu zlámali všechny prsty. Hodinu poté zabušili na Glennfordovy dveře. Jakmile otevřel, hodili zkrvavené Evanderovo tělo na podlahu.

„Tady máte lístky a všichni ještě dnes vypadnete! Do rána ať jste pryč, nebo vám nastanou další potíže.“

Glennford přikývl. Přestože měl chuť se s nimi pustit do rvačky, věděl, že tenhle boj nemůže nikdy vyhrát. Přišel na to už v dětství. Udělal, jak mu řekli.

Všichni odletěli prvním letadlem.

Ústav Sea View na Briony silně zapůsobil. Jednalo se o rozlehlý živelně stavěný viktoriánský dům s průčelím obráceným k moři v Southendu. Po obou stranách střechy se tyčily dvě velké věžičky, v nichž se nacházely ložnice s výhledem na ústí řeky Temže. Půlkruhový pokoj v pravé části budovy měl od nynějška připadnout Eileen.

Zatímco Briony vybalovala své sestře věci, Eileen se posadila k oknu a zírala na moře.

„Je tu krásně, že, Eileen?“

Zasunula nohy pod sebe a přikývla. Vypadala jako dítě.

„Líbí se mi tu, Briony, hezky to tady voní.“

„To bude solí, Eileen. Vzpomínáš, když nás máma jako děti vzala do Rainhamu? Jak jsme seděly na pláži a cachtaly se ve vodě?“

Eileen se vzpomínce usmála.

„Měly jsme k večeři úhoře a surmovky a Kerry pak celou cestu domů zvracela.“

„Přesně tak, Eileen.“ Briony potěšilo, že sestra promluvila. Měla radost, že se jí tohle místo se spoustou sestřiček a pacientů líbí. Všichni se pohybovali po domě nezvykle tiše. Jediný zvuk v tomto klidném prostředí představovalo burácení přílivu. Briony se posadila vedle Eileen. Na malém nábřeží vyčkávalo pár osamělých rybářů.

Venku se táhla mračna, a proto měli na sobě pláštěnky a vysoké gumové boty. Této části pobřeží se říkalo Thorpe Bay. Podél silnice se tyčily velké budovy, impozantní rezidence majetných, vysoce postavených lidí. V ústí řeky tiše pluly lodě. Zkrátka klidné a krásné místo. Eileen mohlo jen prospět. Tady bude šťastnější, pomyslela si Briony.

Rozezvučela se lodní siréna a Eileen polekaně vyskočila. Briony se zasmála a objala ji kolem ramen. Přitáhla sestřinu hlavu k sobě. „Všechno bude v pořádku, Eileen, slibuji.“

„Co se stalo s Joshuou, Bri? Kde je?“

Briony se zhluboka nadechla. „Je pryč, zlatíčko. Už ti neublíží.“

„Myslíš, že se vrátí?“ špitla tiše.

„Ne, drahoušku, odtamtud se nemůže vrátit.“

Eileen se o sestru opřela a uklidnila se. „Dobře. Jsem ráda. Už ho nechci vidět, Briony. Nikoho. Postarej se, aby sem nějakou dobu nechodila ani máma, ano?“

Briony její prosba zaskočila. „Máma? Proč nechceš vidět mámu?“

„Nějakou dobu se nikomu kromě tebe nemůžu podívat do tváře. Však víš, že mi rozkazuje. Říká mi, abych se sebrala. Modlím se, abych mohla, Briony, ale vrátily se mi ty staré pocity. Někdy ani nevím jistě, kdo jsem nebo co dělám. Slyším různé hlasy, Bri… Pořád na mě někdo mluví. Vím, že tu nikdo není, ale musím je pořád poslouchat. Kdybych to nedělala, stalo by se něco zlého…“

Briony ji přitiskla k sobě. Uplakaným hlasem ji pak uklidnila: „Nic zlého se nám už nikdy nepřihodí. Tobě, mně ani ostatním, to ti slibuji.“

„Opravdu se mi tu líbí, Briony. Cítím se tu v bezpečí.“

„Tady ti nic nehrozí.“

„A ty se postaráš, aby sem máma nechodila, než se dám trochu do pořádku, ano?“

„Jistě. Udělám, cokoli si budeš přát.“

Podívala se na Eileen, ale ta už byla myšlenkami opět jinde. Odtáhla se od Briony a zírala na moře před sebou.

Celou dobu, co tam s ní Briony zůstala, už nepromluvila jediné slovo.

Kerry se probudila, protáhla se a nahmatala vedle sebe jen studené, prázdné místo. Otevřela oči a vzpomněla si, že Evander nečekal na smluveném místě, když jela z klubu večer domů. Lehla si na záda a povzdechla. Zvykla si, že je po probuzení po jejím boku. Své sousedy ani neznala, protože je téměř nevídala. Fakt, že pracovala jako zpěvačka, jí poskytl perfektní výmluvu, proč k ní docházel černošský muzikant. Teď toho muže chtěla, ale on byl pryč.

Podívala se na hodiny na nočním stolku. Ukazovaly téměř půl jedenácté. Posadila se zpříma na posteli. Spala déle než obvykle v poslední době. Přitáhla si župan a v tu chvíli zaslechla ve dveřích Berniin klíč.

„Nazdar, Bernie, kdes byla celou noc?“ zeptala se Kerry a vešla do chodby. Pohled do Bernadettiny tváře ji však zarazil uprostřed věty.

„Co se stalo? Jde o Eileen?“

Bernadetta odhodila kabát na podlahu. Pak si sundala zvonovitý klobouk a hodila ho na zmuchlaný kabát.

„Pojď do kuchyně, Kerry. Eileen je v pořádku, ale musím ti něco říct.“

Bernadetta vzala konvici, pustila plynový sporák a podívala se sestře do očí. „Je pryč.“

Kerry nechápavě vykulila oči. „Kdo? Kdo je pryč?“

„Evander. Vlastně celá skupina. Dozvěděla se o vás matka, Kerry. Briony ho nechala včera v noci odvézt.“

Kerry si přiložila štíhlou ruku k hrdlu. Druhou rukou se přidržela stolu a šeptla: „Není mrtvý?“

Bernadetta po bezesné noci s matkou, která celou dobu proklínala svou zběhlou dceru, nakonec vybafla: „Nebuď tak zatraceně dramatická! Jen se ho zbavili, to je celý.“

Kerry se posadila na dřevěnou kuchyňskou židli a tvář jí zešedla. „Říkáš, abych nebyla dramatická? Vždyť mezi jinými nechala zabít Ronnieho Oldse. Dobrý bože, chudák můj Evander. Určitě ho sebrali včera v noci. Čekala jsem na něho, ale on nepřišel.“ Vyskočila a vyběhla do ložnice.

Bernadetta připravila čaj. Právě nesla hrnek Kerry, ale ta se vyřítila z ložnice oblečená.

„Kam jdeš?“

Kerry se na ni užasle podívala. „Kam sakra myslíš? Do Stepney.“

Bernie odložila šálek s kouřícím čajem na malý stolek v chodbě. „Nenajdeš ho tam.“

„Jak to víš? Možná ještě není pryč, třeba mu jen řekla, že musí odjet, a on tam ještě je. Nebo mi tam nechal zprávu.“ Kerry věděla, že jen plácá.

„Uklidni se, ano? Takhle nám za chvíli všichni začnou bušit na dveře.“

Odstrčila Bernadettu z cesty, sebrala kabelku, klíče a odešla z bytu. Bernadetta za ní vyběhla na schodiště.

„Krucinál, Kerry, nemá smysl tam chodit, copak to nechápeš? Prosím, pojď dovnitř. Promluvíme si a pokusíme se něco vymyslet!“

Kerry se nepříjemně uchechtla. „My dvě, že bychom si promluvily? Ty snad žertuješ! Kdo nás práskl, co? Vsadím se, že ty. Ty pomstychtivá mrcho! Určitě sis to vychutnala. U tebe mě nepřekvapí nic. Nic!“

Na ulici se pokusila odemknout auto. Ruce se jí však tolik třásly, že upustila klíče. Vztekle do nich kopla a mávla si na projíždějící taxík. „Stepney, East Street. Co nejrychleji.“

Taxikář se zachechtal. „Co se děje, drahoušku? Tvůj starej v noci práskl do bot?“

„Řiďte prostě ten pitomý taxík a držte zobák! Kdybych potřebovala komedianta, nechala bych se odvézt Stanem Laurelem!“

Řidič taxíku sklapl. Oblíkala se jako dáma a mluvila jako štětka z doků. Vyskočila z taxíku na East Street a hodila mu deset šilinků. Přijal od ní peníze a zasalutoval jí jako generál, než odjel.

Kerry vyrazila po East Street. Doma si oblékla tmavě červený brokátový plášť s kožešinovým límcem a manžetami. Při chůzi se jí kabát rozevřel a odhalil růžový vlněný kostým, který obepínal její vnadnou postavu. Neměla klobouk, ale její vlasy vypadaly upraveně a s každým krokem se pohupovaly.

East Street kdysi byla hezká ulice s velikými čtyřpodlažními impozantními budovami se schůdky ke vstupním dveřím. Před lety tyhle schody drhnuli každý den; dnes většinu z nich pokrývala jen špína. Po ulicích se povalovalo smetí - slupky od zeleniny, promáčené hadry a lidský odpad. Děti hrající si venku prostě uprostřed hry stáhly kalhoty a vyprázdnily se. Zapáchalo to tam a jen občas ulicí zavál čerstvý vzduch, který obyvatelům poskytl vítanou změnu. Vítr zapáchal uhlím z okolních továren, domy zahalovaly saze. Ve čtvrt na dvanáct dopoledne stáli podomní obchodníci u klepadel, děti na ulicích a ženy drbaly mezi sebou. Nebo se spíš snažily vyhnout obchodníkům a výběrčím nájemného.

Kerry si uvědomovala nepřátelské pohledy lidí, když se blížila k domu, v němž bydlel Evander a jeho skupina. Před budovou číslo dva stál asi šestnáctiletý mladík. Přezíravě si ji prohlížel od hlavy až k patě.

„Chtěl by sis vydělat šilink?“

„A za co jako?“ vyštěkl nepříjemně.

„Chci panu Dorseymu poslat vzkaz.“ Kývla hlavou ke vstupním dveřím do domu.

„To vás bude stát trochu víc, zlato. Zprávy pro negry jsou za dvojnásobek.“

Kerry polkla urážku, kterou měla na jazyku, a přikývla. „Dobře. Dva šilinky. Chci, abys zaklepal na jeho pokoj a vyřídil mu, že venku čeká slečna Cavanaghová a přeje si s ním mluvit.“

„Dejte mi ty prachy,“ řekl a natáhl špinavou ruku. Otevřela kabelku a vytáhla pětišilink.

„Drobnější nemám.“

„No, já nemám nazpátek, děvče, takže to vypadá, že cena právě stoupla, že?“

S těmito slovy vyběhl po schodech a zmizel v domě. Kerry nejistě postávala venku a litovala, že si neoblékla něco méně nápadného. Přála si, aby Evander vyšel ven a oba odtud mohli odejít. Doufala, že ji uklidní a vysvětlí, že šlo jen o další nejapný Berniin vtip.

Na schodech se objevila postava a Kerry opustila všechna odvaha. „Máš ty ale drzost, flundro! Klidně si sem přijdeš pro svýho černýho galána!“

Všichni obyvatelé na ulici se podívali za pronikavým hlasem. Kerry se zmocnila úzkost. Stála před ní stará žena s ohromnými povislými ňadry až k pasu pod starou zástěrou. Na nohy si natáhla pánské armádní křusky bez tkaniček a punčochy si srolovala ke kotníkům. Tvářila se znechuceně a paže jako lopaty zkřížila na hrudi. „Všichni odsud v noci odešli, zlato, a zůstali mi dlužní týdenní nájemné. Někdo vás musel prásknout, drahoušku, protože z něho kapala krev. Ráno jsem měla potřísněné celé schody i zdi! To je ale troufalost! Přijdete sem za váženou majitelkou domu, abyste našla svýho černocha! Černou hubu!“

Několik mužů vyběhlo ze dveří jen v nátělnících, protože je nejspíš probudila ta babizna svým hulákáním. Šli se podívat na tu děvku, která se po ulici drze promenádovala v červeném kabátě.

„Zmiz odsud, ty štětko! Padej, než ti zkopu prdel! Tak černošská děvka, jo? Táhni,“ zařval na ni muž odvedle a zase zmizel ve dveřích. Kerry zrychlila chůzi.

Přes ulici přecházela žena s malým dítětem. Zachrchlala a plivla Kerry do obličeje, až jí slina tekla po tváři na kožešinový límec. „Ty odporná děvko, co sem lezeš za černou tlamou? Nemysli si, že jsme tě neviděli.“

Kerry čekala, až jí žena uhne, ale v tu chvíli se ve dveřích opět objevil muž a vychrstl na Kerry nočník. Zasáhl spodní část jejího kabátu a boty. Když se mu podívala do tváře a viděla v ní tolik nenávisti, dala se do běhu a upustila kabelku na chodník. Nikdy předtím se k ní nikdo nechoval s takovou záští. Ani nezažila podobné ponížení a ostudu. Běžela až k High Street a vyplašeně se rozhlížela jako zvíře honěné smečkou psů. Doběhla až k Victoria Parku.

Posadila se na lavičku a ronila hořké slzy. Pohladila si bříško pod zničeným kabátem.

Měla pro Evandera tak dobrou zprávu! Jejich společné tajemství. Teď mu však nemohla říct nic, protože zmizel.

Odjel potlučený a zkrvavený, ale jestli krvácel, znamenalo to, že je naživu. Tahle myšlenka ji uklidnila. Je naživu.

V ten okamžik nenáviděla Briony víc než za celý svůj život.

Bylo pozdě a cesta ze Southendu-on-Sea Briony vyčerpala. Seděla o samotě ve svém malém obývacím pokoji a popíjela horký čaj. Původně chtěla jít večer do klubu, navštívit nevěstince a ještě se setkat s Joeym Vickersem ohledně nějakého velmi levného likéru. Eileenina tvář postrádající jakýkoliv výraz ji však stále strašila v hlavě. Podívala se na fotografii Benedicta. Bernadetta měla v mnoha ohledech pravdu. Člověk nikdy neví, komu dá své srdce. Fakt, že jeho otcem je Henry Dumas, dle Brionina mínění největší špinavec a parchant, jí nijak nezabránil milovat syna, kterého mu porodila.

Kolikrát slýchala, jak se lidé ptají: „Kdybys mohla vrátit čas, zachovala by ses jinak? Usoudila, že ona ne, protože ač se jí všechno zdálo na nic, alespoň přišel díky tomu na svět její syn. Třebaže se nacházel daleko od ní, bydlel v jiném domě a žil život, do něhož mohla nahlédnout jen díky Sally, zůstal jejím synem. A až nastane čas, dozví se to.

Vypila čaj a nalila si další. „Můžu ti přinést něco k zakousnutí?“

„Ne, ale i tak díky, Cissy. Pojď si na chvíli sednout. Ulev trochu svým nohám.“

Cissy se posadila k ohni a smutně se podívala na své nateklé nohy. „Podívej se na ně, jsou jako prasečí nožky!“

„Pokud je to špatné, poslechni radu lékaře a občas jim ulehči. Máš tu dost pomocníků, nemusíš nést celou tíhu domácnosti.“

Cissy nafoukla žilkovanou zrudlou tvář a zamrčela: „Co ta stará káča Horlocková ví? Nemůžu celé dny prosedět, zblbla bych z toho…“ Kousla se do rtu. „Promiň, Bri, to mi vylítlo.“

Briony se zachechtala. „Přede mnou si nemusíš dávat pozor na slova, Cis, taky jsem na Eileen myslela.“

„Jak je jí? Je v pořádku?“

Briony přikývla. „Zdá se, že se jí v ústavu líbí. Je tam opravdu moc hezky, Cis, výhled na moře je úžasný. Nikdy předtím jsem neviděla tolik vody. Jako děti jsme plavaly v zálivu, ale tohle vypadalo jinak. Moře čisté a tmavě zelené. Nádherné. A ta vůně! Řeknu ti, že jsem tam chtěla zůstat. Vypadnout z tohohle kolotoče. A nikdy se sem nevracet.“

Cissy hlasitě odfrkla. „Vidím tě, jak coby senilní stařenka sedíš na invalidním vozíku a necháš se vozit po kolonádě. Poslyš, Briony, máš momentálně hodně starostí, já vím. Od Ginelliny smrti jsi se změnila. Zničilo tě to. Všimla jsem si, že nejsi jako dřív. I kdybys však odsud odjela, dokonce opustila Londýn, brzy bys přijela zpátky. Jsi žena, která potřebuje složité okolnosti, prostě ti to svědčí. Proč bys jinak otevírala svoje nevěstince? Koukni na tenhle týden. Bez Tommyho opory jsi mezi vedením klubů a nevěstinců zařídila převoz Eileen,“ podotkla Cissy obdivně. „Já bych nedokázala zorganizovat nic. Neprodávej se levně a nelituj se. Jestli máš chuť, opij se, odreaguj se, ale nedovol, ať tě to porazí. Nerada tě vidím v depresích. Když nejsi v pořádku ty, zdá se, že ani svět kolem tebe není, jak má být.“

Briony se podívala své dlouholeté přítelkyni do tváře. Cissy měla jen o pár roků víc než ona, přesto vypadala staře. Za celý život nepoznala nic než těžkou práci. Bez Briony byla jako ryba bez vody. Proto nemohla dopustit, aby některá z mladších děvčat převzala její práci. Musela být potřebná, chtěla si na sebe vydělat. Vštěpili jí to do hlavy už v dětství.

„Jsem v pořádku, Cissy, ale musím hodně přemýšlet. S Kerry nastaly potíže. Myslím, že mě nějakou dobu nebude mít v lásce. Musela jsem provést něco, co ze mě neudělá nejpopulárnější sestru v Londýně.“

„Co se stalo?“

Briony zavrtěla hlavou. „To ti nemůžu říct, Cissy. Myslím, že bude nejlepší, když to zůstane jen mezi mnou a Kerry.“ A mojí matkou, pomyslela si, protože Molly neoblomně trvala na tom, že už jí Kerry nikdy nesmí začernit práh.

26

Briony se na schůzku s Mariah pečlivě oblékla. Obě ženy se hodlaly podívat na Berwick Manor a rozhodnout se, zda je investicí, která se vrátí. Briony už věděla, že to je hotová věc, neboť Mariah se mazaností rovnala lišce. Dnes měla baronka East Endu jen sídlo schválit a podat nabídku.

Vybrala si v šatníku kostým třešňové barvy a širokou sukni s úzkým pasem. Když šla, lepila se jí na hedvábné punčochy. Dlouhé sako s obdélníkovým výstřihem opatřila broží ve tvaru ještěrky s diamantem a rubínem, aby působila šik. Svou bujnou hřívu upravila do pevného uzlu, pečlivě jej sepnula, ačkoli jí pár pramenů spadalo ve vlnách kolem tváře. Povzdechla si, vzdala se naděje na jejich uhlazení a nalíčila se. Nakonec si zapnula boty a podívala se do podlouhlého zrcadla u toaletního stolku.

Právě když probírala věci ve své velké černé kabelce, zaslechla na chodbě nějaký hluk. Kerryin pronikavý hlas a Bernadettiny tlumené tóny. Ušklíbla se, opustila ložnici a postavila se ke schodům.

„Tak už jsi tady? Cekala jsem tě dřív.“

Kerry nenávistně zírala na sestru. „Ty potvoro! Ty zatracená krávo! Myslíš si, jak jsi chytrá, co?“

Briony sešla ze schodů. Cissy a paní Horlocková se zájmem přihlížely, Bernadetta na ně hleděla s obavami.

„Snažila jsem se jí zabránit, aby sem chodila, Bri, ale je úplně bez sebe. Vůbec si jí nevšímej…“

Kerry vypadala hrozně. Šaty pokrývalo samé bláto a zdálo se, že lem brokátového kabátu vláčela bahnem. Měla špinavé nohy i punčochy a rozcuchané vlasy. Rozzuřeně se podívala na Bernii a zařvala: „Jen se to nepokoušej urovnat! Na tohle se nedá zapomenout, uklidit pod koberec jako smrt fotra! Je to moje věc, jen moje! Strkáš nos do věcí, u kterých tě nikdo nechce!“

Briony došla dolů. Cissy a paní Horlockovou požádala, ať připraví čaj.

Obě ženy zmizely za zelenými dveřmi, ale Briony věděla, že budou stát hned za nimi a poslouchat. V žádném případě by si něco podobného nenechaly ujít. Kerry ztuhla, když kolem ní Briony prošla, ale ta otevřela dveře do obývacího pokoje. „Pojďte sem. Promluvíme si tady. Říkám promluvíme, nemám zájem, abychom na sebe řvaly. Bolí mě z toho hlava.“

Kerry nejistě stála. Očekávala leccos, ale tohle ne. Sestřin klid ji naprosto vyvedl z míry, s čímž Briony počítala. Kerry hleděla, jak Briony mizí za dveřmi, a chtíc nechtíc ji musela následovat, samozřejmě s Bernadettou v patách.

Briony stála u krbu s upravenými vlasy a v bezvadných šatech, čímž Kerry podráždila ještě víc.

„Jen se na sebe podívej! Asi máš i červený klobouk, co? Jak se to říká, Briony? Červený klobouk nosí ty, co chodí bez kalhotek? To se ti jistě podobá, že?

Pověz mi, kdo ztloukl Evandera? Ty? Nepřekvapilo by mě to. Jsi jako chlap, víš to? Myslíš jako chlap a chováš se jako chlap – není divu, že tě Tommy nechal. Zřejmě si připadal jako teplouš. Dva chlapi v jednom domě, jen jeden nosil sukně.“

Poznámkou o Tommym trefila hřebík na hlavičku. Přesně to hodlala Kerry docílit. Chtěla Briony způsobit stejnou bolest, jakou teď prožívala sama.

„Najednou jsi nějak potichu, za normálních okolností máš pusu jako klapačku. Copak? Pravda bolí, že?“

Bernadetta se pokusila Kerry chytit za rameno, ale ta ji odstrčila. „Ty mě nech na pokoji!“

„Posaď se, Kerry. Proboha, posaď se,“ pobídla ji Briony klidně, čímž Kerry namíchla ještě víc. „Neříkej mi, co mám dělat, ty mizerná potvoro! Zničilas mi život. Měla jsem v úmyslu s Evanderem odjet. Našla jsem si práci v Paříži a chtěla jsem ti říct, ať si ten svůj klub strčíš do zadku! Byli bychom tam v pohodě. Jenže kdepak, muselas ho odstranit, zbavit se ho jako nějakého smetí. Povím ti ještě něco, Briony Cavanaghová, jsem těhotná!“ Zachechtala se, když viděla šokované výrazy svých sester.

„Ano, jsem v jináči, jsem v tom a s černou hubou! A chceš něco vědět? Jsem na to pyšná! Doufám, že to malé bude černé jako noc. Co s tím naděláš, Bri, co? Jak tohle vyřešíš? Všechny tvoje výhrůžky, prachy a zastrašování nezmůže nic, protože já to dítě chci. Opravdu ho chci. A obzvlášť teď, když jsi mého Evandera poslala pryč. Je to jediné, co mi po něm zbylo! Jediné, co zůstalo.“

Briony zaslechla hlasitý povzdech a teprve po několika vteřinách si uvědomila, že vyšel z ní. Jako by jí Kerry zapíchla do hrudníku špendlík a teď pomalu vypouštěla vzduch z plic.

Kerry se sestřině reakci zasmála. „Škrtlo ti to přes rozpočet, že?“ Jemně si promnula bříško. „To tě nenapadlo, vid?“

Briony se zvedla, přešla místnost a vrazila Kerry pořádnou facku. Pak ji surově chňapla za rameno a křikla: „Ty pitomá náno! Krávo hloupá! Myslíš si, že to je zábavné a chytré? Domníváš se, jak jsi nás převezla? Chceš snad vyslovit své poslední přání nebo co?“

Odstrčila ji na křeslo vedle ohně, sklonila se nad ni a zařvala: „Zničila sis život, ty hloupá huso! Copak to nevidíš? Že jsi těhotná? Nejradši bych tě uškrtila!“

Začala Kerry mlátit po hlavě a ramenech. Musela potlačit nutkání ji kopnout, vyrvat jí vlasy a rozškrábat jí kůži svými pěstěnými nehty.

„Bože, holka, tentokrát jsi to opravdu zvrtala. Máš pravdu, nemůžu ti už pomoct. Teď už ti nepomůže nikdo. Divíš se, že strkám nos do vašich věcí? Povím ti proč. Protože kdybych to nechala jen na vás, jak byste dopadly? Jste totiž úplně pitomé. A nejvíc ty. Máš talent, hlas a jakési kouzlo - teď je to ale k ničemu, protože okamžikem, kdy porodíš, se z tebe stane druhořadá občanka.

Věř, nebo ne, měla jsem Evandera ráda. Hodně jsem ho měla ráda. Jenže to nestačí. S ním by ses stala vyvrhelem společnosti, lidi by na tebe pohlíželi jako na největší špínu. Tohle všechno tě teď čeká - až do konce života. A ty přijdeš drze sem a říkáš mi, co jsem já udělala špatně? Je škoda, že jsi nepřemýšlela, když jsi počítala praskliny na stropě a ležela na zádech pod Evanderem Dorseym!“

Kerry se s obavami podívala Briony do tváře. Veškeré temné myšlenky, které ji v noci sužovaly, teď Briony vyslovila nahlas. Pravda, jak před několika minutami sama prohlásila, skutečně bolela. A bolela hodně.

Briony rozčileně chodila po místnosti sem a tam a ruce se jí třásly. Bernadetta zapálila cigaretu a podala jí ji.

Briony z ní silně potáhla. Kerry mezitím zbledla a její rozcuchaný zjev vyvolal u Briony lítost. Chtěla sestru obejmout a říct jí, že všechno zas bude v pořádku. Jenže copak mohla? Pro Kerry Cavanaghovou už nikdy nic nemohlo být v pořádku.

„Víš jistě, že jsi těhotná? Opravdu jistě?“

Kerry seděla schlíple v křesle. Působila drobně a zoufale, po umouněných tvářích jí tekly slzy.

„Jak dlouho jsi v tom? Je ještě čas, aby se s tím dalo něco dělat?“

„Nevím, ale přes tři měsíce.“

Briony přivřela oči, típla cigaretu a ihned si zapálila další.

Posadila se na pohovku a podívala se na sestru, zničenou nejen bolestí ze ztráty milovaného muže, ale i vědomím, že s ním čeká dítě. Dítě, se kterým budou zacházet s opovržením kvůli barvě pleti. V hloubi duše Briony ubohé nenarozené dítě litovala. Musela se však pokusit situaci nějak napravit.

„Zařídím ti návštěvu u Denice O’Toolové, všechny moje holky k ní chodí. Vyzná se a má v ordinaci čisto.“

Kerry pohlédla na sestru. Ve tváři se jí zračil zdrcený výraz a z očí jí vytryskly slzy. Z hrdla se jí vydral pronikavý výkřik. Briony ji objala, přitiskla k sobě, hladila ji po tmavých vlasech a šeptala slova útěchy.

Později téhož odpoledne, když Briony předala Kerry do schopných rukou paní Horlocková, šla s Mariah na prohlídku Berwick Manoru. Doprovázel je pan Jackson, právník, jenž zajišťoval prodej nemovitosti. Byl to štíhlý, vysoký muž s litinově šedivými vlasy a dokonale uhlazeným malým knírkem. Neustále smrkal, čímž přiváděl Mariah k úžasu. Obracela oči v sloup, a tím rozesmívala Briony.

Procházeli pokoje, zaznamenávali jejich velikost, výšku stropů a staré krby. V domě byly k dispozici čtyři velké společenské místnosti s obrovskými okny s výhledem na essexské okolí. Nacházely se v něm také dvě velké kuchyně se spížemi a bývaly tam i pokoje pro řezníka a kuchařku. V chladicí místnosti s mramorovými deskami se uchovávalo mléko a máslo v letním období.

Široké točité schodiště vedlo k podestě s ozdobným balkonem. Nahoře se nacházelo osm ložnic a nad nimi půda s pokoji pro služebnictvo. Do podkroví vedly další, příkřejší a užší schůdky.

Briony neunikl zchátralý stav budovy, ale viděla v ní i její potenciál. Z ložnic v patře se zdálo, že před nimi leží celý Essex. Tichá Berwick Pond Road jim měla zajistit dostatek soukromí. Hospodářské budovy vypadaly v poměrně slušném stavu. Dokonce i stáje se daly používat. Jedině interiéry zchátraly. Vojáci, kteří se tam po válce zotavovali, pokoje hrozným způsobem poničili. Vytrhali dřevěné obložení a záclony z krásného rakouského hedvábí rozškubali na cáry. Prošlapané koberce potřebovaly vyměnit. Pan Jackson vyzdvihoval lepší stránky nemovitosti, jak jen dovedl. Při podrobném ohledání interiéru však i jeho výmluvnost poněkud ochabla.

„Okolí, dámy, stále vypadá jako v předválečných dobách. Je to velmi malebná nemovitost, nemyslíte?“

Briony šla ke krbu a zahleděla se do uhasínajícího ohně. Zdálo se, že obrazy a nábytkem se nakonec podpalovalo.

„Bude třeba udělat kus práce, aby se nemovitost mohla uvést do provozu, pane Jacksone. Je postavena v tudorovském stylu, že? Jsou domky zkraje uličky také její součástí? A jestli ano, bydlí v nich někdo?“

Pan Jackson se ocitl ve velmi svízelné situaci. Ta velká blondýna působila hrůzostrašně dost, ale drobná zrzka se ukázala ještě horší. Nevěděl, na kterou otázku odpovědět dřív. Briony ho však předběhla: „Stáje budeme muset přestavět na garáže. Já ani moje kolegyně na koních nejezdíme, což ovšem představuje další výdaje, pokud bychom se rozhodly nemovitost zakoupit. Kuchyně potřebují nové vybavení a všimla jsem si, že tu není ani zaveden elektrický proud. Další výdaj. Jak dlouho už je dům nabízen k prodeji? Od roku 1919? Znamená to, že je prázdný šest, vlastně téměř sedm let. Určitě je tedy navlhlý.“

Pan Jackson se hned ohradil: „Ale ujišťuji vás, že střecha je v perfektním stavu, madam.“

Briony si způsobně otřela prsty do kapesníku a sladce prohodila: „Aspoň něco, to ráda slyším.“

Mariah se zazubila.

„Byl byste tak laskav a nechal mě s přítelkyní chvíli o samotě, pane Jacksone?“ Naposledy se vytroubil do kapesníku a chystal se opustit místnost.

„Počkám venku u vozu, dokud neuzavřeme smlouvu.“

Když odešel, Mariah řekla: „Uzavřeme ji, Briony, uzavřeme!“

„Je normální, Mariah?“

„Nevím, Bri, ale jestli se ještě jednou vysmrká, začnu ječet!“

Briony se zakřenila. „Je to poněkud odporné!“

Mariah se rozhlédla po velikém obývacím pokoji a řekla: „Tak co si o tom myslíš?“

Briony se podívala na přítelkyni a usmála se. „Myslím, že to je perfektní. S tímhle domem můžeme dělat spoustu věcí. Je tady tolik ložnic! Dokonce i pokoje pro služebnictvo můžeme přestavět na místnosti pro zákazníky. Přesně to, co potřebujeme.“

Mariah si oddechla. „Věděla jsem, že se ti zalíbí. Momentálně sice vypadá jako hrozná díra, ale je to jen ku prospěchu věci. Srazíme tak kupní cenu. Představ si, jak by to tu ale mohlo vypadat.“

„Tenhle pokoj by se mi líbil v kombinaci šedé a burgundské. Vešlo by se sem třicet až čtyřicet mužů najednou. A jestli ty domky nejsou součástí nemovitosti, nějak je dokoupíme. Jsou příliš blízko. Zákazníci chtějí soukromí - a to jim poskytneme.“

Mariah se spokojeně zasmála. „Přistoupíme ke koupi dnes, nebo necháme pana Jacksona a jeho klienta trochu zapotit?“

Briony pokrčila rameny. „Přistoupíme. Už ale pojďme, mám hroznou chuť na šálek čaje.“

Obě pak společně vyšly z domu. Když je pan Jackson viděl přicházet, povzdechl si. Nejsou to žádné dámy, pomyslel si. Kam ten svět spěje?

Kevin Carter doma pořádal večeři. Měl tři malé dcerky - všechny hnědooké s tmavými vlasy. Jeho manželka Annie, drobná žena s černými vlasy a hezkou tvářičkou, otevřela Briony dveře s úsměvem od ucha k uchu.

„Dobrý den, slečno Cavanaghová. Kevin právě večeří. Pojďte dál, zrovna jsem uvařila čaj.“

Briony prošla malou chodbou do jídelny. Když ji Kevin uviděl, vstal.

„Posaď se a dojez, dám si zatím šálek čaje.“

Uvelebila se do velkého čalouněného křesla u dveří. Do místnosti nakoukly tři téměř identické tvářičky a upíraly na Briony zrak plný nadějí. Nejstarší Carmel se stydlivě zeptala: „Máte pro mě něco dobrého?“

Briony se zasmála, otevřela kabelku a vytáhla z ní tři mátové krémové bonbony v ostře zeleném papíru.

„Na takové věci se neptá, Carmel!“ okřikl ji Kevin.

Briony mávla rukou a prohodila: „Jen ji nech, Kevine. Když se nezeptáš, nic nedostaneš!“

deset minut později seděla Briony ve svém autě a Kevin ji vezl do domu v Barkingu.

„Mimochodem, Kevine, chtěla bych, abys dnes vyzvedl jednoho chlapíka. Jmenuje se Marcus Dowling. Má zájem stát se jedním z týmu.“

Kevin tiše hvízdl. „Marcus si dělá jméno.“

Briony ho však hned ledově odbyla: „Až budu chtít znát tvůj názor, zeptám se.“ Překvapený Kevin se otočil přes rameno.

„Řiď vůz, Kevine, za to tě platím. A ještě poslední věc: Když ti dám za úkol, abys někoho vyděsil, uděláš přesně to, oč žádám, jasné? Když ho budu chtít poranit, povím ti to. Evander Dorsey krvácel, a nic takového jsem po tobě nežádala. Měl jsi ho jen postrašit. Jestli ještě jednou vezmeš věc do svých rukou takovým způsobem, poznáš můj hněv. Vyjádřila jsem se dost jasně?“

Kevin téměř neznatelně přikývl. „Ano, slečno Cavanaghová.“

„Dobrá, aspoň jsme si přesně vyjasnili pozice, že?“

Kevin neodpověděl, ale žena to od něj ani nečekala.

Briony slyšela novou kapelu přes zeď své kanceláře. Skupina The Velvetones byla dobrá, ale Kerry se nevyrovnala. Zpěvačka Bessie Knightová zpívala hezky, ovšem lidé sem přišli na Kerry. Majitelka klubu popíjela brandy a zapálila si cigaretu. O samotě si sundala dlouhou špičku. Kdosi tiše zaklepal na dveře, a proto zařvala: „Vstupte!“

Do kanceláře vešel Jonathan la Billiere se zářivým úsměvem na líci.

„Někdo tě naštval, Briony?“ Tázavě zvedl husté obočí a Briony se usmála.

„Jsem jen trochu přecitlivělá.“

Jonathan se posadil na židli, hodil si nohu přes nohu a zvesela prohodil: „Osaměle popíjíš? Křičíš? Máš všechny symptomy staré panny, moje milá. Dej si pozor, varoval jsem tě!“

Briony se zachechtala. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Vlastně bych tě chtěl poprosit o laskavost. Za dva týdny zase natáčíme. Chtěl bych, aby v tom se mnou hrálo jedno děvče, ale Rupert z ní není moc nadšený. Má nějakou jinou a upřímně řečeno, Briony, ta se mi ani trochu nelíbí! Chtěl bych víc hrát v normálních filmech. Poptával jsem se a myslím, že bych mohl…, ale je tu Rupert…“

Odmlčel se a Briony s úsměvem přikývla. „Je do tebe blázen, Jonathane, věděls to od začátku. Chceš mi říct, že sis našel někoho, kdo by ti pomohl k herecké kariéře, a já mám Rupertovi oznámit špatnou zprávu. Je to tak?“

Zatvářil se provinile. „Neřekl bych to úplně takhle…“

„Jistěže ne, ale řekla jsem to tak já, protože vždycky vyslovím to, co si myslím.“

Jonathan se ošil. „Podívej, Briony, dohodli jsme se na několika filmech, po kterých mi měl nabídnout něco vážnějšího. A to se nestalo. Ty máš v ruce všechny trumfy, na tebe on dá. Jsi vlastně jediný člověk, kterého poslechne. Zasloužím si od porna oddech… Jen pro jednou. Umím hrát, jsem dobrý herec. A vypadám ve filmu dobře. Nechci strávit svůj život tím, že budu Rupertovi pořád k dispozici.“

Briony típla cigaretu. „Můžu se tě na něco zeptat?“

Jonathan rozpřáhl ruce. „Jistě, ptej se.“

Briony se zhluboka nadechla. „Jsi skutečně synem zchudlého faráře? Někdy se mi zdá, že mluvíš jako obyvatel jižního Londýna.“

Jonathan ji chvíli probodával modrýma očima a pak se zachechtal: „Kdy jsi na to kápla?“ Přestal mluvit afektovaným přízvukem a Briony hned roztála.

„Vlastně po pěti minutách, co jsem tě potkala. Rupert dodrží, na čem jste se dohodli, vím to. Musíš se jen naučit s ním jednat. Tu a tam prohoď, že máš jinou nabídku. Neříkej mu nic konkrétního. Chce prorazit i v normálních filmech, vážně. Přestože se někdy chová pitomě, je moc chytrý. Jen v případě mladých chlapců ztrácí hlavu, ale toho sis jistě všiml.“

Jonathan obrátil oči v sloup. „Mně to povídej! Upřímně řečeno nechápu, že ho ještě nezavřeli. Teď je celý pryč do kluka lorda Hockleyho, který se normálně maluje! Řekl jsem Rupertovi, ať si dá bacha, ale on se s ním všude ukazuje. Nechci, aby mě házeli do stejného pytle. Nikdy se ke mně nepřiblížil a ani bych to nechtěl. Jsem sice prodejná osoba, to přiznávám, chci udělat kariéru, ale ne takhle. Zatím jsem ho udržel od sebe, protože ho příliš zaměstnává mladý Peter Hockley, ale chci od toho.“

„Uvidím, co se dá dělat. Mezitím na něj i na toho kluka dohlídni. Taková věc by nás mohla všechny stáhnout do bahna. Lord Hockley má v tomhle městě velkou moc. Je bohatý a vlivný. Jestli se rozhodne se svým synem něco dělat, mohlo by to mít vliv na nás na všechny. Na tebe i na mě. Kolik toho ten chlapec ví o našich obchodních záležitostech?“

„Ví všechno, Briony. Varoval jsem Ruperta, aby mlčel, ale znáš ho. Po několika panácích… A kokain taky moc nepomůže. Nedávno jsem je našel ráno ležet nahé na podlaze s Araby. Tehdy jsem si uvědomil, jak hluboko Rupert klesl. Dokonce se ani nesnaží svou orientaci skrývat. Jako by si snad přál, aby o tom všichni věděli. Když šlo jen o něj, bylo to v pohodě. Teď, když do toho zatáhl i mladého Petera, by to mohlo špatně dopadnout. Tomu klukovi je teprve devatenáct. Snad se ještě ani neholí. A sotva bude tak sladký a neviňoučký, jak vypadá. To on organizuje ty jejich kratochvíle. Někdy si v tom baráku připadám jako v cirkusu. I tebe by šokovalo, co se tam děje.“

Zamračila se. „Tebe to vážně trápí, že?“

„Mělo by to znepokojovat i tebe, protože ví o tobě, o mně i o Tommym dost, aby nás mohl udat poldům. Hockley před týdnem Rupertovi kvůli Peterovi vyhrožoval. Není to člověk, se kterým je radno si zahrávat, Briony, ale Rupert se odmítá s chlapcem přestat stýkat. Peterovi to všechno připadá ohromně vzrušující. Myslím, že si dokonce v těch potížích, které dělá, libuje.“

„Dohlídnu na to, ano? Na tvém místě bych ale přijala jinou nabídku, Jonathane. Podle toho, jak se to vyvíjí, budeš možná rád, žes to udělal.“

Poté, co Jonathan odešel, Briony zvažovala situaci. Kdyby lord Hockley chtěl spustit humbuk, nastal by jistě pořádný. Jako přední průmyslník, vlastník novin a člen parlamentu byl člověkem, kterého se měli proč obávat. Škoda, že si to neuvědomoval Rupert. Sexuální preferenci Hockleyho syna by jistě ututlali - bez ohledu na to, kolik by to stálo. Hockley měl peníze i vliv, aby to udržel pod pokličkou.

27

Denice O’Tooleová otevřela dveře svého dvojdomku v East Hamu s rozzářeným úsměvem. „Pojďte dál, moje milé. Právě jsem připravila konvici čaje.“

Uvedla Briony a pobledlou Kerry do malého přetopeného salonku se spoustou tretek.

Kerry se posadila na kraj křesla a Briony se uvelebila na židli.

Denice jim nalila čaj s mlékem a zeptala se, jestli sladí. Kerry měla dojem, že se ocitla ve zlém snu. Tohle opravdu nečekala. Představovala si temný ušpiněný pokoj a starou babiznu s hákem v ruce. Taková vidina se jí zdála jaksi příhodnější vzhledem k tomu, co se mělo stát.

Denice se přátelsky usmála. „Neboj se, moje milá. Slibuji, že všechno bude v pořádku.“

Briony se napila čaje. V pokoji panovala žoviální nálada. Jejím děvčatům nikdy nevadilo, že sem musely chodit. Briony se jich vždy zeptala, jestli si chtějí dítě nechat, a překvapovalo ji, kolik jich řeklo ne. Jasně a kategoricky ne. Dítě pro ně znamenalo jen přitěžující okolnost, problém, který za ně vyřešila Denice. Jednalo se koneckonců o jejich život a jejich tělo. Teď tu seděla se sestrou. Ta ovšem nemohla jako ony označit své těhotenství za riziko povolání, jež se řešilo stejným způsobem jako velké prádlo či drobný problém v domácnosti.

Denice vstala. Její pokusy o konverzaci nenacházely odezvu.

„Kdybyste mě následovaly, přešly bychom přímo k věci.“

Kerry se podívala na Briony zděšenýma očima. Ta ji chytila za ruku a pomohla jí vstát.

„Pojď, zlatíčko. Čím dřív to bude za tebou, tím dřív se to zahojí.“

Kerry nejistě vstala. Ruce připomínaly led a zvedal se jí žaludek.

Pomalu se přemístily úzkou chodbou a pak po schodišti do zadního pokoje.

Kerry ve dveřích zaváhala. Bílá místnost vypadala v ostrém světle hrozivě. Briony ji jemně popostrčila. Uvnitř se nacházel veliký stůl pokrytý novinami a zásuvková skříň s rozličnými nástroji. Na ní ležel balík s úhledně poskládanou vatou.

„Vyskoč na stůl, zlato, prohmatám si tě.“

Briony pomohla Kerry svléknout kabát a sestra se jako ve snu položila na stůl. Měla nohy jako ze želatiny a ruce se jí tak třásly, že se o ně nemohla ani opřít. Zabořila hlavu do měkkého polštáře.

„Uvolni se, zlato, abych si tě mohla promačkat!“ vyhrkla Denice a její hlas se rozléhal prázdnou místností. Na rozdíl od zbytku domu tady Kerry neviděla žádné cetky ani zbytečnosti. Vypadalo to tam jako na operačním sále. Dokonce i závěsy na oknech visely černé a zatažené. Umělé světlo házelo stíny na bílé stěny. Kerry zavřela oči.

Denise jí vykasala šaty, začala prohmatávat břicho a propichovala je prsty. „Je těhotná přes tři měsíce, Briony. Obávám se, že to bude potrat.“

Briony si olízla suché rty. Kerry zbledla jako okolní zdi. Přeletěla očima skříňku s nástroji a při pohledu na kovovou tyč se smyčkou na konci pocítila, že omdlí.

„Kerry… Kerry, zlatíčko, jsi v pořádku?“

Kerry otevřela oči a zavrtěla hlavou. Pak se posadila a začala zvracet. Briony v šoku stála při sestře, která nemohla přestat. „Kerry, uklidni se. Zhluboka dýchej.“

Kerry se opět podívala na nástroje a znovu ji natáhlo.

„Pro… prosím, odveď mě… odveď mě… odsud, Bri. Nemůžu dýchat! Nemůžu dýchat!“

Denice odběhla do nově vybudované koupelny, napustila vanu a houkla na ně: „Přiveď ji sem, Briony, myslím, že je v šoku.“

Celou dobu se modlila, aby se Kerry Cavanaghové neudělalo - špatně a nepozvracela jí nové linoleum a novou vanu.

Briony si přehodila Kerryinu paži přes rameno a pomohla jí do koupelny. Mladší sestra si tam klekla na kolena a celá se roztřásla.

Briony a Denice ji společnými silami svlékly a ponořily do teplé lázně. Její ňadra se s námahou zvedla při každém nádechu.

„Je ti líp, Kerry?“

Pomalu otevřela oči. „Promiň, Bri, ale já to nezvládnu. Nemůžu.“

Briony se váhavě usmála. „Ty to nezvládneš? Já to nezvládnu taky a to se mně nic neděje! Jen se uvolni. Odvezu tě domů a promluvíme si. Něco vymyslíme, slibuji.“

Kerry chňapla sestru za ruku a veškerá nevraživost v tu chvíli mezi nimi zmizela. Kerry i Briony se s dítětem smířily. Bez ohledu na to, co se mělo stát, mezi nimi opět zavládly kamarádské vztahy.

„Ale co máma? Bude zuřit,“ šeptla jí Kerry.

Briony si ztěžka povzdechla. „Tu nech na mně. Ale teď se dej do kupy. Z tohohle místa mám deprese!“

Z Kerryina hrdelního smíchu sestra cítila, jak se jí ulevilo.

Briony osuškou třela Kerryino bílé tělo a připadala si jako v hrobce. Představila si, že je teď pozorují stovky duchů miminek, která nikdy nedostala šanci žít. Klidné a vyrovnané chování Denice O’Tooleové jí najednou nahánělo husí kůži. Briony překvapilo, že předtím takhle neuvažovala. Až teď, kdy se to týkalo přímo někoho z rodiny.

Vyrovnala se s faktem, že Kerryino dítě způsobí potíže, ale rozhodně všechny musely být méně tíživé než alternativa, kterou jim nabízela Denice O’Tooleová.

Molly vytřeštila oči navrch hlavy.

„Cože? Chceš mi říct, žes ji přivedla domů i s tím dítětem? Dočista ses zbláznila?“

Molly začala vztekle pochodovat po místnosti.

„Posaď se, mami, a poprvé v životě se pokus myslet na někoho jiného.“

Molly rychlým krokem přišla až k Briony a zařvala jí do obličeje: „Myslím jedině na to, že moje dcera porodí dítě černé hubě! Kristepane! Urazila bych jí palici! Vyškubala vlasy! Jak budu moct chodit se vztyčenou hlavou, až to praskne?“

Briony do matky prudce strčila, až přeletěla místnost. „Jediné, co v tyhle rodině slyším, je pořád samé: Já, já a zase já. Jak budeš chodit se vztyčenou hlavou? Stejně jako tehdy, když umřel táta a my dvě s Eileen dělaly kurvy, abychom tě uživily! Jako teď, když je Eileen ve cvokárně! To dítě se stane požehnáním, aspoň budou mít lidi o čem mluvit.“

Molly zkřivila rozzuřeně obličej. „Jakmile si představím, že ona byla s… s černochem…, zvedá se mi žaludek. Děvka! Není nic než odporná, špinavá děvka!“

Briony zbledla. „Tak to je v dobré společnosti, že? Upřímně budu radši ve společnosti dobré děvky než staré pokrytecké ženské, která skáče do postele se sousedem. Abel se s tebou nikdy neožení. A proč by taky měl? V jednom domě kolem něho poletuje jeho máma a ty zas v druhém lehneš na záda! Myslím, že ty nemáš co mluvit! Bylas s ním dřív, než otcovo tělo ztuhlo!“

Molly se opovržlivě uchechtla. „On je alespoň bílý. Nestáhla jsem kalhotky před první černou tlamou, na kterou jsem se podívala!“

„Někdy mi připadáš směšná, matko. Jako irští katolíci patříme mezi největší spodinu. Špinavé ženské pokřikují po ulicích, chlapi chlastají a chodí do práce, jen když se jim zachce. Evander Dorsey byl talentovaný a inteligentní muž. Kerry se dopustila jediné chyby - zamilovala se do někoho, jako je ona sama, do spřízněné duše. Já to chápu, proč to nevidíš ty? Zbavila jsem se ho dřív, než jsem se dozvěděla celou pravdu. Věděla jsem, že se oba řítí do záhuby, mami, protože je kolem příliš mnoho omezených lidí, jako jsi ty. Jsi k popukání. Loni jsi téměř zešílela, že si Jenny O’Learyová brala protestanta. Nenávidělas ho, a to měl blond vlasy a modré oči! Tvoje předsudky neznají hranic, ženská. To dítě je nevinné. Je to tvoje vnouče!“

Molly chňapla dceru za vlasy a vší silou škubla. Briony praštila matku loktem do břicha, až se převrátila a zalapala po dechu.

„Ty… ty… děvko! To dítě se mnou nemá nic společnýho! Slyšíš mě? Nic. Mělo by umřít a doufám, že se narodí mrtvé. Doufám, že Kerry potratí, dokud je ještě čas. Nikdy ho nechci vidět! Jestli si ho ta děvka nechá, tak jsme my dvě spolu nadobro skončily. Myslím to vážně. Nepovleče naši rodinu blátem. V žádném případě. To se raději toho bastarda zřeknu.“

Briony se jízlivě rozesmála. „Vléct naši rodinu blátem? Není to tak těžké, že? Lidé nás respektují jedině díky tomu, že jsem se o to postarala. Pomocí strachu, mami, prostému a jednoduchému strachu. Lidi se bojí mě, Briony Cavanaghové. Tolerují tě, protože tě toleruju já. Jestli se naší Kerry zřekneš, pak se zřeknu já tebe, mami, a myslím to vážně. Ať tě tvůj syfilitický Abel Jones vydržuje tak, jak jsi byla zvyklá. Ať platí tvoje účty a kupuje jídlo na tvůj stůl. Nepotřebujeme tě, ženská, a nikdy jsme tě nepotřebovaly. Ty potřebuješ nás mnohem víc. Neuživila bys ani ovci a dobře to víš! Nikdy v životě jsi nezvedla zadek a nedělala pořádnou práci! Proplouváš po trhu na Brick Lane jako královna ze Sáby. V budoucnosti tam pluj s Abelovými penězi. Klidně se nás všech zřekni. Jen do toho, uvidíme, kam s tím dojdeš. Budeš nás potřebovat dřív, než my začneme potřebovat tebe, za to ti ručím.“

Molly zírala na svou dceru, ke které si jako k dítěti jen těžko hledala cestu. Přesto tohle děvče vyspělo v renomovanou a majetnou ženu. Všechno, co Briony řekla, byla pravda. Molly skutečně respektovali jen díky Briony. Její dcera totiž představovala sílu, před níž se měli všichni na pozoru a které by nikdy nezkřížili cestu. Kromě ní, samozřejmě. Molly se s ní pustila do křížku, vsadila na svůj trumf.

„Vezmi si ty své peníze. Já ani Rosalee je nepotřebujeme, obejdeme se bez nich.“

Mazaně se na Briony podívala, neboť si myslela, že dcera nenechá Rosalee na holičkách. Briony ji však převezla a odpověděla jí stejně vychytrale. „Tak fajn. Protlučte se s Rosií samy. Dělej, co musíš, ale to dítě se narodí, ať se ti to líbí nebo ne. Jestli se nás míníš zříct, udělej to hned, protože mám dneska ještě hodně práce.“

Prošla kolem matky a opustila pokoj. Kerry nahoře ležela v posteli a Brioninu hádku s matkou skoro neslyšela. Vedle ní seděla Bernadetta a držela ji za ruku. Briony se znenadání objevila v místnosti a zeptala se: „Jak se cítíš?“

Kerry pokrčila rameny. „Asi dobře, Briony.“

„To ráda slyším, zlato, protože se dnes večer vracíš do práce. Nejsi nemocná, jsi těhotná. Odpočiň si, vykoupej se a pak se oblékni. Klub na tebe čeká!“

Bernadetta se zasmála radostí. Takhle jednala správná Briony.

Vyrazila ke dveřím a ledabyle prohodila přes rameno: „Jo, mimochodem, mám pro vás novinu. Matka se nás všech zřekla. Mně osobně je to ale naprosto fuk!“

Bernadetta opět pracovala jako Kerryina garderobiérka. Několik týdnů po hádce s matkou se všechno uklidnilo. Molly zůstala na vážkách. Briony do matčina domu posílala jen taxík, který vyzvedl Rosalee, aby se setkala se sestrami. Matka s tím nesouhlasila, ale neodvážila se jí bránit. Rosalee se vracela domů růžolící, vzrušená a do sytosti naježená různých lahůdek. Eileen navštěvovaly jen na základě vzájemné dohody. Když za ní jela Briony, Molly zůstala doma a naopak. Bernadetta se k matčinu domu ani nepřiblížila, což Briony těšilo, neboť všechny tři vytvořily jakési spojenectví, jež chránilo Kerry.

Bernadetta měla dokonce pocit, že spolu vycházejí lépe než kdy předtím. Briony začala mluvit o tom, že by vzala Eileen domů na návštěvu. Na Kerry zatím těhotenství nešlo poznat, takže se to zatím udrželo v tajnosti. Nakonec se to samozřejmě muselo provalit, ale tím se teď nezabývaly. Kerry jen zářila. Nikdy nevypadala zdravější a ani zpívání ji dřív netěšilo tak jako nyní. Zcela se ponořila do slov písní, čímž jim dala nový význam.

Malý tmavovlasý Pieter Delarge s nosem jako zobák se poslední dobou často objevoval v klubu a jednoho chladného říjnového dne zašel do Brioniny kanceláře. Napil se kávy s vodkou a přátelsky tlachal o ničem.

„No tak, Pietere, proč jsi sem skutečně přišel? Vím, že sis nechtěl popovídat o počasí nebo o svém zdraví.“ Briony se usmála, aby otupila ostrost svých slov.

Pieter pokrčil rameny. „Přišel jsem se zeptat na tvou sestru Kerry. Doneslo se mi, že dostala nabídku od nahrávacího studia Templar Records.“ Přezíravě odfrkl. „Jsem tady, protože vám můžu udělat lepší nabídku. Mnohem lepší.“

„A jakou?“

„Chtěl bych, aby se upsala Campion Records. Je to nové studio, ale získá si pořádné jméno. Kerry by v průběhu tri měsíců natočila čtyři desky. Můžeme jí zajistit dobrou reklamu, její jméno se objeví všude. Dokonce i na desce bude její fotografie a jméno velkým písmem. Toužíme mít svou Billii nebo další Ellu. Krátce řečeno chceme bělošku pro tento typ hudby. Hodláme z ní udělat první velkou zpěvačku nové éry. A taky jí za to dobře zaplatíme.“

Briony se na malého chlapíka podívala mazanýma očima. „Dostane i podíl na zisku? Protože ten nám Templar nabídl.“

„Pak nám to bude samozřejmě vyhovovat. V tom děvčeti něco je… Mládí, talent. Můj bože, takový talent! Má vystupování, které mnoha umělcům chybí. Sledoval jsem, jak to s publikem umí. Kerry je naprosto přirozená.“

Briony souhlasně přikývla. Měla s Kerry velké plány a jen zářila, že tenhle prcek se smradlavým dechem a povýšeným chováním udělá z Kerry hvězdu.

„Vyřiďte svým právníkům, ať mě kontaktují ohledně smluv. Promluvíme si příští týden. Co na to říkáte?“

Pieter se usmál. „To mi vyhovuje, moje milá.“ Vstal. „Teď vás opustím. Děkuji za kávu, těším se za týden.“ Sklapl podpatky a odešel.

Briony se uvelebila v křesle. Kerry už bude mít podepsanou smlouvu, až vypustí tu bombu o dítěti. Kdyby začala nahrávat, mohla by na pár měsíců zmizet. Až porodí dítě, najdou mu chůvu. Tak vypadalo jediné řešení. Od Jonathana věděla, že mnohé hvězdy filmového plátna skrývaly své četné hříchy. Patřil k pár lidem mimo rodinu, který o Kerryinu dítěti věděl. A slíbil podporu.

Zdálo se, že jeho první legitimní hraní ve filmu mu přes noc pomohlo. Do velké filmové hvězdy měl sice daleko, ale byl fotogenický a mohl se z něj stát velký herec. Stejný úspěch chtěla pro Kerry. Přiměju ji podepsat smlouvy a nahrát pár desek. Stane se slavnou. Jakmile se dítě narodí, začnou budovat její kariéru.

Slíbila Jonathanovi, že až otevře Berwick Manor, uspořádá v něm velkou a šílenou párty pro jeho přátele a své dívky. Muže i ženy. Bude to skvělá reklama. Bohatí a slavní drží při sobě.

Do kanceláře vešel Marcus Dowling a Briony nadskočila. Natolik se ponořila do svých myšlenek, že ho neslyšela klepat.

„Marcusi, vylekals mě!“

Usmál se. Byl vysoký, blonďatý a moc hezký. Posadil se proti ní a zazubil se, čímž odhalil svůj perfektní bílý chrup.

„Omlouvám se, že jsem sem tak vpadl, slečno Cavanaghová, ale musím s vámi mluvit.“

Briony nalila každému z nich po panáku. „Pokračuj.“

„Jde o muže, které chcete zaměstnat v Berwicku.“

„A co s nimi? Všechny jsem sama vybrala.“

Marcus se usmál. „Když jsem procházel seznamy, zjistil jsem, že někteří z nich jsou známí teplouši.“

Briony se zahihňala. Mluvil tak afektovaně, až málem vyprskla smíchy.

„Poslyš, Marcusi, ti muži jsou mí zaměstnanci, ne tví. Budou tam pracovat stejně jako holky. Ty se spíš strachuj o vyhazovače. Všechno ostatní je moje věc, ano?“

Marcusovi se viditelně ulevilo. „Díky bohu! Nelíbilo by se mi, kdybych je musel dávat do latě. To mám radši statné dokaře. Všude, kde jsem s homosexuály pracoval, došlo k vraždě.“

„Všichni takoví nejsou, zlato. Většina z nich se neliší od tebe nebo ode mě. Jen mají jiný pohled na život.“

Marcus zvedl obočí a řekl: „Tak v tom s vámi souhlasím. Všechno probíhá hladce, setkal jsem se s Mariah, práce jsou téměř hotovy. Ještě týden či dva. Štukatéři už dokončili práci. Brzy se začne malovat.“

Briony přikývla. „Máme to s Mariah pod kontrolou. Mimochodem, chtěla bych tě požádat o něco osobního.“

Marcus se zamračil. „A o co, slečno Cavanaghová?“

„Až příště povezeš mou sestru Bernadettu domů, vypni motor, ano? Včera v noci jste probudili půlku ulice a předevčírem jakbysmet.“

Marcus zrudl a Briony se zasmála. „Přece sis nemyslel, že to udržíte v tajnosti? Všichni už o tom vědí. Řekli mi to hned potom, co vás spolu viděli. Na své sestry dohlížím, takže mě velmi zajímá, co dělají.“

Správně pochopil skrytou hrozbu. „Bernadetty si velice vážím, ale scházíme se teprve týden, tudíž je velmi brzy. Jsme jen přátelé, nic víc.“

Briony přikývla. „Už je velká holka. Jak jde výběr barmanů pro Berwick Manor?“

Marcus se uklidnil, neboť se opět ocitl na své půdě. „Rozhodl jsem se jen pro muže. Napadlo mě, že bude lepší, když zaměstnáte chlapy, kdyby vznikl nějaký problém. Předtím si s nimi promluvím a doufám, že budou ladit i s tapetami!“

Briony se zazubila. „Nedovedu si představit, že by velký Denny Callaghan zbledl tak, aby ladil ke světle šedým stěnám!“

Marcus se taky zasmál. „Velkého Dennyho postavíme ke dveřím. To je jediné místo, kam se hodí!“

„Dobře. Zdá se, že máš všechno pod kontrolou. Jak víš, chtěla bych, abys celý Manor řídil a postaral se takříkajíc o všechnu hrubou práci. Důležitá rozhodnutí ovšem zůstanou na mně.“

Marcus Dowling se uvolnil a přehodil si nohu přes nohu. „Jednou to ale převezmu celé, ne?“

Briony si potáhla z cigarety a teprve pak odpověděla: „Pokud mezi námi nedojde k nějakým velkým rozepřím, pak ano.“

„Odvedu dobrou práci, Briony. Budu pro vás vlastně makat jako barevnej!“

Úsměv na hezké tváři mu však povadl, když si všiml, jak se na něho Briony podívala.

28

Tommy Lane byl vyčerpaný. Tvář ho bolela od zimy a ruce měl zmrzlé jako led. Otočil se proti větru a v očích ho zaštípaly slzy. Vsunul si ruce hluboko do kapes kabátu a litoval, že si nevzal rukavice. Všiml si přijíždějícího auta, jehož světlomety zářily ve tmě. Úlevou vydechl a v chladné noci uviděl páru vycházející z jeho úst. Auto zpomalilo, Tommy zamířil k sedadlu pro spolujezdce a naskočil dovnitř.

„Máš zpoždění.“

Marcus Dowling se na něho podíval s cigaretou v ústech. „Promiň, Tommy, ale Briony mě zdržela a pak jsem musel odvézt Bernadettu domů.

Tommy v šeru přikývl. Zapálil si cigaretu a vážně řekl: „Slyšel jsem, že Ricardové a Maltézané chystají Briony potíže.“

Marcusova obvykle upřímná tvář se zachmuřila.

„Párkrát byli v hospodě U Plachetnice a nikomu o tom neřekli ani slovo.“

„Myslí si, že když jsem se s Briony rozešel, že to můžou zkusit. Zaskočíme spolu za starým, aby prokázal svou solidaritu. Podle všeho je ve svých hernách v Soho. Pojeďme, už mi mrznou koule.“

Marcus zamířil k West Endu. Chvíli mlčel a pak nevěřícně poznamenal: „Kde berou tu drzost? I kdybys byl ze scény, Briony není žádná padavka a má jako partnera mě. Její zaměstnanci nejsou žádní žabaři.“

Tommy se zasmál. Napětí v jeho tváři povolilo. „Poslyš, kamaráde, ještě jsem nepotkal Maltézana, u kterého by v palici někdo našel kousek mozku. Ona je ženská, takže je pro ně snadným terčem. Oni si myslí, že na to nemá. A když si to myslí oni, pak i ostatní. Proto je musíme vyřadit ze hry. Dal jsem si pod kabát bouchačku. Tys přišel taky ozbrojen, je to tak?“

Marcus přikývl. „Jasně.“

„Fajn. Jak se má Briony?“

Marcus mírně pokrčil rameny. „Dobře. Eileen je na tom pořád špatně, zítra ji půjdou navštívit. Kerry tloustne, ale ještě není vidět, že je těhotná. Briony se s matkou stále nestýká a Rosalee… No, Rosie je prostě Rosie, však víš.“

„A co Bernadetta?“ zašpičkoval Tommy.

„Bernie se má fajn, dík za optání.“

Tommy se srdečně zasmál. „Jsi nějaký netýkavý, ne?“

Marcus prudce zabočil za roh, až se Tommy musel přidržet palubní desky vozu. „No dobrá, Marcusi, rozumím.“

Marcus zpomalil, ale zamračil se. „Nechápu, proč jsi s Briony nezůstal ve styku. Přikázal jsi, ať na ni s Kevinem Carterem dohlížíme, a necháváš si o ní podávat zprávy. Nebylo by jednodušší, kdybys zůstal jejím pracovním partnerem?“

Tommy zavrtěl hlavou. „Ne, nebylo.“

Marcus zachytil jeho nepříjemný tón a raději od tématu upustil.

Tommy pak mlčky hleděl z okna a myslel na Briony. Musel ji opustit, aby se zachránil. Briony pro něj představovala příliš velké sousto, žila až příliš komplikovaný život. To by však nestačilo, aby od ní odešel. Udělal to - třebaže ji hluboce miloval -, neboť mu nikdy nemohla dát to, co chtěl.

Neznamenalo to ale, že se o ni nepostará. Bez ohledu na to, s kým se ožení nebo která se stane matkou jeho dětí, Briony navždy zůstane v jeho srdci. Bez ní by neměl tak snadnou cestu. Hodně jí dlužil a Tommy Lane vždycky splácel své dluhy.

Přestože by to nepřiznal živé duši, někdy mu chyběla tolik, až ho to fyzicky bolelo. Kdyby tak mohli být přáteli. V jejich vztahu to však nešlo. Buď ji stoprocentně měl, nebo ji neměl vůbec.

Momentálně lepší řešení neznal.

Victor Ricardo byl maltézským přistěhovalcem. Narodil se v malé rybářské vesničce Buggibě, přijel do Anglie koncem devatenáctého století a přivedl s sebou svou patnáctiletou manželku Marii. Usadil se ve Stratfordu, kde mu jeho žena v rychlém sledu porodila šest synů - všechny s velkými nosy, hlubokýma tmavýma očima a hustými nepoddajnými vlasy. Rád se na chlapce díval, vypadali jako jeho kopie. Jeho jediná dcera Immaculata byla drobná, hezká a měla stejně mírné vystupování jako jeho hluboce věřící manželka.

Immaculata chodila na mše, vařila, skrývala své krásné vlasy a nikdy nepromluvila, aniž by ji někdo o to požádal. Nechtěla se provdat, dokud její bratři neopustí dům, pomáhala matce s vařením a uklízením pro sedm mužů v domácnosti. Victor už pro ni vyhlédl manžela - maltézského bankéře, který pracoval bokem jako bookmaker a před rokem pohřbil ženu. Byl starší než Victorova dcera, ale to nevadilo. Muž má být starší než žena, jeho úkolem je se o ni starat. Potřebovaly, aby je muž vedl, nesměly mít svůj názor. On sám se narodil o dvacet let dříve než jeho manželka a jejich sňatek fungoval uspokojivě.

Sledoval, jak jeho nejstarší syn Mario vyhazoval problémového zákazníka z klubu, a v duchu se usmál. Mario byl dobrý kluk, mohutný a silný. Nepatřil k nejinteligentnějším Victorovým synům, ale jeho fyzické činy se v East Endu staly legendou.

Victorův klub v Soho se nacházel na East Street. Vlastně se jednalo o sklep, který se před deseti lety stal hernou. Victor dovolil, aby v něm pracovaly jisté dívky, které mu ze svého výdělku odevzdávaly malé procento. S prostitutkami jednal opovržlivě.

Se zájmem pozoroval sklepní místnost. Zakouřený vzduch a neustálý bzukot hovorů ho pokaždé naplnil vzrušením.

Nalil si malou sklenku brandy a zíral na své baňaté ruce, které mu kvůli artritidě neustále tuhly. Povzdechl si, odebral se do kanceláře a posadil se ke stolu. Před ním ležely knihy se seznamy dlužníků, dlužnými částkami a termíny splátek. Chtěl si je ten večer projít, aby mohl dalšího ze synů poslat za dlužníky. Fungovalo to dobře. Pohrával si s myšlenkou, že prorazí ve West Endu, když začne poskytovat ochranu nevěstincům. Tommy Lane se angažoval v East Endu a jeho vztah s Briony Cavanaghovou skončil. Victor proto usoudil, že je nejvhodnější doba, aby se prosadil. Shromáždil dostatek financí díky obchodům s Italy a Maltézany v Soho a teď se domníval, že rozšíří své aktivity na kluby. Kdyby postavil do latě Briony Cavanaghovou, zbytek by brzy přišel sám. Na Briony teď žádný muž nedohlížel a bez ohledu na to, co se o ní povídalo, to zůstávala koneckonců jenom ženská. Hodlal dokázat, že není nezničitelná a že ji se svými syny přinutí, aby mu léta platila výpalné.

Victor se v duchu usmál. Irové i Židi se jí báli, a dokonce i němečtí a ruští přistěhovalci. Italové platili všem kdo je o to požádal, takže situace mohli využít jedině Maltézané a Arabi. Arabi v tomto směru nic nepodnikali, takže pro něho zůstaly dveře otevřené.

Victor pomalu popíjel brandy, vychutnával její chuť v hrdle a teplo, které se mu rozlévalo v břiše. Zvedl hlavu, neboť se otevřely dveře. Jakmile spatřil, kdo v nich stojí s jeho synem Mariem, ztěžka polkl. Mario působil nezvykle tiše.

„Nazdar, Victore, jak se daří?“ prohodil Tommy přátelsky a klidně. „Znáš vůbec Marcuse Dowlinga?“

Victor pomalu vstal a kývl na Maria, aby zavřel dveře. Jeho syn zůstal stát u nich a snažil se tvářit hrozivě. Tommy se otočil a hlasitě pronesl: „Hergot, vy dva jste tak oškliví! Vypadáte jeden jako druhý! Posaď se, Mario, než tě srazím pěstí na zem. Nemám dnes náladu na to, aby mě někdo naštval.“

Mario se ani nehnul, a proto Tommy kývl na Marcuse. Ten na Tommyho popud vytáhl zpod kabátu zbraň. „Sedni si, Mario, nebo ti ustřelím nohy.“

Victor zbledl a oběhl stůl. „Kruci, Mario, posaď se!“

Tommy zatlačil Victora zpátky na židli, podíval se na oba muže a vybafl: „Řekl jsem ti vůbec, že jsem se před lety dostal do sporu s Maltézanem Jackem? Vzpomínáš si na něho vůbec? Byl to takový ošklivý hromotluk, vlastně se ti hodně podobal. Měl velký frňák. Pokusil se mě podrazit, tak jsem ho postřelil. Nežertuju, střelil jsem ho do obou nohou. V East Endu platí, že když takhle někoho postřelíš, znamená to, že se tě pokusil připravit o podnik. Žes brouzdal v jeho vodách, chápeš? Takže ti za malý okamžik hodlám prostřelit obě chodidla. Všichni se pak dozvědí, že jsi zkoušel připravit mě o něco, co po právu patří jen mně.“

Victor zavrtěl hlavou. „Přísahám, Tommy, že jsem se nepokusil tě připravit o tvoje…“

Tommy se zasmál. „Ale ano. Jsme totiž s Briony Cavanaghovou stále partneři. Nechal jsem ji řídit podniky, protože se věnuju jiné práci. Jestli z Briony chceš vytřískat peníze za ochranu, nepřímo mi tak lezeš do cesty. Briony tě smetla z povrchu země, protože není takový dobrák jako já. Nechala by tenhle klub vyhodit do vzduchu a možná i tvůj dům. Nemá trpělivost. Mnohem snáz se rozzlobí. Proto jsem jí s důvěrou předal řízení svých firem. Řekli jsme si tady s Marcusem, že tě navštívíme dřív, než to udělá ona, protože se dlouho známe, že?“

Victor pomalu přikývl. Jeho sny a naděje mu bledly před očima.

„Až ti prostřelíme nohy, měl bys nám poděkovat, že jsme vám zachránili život.“

Mario se v šoku podíval na svého otce. Snažil se vstát, ale Tommy mu zblízka prostřelil pravý kotník.

Mario klesl do křesla, protože mu poraněná noha bezvládně visela k podlaze.

Všichni si uvědomili, že v klubu za dveřmi je spousta lidí, a proto ztichli.

Tommy píchl Maria prstem do tváře. „Tak co říkáš?“

Mario zaskučel bolestí a Tommy zařval: „Co to má být? Neslyším tě, Mario. Nešeptal jsi: Děkuji, pane Lane?“

Victor viděl, jak synovi vyvstaly nad obočím krůpěje potu a jak mu teče z nosu. „Poděkuj mu, Mario. Proboha, poděkuj mu, ať už je po všem!“

„D… děkuji,“ vyhrkl Mario silnějším hlasem, než sám čekal.

„Děkuji, pane Lane,“ opravil ho Marcus káravě, jako by mluvil s malým dítětem.

„Děkuji, pane Lane,“ vypravil ze sebe Mario plačtivě.

Tommy se zazubil. Pak střelil Maria do druhé nohy a poznamenal: „Není zač, synu. Bylo mi potěšením.“

Victor pohlédl na svého prvorozeného syna a zmocnila se ho nenávist. Rychle otevřel zásuvku ve stole, ale Marcus zamířil pistolí a střelil ho přímo do hrudi.

Victor se svalil na stůl a celé jeho tělo se chvělo ve smrtelné křeči.

Tommy hlasitě zamlaskal. Obrátil muže a podíval se do zásuvky. Našel v ní malý revolver. Vsunul si ho do kapsy kabátu a pak s Marcusem pomalu opustili kancelář a vmísili se do davu před klubem.

Cestou do hospody U Plachetnice si Tommy tiše prozpěvoval. Marcus však jeho bezstarostnost nesdílel. Použití zbraně ho trochu trápilo. Umínil si však, že se s tím nakonec srovná.

„Ty si vážně myslíš, že tomu uvěřím?“ Briony típla cigaretu s takovou silou, až odstrčila popelník. Jedině díky rychlé reakci dívky se neroztřískal o podlahu.

„Vážně, slečno Briony, je to pravda.“

Majitelka podniku obešla stůl a zvedla prst. Ukázala na dívčinu tvář a pomalu řekla: „Jestli se ještě pokusíš přebrat nějaké dívce zákazníka, nadělám z tebe sekanou, slyšíš mě?“

Mladá dívka vytřeštila poplašeně oči a opět se pokusila zapírat. „Ale já jsem nikdy…“

Briony na ni upřela rozzuřené oči. „Chceš říct, že jsem lhářka? Sledovala jsem tě, zlato. Čekala jsi, až ta holka vstane a půjde do maskérny. Pak jsi tam vešla jakoby nic a pokusila ses ji napadnout. Viděla jsem tě! Je mi to sice fuk, ale vy dvě jste se rvaly v mém klubu.“ Bouchla se do hrudi. „V mém klubu, slyšíš, co ti říkám? V mých prostorách nikdo nebude dělat potíže. Sbal si tašku a padej odsud. Jestli ještě uvidím tebe nebo tvou všivou kámošku na svých pozemcích, postarám se, abyste už v Londýně nikdy nedostaly práci. Vyjádřila jsem se jasně?“

Dívka přikývla. Nad změnou Briony Cavanaghové naprosto zkoprněla strachem. Před týdnem se Briony zastavila u jejího stolu a přátelsky ji pozdravila. Udělala hloupost, že ji takhle podcenila. Rozházela si to s ní jen kvůli pěti librám od kunčofta. Nejradši by se nakopla.

Vzala si kabelku a se zamračenou tváří a se svěšenými rameny opustila místnost.

Briony si povzdechla.

Prostitutky nestály za ty nervy. Vypadala sice čistá, dobře oblečená a s klienty to uměla, ale půtky o muže snižovaly úroveň klubu, a to si Briony nepřála ani v nejmenším.

Dveře se opět otevřely a Briony se k nim vztekle otočila zády. „Už o tom nechci nic slyšet ani vědět, Juliano!“

„Ahoj, Bri. Jsi v pořádku?“ zeptal se Tommy laskavým tónem.

Jen zaslechla jeho hlas, padla jí čelist. „Tommy? Ach, Tommy,“ vyhrkla potěšeně.

„Můžu se posadit, nebo tě dneska jen všichni štvou?“

Briony se zasmála jeho šprýmovnému tónu. „Ach, Tommy, jsi poslední člověk, kterého bych čekala. Posaď se. Naliju ti něco k pití.“

Zatímco nalévala skotskou, překotně uvažovala, z jakých důvodů se Tommy Lane objevil v klubu, v její kanceláři a proč s ní mluví jakoby nic.

Svlékl si těžký kabát a ležérně ho pohodil na podlahu. Pak se posadil a otevřel její krabičku s cigaretami. Vyfoukl oblak kouře, který se mu vznášel nad hlavou.

„Ježíši, Briony, co je v těch cigárech? Velbloudí trus?“

Postavila před něho skleničku. „Je to možné, jsou z Turecka!“

„Měla bys tohle svinstvo dávat kunčoftům a kouřit jako obvykle značku Gold Flake. Jak se máš?“

Briony se posadila naproti němu a podívala se mu do očí. „Teď, když tě vidím, o moc líp, Tommy,“ řekla něžně.

Muž na ni dlouze hleděl. Pak se usmál a zeptal se: „Jak se má rodina?“

Vyprávěla mu o sestrách a o matce a on v tu chvíli pocítil, jak ho přitahuje. Zároveň se káral za svou slabost, že za ní zašel. Připadala mu jako křehký drážďanský porcelán: bezvadná mléčně bílá pleť, tmavě rudé vlasy zvýrazňující zelené oči. Slyšel v jejím hlase hlubokou touhu a na okamžik ho napadlo, jestli nepřišel schválně. Chtěl jí dokázat, že od ní může odejít, a možná si to chtěl dokázat i sobě.

„Takže Eileen už se cítí líp? To rád slyším, Bri. Opravdu. Prožila si krušné chvíle. Jsem rád, že jsem se těch dvou mizerů zbavil.“

Briony se usmála. „Já taky.“

Tommy se napil skotské. „Vlastně jsem dnes večer pomohl nám oběma. Proto jsem tady. Maltézan Victor chtěl vyhodit tenhle dům do povětří. Věřila bys tomu? Chtěl, abys mu platila za ochranu. Doslechl jsem se o tom, a tak jsem za tím starým prevítem zašel s Marcusem, abychom mu oznámili špatné zprávy.“

Briony vykulila oči. „Co měl v úmyslu?“

„Chtěl to tady podpálit, drzoun jeden! Všechno už je vyřešeno. Proto jsem přišel.“ Ostentativně se podíval na hodinky. „Musím za chvíli běžet. Čeká mě schůzka s jedním chlápkem.“

Briony ztěžka dopadla na židli. „Prosím?“ zeptala se ublíženě. Tommy se na ni ani nemohl podívat. „Chceš říct, že jsi mi jen přišel oznámit, žes potrestal Victora? To je všechno?“

„Já jsem ho trochu víc než potrestal, zlato. Prostřelil jsem jeho Mariovi nohy a Marcus starého střelil přímo do srdce. Předpokládám, že poldové už touto dobou mají žně. Je to pro ně z Greek Street kousek, že?“

Briony zkřivila ústa. „Už to chápu. Musel ses zase předvádět. Pořád vlastníš část klubů, takže jsi chtěl chránit své investice. Je mi to líto, Tommy. Myslela jsem si, že jsi přišel kvůli letům, která jsme strávili společně, ale mýlila jsem se. Takovou chybu už příště neudělám.“

Vstala, sebrala jeho sklenku a bouchla jí o stůl. „Už jsi mi ty svoje novinky řekl, vzrušující detaily už teda znám. Proč nevypadneš tam, kam máš namířeno? Nebo přesněji ke komu?“

Tommy zíral na svou prázdnou ruku, pak si vzal sklenku ze stolu a naráz obrátil její obsah do sebe. Zvedl se, sebral kabát a zamířil ke dveřím.

„Ty špinavý mizero! Přišels, abys zjistil, jak si stojím. Vysmíval ses mi, že?“

Otočil se. „Ne, nevysmíval. Jsi stále mojí velkou součástí, Briony. Ale zopakuju ti něco, co už jsem ti řekl mnohokrát - tvoje klapačka a postoje budou vždycky příčinou tvého neštěstí. Nemohlas to spolknout, že? Ani na pár minut jsi to nevydržela. Vždycky jsem dělal, co jsi chtěla ty. Jestli mě chceš zpátky, je mi líto. Momentálně bych tě nechtěl ani zadarmo.

Máš příliš velké požadavky, Bri. Musíš být vždycky vůdce. Pořád v čele. Neplatíš mi výplatu, zlato, a nikdy jsi neplatila. Dělám si, co chci, kdy chci, a navštívím tebe nebo kteroukoli jinou ženu v Londýně, kdy se mi to hodí.“

Při posledních slovech se píchl do hrudníku a Briony potlačila slzy vzteku a lítosti.

„Dokud jsi se mnou, žádnou jinou ženskou navštěvovat nebudeš, to bych nestrpěla!“

Tommy se zasmál. „Ale už jsme si ujasnili, že s tebou nejsem, že? Jsme obchodní partneři, Briony.“

„Jasně, jsi tichý společník, a to se mi náramně hodí. V budoucnosti srovnám Victora nebo kohokoli jiného, kdo se mi bude plést do podnikání, sama, jasný? Ty se starej o sebe. Pořád vlastním většinový podíl tohohle klubu, kámo.“

Tommy se jízlivě usmál. „Jistě. Odjakživa jsi měla většinový podíl všude, že? Když jsi mi teď jasně ukázala, kde je moje místo, radši vypadnu.“

Stál ještě ve dveřích a Briony po něm mrskla svou skleničku. Rozbila se o dveře na tisíc kousků. Tommy za sebou tiše zavřel, aniž se ohlédl. Briony se posadila ke stolu a z očí se jí po tváři řinuly slzy. Jak mi tohle mohl udělat? ptala se sama sebe. Jak jen mohl přijít roztomilost sama a pak mě tak strašlivě srazit k zemi? Tolik ji těšilo, že ho vidí! Domnívala se, že bez ní nemůže žít, jako ona nedokáže být bez něho, a přitom jemu šlo jen o kšeft. O prostý byznys.

Odpochodovala ke dveřím a otevřela je. Zahlédla Julianu a zařvala na ni: „Sežeň mi Marcuse Dowlinga. Hned!“

Briony za sebou práskla dveřmi, až sebou Juliana trhla. Poslechla však a vystopovala Marcuse u baru s Bernadettou.

„Briony chce s tebou mluvit, hned. Myslím vážně ihned. Je dost naštvaná.“

Briony stála zrovna u stolu, když Marcus vešel do kanceláře. „Tak jsi přece přišel? Prý jsi odvedl dnes večer s Tommym nějakou prácičku. Činnost, kterou jsi měl se mnou předtím konzultovat!?“

Marcus si olízl rty. „To je pravda. Měl jsem prácičku, ale nepřipadalo mi nutné vás s ní obtěžovat, slečno Cavanaghová. Koneckonců jsem váš zástupce, jsem za to placený. Řeším věci, když nastanou.“

„Kontaktoval tě Tommy Lane?“

„Ano…“

Briony mu skočila do řeči: „Tys mu o mně podával zprávy, že? A nelži mi, Marcusi.“

Povzdechl si. „Nikdy jsem vám nelhal, slečno Cavanaghová.“

„Ne, nelhal jsi, jen jsi mi nic neřekl. Jako osoba, která tě platí, ti říkám, že dlužíš svou loajalitu mně, nikoli Tommymu Laneovi. On je jen tichý společník. Já jsem hlavní majitelkou klubu. Nezaměstnávám psy, abych pak štěkala sama. Rozumíme si?“

Marcus přikývl. „Ano, chápu. Ale snažili jsme se vás ochránit… My jsme jen…“

Briony přeletěla přes místnost a chňapla ho za náprsenku košile. Ze vzteku, který jí dodal síly, jím zatřásla a zaječela: „Nepotřebuju, aby mě někdo chránil - obzvlášť ne šmejd, jako je Tommy Lane! Mohli jsme to vyřešit my dva! Proto jsi moje pravá ruka. Jak to bude vypadat? Tommy Lane stále bojuje v mých bitvách. Dokážu se bránit sama, a jestli pro mě chceš i nadále pracovat, dostaň to do té svojí tupé hlavy!“

Marcus ji chytil za zápěstí a odstrčil ruce. „Poděkuju vám, pokud mě příště nebudete takhle držet. Vím, že mě platíte, ale dělal jsem jen svou práci. Věřte mi, že jsme dnešní večer dobře promysleli a naplánovali, slečno Cavanaghová. Všichni vědí, že jsem vaše pravá ruka, a když jsme se ukázali s Tommym, vaši pozici jsme jen upevnili. Uklidněte se, nechováte se rozumně. Nikdy předtím jsem vás takovou neviděl.“

Jeho hluboký, něžný hlas ji naprosto zničil. Opřela se Marcusovi o rameno a rozplakala se. Otřásala se vzlyky, které drásaly jeho srdce. Objal ji, přitiskl k sobě a nechal ji vyplakat. Vnímal, jak se s každým nadechnutím chvěje, a poprvé v životě k ní pocítil sympatie. Zdála se lidštější než kdy předtím. Mašina na práci najednou zmizela. Paličatá podnikatelka. Na jejím místě stála Briony Cavanaghová, zranitelná a lidská bytost, která dokázala plakat, neboť trpěla. Vycítil její bolest, osamění, až se zastyděl za to, jak tuhle drobnou ženu viděl dřív.

Během pěti minut se stal svědkem její lepší stránky, o jejíž existenci netušil.

Objímal ji, dokud se nevyplakala. Pak jí zapálil cigaretu a nalil panáka. Posadil ji ke stolu a vrátil se k Bernadettě. V hloubi duše věděl, že on ani Briony se o této noci už nikdy nezmíní, ale že v nich navždy zůstane. Že ho k ní připoutá. Znamenala totiž doklad, že Briony Cavanaghová umí projevit cit, tedy něco, v co by nikdy neuvěřil, kdyby to neviděl na vlastní oči.

29

Kerry seděla vedle Eileen s rukama položenýma na břiše. O jejím těhotenství ještě nezasvěcenci nevěděli, ale širšího pasu si přátelé a spolupracovníci všimli. Kerry nalila slabý čaj a zvesela prohodila: „Dala by sis šálek dobrého čaje?“

Eileen se zasněně usmála. Víčka jí padala, jako by se právě probudila z dlouhého spánku.

„Šálek čaje by byl fajn, dík.“

Kerry horký nápoj přepečlivě zamíchala a podala jí hrnek. „Trochu jsi přibrala, Eileen. Vypadáš mnohem líp.“

Eileen přikývla a zírala u okna na moře. „Líbí se mi lodě, Kerry. Ráda se na ně dívám. Jejích sirény ale houkají moc hlasitě. Někdy na své kůži cítím poprašek soli. Kéž bych někdy mohla na loď. Pozoruju, jak námořníci vytahují plachty nebo tahají malé rybářské loďky z písku. Fascinuje mě, jak někdo může žít na moři, stát se jeho součástí, a my jen o pár kilometrů dál o tom nemáme ani potuchy. Škoda, že jsem se tady nenarodila. Na moři. Je tu čisto. Dokonce i dech námořníků po ránu tady bude čistý. Sestra Marie Magdaléna říká, že člověk musí moře respektovat, má totiž mocnou sílu. V jedné chvíli dovede být klidné a přátelské a pak zase jako běsnící krutovládce. Její otec zemřel na lodi, obchodoval na moři.“

Kerry žasla nad Eileeniným monologem. Osobně ji moře nijak nezajímalo, ale Eileen se do něj evidentně zamilovala.

„Je tu moc hezky. Ten výhled! Odtud asi pochází i název tohoto místa. Nejspíš pozoruješ lodi skoro pořád, vid?“

Eileen přikývla a opět se oddala svým úvahám. Kerry vykouřila cigaretu a doufala, že se Briony a Bernie vrátí od doktora brzy. Eileen jí v těchto dnech lezla na nervy.

Briony a Bernadetta seděly v kanceláři lékaře Andrewa McLawsona a tvářily se ohromeně.

„Víte to jistě?“ zeptala se Briony nevěřícně.

Doktor vážně přikývl. „Naprosto. Vaše sestra Eileen o tom mimochodem věděla. Je už ve čtvrtém měsíci.“

„Krucinál!“ Bernie kroutila v šoku hlavou. „Ví o tom matka? Už jste jí to řekl?“

„Informoval jsem ji před třemi dny. Vlastně z toho měla velkou radost. Mě to překvapilo, když zvážíme nemoc její dcery. Osobně si nejsem jistý, jestli to je dobře.“

„Domníváte se, že Eileen dokáže těhotenství zvládnout?“ ozvala se Briony znepokojeně.

McLawson pokrčil rameny. „To vážně nevím. Vaše matka si myslí, že jí to prospěje, ale já si opravdu nejsem tak jistý. Vaše sestra je fyzicky velmi slabá, musíme ji nutit do jídla. Sestra Marie Magdaléna je tady jedinou osobou, pro kterou Eileen udělá cokoliv. Jsou velmi blízké přítelkyně. Sestra Marie je moc laskavá, teprve dvacetiletá dívka a tomuto povolání se hluboce oddala. Má Eileen ráda. Myslím, že by na ni mohla dohlédnout během těhotenství, ale nemáme tady zařízení pro děti. Obávám se, že budete muset najít nějakou jinou alternativu. Do porodu si ji tady necháme, ale pak bude muset odejít. Jestli seženete někoho, kdo by se o dítě postaral, mohla by se sem Eileen vrátit. Všichni se domníváme, že dělá pokroky.“

Briony si povzdechla. „Ale ne dost velké, aby se postarala o vlastní dítě?“

„Dobrý bože, to ne! Velmi by mě překvapilo, kdyby se Eileen ještě někdy vrátila do běžného života. Myslím, že si vaše matka vezme dítě k sobě, alespoň jsem měl takový dojem…“

Briony mu skočila do řeči: „Jedině přes moji mrtvolu! Nesáhne na dítě ani na Eileen. Vždyť ji matka přivádí k šílenství, jako by to už nestačilo! Je mi líto, že jste jí to řekl, doktore McLawsone, je to velmi urputná žena.“

Andrew McLawson se znovu usmál. „Asi to máte v rodině.“

Molly válela a hnětla těsto na velký bochník chleba a upravovala ho do žádaného tvaru. Když se otevřely vstupní dveře do domu, ani se neobtěžovala ohlédnout.

„Pojď dál, ženská, uvař si čaj.“

Očekávala, že uslyší hlas mámy Jonesové. Překvapilo ji však, že promluvila Bernadetta. „Ahoj, mami.“

Molly se prudce otočila. „Podívejme, jedna z mých dcer. Co chceš?“ vybafla a dala si umoučené ruce v bok. Tvářila se hrozivě. Bernadetta ztěžka polkla.

„Přišla jsem pro Rosalee,“ řekla a usmála se na sestru.

„Vážně? Možná ji dnes nepustím, venku je moc zima.“

Bernadetta obrátila oči v sloup. „Nezačínej, mami. Briony ji očekává, tak nedělej potíže. Marcus nechal běžet motor, musím jít.“

„Jak se má Marcus? Kdy mi ho představíš?“ Veškerá nevraživost ji při myšlence na Bernadettina milého opustila. Vlastně vypadala nadšením bez sebe, že si jedna z jejích dcer našla slušného chlapa.

„Má se fajn, mami. Mohla bych už si, prosím, vzít Rosalee?“

Bernadetta začala oblékat sestře kabát a Molly ji jen beze slova pozorovala.

„Kerry se má taky fajn, kdyby tě to zajímalo, mami.“

Molly se vrátila k hnětení těsta, jako by svou dceru ani neslyšela.

Bernadetta spolkla zlostnou poznámku a jen matce oznámila: „Přivezu Rosalee zítra odpoledne, ano?“

„Jak chceš. A vyřiď Briony, ať ji nenacpává koláči a sladkostmi, už je tlustá dost.“

„Žádný problém. Pojď, Rosalee, jdeme do auta.“

Rosalee se zazubila a řekla: „Bri, Bri.“

Bernadetta ji políbila na tvář. „Ano, zlatíčko, jedeme navštívit Briony.“

Molly si otřela ruce do zástěry a políbila obě dcery na líčka. „Dejte na ni pozor, je nachlazená.“

„Tak zítra, mami.“

Molly je doprovodila k vozu. Zeširoka se usmála a mávla na Marcuse Dowlinga. Tohoto mohutného, hezkého muže s blond vlasy dceři schvalovala.

Marcus jí také zamával. Jakmile se Rosalee uvelebila na zadním sedadle vedle Bernadetty, odvezl je pryč. Molly mávala, dokud jí nezmizeli z očí. Pak vyšla ze dveří máma Jonesová. „Je to bezpochyby moc hezký chlap.“

Molly souhlasně přikývla a pak šprýmovně prohodila: „Mně by taky nevadilo, kdybych takového mužského měla doma!“

Máma Jonesová se zachichotala.

*

Rosalee a Briony seděly na rohoži před krbem. Briony loupala arašídy a Rosalee pravidelně otevírala ústa a pojídala je. Kerry klečela na pohovce a Bernadetta se uvelebila v křesle u ohně s nohama opřenýma o vyleštěný mosazný rám krbu.

„Moc se cpe, Briony, měly bychom ji trochu brzdit. Máma říkala, že se za chvíli neunese.“

Briony se zasmála. „Tohle matka tvrdí pořád, ale pak jí přidá pořádný kus jablečného závinu.“

Kerry právě dospěla do ospalého stadia těhotenství. V polovině šestého měsíce si potřebovala často zdřímnout. Zeširoka zívla. Briony se zachechtala a tím upoutala sestřinu pohasínající pozornost.

„Nenecháme tě spát, že, Kerry?“

„Ach, Briony, jsem tak utahaná. Budu muset jít večer spát brzy.“

Briony ihned znepokojeně namítla: „Myslím, že bys měla přestat zpívat v klubu, alespoň do porodu. Soustřeď se teď na nahrávání. To bude asi nejlepší. Kontrakt jsme podepsali, nemůžou s tím nic udělat. Bessie Knightová dva výstupy týdně v klubu zvládne, prachy se jí šiknou.“

Kerry líně přikývla. „Bessii mám ráda, i skupinu Velvetones. Přijali ji dobře, ne? Myslím kunčofti. Je moc hezká.“

Bernadetta bezmyšlenkovitě vyhrkla: „Marcus řekl, že nevypadá špatně na… na… čern…“ Zarazila se, když v místnosti nastalo hrobové ticho. „Ach, Kerry, promiň.“

Kerry se ihned probrala a zvedla se. „Na koho, Bernie? Na černou hubu? Na negra? Cože to ten tvůj úžasný Marcus Dowling o ní prohlásil?“

Briony si klekla a položila ruku na Kerryinu nohu. „Nech toho, Kerry, nic tím nemyslela. Nedovolme, aby nám to zničilo hezký večer. Je dost zlé, že tady není naše Eileen. Nehádejme se. Aspoň ne dnes.“

Kerry se ušklíbla. „Hm!“ Ztlumeným hlasem pak podotkla: „Bojím se o dítě, Bri. Nevím, jestli budu dost silná, abych čelila problémům, které přinese.“

Bernadetta se předklonila a skálopevně podotkla: „Neboj se, Kerry, přežijeme všechno. To malé se bude mít nejlíp ze všech dětí v okolí.“

Kerry se usmála. „Jsem zvědavá, co se narodí. A co bude mít Eileen. Máma má aspoň z Eileenina dítěte radost.“

Briony velmi neslušně vyšpulila rty. „Měla by být pyšná na tvoje dítě. Eileen ho nezvládne.“

„Ale máma ho chce, ne?“

Briony se zasmála. „No, ale ta ho nedostane. Eileen se vrátí sem. Jakmile porodí, uvidíme, jak se věci vyvinou. Jestli to stále nebude mít v hlavě v pořádku, může se vrátit do Sea View. Já se o dítě postarám.“

Bernie i Kerry vycítily z jejího hlasu hlubokou touhu a vyměnily si pohledy.

„Ty?“ vyhrkla Kerry a Briony se jí podívala zpříma do očí. Ve světle plamenů Brioniny vlasy zářily ještě víc a oči se jí temně leskly.

„A proč ne? Seženu kojnou a dohlídnu na jeho výchovu. Co je na tom hergot tak divného?“

Kerry pokrčila rameny. „Nemáš toho na talíři dost? Myslím, že jistým způsobem by máma představovala lepší variantu. Řekněme si upřímně: Stejně se o nic nestará.“

„Má Rosalee a svůj život s Abelem. Na tak malé dítě je už stará. A nejen to, můžu mu dát víc. Poskytnout mu lepší start do života.“

Kerry se posadila zpátky na pohovku. „Asi ano. Bri?“

„Copak?“

„Můžu se tě na něco zeptat, aniž by ses rozzlobila?“

Briony se zazubila. „Jasně.“

„Tobě Benedict opravdu moc chybí, že?“

Briony svěsila obličej. Kousla se do rtu a pak odpověděla: „Chceš něco vědět? Strašně mi chybí. Spokojeně si vykračuju po ulici a pak si vybavím jeho tvářičku. Přemýšlím o tom, co dělá, s kým mluví. Uvažuju o tom, jestli je šťastný.“ Poté se znovu zahleděla do ohně a pozorovala plápolající plameny.

„Uprostřed nocí sním. Představuju si, jaké by to mohlo být, kdybychom žili spolu. Kdybychom se s Tommym vzali a starali se o něho. Jak si s Tommym hraje na zahradě na honěnou. Hry, které mají děti rády. Dívám se na něho, když spí, líbám ho na dobrou noc, žehlím mu jeho malé oblečky na příští den. Představuju si, jak mu češu vlasy a uhlazuju mu je z čela. Moc mi chybí, Kerry. Tak moc, že mě to až bolí. Obzvlášť když má narozeniny nebo o Vánocích, protože se ho nemůžu ani dotknout, vdechnout jeho vůni nebo s ním mluvit. Je můj syn, a já s ním nemám žádný kontakt.“

Zeslábl jí hlas a Bernadetta ji pohladila po rameni. Rosalee se k ní přiklonila a políbila ji, až to mlasklo. Briony přivinula sestru k sobě a zasypala ji drobnými polibky, které Rosalee tolik zbožňovala.

„Myslím, že máš pravdu, Bri. Eileen i jejímu dítěti bude líp tady. Přinejmenším ho budeš opravdu milovat.“

Briony se podívala na Kerry: „Potřebuju dítě, které bych mohla milovat, ne?“ Oči se jí zalily slzami.

„Jestli chceš, můžeš mít moje dítě.“

Briony zakašlala, aby získala čas a trochu se vzpamatovala. „Tvoje dítě budu milovat, Kerry. A postarám se o ně, to ti přísahám.“

Kerry se usmála. „Já cítím totéž co ty - k Evanderovi. Myslím na něho po nocích. Jako by ve tmě člověk víc přemýšlel. Představuju si, že jsme manželé a všichni z nás mají radost…“

Briony přikývla. „Vím. Je mi líto, že jsem ho poslala pryč, Kerry. Skutečně. Kdybych mohla vrátit čas, zachovala bych se jinak.“

Kerry trpce odpověděla: „Víš, co je divné? Ani ho zpátky nechci. Teprve teď, když čekám dítě, jsem si uvědomila, že jsem se jen honila za velkým snem. Za předstíraným životem. Nejsem dost silná, abych s ním dokázala žít. Už to vím, dítě mě poučilo.“

Bernadetta se opatrně zeptala: „Necháš si to dítě, až ho porodíš, Kerry? Už ses rozhodla?“

Zavrtěla vehementně hlavou. „Zeptej se mě po porodu. Jednu chvíli ho chci a miluju ho. Pak pomyslím na jeho barvu pleti a z toho je mi mdlo. Nemůžu ti odpovědět, Bernie, protože sama neznám odpověď.“

Briony se ujala slova: „Ať už se rozhodneš jakkoliv, budu stát při tobě. A ty taky, Bernie, vid?“

Bernadetta přikývla. „Jasně. V klubu je jedna dívka a její dítě žije u nějaké paní v Devonu. Cestuje tam jednou za pár měsíců, aby ho navštívila. Otcem prcka je ženatý muž a nemůže si dovolit, aby lidi věděli, že má nemanželské dítě. Prý to funguje, protože jim ten muž posílá peníze.“

Kerry si povzdechla. „Nevím, jestli bych mohla dítě poslat někam daleko. Vlastně ani hergot nevím, co chci. Jak říkával táta: Nevím, jestli se mi chce kadit, holit ani používat šampon.“

Všechny se zasmály, čímž se atmosféra poněkud uvolnila. Rosalee zatahala Briony za rukáv, a ta se jí zeptala: „Copak chceš, zlatíčko?“

Rosie ukázala na oříšky a otevřela pusu, co nejvíc to šlo.

Bernadetta i Kerry vyprskly smíchy, ačkoli Kerryin chechtot vyvolala spíš hysterie.

Briony zvedla misku s oříšky a prohlásila: „Jistě, madam. Když si madam přeje oříšky, tak je dostane!“

Rosalee zavřela pusu a Kerry pomalu zavrtěla hlavou. „Ona aspoň ví, co chce, Bri, což já o sobě říct nemůžu. Není to tak, Rosie?“

Rosalee zatleskala a zavrněla, což znamenalo, že je spokojená.

30

Briony proběhla vstupními dveřmi jako šílená. Svlékla si kabát a vyrazila po schodech nahoru. Přes rameno ještě křikla na Cissy: „Čaj, horký! Jsem zmrzlá na kost.“

Cissy si od ní vzala dlouhý kabát ze stříbrné lišky a cestou do kuchyně zamlaskala.

Briony vpadla do Kerryina pokoje, kde ji uklidňovala porodní bába.

„Jak se cítíš, Kerry? Hned jsem musela přijet.“

Kerry ležela na polštářích a čelo se jí lesklo potem. „Jsem v pořádku, Bri.“

Porodní asistentka jí otřela čelo namočeným hadrem. „Jde to rychle. Už jsem něco takového zažila u jedné paní. Porodila za necelé tři hodiny! Nepotrvá to dlouho. Doktor už ji prohlédl, vrátí se později, má dva naléhavé případy. O Vánocích je to vždycky stejné.“

Briony se na ni usmála. „Jděte si dát dolů čaj, zůstanu u ní.“

Žena vděčně odešla. Dostala od Briony Cavanaghové štědře zaplaceno, aby porod proběhl hladce a pomlčela o něm. Nehodlala si to u ní nijak rozházet.

Kerry zasténala při další bolesti. „Jen si to představ, dítě narozené o Vánocích! Za půl hodiny je Štědrý den.“

„To je dáreček, co? Miminko.“

„Už chápu, jak se musela cítit chudák Panna Marie!“

Briony se zasmála. Těšilo ji, že to Kerry zvládá.

„Ona aspoň měla manžela, Bri, což mluvilo v její prospěch.“

Briony se posadila na postel a podotkla: „To jo, ale on přece nebyl otcem dítěte, ne? Chudák starý Josef to schytal a přitom si ani neužil!“

Kerry se pohoršeně zazubila. „Kdyby tu byla máma, za tuhle poznámku by ti vyčinila!“

„Jenže tady není. A koneckonců to je pravda. Co bolesti?“

„Řekněme, že jsou. Dej mi napít vody, Bri, jsem úplně vyprahlá.“

Zaťala ruce v pěst, když tělem projela další ostrá bolest. Na čele se opět vytvořily krůpěje potu a Briony je sestře jemně otřela.

„To je fajn, Bri.“

„Na, napij se vody.“ Přidržela těžkou křišťálovou sklenici Kerry u úst.

„Neuhádneš, co jsem dnes slyšela, když jsem nakupovala.“

„Nějaký pikantní skandál?“

Briony se usmála od ucha k uchu. „Nic takového. Slyšela jsem ve všech hudebninách hrát tvoji desku. Prodává se báječně.“

„Prima.“ Momentálně však měla Kerry mnohem větší starosti. Povzdechla si. „Už aby si to dítě pospíšilo. Umírám hlady.“

Briony se zasmála.

„Uděláš pro mě něco, Bri? Mohla bys nechat poslat pro mámu? Chci ji tady.“

Briony z jejího hlasu vycítila bolest a uklidnila ji. „To víš, že ano, zlato.“

Vstala a zamířila ke dveřím. „Pošlu ti sem porodní bábu a zajedu pro ni sama. Brzy se vrátím, ano?“

Kerry přikývla a zalapala po dechu při další ukrutné bolesti.

Briony seběhla ze schodů do kuchyně. „Mohla byste se vrátit nahoru? Musím odjet.“

„Zrovna jsem ti uvařila ten čaj!“

„Tak ho vypij místo mě, Cissy. Paní Horlocková, připravte Kerry něco lehkého k jídlu, má hrozný hlad. Postačí vařená vejce. Kde je můj kabát?“

Cissy zašla do umývárny, kde pověsila kožich, aby okapal ze sněhu s deštěm. Vytřepala ho a podala Briony.

Natáhla si kabát na štíhlou postavu a na všechny se usmála. „Budu zpátky cobydup. Jedu pro matku. Dejte mi na Kerry zatím pozor. A kdyby volala Bernie, vyřiďte jí, ať přijede domů. Při troše štěstí ji i Marcuse snad Kevin Carter někde najde.“

„Dobře, Bri. Už běž. A jeď v tom hrozném počasí opatrně,“ připomněla jí paní Horlocková znepokojeně.

Briony ji vděčně políbila na vrásčitou tvář a řekla: „Dohlédni na Kerry, ano?“

Paní Horlocková se usmála. „To víš, že dohlídnu. Už radši jeď, než se rozchumelí ještě víc.“

Poté, co Briony odešla, porodní asistentka prohodila: „Je mnohem milejší, než by člověk myslel, že?“

Cissy přitakala. „Ano. Ale jestli se s Kerry něco stane, poznáte její druhou stránku, tak se raději vraťte nahoru.“

Nemuseli jí to zdůrazňovat. Vmžiku opustila kuchyni.

„Překvapilo by mě, kdyby Molly přijela.“

Paní Horlocková moudře kroutila hlavou. „Pokud Briony bude chtít, aby tady byla, pak přijde. Určitě se o to postará.“

Cissy si nalila čaj a v duchu připustila, že je na tom něco pravdy.

Jestli ji tu Briony chce, dostane ji sem.

Molly strojila stromeček a Rosalee jí jako obvykle podávala ozdoby. Marcus a Bernadetta jim přinesli dárky a matka si nedočkavě prohlížela jejich pestré balení. Brioniny balíčky a krabice pro Rosalee přivezli s sebou; čekal na ni nový tmavě červený vlněný kabát, který ji určitě zahřeje. Bernadetta to matce hned prozradila. Briony také koupila Rosalee ručně vyrobená zvířátka, která si mohla rozestavět na toaletním stolku. Tvůrce hračky vyřezal z tvrdého dřeva, takže je Rosalee nemohla rozbít.

„Ten dort je krásný, paní Cavanaghová, upekla jste ho sama?“ zeptal se Marcus, ačkoliv odpověď znal. Věděl však, že se žena ráda svou prací pochlubí.

„To ano, podle vlastního receptu. Z vařeného ovoce. Je rychlý, chutná výtečně a je v něm dost skořice, aby dostal šmrnc.“

„A jak tě znám, mami, i kapku brandy.“

Molly se zasmála. „Jistě. Kapka něčeho ostřejšího neuškodí, zvlášť k ovoci. Doplňují se.“

V domě panovala sváteční pohoda. A právě v té chvíli vpadla Briony.

„Briony!“ vyjekla Bernie v šoku.

„Nazdar, Bernie, snažila jsem se tě sehnat celé odpoledne. Kerry rodí.“

Rosalee zavýskala vzrušením a začala se houpat v křesle u ohně.

„Ahoj, Rosie.“ Briony políbila svou sestru, která ji pevně objala.

Molly je pozorovala s opovržením. Takže už to na tu děvku přišlo? Doufala, že se dítě narodí mrtvé. To by pro Molly nastaly teprve ty pravé Vánoce.

Briony se vyprostila z Rosaleenina objetí a řekla: „Chce tě tam, mami.“

Molly pokračovala ve zdobení stromečku. „Vážně? Tak to pozná, jaké je něco chtít, ne?“

Briony vstala a hrozivě se podívala na matku přimhouřenýma očima. Bernadetta zavřela víčka. Marcus naopak fascinovaně zíral, jak Briony míří k Molly. „Myslím, že si to neuvědomuješ, mami, ale o tom diskutovat nebudeš. Pojedeš, i kdybych tě tam měla odtáhnout.“

Molly se podívala na svou drobnou dceru a smutně se usmála. „ Jen to zkus.“

Briony napřáhla ruku a Bernadetta vyskočila. Odtáhla Briony a řekla: „Ale, mami, jak dlouho v tom chceš ještě pokračovat? Jsou Vánoce. Chudák Kerry toho má na talíři dost. Prokaž trochu křesťanského ducha, o kterém jsi vždycky mluvila.“

Molly se ušklíbla. „Ta děvka z pekel může třeba chcípnout, její dítě je skvrnou na zemi. Je to… je to hnus! A ona chce u porodu mě! Mě! I kdyby se teď v mé kuchyni objevil sám Kristus nebo archanděl Gabriel, nešla bych.“

„Jsi jedovatá stará kráva, matko. Pojď, Bernadetto, pomoz mi obléknout Rosalee kabát.“

Molly se postavila před Rosalee a zařvala: „Nikam nepůjde.“

Briony se zasmála. „Ale půjde, protože tenhle dům je pořád napsaný na moje jméno. Jsi tu jen nájemník a nebude ti patřit, pokud neumřu dřív než ty. Chtěla jsem tak zabránit, aby si na něj činil nárok Abel. Jestli tě odsud vystěhuju - o čemž teď silně uvažuju -, pak bude Rosalee bez přístřeší, že? Nepředpokládám, že by ji sousedé přijali. Navíc ti přestanu posílat příspěvky, takže tě bude muset živit Abel, kterému platím slušné peníze - a mimochodem za nic! Nebo si budeš muset najít práci.“

Molly zbledla. „To bys mi neudělala! Nevyužila bys peněz, abys mě donutila jít za tou poběhlicí!“

Briony se uchechtla. „Že ne? To mě dobře neznáš, matko. Vlastně mě vůbec neznáš. Obleč se, nebo jsme my dvě skutečně spolu skončily, myslím to vážně. Nedostaneš už ani halíř. A postarám se, aby se rozkřiklo, že spolu nemáme nic společného. A že každý, kdo s tebou vlídně promluví, se bude zodpovídat mně.“

Sebrala matčin kabát z háčku za dveřmi a hodila ho přes celou kuchyni na Molly. Ta jej instinktivně chytila.

„Pospěš si, Kerry už každou chvíli porodí, musíš být u toho, až se narodí tvoje vnouče.“

Rosalee se postavila ke dveřím, až je svou boubelatou postavou zablokovala. Usmívala se na všechny od ucha k uchu a Marcus jí úsměv opětoval. Měl Rosii rád, čímž si získal přízeň Bernie i jejích sester. Nic nepředstíral, opravdu ji akceptoval. „Rosie, pojď s mámou do mého auta. Bernadetto, ty jeď s Briony.“

Chtěla ho za to políbit - snažil se odlehčit situaci.

Vyšel s Bernadettou a Rosalee ze dveří. Briony a Molly se na sebe zahleděly. Molly žasla, jak je Briony krásná. Díky kontrastu bílé pleti a ohnivých vlasů a tmavě zeleným očím se stala skutečně nádhernou ženou. Přesto k ní v této chvíli necítila nic než opovržení. Hluboce zakořeněné opovržení. Jsem majetkem vlastní dcery! pomyslela si. Přinutila mě navštívit svou kdysi milovanou dceru jen proto, abych se nemusela vzdát svého snadného života.

Jakožto sobecká žena se však Molly snadno smířila s daným rozhodnutím.

Následovala proto Briony do auta.

Kerry trpěla příšernými bolestmi, jejichž intenzita a krutost ji překvapily. Nečekala na takové utrpení, pocit, že se její tělo rozerve vejpůl.

„Bože, to bolí, Bri. Je to jako zlý sen!“

Briony se usmála. „Já vím, pamatuju si vlastní porod. Ne bolest, na tu zapomeneš. Ale vzpomínka na to, že jsi součástí něčeho většího, než jsi ty, ta nikdy nevybledne.“

„Nikdy více. Už to nikdy nebudu dělat!“

Porodní asistentka se zasmála. „Kdybych pokaždé, co to některá řekne, dostala penny, už bych byla milionářka!“

Kerry se zašklebila, neboť se opět začala svíjet v bolestech. „Chci tlačit, cítím, že už to přichází.“

Molly seděla u okna a pozorovala chumelenici, která se změnila ve vichřici. Střechy domů pokrývala silná vrstva sněhu a všechny zahrady vypadaly nádherně. Zaslechla chrčení své dcery a kousla se do rtu. „Prosím, svatá Marie na trůně Kristově, nedovol, aby to dítě dýchalo. Ať se narodí mrtvé,“ modlila se šeptem. Pak zaslechla další zaúpění své dcery a vzpomněla si na vlastní porod, obzvlášť na ten, kdy na svět přišel mrtvý chlapec. Litovala, že zemřel. Dnes by už dospíval. Jistě by byl velký blonďák, hezký po ní a silný po otci.

Kerryino dýchání se změnilo a porodní asistentka všechny odstrčila. Odhrnula přikrývku. Kerry ležela s roztaženýma nohama a začínala tlačit.

Briony fascinovaně zírala, jak se mezi Kerryinými stehny objevila tmavá hlavička. Radostně vykřikla.

„Vidím hlavičku!“ Zasmála se vzrušením.

Molly u okna přivřela oči a intenzivně odříkávala svou modlitbu. „Dobrý a moudrý Bože, vezmi si to dítě. Nenič jí život. Ať malé přestane dýchat, až přijde na svět.“

Kerry přitiskla zpocenou tvář k hrudníku a se zvířecím výkřikem opět ze všech sil zatlačila.

Celé její tělo se svíjelo bolestí. V duchu prosila Boha, ať ji zbaví dítěte mezi stehny, než omdlí!

Briony i Bernadetta zatleskaly, když protlačila hlavičku ven.

Porodní asistentka se podívala dítěti do tváře a zkoprněla. Vypadalo tmavé. Dítě tmavé pleti. Pak v ní převládly přirozené instinkty a vyhrkla: „Má kolem krku omotanou pupeční šňůru.“

Zahákla ji prsty a přetáhla ji dítěti přes hlavu. „Ještě potlač, Kerry. Už to bude, zlatíčko, už to máš skoro za sebou… Zatlač.“

Kerry podrážděně odpověděla: „A co asi dělám!“

Po dalším zatlačení pocítila cosi zvláštního. Dítě snadno vyklouzlo ven a Kerry naplnilo uklidnění. Položila se na polštáře a zhluboka si vydechla.

Briony pohlédla na dítě ležící na novinách pod Kerryinýma nohama. I přes krev, jež nemluvně pokrývala, dobře viděla jeho barvu. Bylo téměř bílé. Vypadalo exoticky, ale nenarodilo se černé.

„Ach, Kerry, je krásná! Nádherná!“

Kerry odlepila hlavu i ramena od postele a potěšeně se zasmála. „Je to děvčátko? Ukažte mi ji!“

Porodní asistentka přestřihla pupeční šňůru a dítě se energicky rozkřičelo. Molly stouply slzy do očí. Dítě tedy žije.

Briony vzala drahocenný uzlíček a podala jej Kerry. Bernadetta tiše plakala a všechny sestry se skláněly nad lidským drobečkem a obdivovaly jej.

Kerry nevěřícně vyhrkla: „Briony, je skoro bílá! Podívej se na ni, je bílá!“

Molly se při těchto slovech otočila od okna.

„Mami, mami, podívej se na ni. Je krásná. Ach, jak je krásná.“ Kerry měla stejně pyšný hlas jako mnoho žen před ní. Porodní asistentka ji omývala a předstírala, že neslyší nadšené výkřiky o barvě pleti dítěte. Tak proto tolik tajností. Proto jí slíbili tolik peněz. Pokud je otcem černoch, Kerry Cavanaghová skutečně vystoupila z řady. Dítě bylo dost tmavé, aby si lidé neodpustili komentář. Nikdo by jim to však samozřejmě neřekl do očí.

Molly rázně zamířila k posteli, a když dítě zahlédla, pomalu vydechla. Vypadalo snědé, ale ne černé. Mohlo to být dítě Žida nebo Itala. Málem se usmála smutné ironii: irská katolička je nadšená, že dítě vypadá jako Žid. Jaké zoufalství!

Je krásná, Kerry, je to opravdu krásné dítě,“ řekla Molly šťastněji, než by čekala. Jaká úleva. Děvčátko bylo vskutku nádherné. Jedno z nejkrásnějších, jaké kdy spatřila. Kerry k ní dítě přistrčila a ona je instinktivně vzala do náruče.

Když se na děvčátko pozorně zadívala, zívlo, ale ona k němu pocítila opět odpor. Nenávist k tomuto nevinnému dítěti byla tak hluboká, že ji stálo všechny síly, aby je neodhodila. Místo toho podala děvčátko Briony, která malý uzlíček něžně pochovala v náruči. Položila svou neteř na postel vedle novopečené matky, rozbalila ji a zlíbala jí drobné nožky i ručičky. „Mám ji moc ráda, Kerry. Je úžasná! K sežrání!“

Bernadetta i Kerry se zasmály. „Jsi fakt šílená! Je opravdu hezoučká. Podívej se na ta krásná kukadla, až vyroste, zlomí mnoha klukům srdce.“

Hluboké černé oči dítěte všem připomněly, po kom je má, a v místnosti nastalo ticho. Kerry si přiložila dítě k ňadrům a tiše šeptla: „Ach, Briony, nevěřila jsem, že někoho dokážu tak milovat. Ale Bůh mi pomáhej, opravdu ji miluju.“

Briony se usmála na svou sestru a položila dlaň na její ruku. „Říkala jsem ti to, ne? A povím ti ještě něco. Ten pocit tě nikdy neopustí. Znám to sama. Že je to pravda, mami?“ Veškerá nevraživost zmizela, a když se podívala na matku, Molly se sevřelo hrdlo. „Ano, Bri. Ten cit zůstane. Bez ohledu na to, co děti vyvedou.“

Všichni však věděli, že Molly lže. Kerry pro ni nic neznamenala a tohle vnouče o to míň.

Nastal Štědrý den. Nikdo sice předešlou noc nespal, ale večeře se připravila i tak slavnostní a panovala družná atmosféra. Molly notně popíjela, ale nikomu to nevadilo. Seděla v kuchyni s paní Horlockovou, která vypila spoustu piva, a obě tiše diskutovaly o situaci.

Paní Horlocková s Molly soucítila, třebaže s ní zcela nesouhlasila. Novorozeně přijala celá domácnost. Briony a Bernadetta se od miminka nedokázaly nadlouho vzdálit a nepřetržitě o něm mluvily.

Briony se v Kerryině pokoji snad po tisící dívala na nemluvně. „Je to ten nejkrásnější vánoční dárek. Teď už nám chybí jen Eileenino miminko a budeme mít pod jednou střechou celou novou generaci Cavanaghových.“

Kerry posmutněla, neboť si uvědomila, že Briony myslí na svého syna, který trávil Vánoce jinde.

„Díky, že jsi stála při mně, Briony,“ řekla rozechvěle. Teprve teď na ni plně dolehlo, co pro ni udělala. Bernadetta a Briony pak plačící Kerry chlácholily.

„Ani nevím, proč brečím, nikdy v životě jsem se necítila tak šťastná!“

Bernadetta se rozesmála. „Jsi jen unavená, nic víc. Máma vždycky po porodu plakala.“

Briony přikývla na souhlas. „Jenže máma plakala, protože nevěděla, jak nový přírůstek uživí. S tím si ty nemusíš dělat starosti, Kerry.“

„To je pravda. No tak, Kerry, vypij tu sklenku portského. Porodní asistentka tvrdila, že to je dobré na krev, ať už to znamená cokoliv!“

Bernadetta jí držela sklenku u úst a Kerry se napila husté rudé tekutiny.

Protřela si prsty oči. „Jak vám to klape s Marcusem, Bernie?“

„V pohodě. Po Vánocích mi jde koupit prsten. Alespoň jsme o tom mluvili.“

Briony udělala obličej, čímž Kerry rozesmála. „Mělo by to potěšit matku, konečně slušná vdaná paní v rodině. Hodně štěstí, Bernie, je to milý chlap.“

„Podej mi maličkou, Bri.“ Sestra vzala dítě a vložila je matce do náruče.

„Jak ji pojmenuješ?“

Bernadetta vykřikla: „Co Eva? Zní to pěkně a vánočně…“

Briony hlasitě zamlaskala. „Nebuď hloupá, Bernie, to je, jako by jí dala jméno Kapr.“

Všechny se rozchechtaly. „A co Christina? Když jsou ty svátky a slavíme narození Krista. Christina,“ zopakovala svůj návrh Briony. „To je hezké jméno.“

Kerry zavrtěla hlavou. „Ne, už vím, jak ji pojmenuju.“

Briony i Bernie na ni upřely zrak. „Tak už nám to hergot prozraď!“

Kerry se usmála na svou dceru a řekla: „Liselle. Tak se jmenovala Evanderova matka. To je jediné, co jí můžu po otci dát.“

Briony přitakala. „Je to krásné jméno pro krásné děvče. Podívej se na ty vlasy! Už je má dlouhé a vlnité.“ Přiblížila se k dítěti. „Lissy, Lissy Cavanaghová, slyšíš nás? Všichni o tobě mluvíme. Jsi jediné děvčátko v Anglii, vlastně na celém světě, které má tři mámy!“

Znovu se zasmály.

„Lissy? Jmenuje se Liselle,“ podotkla Kerry rozhořčeně.

„Ale jdi, Kerry, to je trochu přísné, ne?“

Bernie souhlasila. Pohladila děvčátko po vlasech a podotkla: „Lissy je hezké, hodí se to k ní. Je takové měkčí. Myslím, že já jí budu říkat Lissy.“

Kerry se zazubila. „No dobře, tak Lissy. Zajímalo by mě, jak Eileen zvládne porod, až to na ni přijde.“

Briony pokrčila rameny. „Bude v pořádku. Doufám, že se jí narodí kluk. Pojedeš tam se mnou zítra, že, Bernie? Mám strach jet v tomhle počasí sama.“

„Marcus nás odveze, má se sem stavit později. Mimochodem, rozbalily jste si dárky? Kromě tohohle, pochopitelně!“

Zavrtěly hlavami a Bernadetta vyběhla z místnosti, aby jim přinesla dárky zpod stromečku.

Liselle zakňourala u matčina prsu a Kerry v tu chvíli pocítila ochranitelskou lásku. „Jsem ráda, že máma přišla. Nemyslela jsem si, že to udělá. Muselas ji hodně přemlouvat?“

Briony zavrtěla hlavou a zvesela prohodila: „Ne, vlastně jsem měla dojem, že sem přijela s radostí.“

Kerry se zazubila. „Vsadím se, že se jí ulevilo, že už je po potížích.“

Briony vstala a šla k oknu. „Podívej se na tu chumelenici. Už se na Eileen zítra těším. Snad nám počasí nezabrání v cestě.“

Kerry se s bolestmi zvedla. „Nemyslím. Mám ráda Vánoce na sněhu, nějak to k tomu času patří.“

Briony souhlasila. Změna tématu jí přišla vhod.

Bernadetta vstoupila do pokoje s náručí plnou dárků. Kerry jí podala dítě a Briony se pustila do rozbalování.

Sáhla po malém dárku ve zlatém papíru. Opatrně ho rozbalila, aby obal neroztrhala. Uvnitř našla malou sametovou krabičku. Zvedla víko a zalapala po dechu.

Na rudém sametu ležel náhrdelník s diamanty posazenými do tvaru B. Připevňoval se ke krku černou sponou.

Kerry i Bernadetta překvapením zkoprněly. „Kruci, Briony, to je ale dárek! Od koho je?“

Briony zavrtěla hlavou. „Já nevím, Kerry.“

Bernadetta se usmála, vytáhla z kapsy malou obálku a podala ji Briony.

„Marcus jej měl doručit i s tímhle lístkem.“

Briony roztrhla obálku a vytáhla kartičku. Byla na ní silueta ženy na zlatém pozadí. Text zněl: „Veselé Vánoce, Briony. Když jsem ho viděl, musel jsem ti ho koupit. Jsi B v tom nejhezčím slova smyslu. Buď šťastná, Tommy.“

Briony zaštípaly v očích slzy. Nezapomněl na mě, pomyslela si. Přestože nemohli být spolu, ač si to přála, dal jí tím najevo, že mu na ní stále záleží. Když udělal tohle, možná existovala pořád naděje.

Briony užasle přejížděla prsty po krásném náhrdelníku. Díky narození Liselle a dárku od Tommyho - dárku, kterým jí říkal, že na ni stále myslí, že ji stále obdivuje - to byly nad očekávání skvělé Vánoce.

31

„Tak co myslíš? Je březen, mohly bychom otevřít Manor za deset dní. Zahájíme v pátek a pozveme klienty na celý víkend. Samozřejmě tam zůstanou jen ti, kteří budou chtít.“

Mariah pozorovala Briony zpod těžkých víček. „Jestli chceš otevřít ten den, mně to vyhovuje. Bylas to koneckonců ty, kdo odložil otevření kvůli stavbě bazénu.“

Mariah s bazénem nesouhlasila, prosklená stavba totiž přišla na hotové jmění. Kromě toho Briony trvala na prohloubení rybníka a na prvotřídních mozaikových obkladech. Doufala, že nebudou zpodobňovat nevkusného bílého slona.

Briony se usmála. „Poslyš, Mariah, vím jedno: musíš investovat, abys vydělávala. Muži budou za užívání toho domu platit majlant, takže se ti to vrátí. Navíc to bude dobrá výmluva, aby se dívky svlékly. Myslím, že polonahé ženy jen tak se promenádující po domě by nepůsobily dobře. Můžeme je obléknout do nádherných kostýmů. Klienti se mohou jen namočit, nebo pro mě za mě třeba skotačit ve vodě celou noc. Každopádně se tím zvýší hodnota domu a bude to něco jiného. Ve většině velkých zařízeních bývá zabudovaný bazén a navíc i tenisové kurty. Je to známka bohatství i doby. Za šest měsíců se nám to vrátí.“

Mariah si zapálila další cigaretu a pořádně potáhla. „Uvědomuješ si, že máme ekonomickou krizi?“ Ukázala přitom z okna.

„Krize zasahuje jen ty nemajetné, nikoli boháče. A my patříme k těm druhým, na to nezapomínej.“

Mariah zavrtěla hlavou. „Ale pořád se mluví o stávkách…“

Briony ji přerušila. „Vůbec mě to nezajímá. Ať si klidně stávkují. Na lidi, se kterými přicházíme do styku, nebudou mít žádný vliv. Pět vládních ministrů se už nemůže dočkat, až se na panství Manor dostane. Postarala jsem se, aby se o něm mluvilo ve všech mých nevěstincích, a doufám, že ty taky. Bohatí budou ve společnosti existovat vždycky stejně jako chudí. A jestli můžu přesunout část jejich bohatství do své kapsy, udělám to. Nevím, co to do tebe poslední dobou vjelo, Mariah, jsi jako medvěd s bolavým zadkem!“

Zasmála se. „Já nevím, Bri. V téhle zemi nastanou potíže…“

Briony jí netrpělivě skočila do řeči. „Tak ať. Až se to bude týkat mých podniků, začne mě to zajímat. Sázky frčí líp než kdy předtím, takže peníze mezi lidmi jsou. Na sázky se prachy najdou vždycky, i kdyby nebylo na jídlo pro děti. Z téhle dělnické třídy pocházím, Mariah. Trochu piva, sekaná s kaší a v sobotu večer sázky. Stará si vyrazí se starým ve svátečních šatech do lokálu, dají si pár džinů, pořádně se pohádají nebo si dobře zašoustají - to záleží. To jsou lidé, o kterých mluvíš. Kristepane, co ode mě chceš? Mě tihle lidi nezajímají. Přispívám na charitu, něco posílám i sirotkům a taky se postarám, aby nikdo v okolí neměl hlad. To je všechno. Nejsem Kristus a ani bych jím být nechtěla. Nech si ty blbé řeči a raději zařiďme, ať Manor klape.“

Mariah přikývla. „Dobře, jen jsem to chtěla říct. Mimochodem, jak se daří Kerry a Lissy?“ zeptala se se skutečným zájmem. Lissy si získala srdce každého, s kým přišla do styku.

„Lissy je skvělá. Kdybys ji viděla. Roste jako z vody. A ta její úžasná černá kukadla. Je vážně nádherná a chytrá! Už zvedá hlavičku a rozhlíží se kolem sebe. Řekla bys to do ní? A to jí nejsou ani čtyři měsíce!

Je to silná holka. Má pořádný stisk. Bude z ní krásné děvče. A ty dlouhé černé vlasy. Jakživ jsem u tak malého dítěte takové vlasy neviděla.“

Briony se zeširoka usmála.

„A jak daleko je Eileen?“

Brionin úsměv povadl. „Není v pořádku, Mariah. Každým dnem by měla rodit. Dnes večer přijede z ústavu sestra Marie Magdaléna. Myslím, že hodně pomůže. Eileen ji má moc ráda, rozumí si s ní. Ale je tak hubená! Bez ohledu na to, kolik jí dáš jídla, vůbec nepřibírá. Kromě velikého břicha má ruce i nohy vyzáblé. Vypadá divně.“

Mariah málem pronesla, že je divná, ale zarazila se. Nemohla to Briony říct.

„Co na to doktor?“

Briony pokrčila rameny. „Nic moc. Že nemá v pořádku nervy. Každý den pije portské kvůli krvinkám, jí spousty jater a hodně odpočívá. V posledních třech týdnech vlastně nevylezla z postele. Asi by se měla alespoň procházet. V pokoji to nahořkle zapáchá. Vím, že to je hrozné, ale asi se moc potí.“

Mariah se ušklíbla.

„Slyšela jsem, jak si povídá sama se sebou,“ pokračovala Briony. „Je na tom stejně jako předtím. Rozhodně to nemá v hlavě v pořádku. Nevím, co se stane, až se dítě narodí. Postarám se o ně, ale ona se zřejmě bude muset vrátit do Sea View. Někdy mám chuť s ní zatřást a říct jí, ať se vzpamatuje, ale samozřejmě to neudělám.“

Mariah si povzdechla. „Musí to být těžké, Briony.“

„Ano. Přihlížet, jak to jde s někým, koho miluješ, z kopce, je opravdu těžké. Na rozdíl od doktora si ale nemyslím, že její stav způsobilo těhotenství. Vzpomínám si, jak se chovala předtím. Je to symptom, ne příčina, jestli mi rozumíš. Těhotenství jí sice neprospělo, ale myslím si, že ona chce umřít. K takovému závěru jsem dospěla já.“

Mariah vstala a objala svou drobnou přítelkyni kolem ramen. „To nemůžeš vědět, Bri. Nikdo nechce zemřít.“

Briony se smutně usmála. „Já Eileen znám. Je slabá, Bůh jí pomáhej, příliš toho vytrpěla. Není jako my, Mariah. Je jiná. Narušená, jak říká máma. Doktor používá slovo ‚citlivá‘. Já tvrdím, že je prostě cvok. Blázen. Jen doufám, že ji sestra Marie Magdaléna z toho na chvíli dostane.“

Řádová sestra vrhla na celý dům stín hned v prvních hodinách po svém příjezdu. Všichni, včetně Briony, si dávali pozor na jazyk a chovali se naprosto jinak než normálně. Kerry se děsila, že sestra odhalí pravdu o nemanželském původu Liselle, a Molly se zase obávala, že zjistí Brionin druh podnikání. Bernadetta pro změnu řekla poněkud zaraženému Marcusovi, že u ní nemůže přespávat, dokud je sestra pod jejich střechou. Cissy se před ní poklonila vždycky, když ji viděla, a paní Horlocková se jí vyhýbala jako moru. Jedině Eileen se v její přítomnosti chovala přirozeně. Vlastně jako každý den, jen se tu a tam na mladou sestru usmála.

Sestra Marie Magdaléna vycítila napětí v domě, ale spíš ji znepokojovala Eileen, která vypadala příšerně. Přestože ji denně navštěvoval nejlepší lékař, jaký se dal za peníze koupit, vypadala jako mrtvý člověk. Její tvář pokrývala průsvitná napjatá kůže, skrz kterou vystupovaly kosti. Měla obrovité břicho, ve srovnání se zbytkem jejího těla, které bylo jen kost a kůže. I její vlasy postrádaly lesk. Měla tupý výraz v očích. Pohybovala jimi jen pomalu, jako by přitom trpěla bolestí. Sestra se začala modlit hned, jak vstoupila do Eileenina pokoje.

Později, když sešla dolů, aby povečeřela s Kerry, Bernadettou a Briony, poznamenala: „To hovězí chutná báječně. Mám ráda dobré jídlo, ačkoli bych asi neměla, když jsem milosrdná sestra!“

Briony se na ni usmála. Líbil se jí její něžný hlas, který působil autoritativně, aniž ho musela zvedat.

„Co říkáte na Eileen, sestro Marie Magdaléno?“

Mladá sestra mávla rukou. „Sestro Marie postačí, nebo jen Marie. Měla jsem štěstí, protože jsem se jmenovala Marie od narození. Máme v Sea View dokonce sestru Jan Křtitel! Sice mužské jméno, ale ona na něm trvala.“

Bernadetta i Kerry se zachechtaly.

Briony se usmála. „Neodpověděla jste na mou otázku, Marie.“ Bylo zvláštní tak oslovovat řádovou sestru a Briony se to ani nelíbilo.

„Chcete slyšet pravdu? Myslím, že umírá.“

Briony tato prostá a pravdivá slova naprosto zdrtila. Upustila vidličku na parkety.

„Ptala jste se. Jakživ jsem neviděla tak nemocně vyhlížejícího člověka. Bůh ji opatruj, ale je toho na ni příliš.“

Bernadetta odložila příbor. Kerry jen zůstala na drobnou irskou pečovatelku zírat. Cekala, že ji Briony za tak opovážlivou odpověď udeří.

Ta však také jen hleděla. Potlačila přirozenou touhu vyhubovat Marii, neboť pochopila, že ta dívka jim pouze oznámila holý fakt. I Briony věděla, že sestra má pravdu. Proto řekla: „Také mě to napadlo. Povězte mi, Marie, co máme dělat? Můžeme jí nějak pomoci, aby se cítila lépe?“

Sestra dožvýkala sousto hovězího a popravdě odpověděla: „Můžeme se jen modlit. Modlit, aby to dítě bez potíží porodila. Nechceme přijít o oba, že? Jestli ten porod přežije, pak bude v pořádku. Není na ní ani kousek svalu, a co je nejhorší, ztratila chuť do života. Musíte si s ní promluvit, aby si to uvědomila. Kdo vyprazdňoval její lavor?“

Kerry její otázka překvapila. „Já. Vlastně my všechny, proč?“

„Jasně, nebudeme chodit kolem horké kaše, že?“ vypískla Bernadetta a Kerry ji nakopla pod stolem.

„Myslela jsem si to. Po každém jídle zvrací. Proto nepřibírá. Jen doufám, že dítě dostane všechny potřebné živiny.“

Briony si olízla suché rty. Něčeho takového se domýšlela. „Dohlížím, aby vypila mléko a portské. Sama jí je odteď začnu podávat. Lékař jí také předepsal posilující nápoj, který pravidelně užívá. Před spaním jí dáváme mléko s medem a jedna z nás s ní přespává v pokoji, aby je udržela v sobě.“

Ošetřovatelka přikývla.

Bernadetta se rozplakala.

„Teď neplačte. Všichni jí pomůžeme, aby porodila. Zůstanu u ní přes noc i během dne a dohlédneme, aby snědla všechno, co jí dáme. Nebude moct zvracet, když na ni dáme pozor, že? Až se dítě narodí, postaráme se, aby se její stav zlepšil.“

Briony přitakala. „Možná v ní to malé probudí touhu po životě.“

Sestra přikývla a ukrojila si další sousto hovězího. „Mám hrozitánský hlad! Jen se koukněte, spořádám toho za celý batalion!“ Hodovala dál, ale neodpověděla na Brioninu otázku, protože nechtěla vyslovit nahlas, co si myslí. Že to dítě Eileen Cavanaghovou zabíjí.

Jonathan la Billiere a Rupert Charles se ohromně bavili. Kerry zpívala na pódiu a v klubu to jen hučelo. Lidé si povídali, tančili nebo popíjeli. Panovala tam skvělá atmosféra a vzduch houstl cigaretovým dýmem. Jonathan a mladá dáma, která se jmenovala Helen, se drželi za ruce. Nalevo od Jonathana seděl Rupert se svým miláčkem Peterem Hockleym a ti se také drželi za ruce. Mnozí po nich pokukovali. Peter si rty zvýraznil konturou a nalíčil rudou rtěnkou. Oblékl si pánský oblek a na nohy zvolil sandály, z nichž mu vykukovaly rudě nalakované nehty. Všechny tím překvapil.

Jonathan byl opilý a nevšímal si pohledů ostatních. Jeho film The Changeling měl úspěch. Stal se slavným, a proto po něm osazenstvo pokukovalo. Mířil do Hollywoodu a tohle uspořádali jako večírek na rozloučenou. O celou organizaci se staral Rupert, vše zajistil - včetně mladé a atraktivní Helen. Díky kokainu, brandy a šampaňskému byl Jonathan natolik namazaný, že si okolí nevšímal.

Peter vyskočil ze židle s cigaretovou špičkou v ruce. „Pojďme tančit!“ Jako exhibicionista rád šokoval, rád se předváděl - což byl částečně i důvod jeho způsobu oblékání a líčení - a rád dráždil lidi. Připomínal dítě, pro něž byla facka stejně dobrá jako polibek. Potácel se na taneční parket a cestou upadl na stůl, kolem něhož seděla spousta lidí. Ozval se řinkot a žena u stolu zaječela, když se jí do klína vysypal kyblík s ledem. Mohutný muž vstal, vztekle chňapl Petera za límec a odstrčil ho k Rupertovi se slovy: „Odveď si tuhle odpornou atrapu chlapa domů! Měl by ses stydět! Chodit sem s takovou kreaturou! Zavolám na vás policii!“

Jako mávnutím kouzelného proutku zasáhli vyhazovači: upravili stůl, přinesli nové šampaňské a uchlácholili muže volňáskem do nočního klubu.

Peter se nahlas rozchechtal, ale jeho výraz se rychle změnil s příchodem Briony. Zbledl a ve tváři mu zůstaly jen dvě rudé skvrny.

„To stačí, Ruperte, tady jste skončili. Chci, abyste ihned odešli! Můžete jít po svých, nebo vás nechám vyvést!“

Jonathan zavrtěl hlavou a podíval se na ni zakaleným zrakem. Předchozí scéna zřejmě unikla jeho pozornosti. „Nazdar, Briony, jak se máš?“

Ztěžka si povzdechla. Podívala se na vyhazovače a přikázala: „Zbavte se jich.“

Rupert vstal a křikl: „Takhle se mnou nikdo mluvit nebude, madam!“

Briony si ho změřila od hlavy k patě a ostře pronesla: „Proč prostě nevypadneš, než se rozzuřím?“

Celé osazenstvo přihlíželo efektní podívané. Kerry začala hlasitě zpívat další píseň, aby přehlušila ten humbuk. Lidé si vyměňovali pohledy a Briony byla s každou sekundou pokaženého večera otrávená víc a víc.

Jakmile Ruperta a Petera vyhodili z klubu, řekla Jonathanovi: „Nemůžu uvěřit, že se s těma dvěma stále stýkáš! Sám jsi mi tvrdil, jak to jde s nimi z kopce. Běž domů a koukej vystřízlivět. Je mi z vás zle.“

Jonathan se poklonil, ve svém přiopilém mozku vůbec nechápal, co se kolem něj děje.

Když odešli, Briony se osobně omluvila svým zákazníkům a vyhazovači nařídila, aby už Ruperta a Petera do jejího klubu za žádných okolností nikdy nevpustil.

*

Briony dorazila domů po čtvrté ráno utahaná jako pes. V nevěstinci u Hyde Parku vznikly potíže. Jeden vážený zákazník se nakazil syfilidou a Briony musela zjistit, která dívka za to nese odpovědnost. Dotyčná zuřila a tvrdila, že syfilis chytila od zákazníka. Po době, která se zdála dlouhá jako věčnost, Briony situaci vyřešila. Děvče muselo přestat pracovat, dokud nezaberou léky. Daný muž, nijak příjemný člověk, byl známým průmyslníkem, který přišel o dvě manželky kvůli záletům a nyní se toužil dostat do parlamentu. Skandál si nemohl dovolit, nicméně se vztekal a klel, až měla Briony nutkání mu vrazit. Místo toho se usmála a všechno urovnala. Když se nakonec dostala domů, měla všeho po krk. Potřebovala se pořádně vyspat. Už s Peterem v klubu to bylo zlé, ale potíž v nevěstinci špatný večer ještě zhoršil.

Nalila si panáka brandy a po špičkách odcupitala do svého pokoje. Začala se svlékat, ale v tu chvíli zaslechla ťukání na dveře.

„Vstupte.“

Objevila se sestra Marie Magdaléna. „Omlouvám se, že ruším, ale měla byste se podívat na Eileen.“

Briony si povzdechla. Svlékla si šaty a přehodila přes sebe župan. V Eileenině pokoji zkoprněla. Její sestra ležela v posteli čilá, oči jí jen zářily a usmívala se.

„Ahoj, Bri. Pojď si na chvíli popovídat. Vypadáš unaveně.“

Briony se užasle usmála. „Eileen? Jak je možné, že jsi v tuhle pozdní hodinu jako rybička?“

Pokrčila rameny. „Cítím se dobře. Zrovna jsem vzpomínala na naše dětství. Posaď se. Potřebuji si s tebou promluvit. Bylas na mě vždycky moc hodná, víš?“

Posadila se na postel a zcela zapomněla na únavu. Chytila sestru za horkou ruku. Až ve světle lampičky postřehla, že se Eileen lesknou oči horečkou.

„Zajdu dolů uvařit čaj, ano?“ nabídla ošetřovatelka tlumeným hlasem.

„Kdybyste byla tak laskavá, Marie.“

„Vypila bych litr čaje, mám hroznou žízeň, Bri.“ Eileen měla silný hlas, jaký už dlouho Briony nepamatovala.

Jakmile řádová sestra opustila pokoj, Eileen se dala do řeči: „Vzpomínáš, jak nám Kerry zpívala ve sklepním bytě? A ty její sprosté písničky? Když pak přišel na návštěvu kněz, jak rychle začala zpívat církevní chvalozpěvy, a my se všechny přidaly?“

Briony se usmála. „Jo, vzpomínám si. Nasmály jsme se.“

„Já jsem v tom bytě žila ráda. Lituju, že jsme tam nezůstali, Bri. V mnoha ohledech jsme tam byli bezpečnější. Ale vzpomínáš, jaká tam byla zima? Zdi byly namrzlé i zevnitř.“

Briony se zamračila. „Jak bych mohla zapomenout?“

Eileen vážně přikývla. „Jednou o Vánocích umrzlo paní Jacobsové dítě. Museli ho nechat na sněhu, dokud nerozmrzla půda, aby ho mohli pohřbít.“

Briony jí stiskla ruku. „Nemysli na takové věci, Eileen, vzpomínej jen na to hezké. Na letní dny, kdy jsme plavaly v řece, chodily do Rainhamu a sbíraly hrách.“

„Já jsem sklepní byty měla ráda. Až když jsme odtamtud odešli, začaly moje potíže… Asi jsem nikdy neměla být šťastná, Bri. Jako děti jsme se ale s tátou někdy nasmály, že?“

Briony ztěžka polkla. „Ano, asi ano.“

„Nechtěla jsem ho zabít, víš? Byla to nehoda. Počkej, teď tě rozesměju: Pamatuješ na Sally Connollyovou, jak mluvila se svým psem?“

Briony se zachechtala. „Jo, naučila toho psa snad všechno. Byl to ale pěkný prevít, že? Pořád před očima vidím, jak kousl jejího tátu za to, že jí vlepil facku.“

Eileen se zazubila. „Pravda. Dala mu polovinu tátovy večeře, a když jí za to jednu vrazil, pes po něm vyjel. To zvíře pak muselo spát venku a štěkalo na všechny, kdo prošel kolem jejich domu.“

„Nepustil dovnitř ani Sallyina tátu, dokud ho ona neuklidnila!“

Obě se při vzpomínce na šťastnější chvíle zasmály. Eileen se zašklebila a Briony se okamžitě znepokojeně zeptala: „Jsi v pořádku, Eileen?“

Přikývla. „Ano, jen se pohnulo dítě.“

„Těšíš se na ně?“

Eileen si otřela hřbetem ruky tvář a dělala, že otázku neslyšela. „Nedávno jsem myslela na to, jak tehdy Bernadetta onemocněla. Tys byla ještě malá. Měla dávivý kašel. Proseděla jsem u ní celou noc, protože máma sama ležela jako placka. Musela jsem jí držet hlavu nad mísou horké vody. Myslela jsem si, že umře. Příští den už se zdála v pořádku a doktor mi dal bonbon. Říkal, že jsem hodná holka.“

„Kdo by mohl zapomenout? Chodila jsem tenkrát do mrazu a přihřívala vodu. Sama jsem byla dítě.“

„Tys měla pět a Bernie ani ne dva roky. Táta ven nechodil, protože musel spát, aby mohl ráno do práce. A máma byla namol. Nenávidím ho za to, protože nepracoval, Bri. Lhal.“

Eileen posmutněla a Briony ji políbila na tvář a dodala: „Nesmíš to tak prožívat.“

„Bylo mi osm. Tehdy se konal večírek u pana Laffertyho. Prima den, vid? Dvě bečky piva a tolik játrových knedlíčků a hrachu, kolik se dalo sníst. Vyhrál tenkrát hodně peněz v sázce a skoro všechny je rozházel za tu párty. Druhý den prohrál zbytek v další sázce!“

Briony se zazubila. „Jo, to byl pan Lafferty. Jeho dcera si vzala nějakého divného patrona z armády spásy a on se jí zřekl.“

„Já jsem ji měla odjakživa ráda. Paní Laffertyová musela hned druhý den po párty shánět peníze na jídlo pro děti. Máma nechápala, proč neprojela starému Lafferty mu kapsy, dokud byl namol, a nezachránila tak aspoň pár drobných!“

Do místnosti vešla sestra Marie Magdaléna s podnosem a Briony nalila tři šálky čaje.

Eileen vypila svůj šálek ještě horký, jako by umírala žízní.

Odložila prázdný hrnek a usmála se, až Briony vyděsila. Její tvář vypadala jako zubící se lebka. „To jsem potřebovala. Je to zvláštní, ale cítím se o moc líp.“

Ošetřovatelka ji pohladila po ruce. „Vypadáš líp a je to i slyšet.“

„Marie? Můžu tě o něco požádat, když jsi tady?“

Sestra přikývla. „Jistě, o cokoliv.“

„Až se narodí moje dítě, dosvědčíš, že v případě, že by se mi něco stalo, mám přání, aby se o dítě postarala Briony? Vzala by sis ho k sobě, vid? Nedovol, aby zůstalo u mámy. Chci, abys ho vychovala ty. Ty, Kerry a Bernadetta. Slibuješ?“

Briony přikývla. „Slibuji, ale nic se ti nestane. Uzdravíš se. Už teď vypadáš líp. Na nic takového ani nemysli. Dáš si ještě čaj?“

„Ano, prosím. Marie, právě jsem Briony vyprávěla o našem dětství. Pomáhala jsem dokonce při porodu Briony. Tehdy mi byly teprve tři, ale já jsem mámě držela hlavu, když rodila. Porodní bába měla zpoždění, takže jsme rodily samy. Až to skončilo, máma mě posadila k ohni s Briony v náručí a pálila hadry a noviny. Přestože mi teprve táhlo na čtyři, pamatuju si to docela jasně.“

Marie se usmála. „Na něco takového se nezapomíná.“

„Milovala jsem Briony víc než ostatní, připadala mi pak jako moje dítě. Ostatní holky následovaly rychle za sebou - pár mrtvých, pár potratů, jak říkala máma. Briony pro mě byla jedinečná, protože jsem jí pomáhala na svět. Vnímala jsem ji jako vlastní.“

Briony při sestřiných slovech cítila, jak se jí láskou k Eileen sevřelo v krku.

Eileen se znovu zašklebila a trochu čaje se vylilo na talířek. Zachrčela a Marie i Briony se na sebe poplašeně podívaly. Briony vzala Eileenin hrnek a nadzdvihla přikrývku. Mezi Eileeninými stehny leželo drobné dítě. Nehýbalo se. V šoku upustila šálek na koberec. „Bože, chraň nás! Marie, sežeň doktora! Proboha, sežeň doktora!“

Eileen se s triumfálním úsměvem položila na postel. Briony zírala na dítě. Vypadalo jako stažený králík. Pak se pohnulo, sevřelo ruku v pěst a zakňouralo jako novorozeně.

„Je naživu! Díky Bohu, je naživu!“

Sestra Marie odstrčila Briony z cesty a začala pomáhat. Briony přivolala lékaře. Paní Horlocková s Cissy asistovaly Marii.

Kerry a Bernie čekaly na podestě schodů.

Briony otevřela dveře se zarudlou tváří a divoce tlukoucím srdcem.

Cissy chovala chlapečka v náručí u ohně a paní Horlocková tlačila Eileen na břicho.

„Co se děje?“

Paní Horlocková mávla rukou před jejím obličejem a pokračovala dál. „Je tam ještě jedno, nebo je ze mě Číňan! No tak, Eileen, zatlač!“

Eileen ležela v posteli a tvářila se soustředěně. Briony jako v transu hleděla, jak se objevila další hlavička. Dítě bez hlesnutí vyklouzlo z matčina těla a v chladu místnosti se rozplakalo.

„Dvojčata! Ach, Eileen, ty máš dvojčata!“

Kerry a Bernadetta vběhly po tomto výkřiku do místnosti a obě začaly tančit.

Zpocená Eileen se opřela o polštáře. „A co jsou?“

Paní Horlocková se na Eileen usmála a řekla: „Jsou to chlapci. Dva úplně stejní chlapci!“

Sestra Marie prohlédla děti a zakřenila se. „Jsou malí, ale zdraví. Kdo by to byl řekl, že? Dva malí prevíti!“

Když Kerry, Bernie, Briony i další dvě ženy v místnosti zaslechly sestřin slovník, zůstaly stát s otevřenou pusou.

Ta se jen spokojeně zasmála a vzrušeně si oddechla, že porod proběhl bez komplikací. „Myslím, že mi Bůh v takové chvíli promine trochu neukázněnosti!“

Poté, co Eileen omyly, jí vložily do náruče oba syny. Podívala se do jejich tvářiček a usmála se.

„Moji synové, moji chlapci,“ řekla zahlcená citem.

Cissy a paní Horlocková zmizely, aby připravily snídani. Bernadetta a Kerry se šly obléknout. Bernadetta chtěla zajet pro matku a Kerry musela nakojit Liselle, která plakala. Briony objala droboučkou ošetřovatelku i Eileen.

„Jsou to krásní kluci, Eileen. To byla noc! Proč jsi nám neřekla, že to na tebe přišlo?“

Eileen se usmála a špitla: „Abych byla upřímná, nebyla jsem si jistá. Vezmeš si ty dva k sobě, Bri, ano?“

Vzala jedno dítě a sestra Marie druhé. Když začaly miminka rozbalovat a omývat je, Eileen dlouze povzdechla.

Briony se na ošetřovatelku usmála. „Bůh jí žehnej, musí být vyčerpaná.“

Ošetřovatelka s dítětem v náručí zamířila k posteli a smutně podotkla: „Byla unavená příliš dlouhou dobu, Briony. Je mrtvá.“

Briony šla k posteli s drobečkem v náručí, a když se podívala na Eileeninu vyrovnanou tvář, hlasitě vykřikla.

O pět minut později dorazil lékař, ale rodičce už nemohl pomoci. Jak poznamenala Briony sestře Marii, přijel později o patnáct let.

32

Briony zírala na dvě děti ležící vedle sebe v kolíbkách. Oba chlapci spali na bříšku s drobnýma ručkama sevřenýma v pěst, jako by se narodili, aby bojovali. Když se pohnul jeden, hnul se i druhý. Přestože jim byly teprve tři dny, nemohli jeden bez druhého být. Briony při pohledu na ně zaplavil láskyplný pocit. Eileen věděla, co dělá, když je svěřila právě jí. Měli vyplnit tu ohromnou mezeru, která se od odevzdání vlastního Brionina dítěte stále prohlubovala. Tito dva chlapci bez matky zmírňovali její zármutek.

Briony jim opatřila dvě kojné - Lily Nailorovou, jejíž vlastní dítě zemřelo týden předtím, a Carol Jarretovou, která své dítě odkojila a pečovala o ně její matka. V domě samozřejmě bydlela jen Lily. Oba chlapci se společně s Liselle stali středem pozornosti všech. Zdálo se, že po letech, kdy dům obývali jen dospělí, je nyní plný dětí. Všude, kam se Briony podívala, po nich zůstávaly nějaké stopy.

Molly se trápila žalem. Dokonce i Briony se k ní začala chovat přívětivěji poté, co viděla, jak moc matka Eileen milovala. Smrt své dcery nesla velmi těžce, a když jí sestra Marie oznámila Eileenino poslední přání, ani neprotestovala. Briony už měla pocit, jako by chlapci byli opravdu její.

Pohladila dvě hlavičky s jemným chmýřím. Chlapci vypadali téměř k nerozeznání podobní a ji to neustále překvapovalo. Oběma rostly tytéž lesklé vlásky barvy mědi, které pomalu tmavly, a oba měli hluboce posazené modré oči. Své jemné matce se v ničem nepodobali, ale ani O’Malleymu, což Briony hodně těšilo. Tihle chlapci byli Cavanaghové.

Jonathan la Billiere se probudil s ostrou bolestí hlavy a zaskučel. Mrkl se na hodinky a znovu zaúpěl. Posadil se v cizí posteli a oddechl si, že je v ní sám. Flámoval s Rupertem a Peterem tři dny za sebou, takže se teď vzbudil s vyschlým hrdlem, kocovinou a navíc zapáchal. Podíval se na sebe do zrcadla na protější zdi a zděšeně si prohrábl vlasy. Pod očima měl tmavé kruhy a potřeboval se nutně oholit. Znovu se natáhl na postel, neboť se mu opět zatočila hlava. Slíbil si, že s pitím skoncoval. Ani ne za čtrnáct dní už měl působit v Hollywoodu a čekala ho ještě spousta práce.

Usmál se svému štěstí. The Changeling všem ukázal, co on věděl odjakživa: že je setsakra dobrým hercem. Film vyprávěl melodramatický příběh muže, který se po letech vrací, aby vybojoval své dědictví poté, co darebná hospodyně vyměnila své dítě za právoplatného dědice. Poměrně stupidní námět, ale film přinesl úspěch. Nabídky se mu jen hrnuly. Byl na sebe pyšný a měl radost, jak se jeho život slibně vyvíjí. Stále zůstával hochem z ulic jižního Londýna, ale snažil se tento fakt před světem co nejvíc skrývat.

Vyšel na podestu schodů a uvědomil si, že je v Peterově domě. Otevřel nejbližší dveře, aby našel koupelnu. Bez úspěchu. Teprve když došel k dalším dveřím, zaslechl hluk. Zůstal nehybně stát a zaposlouchal se.

Zdálo se mu, že někdo pláče.

Zamířil za zvukem a otevřel dveře Peterovy ložnice. Tento čin se s ním však táhl celý další život.

Peter seděl nahý na podlaze; místnost byla potřísněna krví. Dokonce i strop. Postel vypadala jako jedno velké tratoliště krve a v něm ležel mladý muž, kterého předtím Jonathan nikdy neviděl. Vedle neznámého seděl s hlavou v dlaních Rupert.

Peter se podíval přes rameno na Jonathana a zdrceně řekl: „Byla to jen hra, hloupá hra… Tohle jsem nechtěl.“ Srdceryvně se rozplakal a jeho rozmazaná líčidla na tváři se smísila se slzami.

Jonathan si přiložil dlaň k ústům, aby zastavil nutkání ke zvracení. Nasládlý pach čerstvé krve mu zvedal žaludek. Odvrávoral z místnosti a seběhl ze schodů. Zvedl telefon a vytočil Brionino číslo. Tak svízelnou situaci mohla vyřešit jedině ona.

Briony dorazila do domu během dvaceti minut. Prošla sebevědomě dveřmi. Nejprve nalila Jonathanovi velkou sklenici skotské a pak se šla přesvědčit na vlastní oči, co se stalo.

Podívala se na Petera a Ruperta a znechuceně zavrtěla hlavou. Ani se neobtěžovala kontrolovat, jestli je ten chlapec v posteli ještě naživu. Svázali mu ruce za záda a nohy připoutali želízky k posteli. Od ucha k uchu měl prořezané hrdlo. Když se podívala zblízka, zjistila, že mu prakticky oddělili hlavu od těla. Nikdy, ani v nejhorších představách, by ji nenapadlo, že sexuální hrátky mohou skončit takhle. A o sexuálních potřebách lidí toho věděla víc než kdo jiný. Tohle přesahovalo její chápání.

Peter se opět rozplakal a po tvářích mu stékaly tmavé lesklé šmouhy od řasenky. Briony potlačila nutkání předvést mu, jaké je prožít bolest na vlastní kůži, a měla se co držet, aby mu nevyškrábala oči.

Opustila místnost a vrátila se k Jonathanovi. „Je tu nějaké služebnictvo?“

Pokrčil rameny. „Nemám ponětí. Řekl bych, že sem pomocnice spíš docházejí. Vzhledem k Peterově životnímu stylu by asi nechtěl, aby s ním tady někdo bydlel, že?

Co si počneme, Briony? Nevěděl jsem, komu jinému zavolat. Jestli tohle praskne, moje kariéra skončí dřív, než začala,“ ucedil Jonathan. „Proč? Proč jsem se s Rupertem zase začal stýkat? Asi jsem se zbláznil. Ti dva se vymkli kontrole a tohle je výsledek. Netušíš ani z poloviny…“

Začínal být hysterický a Briony ho okřikla: „Jonathane, sklapni už, nech mě přemýšlet.“

Chvíli nervózně přecházela po místnosti sem a tam.

„Zavolám Mariah. Pomůže tě odsud dostat. Hlavní je, abys odsud vypadl, ne?“

Jonathan přikývl. „Jsi na mě tak hodná. Věděl jsem, že si s tím poradíš.“

„Jdi se nahoru oblíknout. Musím vyřídit pár telefonátů. Honem, pohni zadkem!“

Zatelefonovala Mariah, pak vzala Peterův notes a vytočila číslo lorda Hockleyho, jeho otce. Osobně s ním promluvila a pak čekala s cigaretou, až přijede Mariah. Její řidič odvezl Jonathana domů a obě ženy pak mlčky očekávaly příjezd lorda Hockleyho. Věděly, že situaci mohou využít ve svůj prospěch, třebaže to ani jedna neřekla nahlas. Briony si připadala otupělá - nedávná Eileenina smrt v ní zanechala stále otevřenou ránu. Jakmile dorazil lord Hockley, cítila k němu z hloubi duše lítost.

Beze slova ho zavedla do pokoje a otevřela dveře. Lordu Hockleymu, který bojoval v burské válce a stal se svědkem tragédie v zákopech první světové války, stačil jediný pohled na nahého chlapce na posteli a chytil se za srdce. Zasténal.

Pak sebral nůž pohozený vedle syna a mrštil jím o zeď. Jeho rukojeť se roztříštila nárazem. Potom začal řezat Petera hlava nehlava. Chňapl ho za krátké světlé vlasy, vrazil mu facku, tloukl ho po celém těle. Nakonec ho zkopal.

„Ty zvíře! Ty odporné zvíře! Tak pro tohle jsem tě vychovával? Abys způsobil takový masakr?“

Rupert celou scénu sledoval skelným zrakem.

Lord Hockley se otočil k Briony a vyštěkl: „A jakou úlohu v tom hrajete vy? Jestli si myslíte, že ze mě vymámíte nějaké peníze, nad tím mizerou si myju ruce! Už s ním nechci mít nic společného. Je konec!“

Briony tlumeným hlasem řekla: „Nic od vás nechci. Přivolal mě náš společný přítel. Napadlo mě, že když je Peter váš syn, měl byste to vyřešit vy. Nechci od vás vůbec nic. Jen abyste dokončil, co váš syn začal.“

Všimla si, jak lord Hockley splaskl. Zdálo se, jako by se celé jeho tělo svěsilo.

„Pojďme odsud. Záleží jen na vás, ale já bych se na vašem místě snažila svému synovi pomoct, protože tamten hoch je mrtvý a nic ho už nevzkřísí. Pravděpodobně to je jen nějaký náhodný známý, a tak ho nejspíš zatím nikdo nehledá.“

Brionina rozumná slova pronikla do mužova mozku. Bojoval mezi smyslem pro spravedlnost a přirozeným instinktem chránit nejen své dítě, ale i dobré jméno rodiny. Následoval Briony ze schodů.

Mariah všem nalila panáka a Hockley ho naráz vypil. Pak natáhl ruku se skleničkou, aby dostal dalšího.

„Dal jsem tomu chlapci všechno, ale už jako dítě… Podnítila to v něm jeho matka, víte? Ona je skutečným viníkem. Měl jsem ho poslat za moře, přihlásit ho do armády, jako to dělali naši předkové, ale ne! Její rozmilý synáček měl umělecké ambice, ve kterých ho musela podporovat. Umělec! Je nenormální, je ostudou na světle božím. Můj jediný syn, věřily byste tomu? Můj jediný syn. A podívejte, kam to dospělo…“

Briony z jeho hlasu vycítila lítost a měla chuť odtud utéct. Pryč z tohoto domu i od jeho obyvatel. Musela řešit spoustu jiných věcí. Její sestra Eileen zemřela a Peter Hockley zůstal naživu. Jaká nespravedlnost.

„Mám zavolat policii?“ Doufala, že řekne ano. Přála si, aby Petera Hockleyho stihl řádný trest za to, že ukončil život tak mladému člověku. Věděla však, že i kdyby zavolala vrchnímu inspektorovi, utišili by ji, protože Hockley byl novinovým baronem a měl vliv. Velký vliv. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne. O všechno se postarám. Mimochodem, jak se jmenuje ten společný přítel, o kterém jste mluvila?“

Briony zavrtěla hlavou. „To vím jen já a vy si to zjistěte. Omluvíte nás, lorde Hockley? Byla to dlouhá noc a já začínám mít pocit, že nás čeká ještě hodně dlouhý den.“

Mariah dopila, a když se obě ženy zvedly, Hockleyho hlas je zastavil. „Proč jste nezavolaly policii?“

Briony se otočila a popravdě odpověděla: „Copak by v tom byl nějaký rozdíl? Přiznejme si, že se o tomhle veřejnost nikdy nedozví, že? Možná se teď na svého syna zlobíte, ale nebudete chtít, aby ho zabásli. Já bych si to taky nepřála, kdyby se to stalo mému dítěti. Bez ohledu na to, co by provedlo. Doufám, že ale nezapomenete, že jsme o tomhle pomlčely, lorde Hockley. Že jsme nezašly ke konkurenčním novinám, k těm, nad nimiž nemáte moc.

Omluvte nás, naše práce tady skončila. Obávám se, že zbytek už je na vás.“

Briony stále myslela na hrůznou scénu, jíž se stala v domě svědkem, ještě když kněz pronášel poslední slova nad Eileen. Kerry a Bernadetta podpíraly Molly z obou stran a Briony stála opodál sama. Eileeninou smrtí končila jedna éra. Už nikdy nemohlo být všech pět sester pohromadě. Zaslechla Rosaleenin pláč a do očí jí také vyhrkly slzy. Marcus přitiskl Rosalee ke své hrudi. Nikdo si nebyl jistý, nakolik situaci chápe. Když plakali oni, plakala také; když se smáli, smála se i ona. Dnes ovšem vypadala skutečně sklíčeně. Možná si kdesi v hloubi duše uvědomovala, co se stalo. Nebo jen vnímala hluboký žal těch, kteří ji obklopovali.

I sestra Marie Magdaléna plakala; její mladičká panenská tvář se k tomuto místu snad ani nehodila.

Na pohřbu se objevilo tolik lidí, že tomu zpočátku Briony ani nemohla uvěřit. Zdálo se, že se přišla s Eileen rozloučit snad každá žena z East Endu. Hřbitov Chase se nacházel na staré Romford Road a z druhé strany jej obklopovala pole. Briony tušila, že by Eileen na tomto místě odpočívala ráda.

Pohřební průvod byl dlouhý a stále se k němu přidávali další lidé. Briony věděla, že tím chtěli Cavanaghovým vyjádřit podporu. Tohle považovala za nejlepší způsob, jak projevit starost o někoho, kdo pocházel z jejich řad.

S obtížemi polkla horké slzy. Ucítila lehký dotek a otočila se. Vedle ní stál Tommy. Kousla se do rtu a přitiskla se k němu. Cítila i přes kabát jeho sílu a opět se v ní rozhostil klid.

Otec McNamara se pokřižoval nad rakví. Briony na ni hodila první hrst hlíny a jedinou bílou růži. Všechny sestry ji následovaly, dokonce i Rosalee. Molly museli od hrobu odvést, protože spustila hysterický nářek.

Briony stála se sestrami nad otevřeným hrobem a smuteční průvod jim postupně kondoloval. Všichni už věděli, že převzala výchovu Eileeniných chlapců do svých rukou. Opět tak dokázala, že Briony je jednou z nich, třebaže se stala bohatou podnikatelkou. Místní ostří hoši jí přišli osobně vyjádřit soustrast v čistých košilích a oblecích, což působilo nezvykle.

Tommy ji konečně doprovodil od hrobu do auta. Odvezl ji domů sám. V soukromí vozu Briony spustila pláč, který celou dobu potlačovala. Tommy ji nechal vyplakat, neboť věděl, že se jí uleví. Briony toho v sobě dusila příliš mnoho. Potřebovala se uvolnit. Před domem ji objal.

Briony vdechla jeho známou vůni a zůstala v jeho objetí. Nikdy v životě si nepřipadala tak opuštěná a nikdy dřív se Tommymu za jeho společnost necítila tolik vděčná.

Molly se opila, jak zákon káže. Dokonce ani nemohla vstát ze židle. Briony požádala Marcuse a Tommyho, aby ji uložili do postele. S obtížemi matku svlékla a přikryla ji peřinou. Když se podívala na Mollyinu oteklou tvář, pocítila k ženě záchvěv lásky. Abel odjel se svou matkou domů. Máma Jonesová u něho měla vždycky přednost, což Molly pochopitelně bolelo. Dokonce i po pohřbu dcery. Vcítila se do matky, jako by trpěla ona sama.

Když vyšla z ložnice, zahlédla na podestě schodů Tommyho opřeného o zeď.

„Díky, že jsi přišel, Tommy, moc si toho cením.“

Usmál se. Když uviděla jeho tak známý úsměv, srdce jí poskočilo.

„Chtěl by ses podívat na chlapce?“

Tommy přikývl a následoval Briony do jejich pokoje. Zahleděl se na dvě miminka a rozesmál se: „Briony, nejsou mrňaví?“

Briony přikývla a položila prst každému z chlapců do pravé ručičky. „Ale mají sílu. Umí pořádně zmáčknout. Chudák Eileen. Tak krásné děti a nikdy je neuvidí vyrůstat.

Hlas se jí zlomil a Tommy ji objal kolem ramen. „Kdo je bude vychovávat? Tvoje máma?“

Briony zuřivě kroutila hlavou. „V žádném případě. Budu je vychovávat já. Jsou to moji chlapci. Daniel a Dennis Cavanaghovi. Moje zlatíčka.“

Sklonila se nad nimi a Tommy si povzdechl. „Jsou O’Malleyové, Briony. Eileen se přece legálně provdala, vzpomínáš si?“

Briony zavrtěla hlavou. „Ne, mýlíš se. Jsou to Cavanaghové. Eileen mi je svěřila do péče. Budu jejich matkou a vychovám je jako Cavanaghovy. Mám s těmi dvěma mladíky velké plány, Tommy. Skvělé plány.“

„O tom nepochybuju, Briony.“

Nepostřehla podtón v Tommyho hlase.

„Budou mít všechno. Liselle pro ně bude jako sestra. Je taky moc krásná. Další generace Cavanaghových, která žije pod jednou střechou. Svět jim padne k nohám. Dostanou jen to nejlepší. Poskytnu jim vzdělání. Slíbila jsem Eileen, že se o ně postarám, a svoje slovo dodržím.“

Větší z dětí se otočilo a Briony chlapce něžně zvedla. „Podívej se na strejdu Tommyho, Boysie.“ Podívala se na Tommyho a řekla:

„Daly jsme mu přezdívku Boysie, protože je větší. Hodí se k němu, nemyslíš?“

Tommy se usmál a přikývl.

Briony něžně políbila chlapce na drobné růžové rtíky. „Kdo je maminčin miláček? Kdo jsou mí krásní chlapečci?“

Jemně položila dítě zpátky do kolíbky a pak vzala dalšího klučinu. Daniel se přirozeně schoulil do její náruče, přivyklý na její vůni a dotek.

„Danny, drobečku.“ Znovu pohlédla na Tommyho. „Tenhle je tišší. Přestože vypadají, jako by si z oka vypadli, jsou v mnoha ohledech rozdílní. Boysie je o dost hlasitější. Drobeček Danny bude asi filozof.“

Tommy sledoval, jak si žena, kterou miluje, dítě pozorně prohlíží a prakticky ho hltá očima.

„Mají štěstí, že na ně budeš dohlížet ty.“

Briony zavrtěla hlavou a popravdě odpověděla: „Kdepak, štěstí mám já, Tommy. Mám velké štěstí. Můžu jim dát hodně - na oplátku se mi v jejich podobě vrátí můj chlapec. Jako bych pečovala o dva Benedicty. Dlužím Eileen i sobě, aby tihle dva drobci dostali to nejlepší, co se dá za peníze koupit.“

Jemně pohladil chmýří na dětské hlavičce a řekl: „Štěstí si nekoupíš za peníze, Briony. Ty sama bys to měla vědět lépe než kdo jiný.“

Přivinula dítě k sobě a jedovatě poznamenala: „Je lepší prožívat neštěstí v komfortu, ne? Dám tomu rozhodně přednost před neštěstím v zimě a o hladu. Proč se musíš všemu posmívat? Proč prostě aspoň jedinkrát nemůžeš říct něco, co bych chtěla slyšet? Tihle chlapečci si zaslouží být šťastní a chci se postarat, aby byli. I kdyby mě to stálo hodně peněz.“

Tommy si povzdechl a tlumeným hlasem řekl: „Nepokoušej se je dělat šťastnými. Nech je být šťastnými. Často si říkám, že ani nevíš, co je opravdové štěstí. Celá ta léta, co tě znám, si nepamatuju, že bys byla třeba chvíli opravdu šťastná.“

Briony položila dítě zpátky do kolíbky a podívala se Tommymu do očí. Byla tak krásná. Oči jí zářily jako zelené smaragdy. Rozechvělými rty ucedila: „Asi proto, Tommy, že jsem nikdy opravdu šťastná nebyla. Tedy od chvíle, kdy jsem se vzdala svého chlapce. Teď mám ale díky Eileeniným synům druhou šanci. Chtěla, abych pro ně udělala to nejlepší, a přísahám na její hrob, že to zařídím. Postarám se o ně a budu je milovat. Po celý svůj život.“

„To je jistě šlechetné, ale co ty, Bri? Co tvoje štěstí? Nechceš být sama vnitřně šťastná? Nechceš totéž pro sebe?“

Briony zmateně zavrtěla hlavou. „Ty to nechápeš, Tommy? Já to štěstí naleznu. Naleznu je díky nim. S nimi. Dokonce i dnes, když jsme pohřbívali Eileen, jsem díky těm chlapcům jistým způsobem byla šťastná. Rozumíš mi?“

Tommy jen kroutil hlavou. „Upřímně řečeno nerozumím, Briony.“

Pak jen přihlížela, jak Tommy odchází. Povzdechla si a obrátila pozornost k chlapcům.

Tommy opustil Brionin dům, nastoupil do auta a odjel. V hloubi duše to v něm vřelo, protože jejich poslední rozhovor jen dokázal, že s příchodem těch dětí ji ztratil navždy. Předtím neměla mnoho, co by mu mohla dát. Teď měla ještě míň.

Trpce si uvědomil, že na Eileeniny chlapce žárlí. Na dva maličké sirotky. Dnes se chtěl k Briony vrátit, ale zjistil, že ho potřebuje ještě míň než kdy dřív. Jaká ironie! Poté, co ji opustil, přesvědčoval sám sebe, že mu bez ní bude líp. Příliš pozdě si však uvědomil, jak hluboce se mýlil.

Pocítil palčivou touhu se vyplakat, neboť právě zůstal bez jediné ženy, na které mu kdy záleželo. Přišel o jedinou ženu, kterou kdy potřeboval a chtěl.

Právě to ho bolelo ze všeho nejvíc. Byl to on, kdo zpřetrhal pouto mezi nimi, a ještě se přitom radoval. Zlomil Briony srdce a sám se stal nešťastnějším, než si kdy dokázal pomyslet.

Briony měla sestry a děti. Jemu nezbylo nic. Nezbylo mu než se s tím naučit žít.

Briony si pravděpodobně ani nevšimla, že odešel.

V kostele svatého Vincenta se to opět hemžilo lidmi. Nový kněz, otec Tierney, se rozhlédl po té spoustě a usmál se. Měl radost, že se tam sešlo tolik mužů i žen. Právě křtil Cavanaghovy chlapce a filmová hvězda, Jonathan la Billiere, byl jejich kmotrem, Kerry kmotrou Daniela a Bernadetta kmotrou Dennise. Když postříkal svěcenou vodou jejich hlavičky, oba se rozplakali, že to muselo být slyšet i venku. Briony a Bernadetta chlapce utišily a Kerry začala zpívat. Osazenstvo kostela rázem zmlklo, když spustila:

„Swing low, sweet chariot, coming for to carry me home… „

Nikdo ani nedutal. Všichni později komentovali zvláštnost písně i způsob interpretace. A mnozí si také za zavřenými dveřmi neodpustili poznámku na účet tmavovlasého děvčátka, které sedělo na klíně Cissy Jacksonové. Shodli se na tom, že má snědší pleť, než je zvykem, ale nikdo si nedovolil to říct před Cavanaghovými.

Briony se usmála na Jonathana a on jí úsměv opětoval. Cítil se víc než vděčný, že tu záležitost s Peterem a Rupertem zdárně vyřešila. Na křest vážil dlouhou cestu z Ameriky a pozdvižení, které tím působil, se mu mnohonásobně vrátilo. Toho příšerného rána se domníval, že jeho kariéra skončila. Udělal by teď pro Briony na oplátku cokoliv. Skutečně cokoliv.

V Brionině domě připravili bohatou hostinu. Sestry paní domu, Molly, Jonathan a Mariah si povídali v obývacím pokoji. Marcus vstoupil do místnosti se dvěma láhvemi nejlepšího šampaňského.

„Je to Jonathanův dárek, tak mě napadlo, že bychom je měli otevřít.“

Všichni přijali skleničku a připili dětem na zdraví. „Na drobečka Dannyho a Boysieho!“ pronesla Briony láskyplně.

„Na chlapce!“

Kerry se napila a položila lezoucí Liselle na podlahu. Lissy, jak jí všichni říkali, se pokusila zvednout a chytila se Mollyiny sukně.

Kerry se usmála na svou matku, která jí úsměv vyumělkovaně opětovala. Liselle nejistě vstala a pak sebou plácla na zadeček. Zakňourala a Briony ji zvedla do náruče. „Copak se ti nelíbí, Liselle Cavanaghová? Brzy začneš chodit. Kerry, tohle dítě je tak inteligentní, že si s ní nevím rady! Podívej…, jako by přesně věděla, co říkám.“ Políbila Liselle na ústa.

Liselle chňapla Briony za vlasy, surově za ně potáhla a zasmála se, když se Briony zatvářila předstíraně přísně.

Molly vstala a odešla. Bez ohledu na to, jak často viděla toto děvčátko, k němu stále cítila hluboké antipatie. Myšlenka na Lissyina otce a fakt, že spal s její dcerou, v ní vzbuzovaly odpor.

Při pohledu na dvojčata se však usmála. Na tyhle chlapce mohla být pyšná. Její vnuci se stali radostí jejího života. Vkládala do nich velké naděje. Věděla, že Briony se postará, aby tihle dva hezcí kluci dostali všechno, co budou potřebovat. Kdo ví, co se z nich stane?

Kerry si všimla matčiny proměny, když se skláněla nad chlapci, a zabolelo ji to. Od narození dvojčat byla Lissy odsunutá na druhou kolej. Ach, ano, Briony ji stále zahrnovala pozorností stejně jako Bernadetta, ale chlapci se stali středem zájmu. Už proto, že to byla dvojčata a navíc bílá. Zcela bílá. Snažila se zahnat myšlenky vkrádající se do její mysli, ale strašily ji ve dne v noci.

Na jeden hlt vyprázdnila sklenici a šla si pro další. Neunikly jí ani pohledy v kostele. Pronikavé pohledy, když s hlavou vztyčenou držela svou dceru v náručí. Věděla, že si lidé pomysleli, proč je její dcera snědá. Lissy však pro ni znamenala poklad. Zbožňovala ji, třebaže nesnášela pocity, které dítě vyvolávalo v ostatních. Nalila si další skleničku.

Potřebovala si dodat odvahu. Čím byla Lissy větší, tím víc potřebovala odvahy.

Briony zahlédla, jak do sebe Kerry obrací další sklenku, a umínila si, že jí domluví. Zdálo se, že její sestra v poslední době notně nasává. Pak sjela pohledem na Marcuse a Bernii. Představovali dokonalý pár. Brzy je čekala svatba. V duchu se tomu usmála.

Molly se stále rozplývala nad dvojčaty. Uplynulo šest měsíců, co Eileen odešla na věčnost, a z hochů se stala zdravá baculatá dítka. Zmírnila bolest z Eileenina úmrtí. Briony otevřela panství Manor, které se skvěle rozběhlo, a usmála se na Mariah, když pomyslela na své štěstí. Byla zdravá, měla spoustu peněz a každým dnem jich vydělávala víc. K tomu dva chlapečky, o které mohla pečovat. Vzpomínka na dalšího malého synka už získala jen hořkosladký nádech. Drobeček Danny a Boysie jí pomohli utišit pocit viny i bolest. Umínila si, že jednoho dne získá i Bena. Jednoho dne se Ben dozví, že je jeho matkou.

Cissy vpadla vzrušeně do místnosti. „Venku jsou novináři. Chtějí si udělat snímek do místních novin!“

Briony se zasmála, když si všechny dámy nasadily klobouky, navlékly se do kabátů a s ostatními se vyhrnuly na zahradu před domem.

Fotograf je seřadil s Briony ve středu a chlapci v náručí. Její tvář pod obrovským kloboukem téměř nešla vidět. Po jejích bocích stála matka a Jonathan, pravý důvod fotografování. Zbytek rodiny, včetně paní Horlockové a Cissy, postával okolo. Kerry, další celebrita, se usmívala a zápasila se vzpouzející se Lissy v náručí. Pak všechny oslepil blesk fotoaparátu.

jejich fotografii se v Barkingu mluvilo ještě dlouho poté. Briony fotku ve stříbrném rámečku umístila na krbovou římsu, kde hrdě stála po zbytek jejího života. Pokaždé, když se na ni podívala, se smutně usmála. Jediným člověkem, který na ní chyběl, byla Eileen.

Zbytek dne Briony vtipkovala a smála se. Večer, když seděla s Jonathanem, však zaslechla pláč dvojčat. Vyskočila, jako by ji píchlo, a vyběhla k nim. Jonathan na ni jen hleděl a Bernadetta s Marcusem se smáli.

Když dvojčata volala, mohla se Briony přetrhnout.

Kniha třetí

„Z pokřiveného lidského charakteru nelze nikdy

vytvořit správnou věc.“

Immanuel Kant (1724-1804)

„ Ten, kdo se žene za bohatstvím, není nevinen.“

Poslovi, 29, XVIII

„ Věřte mi! Tajemstvím sklízení nejlepší úrody

a největších radostí života je žít nebezpečně!“

Friedrich Nietzsche (1844-1900)

33

1947

„Přísahám ti, Boysie, že jsem nic neprovedl! Danny, Danny, řekni mu to, proboha!“

Dickie Lawson se díval, jak na něj v přítmí upírají zrak dvě naprosto identické tváře.

„Jsi lhář, Lawsone. Podrazils nás a my si to nenecháme líbit.“

Boysie ho chňapl pod krkem. Drobný Dickie Lawson jen vyděšeně zíral.

„Teď ti jednu vrazím. Ubalím ti takovou, že z toho budou mít ještě tvoje vnoučata bolehlav.“

Daniel přihlížel, jak do něj Boysie buší pěstí. Jakmile se muž svezl na podlahu, nakopl ho do břicha.

Dvojčata se na sebe podívala a usmála se. Pak si upravila obleky, aby působila dokonale, a vyrazila po Barking Road.

„Ten mizera! Povídám ti, Danny, že jestli do konce týdne nesežene moji výhru, zabiju ho. Po dnešku nám ale, myslím, zaplatí. A rychle.“

Boysie se rozhlížel kolem sebe a všechno vnímal. Byl přesvědčen o tom, že se na něho všichni dívají a obdivují ho. Jeho arogantní chování přitahovalo pozornost. Daniel se naopak díval přímo před sebe. Byl tišší než bratr, zato přemýšlivější. Na rozdíl od Boysieho, který se dovedl vmžiku rozzuřit a stejně rychle zapomenout na rvačku, Daniel se s tím nedokázal jen tak vyrovnat. Musel mít dobrý důvod k násilnému chování, ale když už, pak se stával nemilosrdný.

Nastoupili do vozu v Marlborough Street a zamířili k Manor Parku, kde bydleli.

V Barkingu a Dagenhamu zůstaly stopy po válce - prázdná místa s hromadami sutin. Na prostranství, kde kdysi stály řadové domky, si hrály umouněné děti. Ze sutin a z popela vyrůstalo nové sídliště Becontree, domy, obchody i kostely. Duch lidí, ač hladových, bez domovů a sužovaných válkou, však zůstal nezměněn. Mnohé rodiny přišly nejen o své domovy, ale také o živitele. Válku ve jménu krále a země sice vyhráli, zaplatili však vysokou cenu. Mnozí šprýmaři tvrdili, že bojovali za krále, kterého prakticky neviděli, a za zemi, které vládli samí psi!

Všichni pokládali za dobrý vtip, když po bombardování Buckinghamského paláce král prohlásil, že se cítí jako skutečný Londýňan. Přihlouplý stařík byl údajně v době bombardování Londýna v jeho východní části, překračoval ohromné díry uprostřed silnic s rozbitým elektrickým vedením a plynovým potrubím, slyšel nářek žen a dětí uprostřed plamenů a lidí, kteří zoufale hledali své příbuzné a dokonce i rodinné mazlíčky. Najednou se i prašivá kočka stala důležitou.

Po válce, kdy se začalo všechno nově budovat, vyrůstala i nová mládež. Země procházela významnými změnami. Staré hodnoty pomalu mizely, krále a královnu už tolik lidé nezbožňovali a mladí neměli zájem prožívat to, co kdysi jejich rodiče. Více pracovali, ale i utráceli.

Ženy, které předtím zůstávaly v domácnosti, si vydělávaly a užívaly si své nezávislosti. Ty, kterým se muži vrátili domů, si opět zvykaly na roli manželek a vdovy se snažily držet nad vodou, jak nejlépe dovedly. Smutné byly jen ženy, které neotěhotněly po propuštění manželů z vojenské služby. Po válce vzrůstala porodnost a nová nastupující generace měla změnit svět. Alespoň tak všichni uvažovali.

Danny a Boysie přežili těžký nálet v roce 1941, viděli těla, která vykopávali zpod sutin, stali se svědky válečných hrůz. Ta doba je změnila. Jako mnoho mladých lidí měli názory na život, jež starší generaci šokovaly.

Přežijí jen ti nejlepší, tak zněl zákon ulic, ve kterých se Boysie a Danny chtěli zviditelnit.

Cestou domů se dvojčata bavila.

„Stavíme se po práci do klubu?“

Danny za volantem jen přikývl. „Jak chceš, Boysie. Musíme ale nejdřív zaskočit domů. Zastavím u tetičky Bernie, abychom se mohli vyfiknout.“

„Už se dnešního večera nemůžu dočkat. Uskuteční se nám sen. Je to vzrušující.“

Boysieho euforie Daniela rozesmála. „Nezapomeň, že po dnešním večeru nebude cesty zpět.“

Boysie pokrčil rameny. „Nechci se vracet, nemůžu se dočkat, až to vypukne.“

Bernadetta a Marcus žili v Manor Parku jen o dva domy dál. Ulici, na které bydleli, lemovalo stromořadí, stálo na ní patnáct velkých domů s rozsáhlými, pečlivě udržovanými zahradami. Bernadetta obývala dům s Marcusem a jejich dvěma dcerami, Rebekou a Delií. Jména jejich děvčat celý zbytek rodiny nesnášel, ale Bernadetta je považovala za moderní a nóbl. Bernie s přibývajícími léty začala být přímo posedlá vším, co považovala za noblesní. Otevřela chlapcům dveře a zeširoka se na ně usmála.

„Nazdar, drahoušci. Pojďte dál, koupelna je volná!“

Boysie jí úsměv opětoval. Na tetičku Bernii nedal dopustit. Hoši se šli rychle opláchnout a učesat a po chvíli seběhli do přízemí na čaj.

Becky a Delia seděly na podlaze před krbem a zálibně pokukovaly po velkých chlapech v obývacím pokoji.

Pokaždé, když se Bernie podívala na své synovce, dmula se pýchou. Byli tak hezcí a mohutní! Měřili téměř metr devadesát, měli urostlé postavy, tytéž modré oči, husté obočí a hnědo zrzavé vlasy. Boysie působil ve tváři pohublejší, ačkoli si toho drobného rozdílu všimli jen ti, kteří je dobře znali.

Oba chlapci svou tetu moc milovali. I o Briony mluvili jako o tetě, i když v soukromí jí říkali mami. Bernie v jejich oblibě zaujímala po matce hned druhou příčku; žila nablízku a rozmazlovala je. Hned po ní následovala teta Kerry, slavná členka rodiny, která žila v Knightsbridge s jejich sestřenkou Liselle. Pak tu byla tetička Rosie, chudinka Rosie, kterou chlapci nekriticky zbožňovali. Babička Molly je také zahrnovala láskou. Krátce řečeno se v rodině, které vládly ženy, cítili dobře.

Ať vyvedli cokoliv, tetička Bernie jim brzy prominula. Dokonce i to, když omylem zapálili dům v Barkingu. Nakonec se tomu smála jako klukovské lotrovině. Poté, co tetin dům vybombardovali, nastěhovala se Bernie bez velkého poprasku k nim do Manor Parku. Hoši nenarukovali částečně díky Brioniným pohlavkům a trochu díky přímluvám u vlivných přátel. Teď, když se z nich stávali muži, se však chtěli postavit na vlastní nohy.

Vždycky se k Bernii zastavili, aby se upravili, než půjdou domů. Fungovalo to tak snad odjakživa. Pro tetu byli prostě dokonalí. Už jako děti zaskočili k tetě, aby je vydrhla. Svým způsobem jí tak dávali najevo úctu. Milovali ji z celého srdce.

Hodiny odbily šestou a oba se jako máchnutím kouzelného proutku zvedli. „Díky za čaj, tetičko Bernie.“

Bernadetta je políbila. Mladší, osmiletá Delia napřáhla ruce, aby také dostala polibek, a Boysie sebou plácl na podlahu a držel se přitom za nohu. „Ach… ach, pomozte mi! Mám v noze kost, možná i dvě!“

Bernadetta, Delia i Rebeka se jeho kousku zasmály. Bernie ho zvedla.

„Ty jsi ale číslo, Boysie. Počkej, vykartáčuju ti sako.“ Na chodbě vzala z háčku vedle šatní skříně kartáč a synovce oprášila. Pak mu rukou upravila ramena a řekla: „Tak, synu, už můžeš před Briony.“

Oba chlapci ji políbili na tvář. „Dík, tetičko Bernie. Ahoj, zítra.“

Nechali vůz zaparkovaný na příjezdové cestě a vyrazili domů pěšky.

Briony zrovna psala dopisy, když zaslechla, jak se otevírají vstupní dveře. Jako vždy byla ráda, že jsou chlapci zase doma.

„Nazdar hoši, jak se vede?“ přivítala je.

Každý den jim kladla stejnou otázku, tudíž ji čekali, a pokaždé odpověděli stejně. „Dobře.“

Briony jakoby otráveně obrátila oči v sloup. „Dobře? Tak proto mě to vaše školné stojí tolik jako celý národní dluh?“

Hoši se zaraženě usmáli.

„Pojďte mi dát pořádnou pusu!“

Vstala a objala je. Mezi mohutnými muži působila ještě drobněji než ve skutečnosti. „Jdete na večeři?“

„Jo, a pak zaskočíme do klubu.“

„Tak dobře. Dám vědět Cissy. A stavte se za stařenkou, ano? Ráda vás uvidí.“

Když odešli, v duchu se usmála a vrátila se ke svým dopisům. S příchodem chlapců dům opět ožil a všechno jí hned připadalo veselejší.

Osmdesátiletá paní Horlocková byla upoutaná na lůžko. Celá se scvrkla, až z ní zůstala jen křehká schránka s jemným chmýřím na hlavě. Bezzubá babička mohla jen pít vývary a žmoulala chléb namočený ve mléce. Po duševní stránce se však nezměnila ani omylem. Jakmile hoši vstoupili do pokoje, bezzubými ústy se na ně usmála a pohladila postel. „Nazdar, vy dva fešáci! Pojďte ke staré tetce.“

Posadili se na postel a oba ji chytili za průsvitné ruce.

„Ahoj, teto. Jak se cítíš?“

„Jako vždycky! Co jste vyváděli vy dva? Poprali jste se?“ Zhodnotila je svým bystrým zrakem. „Už máte moji výhru?“

„Koncem týdne,“ vysoukal ze sebe Boysie.

„Ten mizera Lawson vás podtrhl, že? Poslouchejte: Když vás někdo podfoukne a projde mu to, je, jako by vyhrál, chápete?“

„Pořádně jsem ho zkopal. Jestli ty peníze nepřinese do konce týdne, zabiju ho,“ poznamenal Boysie věcně.

„Hodný kluk. Tenhle týden bude v Bethnal Green další zápas. Chtěla bych, abyste za mě vsadili desetilibrovku. Bude se rvát Jimmy Sands a Michael Derry. Vsaďte na Derryho, má to v kapse.“

Daniel se zasmál. „Zajdu za Tommym Lanem, ať za tebe vsadí. Možná na něho taky přihodím. Chceš, abychom ti přinesli kapku něčeho ostřejšího, teti?“

Stařenka se zachichotala. „A co myslíš? No jasně! Dneska asi vyrážíte za holkama, co?“

„Tak nějak.“

„Jo, Danny, holky, které vás dostanou, budou mít velký štěstí!“

Políbili ji a rozloučili se.

Ze Cissy se stala boubelka. Během let hodně přibrala. Starala se o dům a mezitím stíhala zálety s různými muži od amerických letců neurčitého věku po uhlíře, který měl manželku a třináct dětí. Byla v podstatě ošklivá, ale její kyprá ňadra a veselá povaha jí velmi pomohly. Navíc nepatřila k věčně se rozčilujícímu typu žen. Cissy Briony vždycky tvrdila: „Pokud mají vlastní zuby a trochu vlasů, mně postačí!“

Na to Briony pokaždé namítla: „Tobě stačí, když dýchají!“

Touto odpovědí boubelatou ženu vždycky rozesmála. Cissy ostatně hlásala, že si díky výpadkům proudu mohla konečně užívat i ona. Briony s ní musela souhlasit. Jako mnohé neprovdané ženy - a pár vdaných - prožila pár hezkých válečných let v náručích mužů.

Ten večer si chlapci dopřáli vydatnou večeři. Začali plátkem domácího kuřecího játrového pâté s teplým toustem. Pak zhltli velké pečené kuře a návdavkem si dali plátek jablečného závinu. Nikdy nepoznali hlad. V Brionině domě byl vždy dostatek másla, mléka, vajec i masa. Chlapci to brali jako naprostou samozřejmost.

Oba se chytili nacpaných břich a jako jeden pochválili Cissy: „Bylo to moc dobré, Cis.“

Cissy se nafoukla pýchou.

Briony se zasmála. „Vy dva jste opravdu dobří jedlíci! Cissy, zlatíčko, přines nám kávu a sobě taky vezmi hrnek.“

Cissy poslechla a všichni si chvíli povídali. Hoši si zapálili cigarety a Briony je sledovala přimhouřenýma očima.

„Prý jste byli v baru v Bethnal Green? Co jste tam dělali?“ Pečlivě zvolila tuto chvíli a těšilo ji, když se vyplašili.

„Já se dozvím všechno, miláčkové. Poslyšte: Dávám vám hodně svobody, ale nechejte si poradit. Zahrávejte si s ostrými hochy, až budete mít šanci vyhrát. Rozumíme si?“

Hoši přikývli a Briony se usmála. Uklidnili se a úsměv jí opětovali. Daniel a Boysie se na sebe podívali se zvednutým obočím. Oba pochopili, že dostali matčino svolení.

„Poslyš, mami, chtěli bychom si založit vlastní podnik, ale nevíme přesně jak. Zašli jsme do baru v Bethnal Green, abychom si to tam okoukli. Dnes večer jdeme do dalšího v Canning Townu. Na těch klubech se dá vydělat dost peněz. Lidi si po válce chtějí užívat. A my taky, že, Boysie?“

„To si piš!“

„Aspoň vím, co máte za lubem. Jestli budete cokoli potřebovat, stačí říct.“

Oba ji chytili za ruku. „To víme, mami.“

Briony přikývla, ale zabolelo ji srdce. Tady žili obklopeni lidmi, kteří je milovali. Opravila se, ženami, které je milovaly a od narození hýčkaly. Briony věděla, že venku čeká mladíky drsná realita, a chtěla je před ní ochránit. Uvědomovala si, že jsou rozmazlení a že se jim dostávalo víc, než pro ně bylo dobré. Nicméně i tak z nich vyrostli hodní kluci. Trochu divocí - několikrát se u nich dokonce stavila policie. Vždycky je z toho nějak vysekala. Představovali pro ni celý život a lásku k nim nedokázala ničím zastavit, i kdyby chtěla.

„Od zítřka by se měl začít opravovat Berwick Manor. Kdybyste viděli, v jakém je to panství stavu! Zabrali ho sice jako nemocnici, ale nejspíš tam chovali nemocná prasata! Vypadá to jako v prasečáku. Asi jsme se na válce museli všichni nějak podílet. Jestli seženu dřevo, čeká nás hodně práce. Naštěstí mám přítele, který všechno obstará.“

„A za dobrou cenu?“ prohodil Boysie zvesela.

„Jistě. Nemá smysl živit psa…“

Oba jí skočili do řeči. „A sám štěkat!“

Cissy zavrtěla hlavou. „Ti dva jsou chytří jako opice. Dotáhnou to daleko.“

Briony se zasmála. „Toho se právě bojím!“

Boysie vstal. „Nikdy tě neopustíme, mami.“

„My totiž dobře víme, kde se máme dobře!“

Hoši zamířili do trochu zastrčeného biliárového klubu v Canning Townu. Nacházel se jen kousek od hospody Bridge House. Pro tuto příležitost se obzvlášť pečlivě oblékli. Měli na sobě černé obleky, bílé košile a černé kravaty. Vlasy si ulízali gelem dozadu a přes sebe si přehodili světle béžové kabáty.

Venku foukal ostrý říjnový vítr. Když vklouzli do klubu, bylo tam téměř prázdno. Zamířili k baru a poručili si whisky. Barman po nich opatrně pokukoval. Věděl, že to jsou dvojčata Cavanaghových. Ve svém podniku je však viděl poprvé, a to ho znepokojilo. Kam Cavanaghovi vstoupili, tam nastaly potíže.

Dle jeho mínění to byli pěkní všiváci, ale co mohl dělat? Všichni znali jejich tetu Briony Cavanaghovou.

Dvojčata vypila skotskou a rozhlédla se kolem sebe. V šeru klubu hráli čtyři muži biliár a po očku bratry pozorovali. Přitom na sebe vrhali tázavé pohledy.

Přesně v osm třicet vešli do místnosti další tři muži. Majitel se na ně horlivě usmál, ale hráči si zachovali odstup. Všichni včetně dvojčat věděli, co jsou ti tři zač. McNeeové v Canning Townu i Silvertownu získali věhlas jako tři šílenci, kteří vybírali od majitelů menších klubů peníze za poskytovanou ochranu. Kromě toho dělali špinavou práci větším zločincům, již se takovou prací neměli čas zabývat. Nejstarší z nich, Seamus McNee, doufal, že jednou bude pracovat pro Rileyovy. Byl to jeho životní cíl. Ihned zaregistrovali dvojčata a kývli na pozdrav. Dvojčata s úsměvem učinila totéž.

„Dáš si něco k pití, Seame?“ křikl Boysie zvesela. „Ještě jednu rundu, kámo, a drink pro McNeeovy.“

Majitel baru si oddechl. Obával se, že vzniknou potíže. Nalil dvě skotské, pak další tri whisky a natočil tři guinnessy „na spláchnutí“, což si McNeeové obvykle objednávali.

„Napijeme se s vámi,“ poznamenal Seamus, jako by jim prokazoval čest. Všiml si, že Boysieho výraz ihned ztvrdl, ale poklepal na majitele. „Máš pro nás něco?“ vybafl a natáhl svalnatou ruku.

„Jistě, pane McNee, nikdy jsem vás nezklamal, že?“ vydrmolil nervózně. Neblahá předtucha se vrátila. Declan a Porrick McNeeové se přátelsky na dvojčata usmáli a Seamus obrátil oči v sloup.

„V pořádku, Declane? Jak se vede, kámo?“ zeptal se Daniel tlumeně.

„Není to zlý. Který ty jsi? Vy dva se mi pořád pletete.“

Boysie se zasmál a díval se, jak majitel podává Seamovi ruličku bankovek.

„Nejspíš proto, že máš vypatlanou hlavu.“

Seamus se prudce otočil, až upustil bankovky do rozlitého piva. „Cos to řekl?“ vybafl rozhořčeně.

„Jsi snad ještě k tomu hluchý?“

Seamus se napřímil a zrudl vzteky. Když napřáhl pěst, dvojčata se na sebe podívala, ustoupila a vytáhla zpod kabátů pušky s krátkou hlavní. Všichni čtyři hráči biliáru padli na podlahu.

Boysie s chechtotem sebral peníze z baru a vsunul si je do kapsy.

Pak zamířil zbraň Seamovi na nohu a zmáčkl spoušť. Výstřelem se celý klub zachvěl. Majitel baru se pokřižoval a utekl dveřmi za barem na toaletu, v níž se zamkl. Declan a Porrick zírali, jak se jejich bratr svíjí v bolestech na podlaze. Boysie a Danny se zasmáli. „Odveďte bráchu do nemocnice, hoši. Myslím, že ho ta noha bolí.“ Pak do sebe kopli whisky a zamířili ke dveřím.

Daniel se zastavil a otočil se. „A mimochodem: Vyřiďte Seamovi, že od příště vybíráme výpalné my. A kdyby chtěl náhodou dělat potíže, schytá to přímo do hlavy. Tak zatím!“

Porrick, který nikdy nepatřil mezi bystré hlavy, jim mávl na pozdrav.

Venku se dvojčata chechtala celou cestu k autu. Jejich násilný čin jim působil nezměrné potěšení.

Za pár hodin se to rozkřiklo.

Kluci Cavanaghovi si tak skutečně zvolili svou dráhu.

Briony s Mariah diskutovaly, jak nejlépe vrátit Manor do původního stavu, aby mohly podnik znovu otevřít. Vždycky to byl jejich nejlukrativnější dům a po válce v něm chtěly opět rozjet byznys. Mariah sice nesouhlasila, aby panství poskytli válečné nemocnici, ale s Briony se nedalo hnout. Umínila si, že musí svou troškou přispět. Všichni žasli, jaká se z Briony stala patriotka. Po náletu Londýna zařídila vyvařovnu, shromažďovala šatstvo a mycí prostředky pro lidi, které vybombardovali. Potřebným rozdělovala peníze a nabízela přístřeší, dokud si nenašli alternativní bydlení, čímž si získala srdce i těch nejpřísnějších pracovníků charity. A protože podnítila založení skvělého černého trhu, měla pocit, že svým úsilím vykoupila jiné hříšné skutky, které napáchala. Nyní jen chtěla opět rozjet podnikání.

Deset minut po desáté zazvonil telefon. Mariah předala sluchátko Briony, která se právě něčemu ohromně smála. Její tvář však ihned zpřísněla a Mariah užasle sledovala, jak Briony třískla sluchátkem a nalila si panáka Napoleon brandy.

„Já ty dva syčáky zabiju! Kristepane, já je zabiju!“

Mariah se podívala na Briony a kroutila hlavou.

Přestože měla Briony po čtyřicítce, vypadala stále moc hezky. Uchovala si štíhlou postavu a její tvář zůstala téměř bez vrásek. Nová móda jí slušela a své nádherné vlasy si splétala do francouzského copu, který právě frčel. Prozradil ji jedině hlas. Než otevřela ústa, všichni se domnívali, že je dámou z vyšší společenské vrstvy.

„Neuhádneš, co zas ti dva parchanti vymňoukli dnes večer.“

„A co?“ zeptala se Mariah překvapeně. Briony takhle o svých svěřencích nikdy nemluvila. V jejích očích byli něco mezi Bohem a papežem.

„Postřelili Seama McNeeho do nohy v biliárovém klubu v Canning Townu. Ti pitomí parchanti! Počkej, až je dostanu pod ruku. Mluví se o tom po celém Silvertownu, takže se můžeš vsadit, že se to do rána rozkřikne všude. Právě jsem se dozvěděla, že Rileyovi z toho nemají radost. McNeeové pro ně dělali.“

„Propána!“

Briony do sebe kopla ostrou tekutinu a pokrčila rameny. „K čertu s Rileyovými. Štve mě ta jejich drzost! Dnes večer seděli doma a tvářili se, jako by neuměli do pěti napočítat. Určitě si to naplánovali… Počkej, až mi přijdou na oči.“

Mariah se zhluboka nadechla a promluvila: „Poslyš, Bri, známe se už moc dlouho. Ti chlapci se vymkli kontrole. Jen si vzpomeň, co provedli loni ve Victoria Parku. Zmrzačili chlápka. Už jako děti se projevovali jako násilníci. Tohle je jen vyvrcholení. Musíš zakročit, nebo ti přerostou přes hlavu.“

Briony se přimhouřenýma očima podívala na mohutnou ženu před sebou. Mariah si stále barvila vlasy na blond, nosila přiléhavé šaty a líčila se, ale svých dvaašedesát nezakryla. Briony si najednou uvědomila, že ze všech, které znala, jedině Mariah nepěla na její chlapce chválu. Odjakživa zdůrazňovala jejich chyby. Přestože v hloubi duše věděla, že její přítelkyně má pravdu, namíchlo ji to. „Tohle je tvůj názor, jo?“

Mariah pokrčila rameny. „Je na čase, aby ti někdo řekl pravdu. Ty i celá vaše rodina je chováte jako v bavlnce a podívej, kam to dospělo. Zmrzačili známého zločince ve špinavém biliárovém klubu. Vsadím se, že tě opravdu těší, že jsi jim poskytla skvělé vzdělání. A ještě jedna věc, když už o tom mluvíme…“

Briony zvedla ruku, aby ji zastavila. „Myslím, že už jsi toho řekla dost, Mariah. Nikdy předtím jsem si neuvědomila, že moje kluky nemáš v lásce. Už jsem pochopila, díky.“

Začala si oblékat kožich, ale Mariah ji chytila za paži.

„Mám je ráda, Briony, ale na rozdíl od tebe vidím i jejich chyby. Pohrávají si s tebou, děvče. Než přijdou domů, vždycky se jdou k Bernii napřed vyfešákovat. Před tebou jen sedí a usmívají se - mají z tebe srandu. Nepopírám, že tě milují. Ne…, zbožňují tě. Ale vědí, co po nich chceš, a tak ti to servírují. Jejich dnešní chování je toho dokladem. Zmínila ses, že si chtějí zařídit vlastní podnik. A měla jsi ohromnou radost. Prý se konečně postaví na vlastní nohy. A o co jde? O vybírání výpalného od majitelů klubů. Oni chtějí být zločinci, děvče. Touží se stát Rileyovými a být jako…“

Briony ji odstrčila a zařvala: „Do toho, jen se vymáčkni! Chtějí být jako já… Jako já á ty. I ty jsi v tom namočená až po krk!“

„Já to vím, ale na rozdíl od tvých zatracených synáčků si my dvě nehrajeme na padouchy. Nestřílíme pitomé zloděje ve špinavých klubech. Copak nevidíš, že pokud jim v tom nezabráníš, skončí v base, nebo v márnici?“

Přestože Briony v duchu souhlasila s tím, co Mariah právě řekla, loajalita k rodině převládla. „Jsou to moji chlapci a já si s nimi poradím.“

„Dělej, jak myslíš, ale pak neříkej, že jsem tě nevarovala!“

Briony otevřela dveře a odsekla: „Buď bez obav.“

Práskla za sebou a rozzuřeně odešla. Zlobila se na dvojčata o to víc, že ještě ke všemu zapříčinila hádku s nejlepší přítelkyní. Celou cestu domů ji bolelo u srdce.

Pravda bolí. A moc.

Danny a Boysie se vrátili domů o půl třetí ráno. Po biliárovém klubu se stavili do hospody U Dvou klobás ve Stratfordu, dali si něco tvrdšího a po očku pozorovali protivníky Rileyových – bratry Moneyovy.

Jejich vůdcem byl Michael Money a Boysie i Danny se jim vědomě snažili vetřít do přízně. Michael netušil, že je dalším na jejich seznamu. V deset třicet odešli do baru na Frith Street, který patřil Tommymu Laneovi. Jejich prvotní euforie je postupně začala opouštět. Když vstoupili do domu tety Briony, čekala na ně v obývacím pokoji.

„Kdopak to přišel? Že by Frank a Jessie Jamesovi?“

Museli se zasmát, i když se do smíchu nutili. Takhle s nimi mluvila jen teta Briony.

„Švihejte sem ke mně. Hned!“

Poslechli. Postavili se ke krbu a podívali se na ni.

Navzdory vzteku ji opět přemohli svým magnetismem.

„Chci vědět, co se dnes večer stalo v Silvertownu.“

„Myslím, že už to víš, mami.“ Tím oslovením ji vždycky dostali. Byli to její chlapci. Velcí chlapci. Její Achillova pata.

„Vím dost, abych pochopila, že jste se nejspíš pomátli!“ Vybafla zvučným hlasem. „Střílet na lidi před svědky! Promenádovat se s puškami s krátkou hlavní. Co přijde dál? Zamíříte do Scotland Yardu a štípnete detektivům výplaty? Nejspíš jste pitomí. Ne, vy jste pitomí! Půjdou po vás Rileyové. Seamus a McNeeové pro ně pracovali, víte to? A vy prostě vejdete do klubu a postřelíte ho.“

Boysie a Daniel hleděli na drobnou ženu před svými zraky. „Nebojíme se Rileyových, McNeeových ani Moneyových. Víme, co děláme, mami, tak se uklidni. Všichni si budou myslet, že jsme vyvedli něco špatného!“ prohodil Daniel zvesela.

Najednou je Briony viděla takové, jací skutečně byli. Už odmalička. Když něco chtěli, požádali o to. Pak důrazněji, až nakonec dosáhli svého. Odjakživa se jim snažila dát všechno. Chtěla jim vynahradit, že neměli Eileen ani otce. Takhle to dopadlo. Neměla pochyb, že když si umínili dostat Rileyovy, McNeeovy a Moneyovy, také je dostanou.

Přišli k matce, políbili ji jako vždy a omotali si Briony kolem prstu. Ať by řekla cokoli, ničemu by to neprospělo. Musela se dát buď na ústup, nebo se jim postavit. Nechtěla se s nimi přít. Nemohla, neboť věděla, že by ji opustili. A kdyby to udělali, nezbylo by jí nic. Vůbec nic. Musela se s tím prostě vyrovnat. V hloubi duše na ně byla pyšná, i když si to neuvědomovala. Vybrali si zločineckou dráhu, a protože se jednalo o její chlapce, začali hned na špici. Kdyby se zbavili Rileyových, jejich životní dráha by se odvíjela velmi slibně.

„Děláte mi starosti, chlapci. Jak vám můžu s Rileyovými pomoct? Chcete, abych to urovnala?“

Boysie se zasmál. „Ty se jich nebojíš, že?“

Briony zavrtěla hlavou. „Ne. Ani ne.“

„My taky ne. Víme s Dannym, co chceme od života.“ Odešel k oknu a zatáhl závěsy.

„Je to velký svět, mami, a my mu budeme vládnout jako králové, že, Danny?“

Přikývl. „Hodláme si prorazit vlastní cestu. Bez tebe, mami. Jsme dospělí a víme, co chceme. Už nás nic nezastaví.“

Briony věděla, že šlo o hrozbu, a nakonec pochopila, co se jí Mariah snažila říct. „Buď do toho půjdeme s tvým svolením, nebo odejdeme a uděláme to po svém.“

Briony je objala. „Je to nebezpečný svět. Plný lidí, jako jsou Rileyovi, McNeeovi a Moneyovi. Nezapomínejte na to, chlapci.“

Oba se na ni usmáli, až odhalili naprosto identické zuby.

„Nezapomeneme,“ odvětili jako jeden muž a Briony přikývla. Zvolili si svou cestu.

34

„Honem, mami, vstávej. Je po desáté!“

Liselle stáhla z matky přikrývku a povzdechla si. „Prosím, mami, o půl dvanácté máš nahrávání.“

„Nech mě na pokoji, Liselle, jsem unavená.“

Kerry schoulila své vychrtlé tělo do klubíčka. Liselle jí položila paži pod hlavu a násilím ji zvedla do sedu. Pak ji napůl odtáhla, napůl odnesla z postele do sprchy. Jakmile Kerry ucítila ledovou vodu, zalapala po dechu. Liselle se zasmála.

„To tě poučí, aby ses příště tak nezlinkovala! Už toho začínám mít po krk. Až se probereš, přijď si dát dolů něco k jídlu a kafe. Odvezu tě do studia.“

Kerry za zády odcházející dcery ukázala oba vztyčené prostředníčky a připustila si teplou vodu. O pět minut později vystoupila z koupelny zamotaná do osušky. Vrátila se do ložnice a ze zásuvky toaletního stolku vytáhla lahvičku s tabletami. Spolkla jich pět, aniž je zapila, a natáhla si župan. Dole na ni čekala dcera.

„Vypadáš utahaně!“

Kerry se usmála. „A taky se tak cítím, zlato. Kde mám to kafe?“

Liselle jí nalila kávu a obě mlčky popíjely. Mladá žena matku pozorně zkoumala. Kerry zpívala v klubech do pozdní noci, nahrávala album a taky polykala příliš mnoho prášků. Liselle nejvíc štvalo, že její matka vypadala na svůj způsob života moc dobře. Každý jiný by vypadal ztrhaně, příšerně, Kerry Cavanaghová však nikoliv. Zdálo se, že při práci jen vzkvétá. Dokonce i během války cestovala po celém světě a zpívala vojákům jako divá. Liselle trápily spíš matčiny tabletky - a taky vodka.

V jednadvaceti o svou matku pečovala na plný úvazek. Ani netušila, jak k tomu došlo, ale prostě se to stalo. Zdálo se, že Liselle trávila život péčí o matku, místo aby to bylo naopak. Dokonce podepisovala všechny šeky, protože matka byla buď kdesi pryč, nebo do němoty opilá. Liselle jí držela od těla reportéry, potvrzovala data Kerryiných výstupů, dohlédla, aby se postarali o její kostýmy, aby matka nezapomínala jíst, ukrývala před ní pokud možno co nejvíc alkoholu, a tím zajišťovala, aby matka mohla předstoupit před publikum. Den ode dne se to zdálo těžší. Výraz Kerryiných očí opět otupěl a Liselle si v duchu povzdechla. Po pilulkách aspoň mohla zpívat. Horší to bylo po prochlastané noci, v branži už se tím Kerry proslavila.

„No tak, mami, sněz trochu míchaných vajíček.“

Kerry se zaksichtila. „Takové svinstvo bych nejedla, ani kdybys mi za to platila! Dám si kousek opečeného chleba, ten postačí.“

„Tak se jdi obléknout, za chvíli musíme vyjet.“

Kerry vstala. „Ty jsi pěkně rozkazovačná pomocnice, Liselle, to ti povím!“ prohodila žertovně, nicméně tím i tak Liselle ranila.

„Někdo tě musí dát do pořádku. Kdyby to záleželo jen na tobě.

Kerry ihned vystřízlivěla. „Já vím, já vím, zlato.“

Liselle sledovala, jak matka odchází, a litovala, že si neukousla jazyk. S mámou to měla opravdu těžké, ale milovala ji.

Liselle se na chodbě podívala do velkého zrcadla u telefonního přístroje. Zírala na ni tvář s tmavými kruhy pod očima a rudě namalovanými plnými rty. Tmavě hnědé oči si silně líčila a husté černomodré vlasy nosila vyčesané nahoru. Často přemýšlela, proč je tak snědá, ale matka jí o otci nechtěla nic říct. Jen to, že ho moc milovala a že ji opustil. Jako dítě snila o tom, že to je Španěl, nebo Ital. Babička jí vždycky tvrdila, že mají v rodině baskickou krev. Připadalo jí zvláštní, že o svých předcích nic neví, a v poslední době ji to velmi trápilo. Matky nebo tet však nemělo smysl se ptát, všechny začaly mlžit, jakmile se o tom zmínila.

Zaslechla matčiny kroky na schodišti a sebrala klíče od auta. Babička říkávala, že se to jednou stejně provalí. Když s matkou opouštěly dům, usmála se na ni. Jednou se to dozvím.

Kenny Riley se tak naštval, až mu na tvářích vyskočily červené skvrny. Těžce oddechoval a pěsti ho bolely od toho, jak je svíral. Podíval se s povzdechem na muže po své pravici - na Michaela Moneyho.

„Chci těm Cavanaghovým udělit lekci, na jakou nikdy nezapomenou, chápeš? Myslím, že je to dvojka grázlíků, kteří se musí naučit slušnému chování!“

Michael Money přikývl. Jeho samotného střelba šokovala. Fakt, že se dvojčata vzápětí objevila v hospodě a mluvila s ním jakoby nic, ho vylekal. Moc ho vylekal. O Boysiem se vědělo, že je cvok, výbušná povaha, ale Danny byl úplně jiný - a moc mazaný, takže pokud si něco usmyslel, museli se před nimi mít na pozoru. Tohle však Kennymu Rileymu neřekl, věděl, kdy zabránit sporu. Momentálně byl Kenny v takovém stavu, že stačil sebemenší podnět a mohl vybuchnout. A skončilo by to přinejmenším dlouhodobým pobytem v nemocnici.

„A co jejich teta, Kenny? Není to žádná Sněhurka.“

Kenny zaskřípěl zuby a sarkasticky poznamenal: „Takže už se bojíme i ženských a dětiček? Mám zaběhnout domů a říct svý mámě, aby to za mě vyřešila? Co, Micky? Nebo co kdybychom my dva připravili chleby s džemem a udělali si piknik ve Victoria Parku? Ti oškliví hoši by si mezitím mohli dát koupel a svačinku! K čertu s Briony Cavanaghovou! Všichni Cavanaghovi ať jdou k čertu! Běž je najít a přiveď mi je sem. Řeknu jim pár slov, které ty šmejdy vyděsí natolik, že mě nechají na pokoji.“

Michael Money vehementně přikývl a vycouval z místnosti. Rozhlédl se po kancelářích společnosti Riley and Co. v Bethnal Green, díval se na muže, z nichž někteří byli na zločineckou dráhu příliš staří, jiní příliš mladí, na skladiště zbraní a další výzbroj nahromaděnou v průběhu let. Přepadlo ho neblahé tušení. Cavanaghové byli mladí, ale že by se báli? Ani náhodou. Obzvlášť Boysie netušil, co je strach. Všichni věděli, jaký je cvok. Na něj teď připadla úloha jim sdělit, že si je přeje vidět sám Kenneth Riley. Momentálně sám netušil, z koho má větší strach - zda z Rileyových, nebo z Cavanaghových.

Brzy na to přišel.

Boysie a Danny se probudili už v sedm. Jako obvykle spořádali vydatnou snídani, kterou jim uvařila velmi zamlklá Cissy. I ona se totiž doslechla, co provedli, a bojovala se svou přirozenou nenávistí k násilí a se šokujícím pomyšlením, že něco takového dvojčata vůbec udělala. U snídaně se však škádlili jako obvykle, čímž si ji opět získali. Utěšovala se tím, že hochy k tak zoufalému činu nejspíš nějak dohnali. V době, kdy umývala jejich talíře a připravovala další konvici čaje, už v její mysli McNeeové vystupovali jako ničemní zlotřilci.

V osm třicet dorazily do domu Bernadetta, babi Molly a tetička Rosie.

K překvapení všech se Molly s činem dvojčat naprosto smířila. Briony seděla a užasle poslouchala, jak Molly chlapce objala, políbila a řekla jim, že jsou hodní vnímaví hoši, kteří vědí, co chtějí, a taky za tím jdou. Matčino snadné přijetí šokovalo nejen Briony, ale i Bernii. Briony si uvědomila, že se kluci chtěli jen předvést. Mariah měla naprostou pravdu: chlapci si pohrávali s ní, s tetami i babičkou. Byli pro ně takoví, jaké je chtěly mít, třebaže skutečnost vypadala jinak. Přesto žily v iluzi, že jsou to jejich hodní hoši.

Jenže z hochů se stali muži, nebezpeční muži, a za nejhorší pokládala, že je přesto stále miluje celou svou bytostí. Bez ohledu na to, co prováděli.

Rosalee seděla v křesle a Boysie jí pomáhal s pitím čaje. Když Briony viděla, s jakou něhou jí otírá bradu bílým kapesníkem a jak ji líbá na vlhké rty, srdce jí poskočilo samou láskou. Danny přinesl další polštář a vsunul jí ho za záda, aby se jí sedělo pohodlně.

Molly je pozorovala a vzdouvala se pýchou. Na tyhle dva chlapy mohla být hrdá - věděla, že na rozdíl od manžela, který prodal své dcery za chlast a dobré jídlo, se tihle dva o svou rodinu vždycky postarají. Jejich manželky se nebudou muset plácat ve špíně ani potmě šmátrat po manželových kapsách v hrůze, že se opilí tyrani probudí, aby zachránily alespoň pár šilinků z jejich výplaty. Ach, ne. Tihle muži obléknou své ženy do nejlepších šatů, postarají se o děti a budou své manželky milovat a respektovat. Copak je koneckonců nevychovaly ženy? Dokonce i Briony, třebaže ji Molly někdy pořád považovala za pěknou potvoru, zajistila, aby chlapci ženy respektovali a chápali je.

Ach, jsou to hodní hoši, hodní muži, a jestli postřelili toho mizeru McNeeho, co na tom záleží? Jednalo se o odporného mučitele, který uměl s kleštěmi takové kousky, až se z toho člověku zvedal žaludek. Teď se její chlapci měli stát eastendskými barony. Mohla chodit s hrdě vztyčenou hlavou a na ulicích se nemusela bát.

Dvojčata přijala její nekritický obdiv jako vždycky: úsměvy a objetím. Briony je pozorovala plná dojmů. Eileenini chlapci opravdu dojdou daleko.

Šlo jen o to, aby nezašli až příliš.

*

Kenny Riley čekal, až Michael Money přivede dvojčata. Celý den přemýšlel o tom, co asi mají lubem. Když se rozhlédl kolem sebe a pomyslel na své nejlepší muže, počáteční vztek ho přešel. Najednou ho napadlo, jestli se Cavanaghové skutečně stanou silou, před kterou je třeba mít se na pozoru. Vzpomněl si, že udržují úzké styky s Tommym Lanem, kdysi baronem a milencem jejich tety. Tommyho, který přes všechny náhodné známosti zůstal starým mládencem, nemohl v žádném případě považovat za pitomce. U něj by chlapci získali slušnou podporu. A pak tu byl Marcus Dowling, který pracoval pro Briony. Taky drsný muž. A Briony Cavanaghová. Prý měla před lety na svědomí zmizení a vraždu Willyho Bolgera, Ronnieho Oldse a jednoho z jeho lidí. Ona i Mariah Jurgensová se ukázaly dost chytré, aby si získaly přízeň správných lidí – nejen zločinců typu Tommyho Lanea, ale i vysoce postavených soudců a členů parlamentu.

Do oběda se začal potit a litoval svého předešlého impulzivního chování. Měl ta dvojčata rovnou sestřelit a pak se pokusit urovnat vztahy s rodinami. Tak to v East Endu obvykle chodilo. Když už by byli mrtví, nic jiného by se nedalo dělat. Bratři McNeeové chtěli pomstu a on jakbysmet. Jednalo se však o pomstu s hořkou příchutí. Vyčetl Michaelovi Moneymu z tváře znepokojení a Michael se nenechal jen tak zastrašit.

Kvůli válce jeho řady značně zeslábly. Zbyli mu jen staří nebo moc mladí zločinci. Do háje s válkou! Někteří z jeho nejlepších lidí vstoupili do armády a zahynuli. Ti méně patriotičtí muži jako on sám se zašili do sklepů, hospod a jiných podobných míst, v nichž budovali impérium, o něž je teď lidi jako Cavanaghovic dvojčata chtěli připravit.

Zapálil si cigaretu značky Lucky Strike a zhluboka z ní potáhl. Život je někdy opravdu pes.

Michael stopoval dvojčata až do tetiččina domu a čekal ve svém Fordu Deluxe, až vyjdou ven. Miloval Manor Park, považoval ho za dobrou oblast. Uznale ohodnotil dům Briony Cavanaghové na dvacet tisíc liber. Na takový životní styl bych si i zvykl, říkal si.

Michael Money si uvědomoval, že je chytrý. Nedostalo se mu sice žádného formálního vzdělání, ale mnohému se přiučil na ulicích, což mu stačilo. Právě zvažoval, zda se nemá spojit s Cavanaghovými a pomoci jim odstranit Rileyovy, když dvojčata vyrazila ve svém Aston Martinu od domu.

Nastartoval a rozhodl se je sledovat, dokud nenajde odvahu rozhodnout, jestli se pokusí je odvézt ke Kennymu, nebo zda se s nimi oboustranně výhodně dohodne. Téměř okamžitě pochopil, že míří do Bethnal Green.

Boysie si v autě prozpěvoval. Projel kolem policejního vozu, a jelikož šlo o Boysieho, zamával jeho posádce.

„Jak myslíš, že to včera večer vzala teta, Boysie?“ zeptal se Danny znepokojeně.

„V pohodě. Ví, jak to chodí.“

Danny zabočil za roh a ohlédl se přes rameno. „Sleduje nás Michael Money v tom svým pitomým bouráku vykládaným dřevem,“ prohodil znechuceně.

„Jen ať nás sleduje, však se brzy dozví, co se chystá. Jako všichni, včetně tetičky. Neboj, Danny. Je chytrá a stejně zvrhlá jako my. Až to bude za námi, přijde.“

Danny pokračoval v řízení, zatímco se Boysie postaral, aby měli všechno potřebné připraveno.

Briony vešla do domu v Hyde Parku, neboť věděla, že tam najde Mariah. Když vstoupila do kanceláří za hlavní částí domu, přítelkyně zvedla hlavu a obě ženy se na sebe chvíli dívaly.

„Ahoj, Mariah. Objednala jsem kávu,“ řekla Briony normálním hlasem. Mariah pochopila, že se jí tímto Briony omlouvá.

„Fajn, kafe přijde k chuti. Včera v noci jsme měly ve všech klubech úspěšnou noc. Nechala jsem si dnes ráno přinést účty a prošla si je.“

Mluvily o práci, dokud nepřinesli kávu. Pak Mariah prohodila: „Tak co se stalo s chlapci?“

Briony se rozzářila. „Nic moc. Postřelili McNeeho a dnes jdou po Rileyových a Moneyových. Kromě toho jsou ale skvělí.“

„Je mi to líto, Briony.“

„A co? Bude jim jednadvacet, už jsou dost staří, aby se o sebe postarali sami. Chtěla jsem říct, že když jsou dost velcí, aby postřelili puškou s krátkou hlavní známého šílence, pak by měli zvládnout všechno, ne?“

Mariah obešla stůl a objala svou přítelkyni kolem ramen. „Myslíš, že si s tím poradí?“

Briony přikývla. „Jasně. A právě v tom je problém.“

„Pojď si dát to kafe. Jak říkáš, zdá se, že vědí, co chtějí.“

Briony si srkla kávy a odložila šálek na talířek, až to cinklo.

„Víš, co mě znepokojuje? Co by na to řekla Eileen. Svěřila mi je, když ležela na smrtelné posteli. ‚Postarej se o mé chlapce‘ byla její slova. Mám pocit, že kdyby je teď viděla, nejásala by. Znalas naši Eileen. Nenáviděla lumpárny. Byla ctnostná. Někdy ji v nich poznávám - pohybují hlavou jako ona a tváří se stejně, když s nimi mluvím. Nepovolila by jim uzdu jako já. Byla by přísnější. Dohlédla by na to, aby si napsali úkoly. Já jsem je před vším jen chránila…“

Zvedla ruku k čelu a opřela se o loket. „Nevím, co si mám myslet. Svým způsobem jsem asi něco takového čekala. Jen ne tak brzy. Chtěla jsem jim předat nevěstince, noční kluby a sama rozšířit činnost o další podniky. Nepřála jsem si, aby stáli mimo zákon. Když teď vzali věc do svých rukou, nemůžu dělat nic. Jen sedět a pomoct jim, pokud to půjde.“

Mariah nalila velkou skotskou a podala přítelkyni skleničku. „Dělalas, cos mohla, holka, nic víc s tím nesvedeš. Někteří lidi už to prostě mají v sobě. Já si to alespoň myslím. Jen se koukni na ty Američany, kteří ve dvacátých letech spáchali tu vraždu… Jakže se to jmenovali? Už vím: Leopold a Loeb. Byli to synové milionářů a nepovedli se. Nemůžeš dělat nic jiného než je nechat, ať si poradí sami, případně jim pomoct, když se něco nepovede.“

Boysie a Danny se přiblížili k sídlu Rileyových a zpomalili vůz. Po válce rodina převzala prázdný dům v Shoreditch, který zničila bomba, a teď odtud řídila své nejrůznější podnikatelské aktivity. Kenneth Riley však ještě v Bethnal Green stále bydlel.

Michael Money zděšeně sledoval, jak Boysie za bílého dne vystoupil z vozu a odjistil americký ruční granát. Když ho prohodil oknem budovy, Michael si chytil tvář do dlaní.

Aston Martin rychle odjel a Michael Money v šoku a nevěřícně přihlížel, jak budova i s okolím vyletěla do povětří. Pak vsunul klíč do zapalování a jel sdělit bratrům čerstvou zprávu.

Král je mrtev, ať žijí Cavanaghovi.

*

Liselle moc ráda poslouchala matku, když zpívala. Seděla v nahrávacím studiu a sledovala, jak Kerry promlouvá s hudebníky, vysvětluje jim, jaký chce rytmus, a rozhoduje, zda někdo z kapely bude mít sólo. Liselle na ni byla pyšná.

Jako vždycky se zdvořile zeptala, jestli někdo z technických pracovníků nechce kávu, a pak šla hledat šálek pro sebe. Pokaždé jí odpověděli, že nechtějí. Správně usoudila, že si stejně jako její matka raději dají kapku něčeho ostřejšího. Přesto se zeptala, považovala to za slušnost. Její matka si dala dvě velké štamprle vodky, kterou jí nalil její současný milenec Victor Sanderson. Liselle k němu nijak sympatiemi neoplývala, ale nahrávací studio Badger Records mu patřilo a Kerry Cavanaghová představovala jeho hvězdu.

Do matčina milostného či přesněji sexuálního života se Liselle nepletla. Matka poletovala od muže k muži a se žádným nevydržela déle než pět minut. Odradily je její opilecké výbuchy. Zdálo se, že Victor vydržel, což Liselle pokládala za jeho velké plus. Když vyšla z nahrávacích studií na Abbey Road a zamířila do protější kavárny, narazila do mohutného černocha.

„Omlouvám se, neviděl jsem vás.“ Muž si sáhl na čepici a šel dál. Liselle na něho okamžitě zapomněla a pokračovala v cestě.

Nevšimla si, že černoch nasedl do velkého černého roadsteru opodál a pozoroval ji odtud.

Kerry začala zpívat. Všechno ztichlo, jako by se konal pohřeb, a Victor Sanderson si spokojeně vzdychl.

Měla opravdu velký talent.

Kerry stále zpívala blues svým hlubokým hrdelním hlasem, který se v posledních dvaceti letech stal jedinečným. Patřila mezi špičku a její hlas zaručil prodejnost alb. Mezi tehdejší velké hvězdy patřila Ella, Billie a Kerry Cavanaghová. Její hlas se během války nesl vzduchem zaprášených tančíren i luxusních nočních podniků a získal přitom na síle. Victor Sanderson chtěl dohlédnout, aby Kerry nedopadla jako Billie Holidayová a další. Měl v úmyslu ji sledovat jako ostříž, protože pro něho představovala investici, která mu mohla přinést neskutečné peníze. Kromě toho byla kočka a skvělá v posteli, pokud se ovšem nezkárovala. Nijak ho neotravovalo na ni dohlížet.

Kdyby se tak nechala přemluvit a jela do Ameriky, kde šly její desky na dračku, byli by za vodou. Nikdo ji však nedokázal přesvědčit. Ochotně by odcestovala do Francie, do kteréhokoli státu v Evropě, ale do Států nikdy. Jonathan la Billiere se ji pokusil přemluvit, aby přiletěla do Hollywoodu na dovolenou, ale kategoricky odmítla. Tím vyvedla z míry i Victora. Jonathan la Billiere, největší filmová hvězda na světě, a Kerry mu dala košem! I o domnělém románku by se psalo ve všech novinách, o to by se Victor postaral. Osobně by o tom napsal článek. S la Billierem, starým rodinným přítelem, se evidentně znali dlouhá léta. Faktem však zůstalo, že se Kerry nechtěla k Americe ani přiblížit. Pokud se s ní měl zájem pohádat, stačilo o tom jen promluvit. Za vystupování v Madison Square Garden jí nabídli padesát tisíc liber, ale ona nabídku chladně odmítla. Victor zuřil.

Domlouval dokonce její sestře - té, která vlastnila nevěstince -, ale ona ho zdvořile poslala do háje. Samozřejmě slušnějším způsobem, ale se stejným výsledkem. Utěšoval se tím, že Kerry momentálně seká dobrotu, chodí všude včas a není neustále zlinkovaná. Její dcera v tom hrála významnou roli. Hlídala svou matku jako ostříž. Umínil si, že oni dva se o Kerry postarají, a možná ji jednou dostanou i za velkou louži.

Dickie Lawson objevil dvojčata v Soho. Brzy zvečera popíjela v klubu Skrýš, který patřil Tommymu Laneovi. Když je Dickie viděl, polkl a sbíral odvahu.

Klub vypadal malý a sloužil vybraným hostům, proto vstupné stálo pět liber. Skrýš navštěvovali lidé, kteří se během války neměli zájem setkat s policejními složkami, manželkami, přítelkyněmi nebo vojáky. Dickie zaplatil, povzdechl si a vstoupil do jámy lvové.

Nejradši by se nakopl, že se pokusil ty dva podrazit. Stačilo na to jen pomyslet a braly ho mdloby. Kam se poděl, tam se mluvilo jen o nich. Každý, kdo by postřelil McNeeho a vyhodil do vzduchu Kennyho Rileyho, by vyděsil i starého Nicka, natož drobného podvodníčka jako Dickieho Lawsona. Sebral odvahu a zamířil k nim. Boysie a Danny ho zahlédli v barovém zrcadle. Nejistě za nimi chvíli postával, než se odhodlal promluvit:

„Jak je, hoši?“ vydrmolil přidušeným hlasem, jako by ho některé z dvojčat drželo pod krkem.

Oba se naráz otočili. „Ale, ale? Není to Dickie Lawson? Přišel jsi nás pozvat na panáka a vyplatit nám naši výhru, že?“ vyhrkl Boysie zvesela.

„Přesně tak, hoši. Co si dáte?“

Vytáhl z kapsy saka hnědou obálku a položil ji na pult. Danny ji vzal, otevřel a spočítal peníze.

„Je to jen sto liber, Dickie.“

Kousl se do rtu a pak se olízl, neboť mu ve strachu ústa v rekordním čase vyschla.

„Přesně tolik jsem vám dlužil, hoši… Sto liber.“

Boysie luskl prsty a barmanka se s úsměvem sklonila nad barem.

„Co si dáte?“

„Dvě velké skotské, zlato, a půllitr hořkého piva pro mýho kamarádíčka. A vy si samozřejmě na nás nalijte, co chcete.“

Barmanka se pustila do práce a Boysie se otočil zpátky k Dickiemu, který mrtvolně zbledl.

Danny se zachechtal.

„Chceme, abys nám vyplatil výpalné, Dickie. Jak už pravděpodobně víš, chudák Kenny Riley je kvůli výbuchu mimo hru. Předal nám všechno, co mu patřilo. A to, myslím, zahrnuje i tebe.“

Dickie pochopil a ihned přitakal. „Samozřejmě… Samozřejmě, hoši.“

Otřel si orosené čelo zpocenou dlaní, vytáhl ruličku bankovek a bez reptání zaplatil.

Boysie šťouchl Dickieho do hrudníku. „A nech si ty kecy. Nejsme pro tebe žádní hoši, jasný? Pro příště jsem pro tebe pan Cavanagh a tohle je taky pan Cavanagh. Myslíš, že si to budeš schopen zapamatovat?“

Dickie znovu vehementně přikyvoval.

„Ano, hoš…, ano, pane Cavanaghu!“

Boysie i Danny se nahlas zasmáli. „Hodný kluk. Teď nám ještě zaplať drinky a vypadni. Začínáš nás nudit. Příští týden se uvidíme, Dickie. Nemusíš nás hledat, najdeme si tě sami, jasný?“

hodinu později už dvojčata mířila za dvěma děvčaty, dobrými katoličkami a určitě pannami. Dívky už jen čekaly, až je někdo utrhne jako sladkou třešničku.

*

Liselle seděla se svou matkou v Brionině nejnovějším klubu New Yorker a přihlížela, jak se matka opíjí. Jako obvykle se stala životem i duší klubu a nakonec k radosti publika vstala a zazpívala pár písní. Bessie, která zpívala s Velvetony navzdory periodickým výhrůžkám, že se vrátí domů do Států, stála v zákulisí a usmívala se. Pak se otočila a spatřila černocha u dveří na pódium. V tu chvíli slyšela tlukot svého srdce v uších a zavřela oči.

Když je znovu otevřela, muž byl pryč.

Zřejmě to způsobilo osvětlení, namlouvala si, ale na okamžik si myslela, že zahlédla Evandera Dorseyho. Tlustšího, šedivějšího, ale přesto Evandera. Zaslechla, jak ji Kerry volá na scénu, nasadila úsměv a vkročila do světel. Vtíravá myšlenka, že skutečně viděla Evandera, jí však zkazila večer.

Když společně zpívaly oblíbenou Summertime, pohlédla ke stolu na Liselle popíjející sodu. Neměla přitom dobrý pocit.

Ta dívka už odrostla dětským rokům a brzy se musela dozvědět pravdu. Nevypadala sice jako černoška, přinejmenším Britům tak nepřipadala, ale na jihu by okamžitě poznali, že je míšenka. Bessie z vlastní zkušenosti věděla, že by mohla porodit děti stejně černé jako afričtí otroci - patřili totiž k jejím předkům.

Někdo to té dívce musel říct a zdálo se nad slunce jasné, že Kerry to nebude. Kerry měla dost potíží sama se sebou. Ale kdo?

Po písni se Bessie uklonila a přidržela poněkud zdrátovanou Kerry, aby neupadla.

něco později Liselle odvedla matku z klubu a přivolala taxík, který je odvezl domů. Unavená jako kotě ani nepostřehla mohutného černocha u dveří klubu. A i kdyby, neuvědomila by si, že je to tentýž muž, do něhož vrazila na ulici.

Evander pozoroval, jak jeho dcera nastupuje do taxíku. Opět zamířil k roadsteru, v němž seděli tři běloši.

„Jo, určitě to je ona. Chtěl jsem si být jistý.“ Pokroucenými prsty si zapálil viržinko. „Nepletu se, je to moje holka. Podobá se mojí sestře.“

Tři muži ve voze přikývli.

Evander pokuřoval a přikyvoval hlavou, jako by mluvil sám se sebou. Nikoho stejně nezajímalo, co říká. Vytáhl si čutoru a notně si přihnul laciné brandy.

V duchu se zasmál. Liselle! Ta děvka Kerry ji pojmenovala po mojí mámě.

35

Uplynuly dva měsíce, co dvojčata převzala do svých rukou vládu nad East Endem. Briony se smířila s faktem, že jsou dospělí muži, i s tím, že jim příliš nemohla mluvit do toho, co dělají. A co přijímala hůř, ani do toho, jakým způsobem to dělají. Místo toho se vrhla do prací na znovuotevření Berwick Manoru. Panství pro ni hodně znamenalo, představovalo vrchol všeho, čeho dosáhla. Kdysi do něj chodili všichni, kteří něco znamenali, a chtěla to zachovat. Viděla Manor osvětlený jako maják se všemi stálými zákazníky a několika novými tvářemi.

Když si o samotě panství prohlížela, pocítila vzrušení. Poškození se nezdálo tak vážné - vyměnit potřebovaly hlavně koberce a tapety. Většina původního obložení zůstala v perfektním stavu. V ložnici pod střechou, kde ubytovávala prominentní vládní ministry, našla mezi parapetem a prádelníkem zastrčený dopis. Přečetla si ho.

Dopis určený letci Byronovi napsala jeho manželka. Při čtení něžných vyznání se usmívala. Z dopisu čišela touha po manželově návratu. Obsahoval i žertovné příhody týkající se dětí. Šlo o krásný dopis psaný hezkým písmem. Briony si představovala upravenou ženu, která jej napsala, i její útulný domov. Doufala, že se letci podařilo válku přežít. Opravdu mu to přála.

Seděla na holé matraci a tiskla dopis v ruce. Snažila se představit si, jaké asi je milovat muže takovým způsobem. Mít jeho děti, starat se o jeho dům a věnovat svůj život jedinému člověku a jeho potomkům. Připadalo jí to velmi zvláštní, cizí. Bernadetta se provdala za Marcuse a přes noc se stala otrokyní v domácnosti. Ach, ano, byla spokojená, což Briony musela respektovat. Měla děvčátka, Marcuse a domov. Bernadettě stačilo jen na ně dohlížet. Zajistit hladký provoz domu, a aby byla jídla připravená včas.

Za Briony tohle dělala Cissy a předtím paní Horlocková. Kdyby však ona musela trčet doma a čekat, až muž přijde a odejde, jak se mu zlíbí, zbláznila by se. Dočista by se pomátla.

Znovu se podívala na dopis. Pisatelka jej odeslala z Northumberlandu. Vsunula si dopis do kapsy. Umínila si, že jej Juliettě Byronové pošle. Třeba by o něj stála. Obzvlášť, pokud se letec Byron nevrátil domů.

Chodila z pokoje do pokoje a vyhlížela z oken na šedivou oblohu. Výhled z Manoru ji uchvátil. Z jedné strany domu se rozkládala široká pole, která v létě zářila zlatou barvou obilí. Před domem se skýtal výhled na rainhamské bažiny a z nejvyššího okna bylo možno dohlédnout až na kostelní hodiny ve věži.

Zaslechla jakýsi hluk a otočila se od okna. Na nejvyšším schodu stál muž. V šeru však nerozeznala jeho tvář. Zamířil k ní a Briony se v úleku chytila za srdce.

„Bože můj! To jsi ty!“ špitla.

„Překvapil jsem tě?“ Jeho hlas se od doby, kdy ho poprvé viděla jako chlapce v novém, příliš velkém obleku, snad vůbec nezměnil.

„Tommy. Tommy Lane. Jsi poslední člověk, kterého bych tady čekala.“

Usmál se, a to stejným ledabylým úsměvem, jaký si zapamatovala. Přestože spolu během posledních let mluvili telefonicky, setkali se jen dvakrát, a to náhodně. Chovali se k sobě odměřeně zdvořile. Teď stál tady, v Manoru, a Briony věděla, že k tomu má dobrý důvod.

„Nepřezdívají mě Zlý Penny Lane jen tak, víš?“

Briony se usmála. „Pojď do kuchyně, uvařím kafe.“

Mlčky sešli ze schodů a oba si uvědomili, že se stále přitahují. Blížící se bouřka atmosféře dodala ještě větší náboj.

Briony postavila konvici na plotnu a otočila se k němu. „Obávám se, že bude jen černá káva, mléko tady není.“

Tommy se posadil k dřevěnému stolu a hltal ji očima. Briony zrudla a Tommy se rozesmál. „To jsem ještě neviděl. Zardělá Briony Cavanaghová? Musím říct, že to je velká změna.“

Zazubila se. „Asi to bude šokem, že tě po tak dlouhé době zase vidím. Mám za to, že to je přátelská návštěva?“

Jeho tvář rázem zvážněla. Vstal a položil ruce na její ramena. Podíval se do jejích hlubokých zelených očí a řekl: „Tak přátelská, jak si jen budeš přát, Briony.“

Vnímala, jak je zmatený. Najednou po Tommym Laneovi zatoužila tak, jako nikdy po ničem ani po nikom předtím. Přišel, připomněl jí minulost, její mládí i bývalý život. Byl jako velký dárek, který čekal na rozbalení. Stačilo jen roztrhat obal.

S prvním burácením hromu se v celém jejím těle rozléval nový pocit. Začal mezi stehny a postupně se šířil k břichu a ňadrům. Poprvé zjistila, že nemůže ani promluvit.

Když rozevřela rty, Tommy ji objal a políbil. Jazykem zkoumal její ústa a Briony mu jeho polibky opětovala. Tiskli se k sobě a poprvé po dvaceti letech objevovali jeden druhého. Nakonec se opřeli o dřevěný stůl, Briony objala Tommyho štíhlýma nohama kolem pasu a konečně prožívala to, co si celý život odepírala. Vášeň.

Pustila ho do sebe a vykřikla. Blesk na okamžik osvětlil šerou kuchyni a v tu chvíli se jim naskytl pohled na jejich polonahá těla. Chtěla zachytit ten pocit, aby ji už nikdy neopustil. Tommy zasténal rozkoší a Briony se rozbušilo srdce. Prosím, ať to nepřestane, pomyslela si. Nesmíš mě opět zradit. V ten okamžik pocítila silný záchvěv orgasmu. Konečně. Vtahovala Tommyho hlouběji a hlouběji do sebe, dokud pro ni neexistovalo nic než oni dva. Nevnímala ani bouři. Společně se chvěli a sténali rozkoší, až se zcela vyčerpali. Briony pevně i něžně tiskla Tommyho ke svému zpocenému tělu a vnímali tlukot svých srdcí.

Briony ho políbila na líčko. Zlíbala mu oči, tváře i ústa polibky. Držela jeho tvář v drobných dlaních. Konečně to poznala. Poznala to kouzlo mezi mužem a ženou. Pochopila, co pohánělo Kerry i Bernii a co přimělo Juliettu Byronovou napsat takový dopis svému manželovi. Žárlila na ženy, které tento cit prožily, když byly mladé a schopné následovat svou hvězdu. Ona si ve čtyřiačtyřiceti připadala, jako by se právě narodila.

Konvice bublala na ohni, déšť bubnoval do oken. Odtáhli se od sebe a plaše se usmáli. Jako při prvním setkání. Briony se podívala na roztrhané krajkové prádlo a zahihňala se. Její kalhotové kombiné zůstalo na cáry. Tommymu spadly kalhoty až ke kotníkům. Vypadal legračně. Roztřesenými prsty si stáhla sukni a rychle si zapnula blůzu. Vzala konvici a připravila kávu. Poslouchala přitom každý jeho pohyb s obavami, že ji opustí a nikdy se nevrátí zpět.

Otočila se k němu a polkla. Pak se pomalu rozplakala. Po tvářích jí tekly horké slzy, když ji Tommy objal, šeptal jí mazlivá slůvka a hladil ji po rozcuchaných rudých vlasech, jež jí vyklouzly z francouzského copu.

„Neznala jsem to, Tommy. Netušila jsem, že člověk může něco takového prožívat. Žila jsem jen napůl…“

Tommy ji tiskl k sobě. Kdyby mu někdo řekl, že se tohle stane, vysmál by se mu. Jako by dnešním dnem dosáhli zlomu. Stála před ním ona, jeho děvče, jeho Briony. Jeho nejlepší přítelkyně. Osud rozhodl, že tento den jejich těla i duše splynuly. Přestože se to mělo stát už před lety, kdy byli mladí a dychtiví.

„Já vím, Bri… Já vím, miláčku.“

Držel ji v náruči, zatímco plakala. Měl dost času na to, aby jí řekl, proč ji sledoval až sem. Proč čekal, až bude sama. Prozatím měli jeden druhého a to stačilo.

Bůh věděl, že na ni čekal dlouho. Přestože si to Tommy až dosud plně neuvědomoval.

Nastala neděle a Liselle vyspávala do půl jedenácté. Věděla, že matka dnes nikam nemusí jít a že ji může nechat dlouho v posteli. Večer se jako každou neděli chystali s babičkou Molly na bohoslužbu a pak na večeři. Kolem půl deváté matka obvykle začala popíjet, aby se připravila na další týden.

Lissy ležela a poslouchala rádio. Povzdechla si. Zvedla štíhlou paži, aby zesílila zvuk. Snědá paže na bílém prádelníku ji překvapila. Odkopla přikrývku a prohlédla si celé své tělo. Dokonce i bradavky se zdály tmavé. Vzpomněla si, že ve škole viděla u ostatních děvčat drobné růžové bradavky a všechna se smála jejím hnědým. Zamračila se. Měla černé chloupky i v ohanbí a jejich tmavé spirálky pokrývaly i stehna. Přesto věděla, že je atraktivní. Muži se za ní ohlíželi. Odjakživa.

Vyspěla dřív než její vrstevnice, už ve dvanácti měla veliká, těžká ňadra. Spolužačky jí je záviděly, ale ona je odbyla jen pokrčením ramen. Matka jí tvrdila, že všechna Cavanaghova děvčata byla brzy vyvinutá, a s tímhle vysvětlením se spokojila. Poslední dobou však o sobě přemýšlela. Během války se na ni usmál jeden letec - černoch - a ona mu přirozeně přátelský úsměv opětovala. Když to však uviděla její babička Molly, hrozně se rozzuřila. Vyběhla za tím mužem a ztropila povyk, až se za nimi kolemjdoucí otáčeli. Liselle, která se zastyděla, chytila babičku za paži a zařvala: „Babi…, babi, nech to plavat!“

Ten černoch se na ni podíval a nevěřícně se zeptal: „Tohle je tvoje babička, děvče?“ Poníženě přikývla. Tenhle rozhovor v ní však zůstal. Ve svých jednadvaceti si na dávný incident najednou vzpomněla a znepokojil ji.

Posadila se na postel a chytila se za kolena. Umínila si, že zítra zavolá dvojčatům. Cavanaghovic kluci ji vždycky rozveselili.

Když se Kerry probudila, našla Lisellin vzkaz. Přehodila si zelený hedvábný župan a nalila si velkou vodku s pomerančovým džusem. Naráz ji vypila a nalila si další. Pak se posadila nad nedělními novinami a zapálila si cigaretu. Právě Četla zprávy ze světa, když se rozdrnčel telefon.

Nahnula se z křesla a uchopila sluchátko. Vůně vajec, které jí připravovala paní Harcourtová, jí zvedla žaludek.

„Prosím.“

„Jsi to ty, Kerry?“

Upustila sluchátko na béžový koberec a zírala na něj jako na ďábla. Vyškrábala se z křesla, znovu sluchátko zvedla a pozorně si ho přitiskla k uchu.

Dotyčný však zavěsil.

Položila ho zpět na držák a jen na něj zírala, chtěla, aby se telefon rozdrnčel.

Znala ten hlas. Ten hluboký černošský hlas.

Nezazvonil. Kerry pak proseděla celý den s lahví vodky a čekala. Přesto se nedočkala. Pohroužila se do opileckých vzpomínek na svět jazzové hudby, zakouřených klubů a náruč mohutného hezkého muže jménem Evander Dorsey.

Molly stála s Rosalee před kostelem svatého Vincenta. Obě v nejlepších kloboucích, kabátech a rukavicích. Rosalee si však rukavice umazala při sbírání ptačího zobu. Molly sešpulila ústa a zavrtěla hlavou. Abel spal, aby byl připraven na noční službu v klubu v Soho, který patřil Briony. Věděla, že se chce vyhnout mši. Zahlédla, jak dvojčata s Liselle vystupují z Aston Martinu, a srdce se jí nadmulo pýchou. Nikdy nepromeškali nedělní mši s babičkou.

Vstoupili do kostela a poklekli před křížem Krista. Molly měla pocit, že celý její život stál za to. Boysie pomohl Rosalee posadit do první lavice, kterou kněz rezervoval speciálně jim, a ostatní se zařadili za ní. Všichni poklekli, odříkali modlitbu a pak mlčky čekali na kněze a snad i Kerryin příchod. Liselle se nervózně otáčela ke dveřím pokaždé, když se otevřely. Kéž se máma objeví, pomyslela si. Pokud by nepřišla, znamenalo by to, že je příliš opilá. Liselle svou mámu nesnášela zkárovanou.

Otec Tierney procházel kostelem a celé osazenstvo vstalo. Boysie se při bohoslužbě rozhlížel kolem sebe a automaticky odpovídal latinsky jako vždy. Boysie a Danny chodili na mše rádi. Už od dětství. Vnímali atmosféru kostela a respektovali jeho posvátnost. Věřili v Boha stejně jako v sebe. Když se mše chýlila ke konci, kněz požádal shromážděné, aby se pomodlili za nemocné a umírající, dvojčata spokojeně seděla s babičkou, tetou a sestřenicí Liselle a vychutnávala si pocit, který v nich kostel vždycky vyvolával.

V tichém prostoru s vysokým stropem opravdu věřili, že na světě existuje klid a mír a všechno je v pořádku.

Přinejmenším pro ně dva.

Dvojčata vysadila babičku u Briony a pak odvezla Liselle domů. Když však vstoupili do velikého domu, zaslechli křik paní Harcourtové, hospodyně a vdovy neurčitého věku.

Liselle vběhla do obývacího pokoje, kde její matka bezvládně ležela na podlaze vedle telefonu.

„Ach, slečno Liselle! Nemůžu ji probudit. Notně popíjela už od rána, nechtěla nic sníst a teď je v bezvědomí!“

Liselle se otočila a ostře vyhrkla: „Křičet na ni v tomhle stavu asi nepomůže, že? Běžte uvařit kávu.“

Danny a Boysie se podívali jeden na druhého. Oba se naráz sehnuli k tetě a odnesli ji do jejího pokoje. Neobřadně ji hodili na postel a Boysie ji přikryl peřinou. „Měli bychom ji poslat do léčebny, Liselle, přestože ji všichni milujeme. Tím pitím si nijak nepomůže.“

Liselle si povzdechla. „Už jsem to zkoušela, ale ona nechce. V Surrey je léčebna, ale stačí se o ní jen zmínit, a máma je hned celá bez sebe. Někdy mě přepadá nutkání odsud zdrhnout. Co to je za život? Ve dne v noci ji jen hlídám. Podívejte se, jak to dopadlo, když jsem dnes vyrazila s vámi ven.“

Danny pocítil ke své sestřenici ohromnou lásku. Byla jako jeho sestra. Vyrůstali v podobných podmínkách - také bez otce. Nejdůležitější osobou v jejich životě se stala teta Briony - dokonce i pro Liselle.

„Pojď, je teď KO. Pojď si s námi vyrazit! Známe jeden bezva klub!“

Boysie se hned přidal: „Jo, pojď, Lissy. Do rána bude mimo. Teď jí nepomůže ani černá káva.“

Když zaslechla jméno, kterým ji oslovovali v dětství, usmála se. „Tak jo. Asi máte pravdu. Bude spát aspoň dvanáct hodin.“

„Tak jdeme, dnes večer máš s námi rande,“ prohodil Boysie zvesela, ale Liselle se na něho podívala a vážně řekla: „Vy dva, Boysie, jste jediní kluci, se kterými jsem kdy měla rande.“

Když opustila místnost, dvojčata se na sebe smutně podívala. Chudák Liselle, stará se o tetičku Kerry, jež sice uměla zpívat, ale neuměla si odříct pití a drogy.

Jakmile se chystali odejít, Kerry se pohnula a otevřela oči. Podívala se na dvojčata a řekla: „Evandere?“ Pak zase oči zavřela a usnula.

Boysie se zeptal: „Co to říkala?“

Danny pokrčil rameny. „Něco jako Lavender, nevím. Pojďme dolů, naskakuje mi tady husí kůže.“

Liselle se převlékla a vyšla ze dveří, jako by jí sňali z ramen tíhu celého světa. Když matka upadla do bezvědomí, alespoň věděla, kde je a jak dlouho tam bude. A to představovalo úspěch.

Molly u auta políbila svá vnoučata, vzala Rosalee pod paži a vedla ji k Brioninu domu. Rosalee se plazila jako šnek, až Molly musela potlačit nutkání ji tam odtáhnout. Čtyřicetiletá Rosalee vydržela víc, než všichni očekávali. Byla tlustá, ale proplula životem spokojeně. Všichni ji milovali, obzvlášť dvojčata. Jakmile obě prošly Brioninými vstupními dveřmi, Cissy vzrušeně šeptla: „Neuhádnete, kdo je tady, Molly! Tommy Lane!“

Molly otevřela ústa. „Děláš si srandu?“

Cissy zavrtěla hlavou, až se jí zavlnily faldy v obličeji. „Nedělám. Je tu s Briony, Marcusem a Bernii.“

Molly si svlékla kabát, pomohla Rosalee, chňapla ji za ruku a honem pospíchaly do obývacího pokoje.

Tommy seděl s Briony na pohovce u francouzského okna a Bernie s Marcusem na křeslech po stranách krbu. Rosalee se kolébala za matkou, a když uviděla Briony, zatleskala rukama a vzrušeně vyhrkla: „Bri, Bri.“

Briony vstala. Políbila svou sestru, zavedla ji k pohovce a posadila mezi sebe a Tommyho. Chytil Rosalee za ruku a stiskl.

„Ahoj, Rosie.“ Opravdu měl radost, že ji vidí.

Rosalee se usmála, vycenila bezzubé dásně a řekla: „Tom.“

Všichni v místnosti žasli. „Kristepane, slyšeli jste to?“ vyhrkla Molly v naprostém šoku.

Rosalee, jako by se chtěla předvádět, znovu a hlasitěji zopakovala: „Tom.“

Marcus křikl: „Ať mě čert vezme!“

A Briony na to rychle reagovala. „Teď snad ne!“

I Molly se zasmála.

„Neříkala jsem, že je schopná mluvit víc, než si myslíme, mami?“ prohodila Briony šťastně, že rozradostnila i Molly.

„Ano, Briony. Myslím, že bych si dala trochu grogu, abych to oslavila. Přidá se někdo ke mně?“

Briony si připadala, že se na ni usmálo štěstí. Rosalee celá ožila, pila bez pomoci a Tommy seděl po jejím boku. Nemohla se dočkat, až se s ním v noci položí do postele a znovu prožije to, co odpoledne.

„Jak se má?“ zeptala se Molly na paní Horlockovou a Bernie se zachechtala. „Byla jsem za ní. Je v naprosté pohodě, mami.“

„Zastavím se k ní. Chudák stará.“

Bernie vstala, aby dolila Marcusovi skleničku, a Tommy si všiml, že se z ní stala typická žena ve středním věku. Měla plnější postavu a její štíhlý pas patřil dávno minulosti. Při představě, jak vypadala při jejich prvním setkání, na okamžik posmutněl.

Když vložila do manželovy ruky sklenku, Marcus na ni zamrkal. Tommy se v duchu usmál. Evidentně byli šťastní. Věděl, že Marcus je na ženské, ale Bernie o tom zřejmě neměla ani potuchy. S dobrou ženou se vyplatilo zůstat. Bernadetta se posadila a cudně si přehodila nohu přes nohu. Tommy zděšeně pohlédl na její obtloustlé kotníky. Stárnutí krásné ženy mu připadalo jako ničení krásného obrazu.

Znovu přeletěl očima k Briony. Ve světle plamenů a lampiček vypadala stejně jako naposled. Jistě, oblékala se jinak, ale byla týž ženou, kterou znal, jen nyní dospělou. Měl v úmyslu ji takovou uchovat. Pokud možno co nejdéle. Původně se s ní chtěl setkat kvůli dvojčatům, ale to teď mohlo počkat. Umínil si, že o nich promluví ve vhodný okamžik.

„Přišla za tebou dvojčata na mši, mami?“

„Ano, Bůh jim žehnej. A jako obvykle přišla i Liselle.“

Briony se zamračila. „Kerry se dnes večer neukázala?“

Bernie si povzdechla. „Nejspíš se zase nalila. Dělá mi fakt starosti, Bri. Nedávno jsem jí volala a ona skoro nemohla mluvit. Chudák Liselle, je to vůči ní nefér. To ubohé děvče má na krku úplně všechno.“

Briony po chvilce přemýšlení poznamenala: „Kerry má velkou zodpovědnost, víš? Řekla jsem jí, ať omezí koncerty, ale nechtěla. Asi zajdu za Victorem. Přiznávám, že je dobrý manažer, ale myslím, že na ni někdy příliš tlačí. Přátelská přímluva by možná byla namístě.“

Molly vydechla a poťouchle prohodila: „Pošli za ním dvojčata. Kluci se postarají, aby moji Kerry příliš nezahrnoval prací.“

Briony se zasmála. „Kdybych to udělala, dvojčata by hrozila všem, kdo dýchá! Krucinál, mami, Kerry vždycky byla na sebe přísná, vždyť to víš. Je dneska slavnější než papež!“

Molly dceřina sláva těšila, líbilo se jí i to, jak se v poslední době všude mluvilo o jejích vnucích.

„Chci jen říct, že by si měla trochu odpočinout.“

Marcus se vložil do hovoru. „Měla by nastoupit léčbu. Jeden z barmanů v New Yorkeru řekl, že vypila láhev vodky za jedinou hodinu. Dlouho nevydrží, jestli bude takhle chlastat.“

„Pokud je Kerryino pití tak zlé, jak říkáte, měli bychom s tím něco dělat. Zažil jsem, jak si moje máma úplně odrovnala játra. Jednoho dne prostě zežloutla a do týdne umřela,“ dodal k tomu Tommy.

Bernie si odkašlala a řekla: „Myslím, že Tommy má pravdu.“

Briony přikývla. „Pokud nepůjde dobrovolně, nezbude nám než ji tam dostat násilím.“

Molly ztuhla. Další dcera v ústavu! „Kristepane, tak zlý to snad nebude. Není blázen, jen si ráda přihne.“

„Jo, to je fakt. Někdy do sebe obrátí celou láhev. Když byla těsně po válce ve Francii, Bessie mi řekla, že ji museli před každým představením křísit z opice. Horší než samotné pití budou ty tabletky kombinované s alkoholem.“

Molly, které se po grogu poněkud rozvázal jazyk, řekla: „Od chvíle, kdy se jí narodilo to dítě, se změnila. Kvůli ní se dala na pití, ne kvůli zpěvu.“

Netušila, že dvojčata a Liselle si sami odemkli a teď jsou na chodbě. Rozhodli se, že se zeptají, jestli si s nimi nevyrazí i Briony. Mollyin hlas však pronikl za dveře a všichni tři ztuhli. Molly pokračovala dál: „Stačí, že je nemanželská. Co teprve to druhé?“

Liselle tak zkoprněla, že vypadala jako bronzová socha. Boysie a Danny na ni fascinovaně zírali.

Briony však své matce skočila do řeči: „Sklapni, mami. Stačí, když si cucneš, a je to tady zas. Kerry to děvče miluje stejně jako my všichni. Bez ohledu na její původ. Už toho radši nech. Prostě toho sakra nech!“

Molly vstala. „Mám právo říct, co si myslím, pokud se jedná o moje vnoučata.“

Bernie se ji snažila uklidnit. „Mami…, mami…, posaď se. Nechme toho. Je to minulost.“

Briony zamířila k matce a šťouchla ji do hrudi. „Proč tohle musíš vždycky vytahovat? Dáš si pár grogů a hned se naježíš. Svět podle Molly Cavanaghové. Všichni víme, že jsi na Liselle nikdy neměla čas. Laskavě mě vyslechni a setsakra dobře! Naše Kerry byla svatá, že si malou nechala, měla bys na ni být pyšná. Každý jiný by se jí rychle zbavil.“

Molly vybuchla. Silný rum jí rozvázal jazyk, až úplně zapomněla, kde je a s kým. Zaječela: „A přesně to měla udělat i Kerry! Mělas ji k tomu přinutit! Mohlas jí domluvit, ale ty? Kdepak! Zázračná a báječná Briony Cavanaghová ji přijala s otevřenou náručí. Když si představím, že spala se zatraceným neg…“

Danny vpadl do pokoje a všichni na něho zůstali civět. O vteřinu později zaslechli, jak práskly dveře a Boysie volal na Liselle, která utíkala pryč.

„Slyšela tě, babi, ona si to vyslechla! Ty zlomyslná potvoro! Co ti kdy udělala? Co to mělo znamenat? Chlastáš jako obvykle? Půjdu ji Boysiemu pomoct najít a ty jdi radši domů, babi. Nemáme na tebe dnes večer náladu, takže tě tady nechceme vidět, až se vrátíme.“

Tommy sledoval odvíjející se drama a povzdechl si. Když však slyšel Daniela, připadalo mu, jako by slyšel Briony. Dříve poznamenala: „Jsou to moji hoši.“ A Tommy s ní nemohl nesouhlasit. Když v sobě měli něco z opravdové matky a něco z Briony, pak nemohli být skrz naskrz špatní. Bez ohledu na to, co se mu doneslo.

Briony pomalu rozkázala: „Jdi domů, mami, jdi prostě domů.“

Marcus vstal a chytil Molly za paži. „Pojďte, odvezu vás domů, zlato.“

Molly znepokojeně zírala na Briony. „Nevěděla jsem, že to dítě poslouchá, přísahám. Za nic na světě jsem jí nechtěla ublížit.“

Briony se trpce zasmála. „No jistě. Nikdy jsi nikomu nechtěla ublížit. Bůh ví, že se ti to ale pokaždé podařilo!“

Boysie dohnal Liselle na konci ulice. Plakala, a proto ji přitiskl k sobě, hladil po vlasech a utěšoval ji.

Danny dorazil o chvíli později a pokusili se ji přemluvit, aby se s nimi vrátila do domu.

Liselle však odmítla. „Už nikdy nechci babičku vidět! Nikdy!“

Danny jí otřel oči čistým kapesníkem a ušklíbl se. „Znáš ji. Když se napije, začne vyšilovat. Vzpomeň si, jak o minulých Vánocích vystartovala na chudinku paní Horlockovou, obvinila ji snad ze všeho. Zapomeň na to.“

Liselle se mu podívala do tváře a ucedila: „Kdyby řekla něco podobného o vás, vy byste na to zapomněli?“

Boysie a Danny odvrátili pohled, věděli, že by jí to jen tak neodpustili.

„Ať už byl můj otec kdokoliv, zdá se, že na všechny hluboce zapůsobil. Škoda, že jsem si to nevyslechla celé. Možná bych zjistila, co na něm bylo tak špatného.“

„Pojď, holka, odvezeme tě domů.“

Boysie a Danny pochopili, že v Liselle koluje černošská krev, ale copak jí to mohli říct, když ji samotnou to ani nenapadlo?

36

Tommy a Briony čekali, až se dvojčata vrátí. Bernadetta odešla krátce poté, co Marcus odvezl Molly a Rosalee domů. Když tak seděla po Tommově boku ve vytopené místnosti, plně si uvědomila, co se právě stalo. Hněvala se na matku čím dál víc.

Tommy ji chytil za ruku. „Měli jste jí to říct, Briony…, už dávno.“

Přikývla a polkla. Obrátila se na něho s vážnou tváří. „Vím to líp než kdokoli jiný, Tommy. Ale jak? Jak se dá děvčeti něco takového říct? Obzvlášť teď, když ve válce bojovalo tolik černochů? S jakou nevraživostí se k nim lidi chovali. Černoši žijí jako poznamenaní. Je to špatné, vím, že to je špatné, ale ne každý je jako my, že? Bůh ví, že jsem jí to chtěla povědět, ale když není černá, zdá se mi to nefér. Teď ta hrozně užvaněná matka vyvolala něco, co může přinést jen potíže. Ach, Tommy, někdy bych svou matku nejradši uškrtila!“

„Dvojčata se o Liselle postarají.“

Tommy ji políbil na dlaň. Briony se pousmála a dotkla se prsty jeho tváře. „Jsem tak ráda, že jsi dnes přišel do Berwick Manoru, Tommy. Opravdu. Znáš nás všechny moc dobře.“

Usmál se na ni. Všimla si vrásek kolem jeho očí a rtů. Dvou rýh od jeho nosu k ústům a prošedivělých vlasů. Čas běžel nemilosrdně.

Nalila si další sklenku a vděčně se napila. „Je to zvláštní, víš, ale kdysi dávno - to byla Liselle ještě malá - jsem si povídala s jednou černoškou ve svém podniku. Moc milá holka a krásná. Ta mi řekla, že míšenka, která je bílé pleti, může porodit děti černé jako noc. Jednou u nás pracovala černoška s modrýma očima. Myslím, že tehdy jsem si v duchu vytvořila jakousi hráz. Když prostě na jisté věci nemyslíš, zapomeneš na ně. Jenže jak je vidět, dnešní večer dokázal, že to tak není. Problémy nevymizí, jen s časem narůstají. Poprvé si opravdu nevím rady.“

„Najdeš odpověď, jako vždycky.“

Briony se o něho opřela. „Nikdy jsem se nemohla s nikým podělit. Se žádným mužem. Ani s tebou. Před lety jsem na tebe vůbec nemyslela. Nezajímala mě tvoje reakce, ale ne proto, že bych byla sobecká. Asi jsem tehdy nevěděla, jaké je být s mužem. Ne doopravdy. Způsobil to Henry Dumas a táta. Dnes se mi otevřel celý svět. Opravdu se mi to moc líbilo. A teď zase tohle.“

„Podívej, Briony. Nech si poradit. Nemůžeš všechno vyřešit. Musíš žít trochu po svém. Nemyslíš, že to je rozumné? Musíš myslet víc na sebe. Na Briony Cavanaghovou.“

Přikývla a povzdechla si.

Choulili se k sobě, dokud se nevrátila dvojčata.

Liselle celou cestu domů mlčela. Boysie seděl na zadním sedadle s ní a tiskl ji k sobě, jako by měl strach, že otevře dveře auta a uteče. Daniel se zachmuřenou tváří řídil. Babička to ten večer opravdu přehnala. Její řeči v opilosti nikdo rád neposlouchal, ale předtím se jim vysmáli. Tentokrát však opravdu Liselle ublížila.

V domě Boysie připravil Liselle šálek silného čaje a oba chlapci jí mlčky dělali společnost. Nikdo nevěděl, co jí říct.

Nakonec se Liselle opět rozplakala. Tentokrát tiše. Dvojčata ji utěšovala, aby se nestrachovala, že to zařídí. Hoši se na sebe podívali a umínili si, že zjistí, kdo je jejím otcem. Měla právo se to dozvědět.

Kerry nahoře vyspávala z opice, aniž by tušila, že se svět její dcery nenapravitelně zhroutil.

Evander se podíval na Skipa Paqualeho, který se na něho usmál. Lisellin otec mu úsměv, nebo spíš grimasu, opětoval, ale Evanderovy hnědé oči podlité krví zůstaly nedotčeny.

Neunikl mu Skipův nákladný oblek, čisté vzezření, hezká tvář a ploché vypracované břicho. Skip vypadal jako miláček žen - počínaje dobrým střihem vlasů, voňavou kůží a ručně šitými botami konče. Charakterizoval by ho však jako násilníka, nevýznamného člena mafie, který vydělával na lukrativních společných podnicích. Byl také pravnukem Tommyho Corolly. Skip měl ve svých pětadvaceti pocit, že se nevypracoval tak, jak si zasloužil, a proto se rozhodl podnikat stranou.

Právě kvůli tomu se dal dohromady s Evanderem Dorseym.

Jedné noci Evander opilý v podřadném baru, ve kterém pracoval, zaslechl z jukeboxu Kerryinu píseň. Seděl na stoličce, poslouchal její hlas a díval se na deformované prsty, když si k němu přisedl chlápek, který se ho zeptal, nač právě myslí. Tím chlápkem byl Delroy Burton, vlastník klubu, ve kterém Evander hrál. Z nějakého důvodu Kerry Evandera strašně namíchla. Nejspíš proto, že se stala velkou a slavnou hvězdou, kdežto on, se zlámanými prsty, pracoval ve špinavých putykách. A jen kvůli ní. Převyprávěl Delroyovi celý svůj příběh a ten mu za to kupoval další a další panáky. Příští večer na něho Delroy čekal, pozval ho na skleničku a vytáhl z něho jména, data, místa a všechno, týkající se jeho života v Anglii. Pak si Evandera přestal všímat a Evander litoval, že přišel o pití zdarma, a Delroye vypustil z hlavy.

O několik měsíců později Delroy navštívil Evandera doma. Od té příšerné nehody s prsty žil Evander sám. Ve spěchu mu je v Liverpoolu ošetřila černoška jménem Rula Demoingeová. Dokázal s nimi sice do jisté míry hrát na piano, ale už nebyl zdaleka tak zručný. S přibývajícím věkem prsty slábly a deformovaly se. Delroy tehdy jeho chatrný příbytek navštívil v doprovodu dvou bělochů. Italů. Představil mu je a jeden z nich mu daroval několik lahví a vtiskl mu do ruky sto dolarů. Všichni chtěli slyšet příběh Kerry Cavanaghové. Evanderovi při pohledu na chlast a peníze zasvítily oči, přijal je s otevřenou náručí a všechno jim vyslepičil.

Objevili se až po šesti měsících, ovšem bez Delroye, a nabídli mu „pomoc“. Odvezli ho z Alabamy do New Yorku, koupili mu nové šaty a hlídali, aby příliš nepil. Pak se ocitl opět v Londýně a žil v domku v Notting Hill Gate. Evander se měl stát nástrojem vydírání Kerry Cavanaghové. Na oplátku mu slíbili peníze a získání sebeúcty, o kterou ho připravil Kevin Carter a jeho gorily, když mu v těžkých botách polámali prsty. Pomsta se zdála sladká.

Musel však přiznat, že dítě ho vyvedlo z míry. O dceři neměl ani tušení. Byla to moc hezká míšenka, jako prostitutky v New Orleansu. Věděl, že je jeho. Podobala se jeho sestře Eulalii, také míšence. Matka tvrdila, že je výplodem ubohého bílého farmáře, který pracoval na třtinových polích. Kerry ale nebyla žádná chudinka, a proto si umínil, že s pomocí Skipa Paqualeho a jeho hochů z ní vytříská pár tisíc dolarů. Připadalo mu to správné.

Možná si bude moct koupit i vlastní byt. Nemohl hrát na piano, protože kvůli revmatismu mu ruce vypovídaly službu.

Uvelebil se v křesle a přemítal o svém štěstí, že potkal Delroye a Skipa. Nebo pana Skipa, jak ho musel oslovovat. Taliána musel oslovovat pane! V duchu se tomu usmál. Taliáni nebyli o nic lepší než on, i oni se do Ameriky přistěhovali. Jeho předkové dokonce přijeli do Ameriky mnohem dřív než Paquale a jeho takzvaná rodina.

Věděl, že má po alkoholu sklony k agresivnímu chování. Přivřel oči a vybavil si krémová stehna Kerry Cavanaghové. Milovat se s ní představovalo skutečnou radost.

Byla však také příčinou jeho úpadku, a proto se nemohl dočkat, až si s ní vyrovná účty.

Skip při pohledu na obtloustlého odulého muže naproti sobě zakryl svůj odpor. „Zítra na ni zatlačíme, takže přestaň pít, jasné?“

Evander otevřel nažloutlé a krví podlité oko a přikývl. Takže zítra je den D?

Dopil zbytek whisky, nejistě vstal a odvrávoral do postele.

Liselle se probudila po krátkém spánku a podívala se do zrcadla. Nastal začátek prosince a v noci napadla silná vrstva sněhu. V půl šesté ráno bylo ticho, jen z matčina pokoje se ozývalo rádio. Liselle si natáhla župan a šla se podívat na matku. Kerry ležela nehybně na posteli ve zchumlaném zeleném županu se sklenkou džusu v ruce.

Liselle si povzdechla. Vytáhla skleničku matce z ruky, napila se a zvedla obočí.

Kerry se chraplavě zachechtala. „V domě není ani kapka alkoholu. Asi jsi všechny flašky dobře ukryla, než jsi šla spát, co?“

Liselle zrudla. „Venku sněží.“

Kerry se opět rozesmála. „Já vím. Musím říct, že sníh nesnáším. Odjakživa. Když jsme jako děti bydlely ve sklepě, sníh mohl znamenat i smrt. Vážně,“ řekla střízlivým hlasem. „Byla tam hrozná zima, vlhko a celý byt páchl. Jednou jsme se ráno probudily a celou místnost pokrývala tenká vrstva námrazy. Ten rok zmrzlo mnoho malých dětí. Drobounkých miminek. Mívaly jsme nohy namodralé zimou a na nich červené bolavé skvrny.“

Liselle na matku zavrčela: „Přestaň, mami. Kristepane, nech toho.“

Kerry si zhluboka povzdechla. „Promiň, Lissy. Dnes mě napadají samé morbidní myšlenky. Mám pocit, že se přihodí něco zlého. Asi to bude tím sněhem. Nesnáším ho. Ve sněhových závějích je i křik méně slyšet.“

Liselle zavrtěla hlavou. „Myslím, že problémy už začaly.“

Kerry se posadila a zamračila se. Liselle si v ostrém denním světle všimla žilek, které se v matčině tváři začaly objevovat kvůli pití. I tmavých kruhů pod očima, které umně zakrývala líčidly, aby opět vypadala mladě a krásně. Příliš mladě, aby toto tmavovlasé děvče mohlo být její dcerou. Na rozdíl od mnohých jiných matek však Kerry nikdy svůj věk nezakrývala ani se za svou dceru nestyděla.

„Jak to myslíš, zlato?“

„Včera v noci u tetičky Briony málem došlo kvůli babičce k vraždě.“

Kerry se zasmála úlevou. „To je v případě tvojí babičky běžná věc! Stačí jí nalít panáka a hned je ostuda!“

Kerryin lehkovážný tón Liselle naštval a zle odsekla: „Jo, včera večer babička informovala celý svět, že jsem se neměla narodit a mělas jít na potrat. Prý stačí, že jsem nemanželské dítě, ale ještě ke všemu takové, jako jsem já… Takhle nějak to řekla.“

Kerry si sedla do kleku. „A o ničem jiném se nezmínila? Mluvila o mně? Nebo o tobě, když jsi byla malá?“

„Chceš říct, jestli se zmínila o mém otci? Ne, ale pokud by ti to nevadilo, ráda bych věděla, co byl zač. Je to koneckonců můj otec! Muž, který mě zplodil, chceš-li.“

Kerry mrtvolně zbledla. Liselle se pokusila znovu, tentokrát klidněji. „Mám právo to vědět, mami. Je mi skoro dvaadvacet a pořád mi ho tajíte. Neznám jeho jméno, nevím o něm vůbec nic. Pořád o něm přemýšlím. Odjakživa.“

Kerry si olízla rty a zírala na krásné děvče před svými zraky. Děvče, jež milovala, ale které jí zároveň neustále připomínalo hříchy minulosti. Kolikrát si během let přála sebrat odvahu a jet ho hledat? Chtěla, ale byla příliš zbabělá. Mnohem snadněji se totiž spoléhala na Briony, která ji přiměla zůstat s rodinou než cestovat tisíce mil za mužem, jenž ji mohl odmítnout. Kterého kvůli ní ztloukli. Jenž ji za to nejspíš nenáviděl. Proto také odmítla odjet do Států a zpívat tam. Stále to vnímala jako otevřenou ránu.

Její dítě, výsledek vztahu s Evanderem Dorseym, teď chtělo znát pravdu. Copak jí mohla říct tohle? „Včera jsem s ním mluvila, zavolal mi. Tvůj otec je někde nablízku, jen mám pocit, že nám chce ublížit. Nepřijel, abych mu jako jeho bývalá milenka s dcerou padla do náruče.“ Ne, tohle jí nikdy nemohla říct.

Místo toho jí jen oznámila: „Proč nepřenecháš tyhle starosti mně? Tvůj otec byl milý a laskavý muž, který nás opustil. Nechtěl, ale neměl jinou možnost. Nechme to takhle a radši mi zajdi uvařit konvici silné kávy. Buď moje hodná holka.“

Kerryin tón nepřipouštěl námitky, Liselle ho už slyšela mnohokrát. Obzvlášť tehdy, když se ptala na otce. Vztekle odpochodovala a práskla za sebou dveřmi. Kerry vstala a zapálila si cigaretu. Pak odešla k oknu a podívala se na bílé střechy i zasněženou ulici. Potlačila slzy a v tichosti si cigaretu vykouřila.

Někde tam venku je Evander Dorsey. Včera to byl určitě on, jeho sametový sytý hlas by poznala kdykoliv. Čekal tam někde na ni a na jejich dítě.

Boysie a Danny vyčkávali v pokoji paní Horlockové se Cissy a Briony, aby si vyslechli o Lisellině narození. Oba seděli na posteli se svěšenými hlavami, zatímco jim tři ženy jejich života vyprávěly příběh od začátku až do konce. Když Briony přistoupila k líčení části, v níž Kevin Carter polámal Evanderovi prsty, oba chlapci zvedli hlavu a přikývli, jako by tiše jeho čin schvalovali.

„Ten chlápek pak odjel a my byly rády, protože Kerry mohl způsobit jen potíže. Tehdy to nechápala, ale pak to dítě…“

Boysie zavrtěl hlavou. „Takže Liselle je napůl černoška? Její táta byl nějaký přičmoudlý pianista, kterého šukala tetička Kerry…,“ poznamenal znechuceně. Mít tušení a dozvědět se pravdu byly dvě naprosto odlišné věci.

Briony zavrtěla hlavou. „Evander byl hezký muž. Kdyby se to stalo dnes, kdo ví, jak by to dopadlo? Dnes má spousta žen za partnery černochy. Jenže tehdy byla dvacátá léta.“

„Ale tetička Kerry s černou hubou…,“ zkřivil Boysie opovržlivě obličej.

Briony mu vlepila facku, až to plesklo. Danny vstal, jako by chtěl bratra bránit, a Boysie si promnul zrudlou tvář.

Briony na oba adoptivní syny ukázala a zařvala: „Mluvíte o mojí sestře! Chtěli jste to vědět, tak jsme vám to řekly. Nehrajte si na frajery, nejsem na to zvědavá, jasné? Liselle je z vaší krve, chlapci. Proč by se teď mělo něco měnit? Její otec je černej. To je toho! Byl to taky hezký a talentovaný muž.“

Danny na ni zíral a pak se tiše zeptal: „Když se choval jako svatoušek, proč ses ho teda zbavila?“

„Kvůli tomuhle. Kvůli tomu, jak se teď chováte vy dva. Kristepane, myslela jsem si, že jsem vás vychovala líp. Vaše matka Liselle milovala od chvíle, kdy se narodila. Jestli nemáte po mně ani špetku zájmu a lásky k lidem, doufám, že budete alespoň tolerantní jako Eileen. Jste stejní jako moje matka. Všechno musí být nalinkované podle plánu. Jenže takhle to na světě nechodí. Nikdy nevíme, komu dáme své srdce. I vy dva se jednou zamilujete a věřte mi, že nemůžete tušit do koho. Třeba to bude největší děvka pod sluncem, ale něčím si vás získá. Takový je skutečný život, milánkové.

Kerry se zamilovala právě do něho. Do muže černého jako noc a ďábelsky hezkého. Měli mnoho společného - talent a krásu. Osudově se zamilovali. Jen omezenci jako vy dva, moje matka - a já taky - jsme jim zabránili, aby zůstali spolu. Když vidím, jak se Kerry opíjí, mám pocit, jako by do mě někdo bodal nůž. Zabránila jsem jí, aby šla za ním, a výsledkem je, že od té doby neprožila jediný šťastný den. Liselle si nechala jen díky tomu, že to je silná žena.“

Boysie a Danny hleděli na Briony v naprostém šoku.

„Když pomyslím, mami…, kdo teď bude Liselle chtít?“

„Ten, kdo to děvče získá, bude setsakra šťastný kluk. Vydá za padesát jiných holek. Briony má pravdu. Nestaňte se omezenými lidmi, hoši. Je to hřích,“ podotkla Cissy rázně, její za normálních okolností veselý hlas se vytratil. Chlapci se na ni soustředěně podívali. Briony měla chuť ji za to políbit. Stará dobrá Cissy, humoristka, jež vždycky s kluky dělala lumpárny a kterou milovali, dala celé věci novou perspektivu.

„Je pořád vaší sestřenicí, s níž jste vyrůstali, se kterou jste si hráli a již jste vždy milovali. Nezměnila se tím, že jí v žilách koluje černošská krev. Je jiná jen pro cizí lidi. Co kdybych teď zašla připravit konvici silného čaje?“ navrhla Cissy opět normálním hlasem.

„Já bych si hrnek dala, mám v puse sucho jako v rozkroku!“

„Paní Horlocková! To je nechutné!“ vyhrkl Boysie příliš nahlas.

Cissy odešla do kuchyně a Briony se s povzdechem posadila na postel. „Ale Lissy o tom zatím neříkejte. Povím jí to v pravý čas. A nechovejte se k ní jinak, jasné? Neubližte jí ještě víc. Trápení ji čeká dost.“

Danny přikývl. „Bez obav, mami. Postaráme se o ni. A jestli se to někdy rozkřikne, pak se budou muset všichni zodpovídat nám!“

Telefon se rozdrnčel, když se Liselle sprchovala, a Kerry váhavě zvedla sluchátko.

„Prosím?“ zeptala se.

„Ahoj, Kerry. To jsem já, Evander.“ Přivřela oči a opět ji přepadl stejný pocit. Jako by se minulost připlížila do jejího pokoje.

„Kerry? Odpověz mi, děvče. Copak nejsi ráda, že mě slyšíš? Viděl jsem svou dceru i tebe.“

Kerry vyschlo v krku. „Co chceš, Evandere? Pověz mi to.“

„Jen tě chci vidět, kvůli starejm časům. Nechci dělat potíže, děvče. Naposled jsem si jich užil až dost.“

Kerry přikývla, jako by ji mohl vidět. „Kdy… kdy mě chceš vidět?“

„Co třeba dnes odpoledne? Vím, že večer pracuješ.“

Neptala se, odkud to ví. Jen se zajímala: „Kde? V kolik?“

„Pronajal jsem si domek v Notting Hill Gate. Rillington Place 16. Budu tě čekat kolem půl třetí.“

Kerry opět přikývla, nedokázala normálně mluvit.

Evander se ustaraně optal: „Přijdeš, holka? Budu tě čekat.“

„Ano…, budu tam.“

Chraplavě se zasmál. „Tak zatím.“

Kerry v hrůze zírala na telefon. Byl to on. Nemýlila se. Bez ohledu na to, jak moc se snažila mu věřit, že ji chce jen navštívit ze staré známosti, ji děsivý pocit neopouštěl.

Skip Paquale poslal své gorily na zbytek dne pryč. S Evanderem upravili obývací pokoj v malém domku a připravovali se na Kerryinu návštěvu. Do krabice ukryli malý magnetofon a vložili jej do zásuvky mahagonového konferenčního stolku u pohovky. Třikrát jej vyzkoušeli, než byl Paquale spokojen. Nakonec postavil na stůl láhev vodky, láhev Wild Turkey a dvě skleničky.

„Varuju tě, Dorsey, jestli se zhulákáš, budeš litovat. Chci, abys z ní vytáhl informace, abychom ji mohli vydírat. Jen si zavzpomínáš na staré časy a zjistíš něco o dceři, nic víc. Chápeš?“

Evander přikývl.

„Ta holka je náš zlatý důl. Bez ní nedostaneme ani krejcar, nezapomínej na to.“

Evander opět přikývl. Přes to všechno se náhle zatoužil s Kerry doopravdy setkat. A zajímal se i o dceru. Nebyl připraven na to, jak se bude cítit, když po tolika letech uslyší Kerryin hlas. Zapálil si laciné viržinko a pak se opět jeho mysl zakalila. Každý pohled na ruce ho bolel. Kvůli Kerry přišel o živobytí. O svůj talent. Na to nikdy nesměl zapomínat.

Žádná z žen nestála za cenu, kterou zaplatil: za léta strávená ve špinavých pajzlech, kde si každým dnem mrzačil své ruce. S přibývajícími léty se stával zahořklejší. Až dosud. Vrátil se do Anglie, kde tentokrát nechtěl prorazit a vydělat jmění. Přijel, aby vytáhl peníze od ženy, která se pro něj stala Jidášem. Porodila dítě, jeho dítě, ale musel mít na paměti, že to nic neznamená. Dítě bylo jeho pasem z čokoládového města do opravdového světa, kde peníze všechno zahladily. Barvu pleti, kořeny i přátele.

S vlastním domem se opět mohl stát někým. A Evander Dorsey chtěl chodit s hlavou vztyčenou a zase mít budoucnost.

37

O půl osmé Liselle zaslechla, jak matka vchází do domu. Podle jejích těžkých kroků usoudila, že opět pila. Připravila mámě šaty na večerní vystoupení v klubu New Yorker, v němž jednou týdně zpívala, pokud zrovna neodjela na koncertní šňůru. Victor Liselle odpoledne dvakrát volal a ptal se po matce, protože s ní potřeboval prodiskutovat nahrávací smlouvu a data evropského turné. Victor byl neodbytný, až měla Liselle poprvé chuť ho poslat do prdele. Umínila si, že jednou to opravdu udělá. Až nastane ta pravá chvíle, hodná holka Liselle všechny pošle k čertu, včetně své drahé matky.

„Ach, zlato, měla jsem dnes báječný den. Báječný!“

Liselle se na matku usmála. Jelikož jí to však nešlo od srdce, nenáviděla se za to.

„Dnes večer mám pro tebe velké překvapení.“

„Fajn. Co kdyby ses teď šla vykoupat a obléknout? Jako obvykle jdeme pozdě.“

Když Kerry zaslechla dceřin otrávený hlas, protáhla obličej. Zase to zatracené pití! Tu vodku jsem asi neměla pít, říkala si. Ale copak si nemohla dát panáka ani na oslavě? Ani přípitek?

Vešla do koupelny, napustila si vanu, svlékla se a upustila oblečení na zem. Dneska svoje dítě potěším, umínila si. Evander, její Evander, chtěl vědět, jestli jsou obě v pořádku. Naprosto zbytečně se setkání strachovala. Toužil ji jen vidět. Když spolu mluvili, viděla v něm stín mladšího Evandera. Muže, který ji přitahoval. Spásný nápad přišel v taxíku: Přivedu k němu svou dceru. Liselle bude mít radost, že konečně pozná otce, promluví si s ním a dozví se celou pravdu. A Evandera taky potěší. Dojalo ho, že dceru pojmenovala po jeho matce. Třikrát jí to opakoval. Sedět s ním bylo jako vracet se do mladých let. Měli tehdy velmi málo času, ale užili si ho. A jako výsledek přišlo na svět jejich dítě. Uvědomila si, že nyní může napravit křivdy, kterých se dopustila vůči dceři i Evanderovi. Přiznala mu, že chtěla jet za ním, že si skoro zamluvila letadlo, ale pak zbaběle couvla. Kdyby to tehdy udělala! Kdyby tak šla za svou hvězdou! Všechno by mohlo být jinak. Dnes chtěla oběma dát dárek. Dceři dát otce a otci dceru.

Skip si přehrál pásek pětkrát za sebou. Evander mlčky seděl a poslouchal chraplavý, jedinečný hlas Kerry, jež mu odhalovala svou duši.

„Dobrá práce, Evandere, vlastně super. Ta děvka ani netuší, jak přesně to vystihla. Hodí nám to dobrých dvě stě tisíc dolarů. Minimálně! Určitě nedopustí, aby se to profláklo, přes noc by jí to zničilo kariéru.“

Evander otevřel pusu. „A…, pane Skipe, kolik z toho schramstnu já?“

„Co říkáš na pětadvacet tisíc, mouřeníne?“

Evander se zazubil. „To beru.“

Převládla v něm chtivost. Když poslouchal, jak Kerry povídá celému světu o jejich společném životě, připadal si jako had. Dvacet pět táců mu však nedobrý pocit mělo bohatě vynahradit. Mohl si koupit slušný podnik pro dobrou klientelu. Pro dobrou černošskou klientelu.

Skipovi poskoci vešli do domu. Marty Duval a Kelvin Tomcola byli mladí a nepříliš bystří. Přesně takové gorily Skip potřeboval.

„Pojďme všichni oslavit naše štěstí. Za pár dní budeme na cestě domů, pryč z téhle zatracené zasněžené díry, a bohatší, než se nám kdy snilo. To je vánoční dárek! Nejlepší je, že tu čubku můžeme vydírat celá léta.“

Evander se zamračil.

Pak mu ale vtiskli do ruky velkou sklenku bourbonu, aby si s takzvanými přáteli připil. Jejich slova v něm však zůstala.

Těsně po jedenácté kdosi zaklepal na dveře. Skip vykoukl z okna a překvapeně zíral na Kerry Cavanaghovou s dcerou na zápraží.

„Ježíšikriste! To je ta coura a její holka. Jsou přede dveřmi!“

Skip odstrkal ty dva z místnosti a řekl Evanderovi, ať je pustí dál a pokračuje ve hře.

Šlo to líp, než doufal. Odplížil se s ostatními nahoru a litoval, že nepřipravil magnetofon.

Venku opět chumelilo. Liselle se podívala na chatrný domek a zachvěla se. „Kam to jdeme, mami? Co je to za velké překvapení?“

Kerry, povzbuzená alkoholem, prášky a vzrušením, se zazubila a přitáhla si kožich. „To brzy uvidíš.“

Evander nejistě stál za zavřenými dveřmi. Tohle nebylo v plánu, nemělo se to stát. Za těmi dveřmi čekalo jeho dítě. Jestli se s dcerou setkám, promluvím s ní a uznám ji za svou, podvedu je obě. I s Kerry to je těžké, ale namluvil si, že je mu hodně dlužná. To dítě však za nic nemohlo. Litoval, že tolik pil, nebo že naopak nevypil tolik, aby netrpěl pocitem viny. A aby necítil touhu svou starou lásku zase vidět.

Kerry znovu zaklepala. Z podesty schodů se ozval rozzlobený Skipův hlas: „Otevři ty zatracené dveře, mouřeníne, na co čekáš? Na Vánoce?“

Ten hlas ho vrátil zpátky na zem. Evander otevřel. Kerry vklouzla dovnitř a táhla Liselle za sebou. Její kožich z červené lišky se třpytil sněhovými vločkami. Upřel zrak na Kerry, protože se bál podívat na dívku s hlubokýma hnědýma očima a barvou pleti jako bílá káva.

Kerry dramaticky popostrčila Lisellinu ruku a hlasitě řekla: „Zlatíčko, seznam se se svým otcem.“

Evander se v tu chvíli na svou dceru podíval a zjistil, s jakým odporem a šokem na něho zírá. Příliš pozdě si uvědomil, že má rozepnutý pásek na kalhotách, které mu byly těsné, a že má na košili fleky od jídla a pití. To ji však tolik nevyděsilo, jako jeho našedlé ruce se zahnutými prsty.

Kerry se na ně zahleděla. Postřehla, jak Lissy zírá na Evanderovy pokroucené prsty, chňapla dceru za ramena a popostrčila ji do pokoje. Zavřela za sebou dveře, které vpustily do domu slabé světlo z ulice a studený sníh, a následovala dceru do tepla.

„Jen se podívej na jeho ruce! To je práce tvojí tety Briony. No jasně, popřela to, ale má je na svědomí. Nechala mu zlomit všechny prsty i zápěstí. Rozdrtili mu je napadrť chlapi, které za ním Briony poslala. Už chápeš, proč jsem se ti o tom nezmínila? Nikdy bych ti to neprozradila, jenže se tady objevil, a já si uvědomila, že se to dozvědět musíš. Obzvlášť po včerejší noci.“

Liselle ani nepípla. Civěla na muže před sebou s odporem – byl tlustý, zanedbaný a vůbec se nepodobal jejímu vysněnému idolu. Tohle nechtěla. V hloubi duše cítila, že jejím otcem je černoch, přiznala si, že to tušila odjakživa, ale nikdy by ji nenapadlo, že se to dozví ve zchátralém domku v Notting Hill. Připadalo jí směšné, že tenhle muž s obrovským pupkem a zkřivenými prsty mohl být příčinou jejího bytí. Ani v nejdivočejších snech si nedokázala představit, že mohl být mladý, hezký, spal s její krásnou matkou a udělal jí dítě.

Evander se podíval na děvče s modročernými vlasy, výraznými lícními kostmi a smyslnými rty a uvědomil si, co způsobil. Co stvořil. Ve Státech by jí od prvního dne dalo okolí pocítit, co je zač, a přizpůsobila by se. V této chladné zemi však nebyla zdaleka připravena na to, co ji v životě čeká. Dostal strach. Strach z toho, co si o něm asi myslí, strach z toho, co se s tímto vysokým pružným stvořením - pro muže jistě magnetem - jednou stane. Bál se o dítě, které mělo krásný a přitažlivý zevnějšek díky němu a jeho předkům. Anglie představovala zemi, která nepatřila bílým ani černým. Protože ji vychovali jako bělošku, nemohla rozumět černošské kultuře a jejich lidem. Alespoň do porodu, protože její dítě mohlo nést podobu svých černošských předků.

Kerry pozorovala, jak ti dva po sobě pokukují. Šla ke stolu a nalila tři panáky. Jeden podala Evanderovi, dalšího Liselle a posadila se na pohovku. Nedopadlo to tak, jak si myslela. Všechno se to nějak zvrtlo. Nikdo z nich nepromluvil snad celou věčnost.

Kerry si přihnula ze sklenky a rozkašlala se. Překvapila ji ostrost laciného bourbonu z černého trhu.

Evander mlčky stál s panákem v ruce. Nechtěl pít, ačkoli potřeboval spláchnout bolest, kterou cítil.

„Posaď se, dítě. Musíme si promluvit.“ Měl hluboký hlas. Když ho poprvé uslyšela, šokoval ji. Postavila skleničku na krbovou římsu, proběhla kolem něho a vyrazila do zasněžené noci. Spěšně za sebou přibouchla dveře a klouzala po zledovatělém chodníku.

Tohle nemůže být můj otec. Nemůže! Ne snad proto, že je černoch, ale protože je příšerný! Špinavý, páchl smaženým jídlem a laciným alkoholem. Určitě pocházím z někoho lepšího, namlouvala si.

Mávla na taxík a nechala se odvézt do klubu New Yorker. Tetička Briony už bude vědět, co dělat.

Jako vždycky.

Dvojčata navštívila jedno ze svých hráčských doupat, ilegální hernu ve Stepney. Jako obvykle tam bylo narváno. Kamkoli dvojčata vstoupila, jednali s nimi jako s královskou návštěvou. Lidé jim kráčeli vstříc, jen aby nezůstali nepovšimnutí. V obchodech bratři dostávali zdarma cigarety a podobné drobnosti. Dvojčata si svého věhlasu užívala. Vychutnávala si ho.

Do herny se vcházelo velkými dřevěnými dveřmi, které byly opatřeny kukátkem, díky němuž vpouštěli dovnitř jen vybrané lidi. V klubech pracovaly i prostitutky, většinou provdané ženy, které se chtěly trochu pobavit a přivydělat si nějakou tu libru navíc. V podnicích dvojčat se nesmělo organizovat nic, pokud k tomu nedali výslovný souhlas.

Ten večer se z klubu ozýval cvrkot. Dvojčata si objednala pití a odebrala se do kanceláří. Čekala na mladého Žida Isaiaha Lipmana. Ve svých pětadvaceti letech patřil k nejlepším kšeftařům v byznysu. Dvojčata s ním proto měla v úmyslu udržovat přátelské styky.

Židovská a irská komunita si byly v mnoha ohledech blízké. Většina obyvatel si je jako přistěhovalce neoblíbila. Měli společné i to, že buď dosáhli nepředstavitelných úspěchů, nebo dopadli až na samé dno. Také prosluli svou vychytralostí. Na Petticoat Lane se obchodovalo i v neděli, a to právě díky Židům. Stejně jako Irové se drželi své víry, bez ohledu na to, čím se jinak zabývali. A vyplácelo se jim to.

Dovedli umně spekulovat. Stačilo pronajmout si lacinou budovu, natisknout hlavičkové papíry a pak otevřít u dodavatelů účet. Prvních pár měsíců, kdy se obchod teprve stavěl na vlastní nohy, bylo třeba platit za dodané zboží hotově. Postupně si však podnikatel získával jméno a důvěru, a proto mohl nakupovat na úvěr. Jednou si dotyčný obchodník objednal fantastické množství zboží jako obvykle a pak zmizel z povrchu země s věcmi za sto tisíc liber. Obvykle šlo o elektroniku a oblečení. Zkrátka o všechno, co se dalo snadno prodat. Zboží se pak dostalo na trhy, do obchodů a všude, kde se dalo střelit.

Jednalo se o velmi snadnou operaci, vyžadovala jen trpělivost. A právě tam nastupoval Isaiah. Dannymu a Boysiemu trpělivost chyběla.

Boysie se napil svého alkoholu. „To bylo včera překvápko, co? I když jsem si to o Liselle domyslel už dřív. Domněnky a fakta jsou ale odlišné věci.“

Daniel se na sebe podíval do zrcadla na stěně za stolem. Uhladil si vlasy a olíznutým prstem si přejel jedno obočí.

„Budeme si teď muset dát bacha na jazyk. Žádné rýmovačky na černé huby. Zní to jinak, když jde o někoho z rodiny, že? Jestli někdo Liselle řekne něco ošklivýho, zlámu mu vaz. Utrhnu mu hlavu vlastníma rukama. I když na ně sám nadávám pořád.“

„To proto, že jsme moc černochů nepoznali. Bessii jsem měl ale odjakživa rád. Líbila se mi ta její květinová vůně… Musíme přestat vést ty řeči i kvůli Isaiahovi, který se stane členem firmy. Hergot, začínáme být internacionální, co?“

Danny se zasmál. „Jo, už se těším, až se s tím klukem pořádně seznámíme. Není to žádný drsňák, ale má mozkovnu. A můžeme ji využít v náš prospěch. Až ho dostaneme pod svá křídla, necháme ho pracovat po jeho. Nepodrazí nás.“

Boysie se zasmál. „To by se neodvážil, Danny.“

Briony si užasle a zároveň i otráveně vyslechla Lisellino vyprávění. Takový husarský kousek mohla vyvést jedině Kerry! Kdokoli jiný by to provedl citlivěji, nejdřív by připravil půdu. Nikdo jiný však nebyl pod vlivem alkoholu a barbiturátů. Briony měla pocit, že kdyby se jí Kerry dostala pod ruku, jen s obtížemi by se udržela, aby ji pořádně nezfackovala.

„Dobře, zlatíčko, uklidni se.“

„Ale ty mě nechápeš! Nešlo o to, že byl černoch. Tušila jsem to, jen jsem si to nedokázala přiznat. Je mi to fuk. Šlo o toho chlapa samotného. Nemůžu uvěřit, že je zrovna on můj otec, Briony. Zapáchal chlastem, lacinými vajgly a jídlem. A byl tlustý. Vypadal jak… jak… jako vandrák. Právě to mě zabolelo. A ty jeho ruce… Měl hrozné ruce. Máma tvrdila, že za to můžeš ty. Že jsi někoho poslala, aby mu zlámal prsty. Nic takového bys ale neprovedla, že ne?“ zeptala se prosebně.

Briony se uvelebila v křesle a povzdechla si. V baru zpívala Bessie, ozýval se cinkot skleniček a bzukot rozhovorů. Kéž by raději seděly tam a neřešily v kanceláři záležitosti, které se staly před dvaceti lety. Minulost měla zůstat minulostí.

„Poslyš, zlato. Tvůj otec byl vysoký hezký člověk, když se poznal s tvou matkou. Vypadal jako černý Adonis, jestli si to umíš představit!“ Usmála se. „Měl talent, opravdu velký talent. Společně s Kerry mohli dobýt svět. Když jsem se ho zbavila, a já se ho opravdu zbavila, bylo to proto, že před dvaceti lety…“ Briony polkla. „Musíš si uvědomit, že tehdy smíšená manželství neexistovala. Nefungovalo to jako dnes, kdy si mnohé dívky berou černochy za muže. Žijeme v jiném světě. Tehdy by to matku zničilo a jeho jakbysmet. Kdyby je někdo zmerčil, hrozila by jim i smrt.“

Liselle popotáhla a otřela si nos hřbetem ruky. „Tvůj otec se takovým stal, protože jsem někoho poslala, aby ho přinutil odjet. Ten chlap, Kevin Carter, ale zašel příliš daleko. Zlámal mu ruce. Nikdy jsem ho o to nežádala, to ti přísahám. Tím, že mu pochroumali ruce, tvůj otec přišel o své živobytí. Kdysi byl skvělým jazzovým pianistou a já opravdu lituji, že jsem způsobila konec jeho kariéry.“

Liselle přikývla a snažila se urovnat si v hlavě, co jí teta právě řekla, pokusila se pochopit své pocity odsunuté do pozadí kvůli smutku a šoku. Briony matčin a otcův vztah podala tak hezky a romanticky! Její matka toužila po skvělém černochovi, který hrál na piano. A po tolika letech se setkala s mužem, kterého zmrzačili, protože se to tehdy zdálo jako nejlepší řešení.

„Mám tě odvézt domů?“

Liselle zavrtěla hlavou. „Můžu zůstat u tebe, prosím? Nechci mámu nějakou dobu vidět.“

Briony se usmála a objala dívku kolem štíhlých ramen. „Můžeš zůstat, jak dlouho budeš chtít, drahoušku, vždyť to víš.“

Dvojčata dorazila do klubu těsně po půl druhé. Briony nechala Liselle s Tommym, který na ni měl dohlédnout. Umínila si, že mezitím s dvojčaty najde Kerry, jež se bůhvíproč nevrátila domů. Zkoušela jí tam volat co deset minut, ale když se neozývala, zamířila s chlapci do Rillington Place.

Dvojčata si mlčky vyslechla, co se té noci stalo. Boysie nevěřícně kroutil hlavou. Tetička Kerry je fakt potrhlá ženská! Chudinka Liselle! Přestože chlapci věděli, že jejich vlastní matka nebyla duševně zdravá, začínali mít pocit, že teta Kerry už ji pomalu následovala. Nemohli se dočkat, až se s mouřenínem, který způsobil takový poprask, konečně setkají. Doufali, že se Evander nepokusí dělat potíže.

Briony prohlásila, že jí jeho příjezd do Anglie a pronajmutí domu připadají divné. Turisté přece obvykle přespávali v hotelích. Najednou se jí to zdálo velmi podezřelé. Jak vůbec zjistil Kerryino telefonní číslo, když se nenacházelo v seznamu? Kde k němu přišel?

„Bez obav, mami. Jestli to bude nutné, vyrazíme dveře všech domů, ale najdeme ho. Netrap se tím.“

Boysie pohladil berettu, kterou nosil stále při sobě. Daniel se za volantem usmál. V kufru měl brokovnici, jež by zabila i rozdivočelého slona na vzdálenost sta kroků.

Už se těšili, až přijdou celé záhadě na kloub.

Poté, co Liselle utekla z domku v Notting Hill, Kerry vstala. Chtěla jít za ní. V ten okamžik však do místnosti vstoupili tři muži. Kerry si jich ve své opilosti ani nevšimla. Jeden z nich, kterého Evander oslovoval pane Skipe, ji zatlačil do křesla a Kerry si uvědomila, že je v průšvihu.

Vyděšenýma očima se podívala na Evandera. „Co se děje? Kdo jsou ti chlápci?“

Skip se nahlas rozesmál. „Jsme vaší nejhorší noční můrou. Nalij dámě panáka, Marty.“

Marty poslechl a Kerry sklenku vděčně přijala. Jakmile jí však Skip vysvětlil, co po ní chtějí, žena se nemohla v hrůze ani pohnout.

Evander poslouchal Skipův škodolibý hlas a litoval, že není někde jinde. Že není kdekoli, jen ne v tomto ušmudlaném pokoji. Při pohledu na vyděšenou Kerry se mu ze sebe udělalo zle.

Dvacet pět tisíc dolarů představovalo hodně peněz. Ale stály za to? Kdy se mu to vymklo z rukou? Kdy se to stalo tak ostudné a hnusné?

Skip přehrál Kerry pásku. Otevřela ústa a zalapala po dechu jako ryba na suchu. Už věděla důvod Evanderovy otázky, proč pojmenovala svou dceru po jeho matce. Proč se jí opakovaně vyptával na jejich společný život. Jen pro tohle. I ve své opilosti pochopila, jak byla bláhová. Chtěla napravit napáchané škody, a přitom se škoda páchala na ní!

Rozesmála se. Nejprve potichu, ale pak její smích přešel v chechtot, při němž se popadala za břicho. Čtyři muži ji nechápavě pozorovali.

„Můžete to dát, kam chcete. Do novin, kamkoli. Je mi to fuk!“ zaječela. „Za nic se nestydím. Nezáleží mi na tom. Moje dcera už to ví. Staré rány jsou otevřeny. Udělali jste to pro nic za nic!“

Skip jí vrazil facku, ale ona se nepřestávala smát.

„Jen do toho, klidně mě zmlaťte. Nemůžete mi nijak ublížit, protože jsem trpěla celý život.“

Smích ji však přešel.

Když Skip viděl, že všechny jeho plány přišly vniveč, vzal ji za slovo. Začal do ní bušit pěstmi hlava nehlava. Evander překlopýtal místnost a napřáhl své nepoužitelné pařáty proti muži útočícímu na Kerry. Dva mladší muži jen fascinovaně přihlíželi. Evander se otočil: „Vy pitomci! Je slavná… Jestli jí ublížíte, je s váma konec.“

Svým hlasem oba mladíky přesvědčil. Odtrhli Skipa od ubohé ženy a odvlekli ho z místnosti. Evander ho zasypával výčitkami. Odtáhli Skipa do kuchyně a snažili se ho uklidnit.

Evander se přiblížil ke Kerry. Z úst i oka silně krvácela a ruce měla zkřížené před hrudníkem. Objal ji kolem ramen a přitiskl k sobě. Ze srdce litoval, co způsobil.

O hodinu později zahlédli světla blížícího se vozu. Zatáhli závěsy. Evander otevřel okno, aby pustil dovnitř trochu čerstvého vzduchu. O něco klidnější Skip se v kuchyni snažil zachránit alespoň část svého plánu. Marty seděl v místnosti s Kerry a Evanderem.

Kerry měla oteklou tvář, natržený ret a ošklivou modřinu pod okem. Evander ji stále pevně objímal. Šok, který právě prožila, poněkud neutralizovala vodka a tablety. Uvědomovala si však, že jsou oba ve velikém nebezpečí. Do místnosti vstoupil Skip.

„Poslouchejte mě, madam. Hodlám ty pásky prodat novinám a zničím vaši kariéru. Všichni se dozvědí, co jste zač a čí je vaše dcera. Seženu si výpovědi deseti černochů, kteří odpřisáhnou, že s vámi spali. Že s vámi měli odporné, perverzní sexuální vztahy. Vaše jméno se stane synonymem té největší špíny. Pokud mi ovšem nezaplatíte. Rozumíte, co vám říkám?“

Kerry bolestně přikývla. „Kolik?“

„Tři sta tisíc liber. Zvýšil jsem původní částku, protože nemám rád hubaté coury, obzvlášť pokud chrápou s negry,“ řekl tak nepřátelsky, že šokoval i Evandera.

„Tolik peněz nemám.“

Tentokrát se rozesmál Skip. „Pak vám radím, paničko, abyste si splašila někoho, kdo je má.“

*

Evander slyšel z ulice přijíždějící vůz. Jednalo se o Aston Martin, jenž patřil dvojčatům.

Hoši zaparkovali v úzké uličce a zamířili k domu číslo šestnáct. Šlo o jediný dům, ve kterém se ještě svítilo.

„Počkejte tady a skloňte hlavy,“ přikázal Danny.

Vplížil se na malou zahradu před domem a nakoukl oknem do obývacího pokoje. Závěsy byly o pár centimetrů kratší než okno, a proto škvírou uviděl na pohovce Kerry se zkrvavenou tváří. Vedle ní seděl černoch Evander Dorsey a držel ji za ruce. Pak zahlédl ještě tři bělochy, jeden z nich měl na dosah pistoli. Znovu se podíval na Evandera, na Kerry a pak na pistoli. Po chvíli se vrátil k Boysiemu a Briony.

„Jsou uvnitř se třemi dalšími muži. Jeden z nich má střelnou zbraň. Teta Kerry je potlučená ve tváři, někdo ji surově zmlátil.“

„Cože?“ zeptala se Briony nevěřícně.

„Je to pravda, ten negr sedí na pohovce vedle tety Kerry. Něco se tam děje, mami, ale já nevím co. Za minutku to ale s Boysiem zjistíme.“ Kývl na Boysieho hlavou. „Mami, ty se zatím posaď do auta a počkej na nás. Až to vyřídíme, otevřeme ti dveře.“

Briony zaprotestovala: „No dovol, Danny…“

„Mami, prosím, udělej, oč tě žádáme - je tam střelec. Danny a já si s ním poradíme. Vrať se do vozu a počkej.“

Vytáhl z kabátu berettu a zkontroloval, jestli je nabitá.

Briony mu zbraň sebrala. „Poslouchej mě, aspoň jednou mě vy dva poslechněte. Myslím to vážně. Běžte dovnitř zadem. Já vejdu předními dveřmi a vyřídím toho chlápka s pistolí.“

Boysie zavrtěl hlavou. „Nech toho, mami…“

„Ne! Ty toho nech! Je tam moje sestra a něco není v pořádku. Přestaňme se hádat. Mě dovnitř pustí. Budu předstírat, že jsem přišla kvůli Liselle. Vy dva vrazíte do pokoje za pět minut, jasné? Nechci už slyšet ani slovo.“

S těmito slovy vypochodovala na cestičku ke dveřím. Otočila se a ukázala jim, ať jdou zadem. Když zmizeli v uličce mezi domkem a sousední budovou, zastrčila si vlastní berettu do kapsy liščího kožichu a hlasitě zabušila na dveře. Obyvatelé domu zkoprněli.

Skip ze stolu sebral zbraň.

„Zůstaňte tady, já to vyřeším.“ Zastrčil si pistoli za pas kalhot, přikryl ji sakem a zamířil do chladné chodby. Otevřel dveře drobné zrzce a oddechl si.

„Je tady ještě moje sestra? Neteř se vrátila domů v hrozném stavu. Je Kerry uvnitř?“ Briony odstrčila muže ode dveří a prošla chodbou do obývacího pokoje.

Kerryin obličej a Evanderova vyděšená tvář mluvily za vše.

Otočila se k muži, který ji vpustil dovnitř, a šokovaným hlasem se zeptala: „Co se tu sakra děje?“

Muž zamířil k ní a ušklíbl se. Jakmile však otevřel ústa, aby promluvil, Briony se pohnula tak rychle, že neměl čas přemýšlet. A ostatní také ne. Vmžiku vteřiny stála za ním s berettou zapíchnutou v jeho ledvinách.

„Jestli se pohneš, frajere, rozstřílím ti vnitřnosti na cimprcampr, až budou lítat po celém domě!“ Pohlédla na dva hromotluky, kteří stále seděli v křeslech u krbu. „Položte na podlahu všechny zbraně, které máte u sebe.“ Skip začal spouštět ruce dolů a Briony mu opět přitiskla pistoli k zádům.

„Ani o tom neuvažuj! Tvoji pistoli si vezmu sama, díky.“

Když promluvila, do místnosti vešli Danny a Boysie. Pohled na pušky s krátkou hlavní vyvolal u všech tří zajatců nepříjemný pocit v žaludku.

Boysie a Daniel si s úsměvem prohlíželi ty tři Američany.

„Představ si, že nechali zadní dveře otevřené.“

„A v takové čtvrti! Je zázrak, že vás nevykradli. Myslím, že si teď poslechneme vaše vysvětlení,“ řekl Danny hlasem jemným jako hedvábí.

Když se Skip podíval na dva mladíky a drobnou rusovlásku, pochopil, že už z této místnosti nevyjde živ. Užasle zavrtěl hlavou a rezignoval.

Jedno se Skipovi muselo nechat: dokázal uznat svou porážku.

38

Briony měla co dělat, aby se ovládla, když jí Evander vylíčil celý příběh. Mluvil tiše, upřímně a bezelstně. Nesnažil se záměrně podcenit svou roli nebo se ospravedlňovat, čímž v očích Briony i dvojčat poněkud stoupl. V East Endu platilo: „Jestli tě chytí, vzdej se.“ Když se zmínil o tom, že Skip je příbuzným Tommyho Corolly, mafiánského dona, dvojčata se nahlas rozesmála.

Boysie, který vždycky rychle vtipně reagoval, řekl Skipovi: „Je mi fuk, kdo je tvůj kmotr, kámo, protože mým kmotrem je Jonathan la Billiere. Už jsi mrtvěj, ale ne kvůli tomu, cos udělal. Kvůli tomu, komu jsi to udělal. Vy mafiánští šmejdi jste si měli nejdřív zjistit, s kým máte tu čest, než rozehrajete špinavou hru.“

Aby svá slova doložil, třikrát praštil Skipa do hlavy a skopl ho na zem. Boysie jako obvykle ztrácel nervy. Briony ho s klidem pozorovala.

„Teď ho nech, Boysie. Ať Evander pokračuje.“

„Vždyť jsou to všichni zmetci, tenhle černý šmejd není o nic lepší!“

Kerry tiše plakala. „Prosím, nechte toho. Chci jít domů!“

Briony ji pohladila po rameni a nahlas řekla: „Ty chceš spíš panáka, Kerry. Tentokráte budeš muset počkat. Je třeba to vyřešit jednou provždy.“

Podívala se na Evandera a řekla: „Mám za to, že svého činu lituješ?“

Evander se zahleděl do země. Přikývl.

Briony na něho zírala. Připadal jí jako karikatura muže, kterého znala dřív. Pokaždé, když zabloudila očima k jeho rukám, se zastyděla.

Rozhodla se a vstala. „Je tady telefon?“

Evander ukázal do chodby. „Támhle.“

„Zavolám Tommymu. Odveze mě, Kerry a Evandera domů. Vy dva s těmihle lumpy dělejte, co se vám zlíbí. Jsou to neřádi nejhoršího zrna, takže je mi fuk, co s nimi bude.“

Zvedla Skipovu hlavu jedním prstem, podívala se mu do očí a řekla: „Dopustil jste se velkého omylu, když jste se dotkl mé sestry. Nikdo - a je mi ze srdce ukradené, čí je to příbuzný -, nikdo se nesmí dotknout toho, co je moje.“

Zamířila do chodby k telefonu a uvědomila si, že je minulost začala pronásledovat ve chvíli, kdy to vůbec nečekali.

Tommy se nakonec přidal k dvojčatům, aby jim pomohl odstranit Američany a skrýt jejich těla pod padesáti tunami betonu, který měl tvořit základy nové Fordovy továrny v Dagenhamu. Briony odjela domů s vyděšeným Evanderem, jeho pár věcmi a zaraženou Kerry. Když dorazili do Brionina domu, Liselle už spala. Briony se nedivila, protože hodiny ukazovaly půl páté ráno. Třem novým příchozím se však spát nechtělo. Byli ovšem zamlklí až příliš.

Kerry si nalila velkou vodku a Briony i Evanderovi panáka brandy. Dlouhou chvíli muže zkoumala.

Evander vypadal jako poražený člověk. Měl to vepsáno v očích, v pohledu i v deformovaných rukách, jimiž nemotorně svíral kulatou sklenici.

Briony mlčky dopila svou brandy a uložila Kerry do postele. Nebála se, že Evander uteče, našla by ho velmi snadno.

Prohlédla Kerryinu tvář, a protože neshledala nic jiného než šrámy a pohmožděniny, spokojeně se vrátila do pokoje, v němž zanechala Evandera. Nalila další pití, jemu tentokrát do vysokého pohárku, a posadila se naproti němu.

„Uvědomuješ si, že ti muži jsou mrtví?“ Její věcný tón Evandera vyděsil. Briony se změnila. Pamatoval si ji jako laskavější a samozřejmě mladší ženu. Tehdy v sobě neměla takovou tvrdost.

Přikývl a Briony si povzdechla. „Svým způsobem tě chápu. I to, že nabídka vysoké finanční částky pro tebe vypadala velmi lákavě. Kdysi dávno jsem taky udělala něco ošklivého a dostala za to slušně zaplaceno. S penězi se dají podnikat různé věci, dají se množit.“

„Chtěl jsem si pořídit vlastní klub, než bude příliš pozdě.“

Briony přikývla, jako by s ním souhlasila. „Jsi tady proto, Evandere, že o tvé existenci ví Liselle. Nemám k tomu jiný důvod, rozumíš mi?“

Olízl si suché rty a zuřivě přikývl.

„Poskytnu ti peníze, auto i slušné ošacení. A dům, kde budeš moct žít. Ty se na oplátku spřátelíš se svou dcerou nebo se o to alespoň pokusíš. Chci, aby tě viděla takového, jaký jsi byl dřív. Jestli všechno půjde dobře, dám ti dost peněz, aby sis otevřel svůj klub. Proto ti radím, abys dlouho a pořádně pouvažoval o mé nabídce. Je to na tobě. Chci, aby moje neteř měla hezké vzpomínky, které si odnese do dalšího života. A ty budeš jednou z nich.“

V duchu si pomyslela: Bůh ví, že je po několika posledních dnech bude potřebovat.

Týden před Vánocemi se nacházely v ulicích závěje sněhu. Bílá vrstva pokryla celý Londýn, takže i vybombardovaná místa vypadala malebně.

Evander udržoval se svou dcerou blízký vztah a Kerry se ulevilo, že potíže konečně skončily.

Briony záležitost vypustila z hlavy a soustředila se na to, aby se Evander a Liselle alespoň částečně smířili. Věděla, že si několikrát povídali dlouho do noci, což ji ohromně potěšilo.

Liselle se potřebovala dozvědět o svém původu. Změnila se však. Zdála se tišší, více se ovládala. Její bezstarostný smích zmizel a Briony oplakala nevinnou dívku, která se kamsi vytratila, a milovala ženu, která se na jejím místě objevila. Před Molly všichni zavírali dveře. Briony doufala, že se tím její matka poučila. Dokonce i chudinku Rosalee museli přehlížet, jen aby Molly za svá neuvážená slova zaplatila.

Zdálo se, že Evander se stal s penězi v kapse tím, čím byl dřív. Bessie výskala radostí, když ho viděla, což Liselle potěšilo. Netušila totiž, že i tohle zařídila Briony. Bessie o něm mluvila v superlativech a on chválu poslouchal, aniž si uvědomoval, že šlo o Brionin plán.

Kerry po prožitém traumatu pila ještě víc a nedokázala pracovat. Briony pomocí dvojčat přitlačila na Victora a domluvila, aby po Vánocích Kerry poslali na kliniku v Surrey. Spokojená, že udělala pro rodinu, co se dalo, se soustředila na Tommyho, Mariah a podnikání. O Vánocích roku 1947 ji čekaly ještě další dva šoky. První z nich prožila při nakupování dárků.

Vykročila z obchodního domu Fortnum and Mason do husté chumelenice a postavila se pod klenbu. Čekala, až ji tam Boysie vyzvedne vozem. Když se otočila, zůstala stát tváří v tvář Isabel Dumasová a Benedictovi: dospělému Benedictovi, který nesl v náručí malého chlapce. Briony okamžitě poznala, že to je její vnuk, a návalem krve do hlavy se málem složila k zemi.

Benedict si okamžitě všiml, jak se jeho matka zatvářila, a zamračil se. Při pohledu na Briony zauvažoval, kde ji už viděl. Zdála se mu povědomá. Velmi povědomá. Váhavě se na ni usmál. Briony se podívala do tváře tolik podobné své a úsměv mu opětovala. Srdce jí v hrudi bušilo jako o závod. Hoch v Benedictově náruči měl zelené oči a zrzavé vlasy jako jeho babička, třebaže ten den Briony své vlasy skrývala pod velikým kloboukem.

„Nazdar, Isabel,“ pečlivě artikulovala Briony.

„Briony! Jak se máš?“ zeptala se nepřirozeným tónem a Benedict se užasle podíval z jedné na druhou.

„Myslím, že nás nikdo nepředstavil?“ prohodil zvučným, ale jemným hlasem, který Briony připadal jako sen.

„Tohle je slečna Briony Cavanaghová. Slečno Cavanaghová, můj syn, Benedict Dumas.“

Briony kývla hlavou.

„A tenhle malý rošťák je můj syn Henry. Henry Dumas.“

Briony chlapečka jemně pohladila po baculaté tváři.

Chlapec měl v ruce dětskou zbraň. Ukázal na cizí ženu a křikl: „Pif!“

Briony se zeširoka usmála. To dítě jí připadalo báječné. Krásné. Její vnouček. Měla chuť jim v tu chvíli říct pravdu. Isabel jí však rychle potřásla pravicí a popostrčila je pryč. Briony se pak s bolavým srdcem dívala, jak mizí zasněženou ulicí. Viděla svého chlapce - svého syna a vnuka.

Rozpoznala v chlapečkovi rysy dvojčat - měl stejný tvar hlavy i postavu. Trpce se usmála. Dokonce měl i pistoli.

Boysie přijel pro matku vozem a překvapilo ho, když ji našel uplakanou.

*

Benedict čekal, až dojedou domů. Teprve tam se zeptal: „Kdo byla ta slečna Cavanaghová, kterou jsme potkali? Mám pocit, že ji odněkud znám.“

Jeho otec se málem zalkl čajem. Benedict ho silně plácl po zádech.

Isabel zavrtěla hlavou a přezíravě poznamenala: „Upřímně řečeno je madam - vede nevěstince. Během války se ale hodně zapojila do charitativních činností. Nemohla jsem ji ignorovat, i když ji sotva můžeme akceptovat.“

Benedict přikývl. Přesto se mu ta žena zdála známá. Vrtalo mu to hlavou ještě celý zbytek dne.

Další šok, který toho roku Briony prožila, byl ještě horší.

Otrávená Molly neustále chudince Rosalee vtloukala do hlavy, co si myslí o Briony a její bandě, jen častovala své dcery a vnuky. Máma Jonesová opět onemocněla a Molly trávila spoustu času péčí o ni. Na rozdíl od předešlých nemocí se tentokrát zdál její stav vážný. Doktor k ní chodil každý den. Máma Jonesová chytila virus chřipky, který ji skutečně ničil. Molly pečovala o starou paní upoutanou na lůžku, která nedokázala udržet moč ani stolici. Protože měla hodně práce, nepostřehla Rosaleeninu nezvyklou zamlklost. Rosalee totiž onemocněla také. Protože však neuměla nikomu přesně popsat, co ji trápí, jen pasivně seděla a cítila se den ode dne hůř.

„Co uděláme s babčou? Přijede k nám na Vánoce?“ Boysie byl vždycky první, kdo se po hádce uklidnil. Chtěl vidět ji i tetičku Rosalee, které koupil k Vánocům krásnou brož.

Kerry pokrčila rameny. „Abych pravdu řekla, Boysie, myslím, že se tady ukáže. Poslala jsem mámě Jonesové košík s ovocem. Abel má o ni opravdu starost. Babička Molly si nejspíš přijde postěžovat, jak se o ni stará.“

Briony se kousla do rtu. „Co kdybychom se na starou máti dnes večer zajeli podívat? Uvidíme, jestli zase spustí ty svoje řeči. Dáme jí šanci, ale prosit se nebudu. V žádném případě. Naposledy udělala chybu ona. Jestli míní trávit Vánoce u nás, pak nebude pít. Stačí, že chlastá Kerry.“

Boysie se zasmál. „Zní to dobře. Danny by měl dorazit každou chvíli.“

Briony se podívala na mohutného muže před sebou a zazubila se. „Tobě se po babičce stýská, co? I když jsi tak velký.“

Srdečně se usmál. „Někdy je jako osten v zadku, ale není zas tak špatná. Zítra je Štědrý den. Skočíme za ní a uvidíme. Stejně bych rád viděl tetičku Rosalee.“

Briony se usmála. Dvojčata chudinku Rosalee milovala. Ostatní by se za ni styděli, ale oni dva ji přímo zbožňovali.

Všem se po Rosalee svým způsobem stýskalo. Rosalee však bohužel měla k Molly velmi blízko. Matčinu velkou ctnost představovala právě péče o Rosalee. Ano, zajdeme za nimi, umínila si Briony. I kdyby jen kvůli sestřičce.

Bernadetta pozorně sledovala svého manžela.

„Proč se zase převlékáš, Marcusi? Je poledne a ta košile byla ráno čistá.“

Otočil se od zrcadla na toaletním stolku a pošimral ženu pod bradou. „Mám se dnes potkat s důležitým klientem. Když Briony expandovala, jednám teď s významnými lidmi. A musím vypadat úctyhodně.“ Jeho vyhýbavé odpovědi nesnášela.

„Dnes ráno jsi vypadal dostatečně úctyhodně, Marcusi.“

Obrátil oči v sloup a hlasitě si povzdechl: „Koukni, Bernie, už mi to tvoje vyptávání leze na nervy. Jen si převlékám košili, nekoupu se, abych se potkal s nějakou fajnovou paničkou. Necháš už toho?“

Bernadetta spolkla jízlivou poznámku, kterou měla na jazyku, a uklidnila se. O patnáct minut později odešel z domu, aniž ji políbil na rozloučenou. Malý trest za to, že ho podrobila výslechu. Šla do dětského pokoje, bezmyšlenkovitě urovnala přikrývku a upravila již perfektně rovné obrazy. Děvčata už dostatečně odrostla na to, aby zabírala veškerý její čas. Možná proto měla příliš volna na přemýšlení. Na přemýšlení o Marcusovi a o tom, jak je čím dál hezčí.

Proč může mít chlap třeba patnáct nebo sto dětí a přitom vypadat nedotčeně? Ženská platí za své děti každou jizvičkou, povislými břišními svaly, širokými boky i pasem. Odešla do ložnice, vzala košili, kterou její manžel odhodil, a přičichla k ní. Vdechla pach jeho potu a mýdla. Naštěstí tentokrát nevoněla žádným parfémem. Lacinou voňavku, kterou v poslední době vnímala příliš často.

Dlouhá léta o Marcusových záletech věděla. Ženy se mu líbily a v práci jimi byl obklopen. Krásnými ženami. Dosud ji to tolik netrápilo, protože věděla, že jako matka jeho dětí pro něho znamená víc než ony. Teprve před šesti měsíci vdechla vůni laciného pomerančového parfému, který pak ulpěl na mnoha jeho košilích. Právě to ji trápilo. Tahle děvka se ho držela celých šest měsíců.

Dokázala se vyrovnat se známostmi na jednu noc, v Marcusově případě to znamenalo riziko povolání. Stálá známost však znamenala něco jiného. Pravděpodobně spolu pravidelně konverzovali, možná o ní a o dětech. Znamenalo to, že se Marcus zamiloval, což představovalo hrozbu pro ni, pro děti i pro jejich jinak idylický rodinný život.

A samozřejmě to znamenalo potíže.

Odhodila košili do koše na prádlo a posadila se na postel. V domě bylo nezvykle ticho. Děvčata odběhla za přáteli, kuchařka a pradlena měly volno. Osamělá a ustaraná se prohlédla ve velkém zrcadle. Smutně zjistila, že postrádá půvaby, kterými by mohla zběhlého manžela přilákat zpět. Rozplakala se. Když viděla svou tvář zkřivenou neštěstím, cítila se ještě hůř.

Cavanaghova děvčata však odjakživa patřila mezi bojovnice. A právě ona měla víc než ostatní oč bojovat.

Otřela si oči. Budu bojovat, umínila si.

Molly vařila malého kapouna, dusila ho v husté omáčce, aby ji máma Jonesová mohla vypít, když před domem zaslechla auto. Usmála se. Takže ti všiváci nakonec přece jen přišli! Smířila se s tím, že do Vánoc a možná i do Nového roku svou rodinu neuvidí. Trochu omáčku přisolila a ochutnala ji, než šla otevřít dveře.

Rosalee, která seděla u ohně, uviděla své synovce a spokojeně zachrčela. Boysie a Danny proběhli kolem babičky a zamířili rovnou k tetičce. Mluvili nahlas, přestože nebyla nahluchlá, a dělali kolem ní velký poprask. „Nazdar, tetičko Rosalee, jak se máš, zlatíčko?“

Briony překročila práh a kývla na matku. „Mami.“

Pak šla k Rosalee a taky ji obletovala. Na rozdíl od chlapců se však na svou sestru dlouze zadívala.

Molly našpulila rty a vrátila se k vaření. Aspoň přišli, i když jen kvůli Rosalee, pomyslela si.

„Voní to báječně, babi.“ Boysie se jako vždy pokusil o přátelské sblížení jako první.

Molly potlačila úsměv a stroze řekla: „No, tak se posaď! Mám toho dost.“

Daniel a Boysie se posadili k dřevěnému stolu a Briony si přisedla k sestře. Zapálila si cigaretu.

„Jak se má máma Jonesová?“ zeptala se neutrálně.

Molly zavrtěla hlavou a popravdě odpověděla: „Překvapilo by mě, kdyby přečkala Vánoce, Bri. Tentokrát je to zlý, Bůh ji opatruj. Dnes večer k ní přijde kněz.“

„Stavíme se za ní, až hoši pojedí.“

Molly přikývla a v místnosti se opět rozhostilo ticho. Nakonec polkla hrdost a optala se: „Jak se má Liselle a Kerry?“

Briony potáhla z cigarety. Jestli se na ni matka ptá, pak přiznává zodpovědnost za to, co udělala. Nikdo na to však nepoukázal.

„Fajn, mami. Vlastně výborně. Za Liselle přijel na návštěvu její otec.“

Briony potěšilo, když její matka zbledla a upustila na podlahu vařechu.

„Co jsi říkala?“

„Že Evander Dorsey přijel ze Států na návštěvu. Liselle je velmi ráda, že ho konečně poznala.“

Briony si v duchu vyčítala, že to matce oznamuje s takovou radostí, ale řekla si o to.

„Nepřekvapilo by mě, kdyby se jela příští rok podívat do Ameriky.“

Molly se sklonila, aby zvedla vařečku. Opláchla ji pod tekoucí vodou a poznamenala: „Ježíšimarjá! Koho by to napadlo?“

Boysie a Daniel se zasmáli, taky si vychutnali, jak je babička rozpačitá. „Je to fajn chlap, babi, my s Boysiem ho máme fakt rádi,“ přilil Daniel oleje do ohně.

Molly pochopila, že si z ní dělají legraci, a raději mlčela. Teď, když se před ní objevili, si teprve uvědomila, jak moc se jí stýskalo, obzvlášť po dvojčatech. „Jsem ráda, že se to dítě setkalo s otcem. Určitě se jí tím hodně ulevilo. Jak to vzala?“

Boysie se zachechtal. Nejenže babička pokořeně polykala, co jí naservírovali, ale ještě ke všemu bez zapití polykala velká sousta.

„Líp, než jsme čekali, babi. Mnohem líp.“

Molly přikývla a začala nalévat vývar. Pak nakrájela čerstvě upečený chleba na veliké kostky a podala jídlo dvojčatům. S chutí se na to vrhla.

„Rosalee nevypadá dobře, mami. Není jí něco?“ zeptala se Briony znepokojeně.

Molly mávla rukou a zavrtěla hlavou. „Však ji znáš. Jen pár týdnů tolik nejí. Asi to bude tím pozdvižením okolo mámy Jonesové. Víte, jak nesnáší změny. A moc se jí po vás stýskalo.“ Poslední poznámku mířila na ně a všichni tři se zastyděli.

Molly uspokojilo, že jim oplatila vtípky na její účet, a cítila se hned líp.

Rosalee pochopila, že se mluví o ní, a zakňourala. Měla bledé tváře a našedlé oči. Briony ji chytila za odulou ruku a něžně ji stiskla. „Možná byste rády přijely na Vánoce k nám, co říkáš, mami?“

Její sestra však opět zakňourala, ruku odtáhla a druhou rukou si ji přidržela u boku. Pak se začala houpat v křesle.

„Nebolí ji ruka, mami? Nepraštila se do ní?“

Molly pokrčila rameny. „Nevím o tom, ale už si ji takhle drží nějakou dobu. Prohlížela jsem ji minulý týden a nic divného jsem nenašla. Určitě ji nemá zlomenou. Asi to bude tím sněhem. Nesnáší zimu. Pořád jen sedí před ohněm a opéká se jako toast.“

Molly se sklonila k dceři a zeširoka se usmála. „Viď, drahoušku?“

Rosalee se usmála a přikývla. Její tvář však zůstala bez výrazu.

„Pokusíme se na Vánoce přijít, ale s matkou Jonesovou je to… Nemůžu ji tady nechat, víš?“

„Asi ne.“

Molly postavila konvici na čaj a ledabyle prohodila: „Bude ten…, bude Lisellin otec o Vánocích u vás?“

„Ano. Všichni večeříme v mém domě.“

Briony se v duchu zamračila. Liselle byla přesvědčená o tom, že má Briony Evanderovo zmrzačení na svědomí, a vlastně se nemýlila. Jenže stalo se to před mnoha lety a Liselle ve své mladické neznalosti nechápala, že tenkrát panovala jiná doba a chodilo to jinak.

„Jaký doopravdy je ten…? Ten Lisellin otec?“

Daniel a Boysie se podívali na babičku a museli ji politovat. Dokonce nedokázala vyslovit jeho jméno.

„Je v pohodě, že, Danny? A Liselle miluje, babi. Opravdu. Myslím, že jí setkání s ním prospělo. Jako by dospěla. A je víc sebejistá.“

Molly mlčky připravila čaj. O chvíli později šla k mámě Jonesové s malou miskou vývaru a trochou chleba. Briony a kluci se k ní přidali.

Rosalee seděla u ohně. Píchání v pažích poněkud polevilo, ale bolest v hrudníku zůstávala. Jako by ji cosi tížilo.

Kerry už ani nezpívala. Kromě popíjení vlastně nedělala nic. Způsobený šok ji poznamenal víc, než si dokázala přiznat. Škrábance a pohmožděniny zbledly. Dceři oznámila, že upadla, a poněkud ji zamrzelo, že to Liselle brala jako hotovou věc a ani se to nepokusila zpochybnit. Nejspíš předpokládala, že se matka v opilosti kdesi svalila. Přestože se zranění zhojila, jejich příčinu měla Kerry čerstvě uloženou v paměti. Evander se ji pokusil vydírat. Zneužil její důvěry. Připadala si jako idiot. Jako naprostý pitomec.

Měla pocit, že jí vráží nůž do břicha, když ho viděla ve společnosti Liselle. Jako by jím otáčel a pohyboval, aby prožívala co největší muka. S jistotou věděla, že ti tři muži jsou mrtví. Dvojčata se o ně jistě postarala. Napadlo ji, co by si asi o svých dětech pomyslela Eileen. Její dobrosrdečná sestra, která byla na krutou realitu světa příliš laskavá. Eileen, která všem čím dál víc chyběla. Jak by reagovala na to, že její děti zabíjejí lidi? Že jsou schopni se postarat o jejich zmizení?

Briony na tom nezáleželo. Nevadilo jí to, pokud hochům nic nehrozilo. Pokud rodina přežila.

Kerry si nedokázala přiznat, že na Evandera žárlí. Liselle ho začala napodobovat, používala i jeho výrazy. Postupně ji odsunovala stranou a vítala svého otce. Navzdory tomu, že se je obě pokusil zničit.

Briony jí pohrozila, že se Liselle nikdy nesmí dozvědět pravdu o tom večeru a vydírání. Že by měla vědět jen to, že její otec je laskavý muž, jakým byl před dvaceti lety. Předtím, než zahořkl lety strádání. Ale co moje útrapy? pomyslela si. Jaká jsem prožívala muka, že mému dítěti je předurčeno trpět. Neuměla se vyrovnat s tím, že sama nedokázala jít za svým snem, když to pokládala za správné.

Každý den sbližování Evandera a Liselle prohluboval propast mezi ní a dcerou. Nemohla Evanderovi odpustit. Nedařilo se jí vyrovnat s tím, že její dcera stojí každou nohou v jiném světě.

Utěšovala se tím, že se Evander po Novém roce vrátí do Států. Že mu za pár týdnů bude moct zamávat na rozloučenou. A že se vrátí její vztah k dceři do starých kolejí.

V hloubi duše však věděla, že už to nikdy nebude jako dřív. Liselle a Kerry žily v jiných světech - ve světech rozdělených kvůli hluboce zakořeněným předsudkům k barvě pleti. Nechtěla na to myslet. Potřebovala se opít, aby na to okamžitě zapomněla.

Zatím se s tím nedokázala vyrovnat jiným způsobem.

39

„Ten stromeček vypadá úžasně, Bri.“

Briony se usmála, když viděla Cissyinu šťastnou tvář.

„Není špatný, že? Jak se vede paní Horlockové? Myslíš, že bychom ji mohli zítra na večeři dopravit dolů?“

Cissy potáhla svým velkým nosem. „Vánoce s kluky by si nenechala ujít za nic na světě. Musím ale přiznat, že tyhle možná budou její poslední.“

Briony si povzdechla. „Když pomyslím na mámu Jonesovou, se kterou je to čím dál horší… Paní Horlocková ji dohání. Postupně se scvrkáváme, nemyslíš?“

Cissy přikývla. „Hoši mají ještě ženitbu před sebou. I Liselle. A to nemluvím o Becky a Delii. Brzy nás bude zase víc! Když zestárneš, smrti se nebojíš. Alespoň ne tolik jako zamlada. Paní Horlocková žila dlouho a šťastně. Na setkání se Stvořitelem je připravená, řekla mi to.“

Briony věděla, že to Cissy jen tak hraje. Během let se ty dvě velmi sblížily - skoro jako matka s dcerou. Poutal je k sobě silný cit. Tento fakt Briony hluboce zasáhl. Cissy přišla do domu pana Dumase z chudobince a paní Horlocková byla jediným člověkem, který jí kdy řekl vlídné slovo. Do té doby Cissy nepoznala nic než facky a nadávky.

Briony položila pod stromeček pár posledních balíčků. Zahořkle se usmála dárku pro Evandera. S tak krásným stromkem je mohly čekat jen hezké Vánoce. Umínila si, že se o to osobně postará. Liselle navíc slavila dvaadvacáté narozeniny.

Vánoce představovaly pro Briony čas kouzel. Dokonce i tehdy, kdy neměla záruku, že v punčoše najde třeba pomeranč. Briony milovala vánoční atmosféru - fakt, že je součástí něčeho, co se slaví na celém světě. Vědomí, že je miliony dětí prožívají stejně nedočkavě jako ona. Ten pocit ji nikdy neopustil. Proto také štědře přispívala organizacím Boty dětem nebo na vánoční dárky do katolického kostela. Každé dítě tam bez ohledu na vyznání dostalo dárek, pár sladkostí a ovoce. Představa všech těch šťastných tvářiček ji vždy povzbudila.

Koupila Rosalee křiklavý kabát jako každý rok. Huňatý vlňák jí určitě udělá radost. Pohladila stříbrný balicí papír a těšila se, jak jej Rosalee roztrhá na cucky.

Budou to dobré Vánoce.

Evander se každý den se svou dcerou sbližoval víc a víc. Po obzvlášť obtížném začátku k sobě postupně získávali úctu a důvěru. Věděl, že je pro ni těžké se dívat na jeho ruce, chápal to. Sám se s tím potýkal. Téměř je nemohl používat. Hra na piano ho vyčerpávala a ruce ho pak bolely. Bylo však pro něho příliš těžké se hraní vzdát, protože měl hudbu v sobě. Stačilo slyšet pár tónů a opět zatoužil žít hudbou. Žárlil na ty, kteří mohli hrát, a trpěl depresemi, neboť věděl, že sám už tak nikdy hrát nebude.

Stejně obtížná byla setkání s Kerry. Chtěl se s ní usmířit, ale Kerry mu nedokázala odpustit. Na jejím místě by to však nejspíš vnímal stejně.

Liselle pozorovala měnící se výrazy otcova obličeje. Otec. To slovo se jí zdálo tak cizí. Přesto věděla, že muž s hlubokým hlasem a deformovanými prsty je důvodem, proč je na světě. Jen stěží si ho dokázala představit jako mladého a hezkého muže, kterému matka dala své srdce na dlani. Zdálo se, že už k němu Kerry nic necítí.

Liselle odmalička tušila, že je míšenka. Tím, že si to přiznala, ze sebe shodila těžké břímě. Mnohokrát ji chlapci žádali o schůzku, ale ona všechny odmítala. Možná v hloubi duše nechtěla prožívat starosti, které by takový vztah přinesl. Litovala, že není trochu tmavší pleti, pak by byl její původ zřejmý. Iluze, že je bílá, jí totiž mohla způsobit jen potíže. S bělochy určitě. Dovtípila se, že Bessie a celá kapela o ní věděly celou dobu. Ne snad kvůli Evanderovi, ale proto, že tito hudebníci za svůj život poznali mnoho míšenců. V Americe se černoškám rodily děti bílých mužů. Její matka, jak jinak, to provedla přesně obráceně.

Musela se tomu usmát. Náhle k matce pocítila ohromný respekt. Postavila se celé rodině, aby si dítě mohla ponechat. Přestože Kerry byla slaboch, tehdy měla dost síly, aby ji přivedla na svět. Už za tohle si zasloužila úctu.

Mezi matkou a otcem však došlo k jakémusi odcizení. Litovala toho, protože postřehla, jak se matka cítila šťastná v den, kdy ji otci představovala. Něco se však mezi nimi změnilo a Liselle moc toužila zjistit proč.

Napila se studené kávy a zašklebila se. Evander se na ni usmál. Díval se na ni téměř stále, ale neuváděl ji tím do rozpaků. Cítila se dobře. Konečně na sobě cítila pohled muže, který věděl, co je ona zač.

„Proč je moje matka proti tobě najednou tak zaujatá?“ zeptala se tlumeným, stejně chraplavým hlasem jako on. Evander zapřemýšlel. Říct jí to?

„Myslím, že mám právo to vědět.“

Těmi slovy mu připomněla Kerry před lety. I ona chtěla vědět o jeho rodině, matce a životě.

„Poslyš, dítě, tvoje matka a já… Můžu říct jen to, že jsem jí provedl něco špatného. Opravdu zlého. Kdybych ti to řekl, možná bys na mě pohlížela jinak.“

„Musím to vědět. Moje matka se mnou byla celý život. Vím, že pije, že je někdy sobecká, ale opravdu to potřebuju vědět. A všechno, co se týká nás tří. Jedině tak budu moct být sama sebou.“

Evander přikývl. Tohle dítě je moudré, pomyslel si. Je stejně upřímná jako její matka a trochu jako moje matka - žena, která si nedala nic líbit od svých velkých synů ani od většího a agresivnějšího manžela.

„Je to na delší vyprávění. Začalo to, když jsem se vrátil do Států.“

Tiše a klidně jí vylíčil, jaký tam vedl život, vynechal jen ty nejtrpčí části, ale pravdu nijak nezatajoval. Liselle ve svých představách vnímala pach špíny a vedro. Vcítila se do toho, jak se kdysi hrdý muž pokoušel nalézt své místo v zemi, kde jen černá barva pleti byla velkým břemenem, co teprv zmrzačení. Vybavila si atmosféru měst, která objížděl, i to, jak mu postupně tuhly prsty a hrálo se mu stále obtížněji. Jak klesal na úroveň bídy, o které většina Angličanů jen slyšela. Když došel až k části, do níž zapadal Skip, odmlčel se a Liselle mu nalila sklenku skotské. Trpělivě pak vyčkala, až ji vypije a posbírá síly.

Celou dobu, co mluvil, mlčela. Pozorovala, jak nevědomky pohybuje rukama a jak mu bledne tvář. Řekl jí všechno kromě toho, jak se dvojčata zbavila těch Američanů. Vynechal i fakt, jak hrál v laciných bordelech děvkám nakaženým syfilidou a popíjel levnou whisky. Bylo lepší o některých - byť pravdivých - věcech pomlčet.

Když domluvil, Liselle se na něho chvíli jen dívala. Nedala na sobě znát, co si o tom myslí. Vstala a Evandera v ten moment napadlo, že od něho odejde a nikdy se nevrátí.

Klekla si však před něho a zvedla smutnou, krásnou tvář. Vyčetl jí z ní lásku. Objala ho kolem pasu - bylo to první dceřino objetí. Opřela si čelo o jeho pokřivené ruce, až na nich ucítil její horké slzy. Nemotorně ji přitiskl k sobě a něžně jí zlíbal vlasy.

Pak mu z očí také vyhrkly slzy. Plakal kvůli sobě, své dceři i kvůli Kerry. Krásné Kerry, která přijala všechno, co jí nabízel, aniž přitom myslela na sebe nebo na to, co svou láskou může způsobit. Nezasloužila si to. Musela pak bojovat s potížemi, které nečekala.

Ano, nejvíce ze všeho plakal pro Kerry, pro dívku, jíž byla, a pro ženu, jíž se stala. Obě ženy svého života svým způsobem zformoval a necítil se pyšný na výsledek.

Všechno to začalo ve špinavém pokoji ve Stepney a končilo v přepychovém hotelu Mayfair.

Jeho dítě znalo pravdu, a přesto ho neodvrhlo.

Bernadetta pozorovala, jak Marcus vychází z domu u Hyde Parku s nějakou blondýnou. Nanejvýš devatenáctiletá dívka byla vysoká, štíhlá, měla husté vlasy ostříhané jako páže a úžasně dlouhé nohy. Přestože se zachumlala do kožichu, Bernie poznala, že má veliká ňadra. Bernadetta z taxíku sledovala, jak Marcus odemkl dveře svého auta a ta blondýna ho pohladila po rameni. Bernie se kousla do rtu a cítila, jak v ní doutná vztek.

Tohle je konkurentka? Bez takové bych se obešla, říkala si. Ta slečinka vypadala ještě krásnější, než se ona původně domnívala. Částečně svému manželovi rozuměla. Pokud ta holka pracuje u Hyde Parku, musela to být velmi drahá a luxusní štětka. A velmi mladá. Spala s muži za peníze - samozřejmě kromě Marcuse. Ten by za ženu neplatil, na to byl příliš hezký.

Taxikář si ubalil další cigaretu a hlasitě se rozkašlal, čímž ji vytočil.

„Už jste tady skončila, zlato?“

Bernadetta na něho vybafla: „Ne, ještě jsem hergot neskončila. Platím vám, takže zavřete zobák a počkejte, až vám povím, že máte jet.“

Taxikář zvyklý na leccos jen pokrčil rameny. „No dobrá, nemusíte se hned rozčilovat.“

Bernie tiše zuřila. Kdyby byla tou vysokou blondýnou, taxikář by se nejspíš počůral vzrušením. Se slečnou Nohatou by takhle jistě nemluvil. Seděl by a ani by nepípnul.

Ten falešník! Všichni chlapi jsou stejní. A Marcus ještě horší. Marnost jejího vzteku ji otrávila ještě víc. I sněhem zaváté ulice ji najednou štvaly. Samotný fakt, že ta dlouhonohá blondýna dýchá, jí vadil.

„Odvezte mě domů. Hned!“

Děvčata se měla brzy vrátit a Bernie ještě musela zabalit dárky. Tohle budou ale Vánoce! Cestou přemýšlela o Marcusovi a tom děvčeti. Litovala, že svou konkurentku viděla, protože netušila, jak situaci vyřešit. Copak může čtyřicetiletá ženská konkurovat takové mladé žábě? Třebaže je matkou Marcusových dětí, starala se o jeho dům a sdílela s ním lože. Co se však týkalo sexu, tedy sexu, jakého si užívali v prvních letech manželství před narozením dětí, ten se nacházel v nenávratnu. Teď s ní obvykle jen ležel, řekl jí, že ji miluje, vpustil do ní semeno a doufal, že mu porodí syna. Pak usnul a bezpochyby snil o krásné blondýně s dlouhatánskýma nohama.

Bernadetta zaplatila taxikáři, aniž mu dala spropitné. Počkala si, až jí vrátí všechny drobné, a vychutnávala si pocit, že mu to nandala. Hrubě jí vtiskl drobné do ruky a pohrdavě si změřil velký dům. Věděla, co se mu honí hlavou: Žije si v takovém baráku a nedá mi dýško ani o Vánocích! V hospodě se s tím jistě pochlubí kamarádům a doma své rodině.

V depresích vešla na příjezdovou cestu k domu. Zastyděla se, jak se k muži zachovala. O Vánocích mu mohla dát spropitné. Jenže tentokrát měla na krku dvaačtyřicet a její manžel šoustal s mladou holkou.

A to byl rozdíl.

Otevřela dveře, za nimiž ji čekala vřava. Rebeka a Delia se praly v chodbě. Delia, odjakživa výbušnější, tahala Becky za vlasy. Unavená Bernadetta obě přetáhla svou černou koženou taškou. Tloukla je nemilosrdně, jako by ani neslyšela jejich jekot a pláč.

Pak tašku rozzuřeně zvedla a zařvala: „Jděte mi z očí! Obě!“

Delia otevřela ústa, aby něco namítla, ale dostala další ránu taškou.

Bernie si svlékla kabát, klobouk i rukavice a posadila se do křesla. Stromek na ni svítil, až měla nutkání ho vyrvat ze stojanu a zničit jej. Nejen jej, ale i všechno ostatní, co vzdáleně připomínalo Vánoce.

Večeře už byla připravena a Briony s Tommym nalévali shromážděným členům rodiny přípitek. Zaražená Molly pozorovala, jak se ten černoch, kterým pro ni Evander byl, přátelsky vybavuje s Liselle. Pokaždé, když na něho pohlédla, se zachvěla. Není to normální, říkala si. Nechala si to však pro sebe, neboť věděla, že by ji tam jinak nestrpěli.

Dvojčata si povídala s Tommym a Marcusem o obchodech. Kerry notně o samotě popíjela a ani se neobtěžovala odpovídat Bernadettě, která jí cosi říkala. Delia a Becky seděly na podlaze jako hříbátka, samá ruka, samá noha. Molly litovala, že tam s nimi nemůže být Abel, ale musel dohlédnout na svou matku. Paní Horlocková se měla účastnit večeře druhý den, ale Molly se rozhodla ji navštívit dřív. Alkoholem se letos u Briony šetřilo. Její pití chutnalo jako kočičí chcanky.

Rosalee seděla vedle Briony se slabým rumovým punčem v ruce. Briony si všimla, že se jí sklenička obtížně drží, a něžně ji Rosalee přidržela u úst. Rosalee se napila a Briony se na ni usmála.

„Jsi v pořádku, Rosalee?

„Bri…, Bri.“

Měla tišší hlas než obvykle. Přidržovala si pravou paži u hrudníku a tvářila se, jako by trpěla bolestmi.

Briony si umínila, že po Vánocích odveze svou sestru do nemocnice Mile End a nechá ji prohlédnout doktorem Mathersonem. Měl Rosalee rád a byl na ni hodný. Nezdála se jí v pořádku. Briony napadlo, jestli není v přechodu. Že by na ni přišel dřív? Hodně se potila, přestože venku bylo chladno, a tvář jí otékala, třebaže jinak hubla.

Briony ji něžně políbila na tvář a Rosalee se usmála. Pak Briony zabloudila očima k Tommymu, ke svému vánočnímu dárku. Společně tvořili skvělý tým. Ozvalo se ťukání na vstupní dveře. Přišla Mariah. Jelikož se dostavili všichni, hostina mohla začít.

„Pojď dál, odlož si kabát. Za chvíli budeme jíst. Zastavila ses v podnicích? Proto jdeš pozdě?“ Briony zvedla obočí a Mariah se zasmála.

„Napadlo mě, že tam na chvilku zaskočím! Vždycky bývá plno, a tak jsem si řekla, že holky morálně podpořím.“

„Jdeš s námi na půlnoční?“

Mariah si svlékla kabát a předvedla se v bílo zlatých večerních šatech, příliš těsných a příliš mladistvých na její věk. „No jistě. Když starému Ježíši Kristovi nevadila Máří Magdaléna, asi strpí i mě.“

Briony se jejím rouhačským řečem zasmála, přestože by to neudělala, kdyby to řekl někdo jiný.

Bernadetta mlčela a Briony postřehla, že celou večeři těká očima. Skoro nejedla a zdálo se, že drobné vrásky kolem očí se jí prohloubily. Briony mrzelo, že se Bernadetta trochu víc nevyfikla. Nebylo to tím, že by na sebe neměla čas. Kdyby chtěla, našla by si ho.

Zpozorovala i to, jak se Bernie dívá na manžela. Dovtípila se a povzdechla si. Marcus chodil léta na zálety. Bernie o nich věděla, mnohokrát o tom s Briony hovořila. Nikdy jí to však tolik nevadilo. Předtím si totiž byla jistá, že ona je hlavním příjemcem jeho lásky, a to jí stačilo. Briony jí kdysi navrhla, že mu domluví, ale sestra se jí vysmála. Na to je Marcus příliš hezký, namítla. Je přirozené, že po něm ženy touží. Nevadilo jí to, pokud se choval diskrétně a držel se výhradně štětek. Briony svou sestru obdivovala. Zauvažovala, co se asi změnilo, a umínila si, že na Bernii dohlédne. Pokud budu moct, pomůžu.

Dvojčata se dala do řeči s Evanderem. Briony je pozorovala. Připadalo jí zvláštní, že čím víc se s ním hoši vídali, tím ho měli radši. Jeho povídání o Americe vydrželi poslouchat celé hodiny. Vyptávali se ho na detaily o veliké zemi, na životní styl, auta i šaty. Státy je fascinovaly.

V deset hodin, kdy spořádali večeři, se podával zákusek, káva a brandy. Briony potěšilo, jak všem chutnalo, ale cosi skrytého pod povrchem ji trápilo. Tommy na ni zamrkal a ona na něj.

Bernadetta, která jejich výměnu postřehla, upadla opět do deprese. Všichni jí opovrhovali. Všichni.

Snažila se přitom chovat hezky, snažila se získat respekt, ale k čemu jí to bylo? K ničemu. Manžel prováděl sexuální gymnastiku s dívkou, která mohla být jeho dcerou. Její sestra - bordeldáma - získala svého starého miláčka zpět. Dokonce i věčně nalitá Kerry, slečna Zlatý hlas, seděla u stolu vedle báječného černocha, který byl otcem jejího dítěte. Jejího nemanželského dítěte! Teď se k němu celá rodina chovala jako k bůhvíjak vzácné návštěvě a Bernii jako obvykle všichni přehlíželi. Jedině ona se normálně provdala a takhle dopadla!

S každou vteřinou se v ní probouzela stará Bernie. Bernie, která každému záviděla - sestrám, přátelům, všem. Která nikomu nepřála nic dobrého.

V kostele svatého Vincenta bylo plno jako o každém štědrovečerním dni. Většina Irů jej navštěvovala o pobožnostech jako svátky vánoční, velikonoční, v Den svatých apoštolů, o Popeleční středě a o Svatodušních svátcích.

Briony držela v přední řadě Rosalee za ruku a jako každý rok jí ukazovala vyřezávaný betlém. Rosalee poslouchala stejně napjatě jako vždy. Když konečně dorazil kněz, všichni umounění ministranti už stáli na místě. Někteří podezřele páchli cigaretami.

Mše začala. Dvojčata i všichni Cavanaghovi ji brali vážně. Klidná atmosféra v kostele znamenala pro Briony ráj na zemi.

Rosalee vedle ní zalapala po dechu a Briony ji chytila něžně za ruku. Vánoční mše vždy trvala dlouho a počet účinkujících až zarážel. Rosalee usnula opřená o Brioninu paži. Tommy ji opatrně chytil do náručí, aby ji nevzbudil.

Když se však na ni podíval, zbledl. Měla hlavu svěšenou na bok a v napůl přivřených očích se zračil skelný pohled. Uvědomil si, že je mrtvá. Objal ji a přitiskl ke svému kabátu. Seděl s ní tak až do konce mše a potlačil v sobě touhu vyplakat se za ženu, která neznala zlobu, nevěděla o světě, a která zůstala nevinnou až do smrti.

Hned po posledním požehnání otec Tierney požádal kongregaci, aby věnovala pozornost několika posledním slovům. Pak si odkašlal.

„Dnes je s námi v kostele žena, která je členkou naší komunity od dětství.“ Všichni se podívali na Briony. „Jak víme, vždycky byla při penězích.“ Tu a tam se někdo zasmál a Briony zrudla. „Tatáž žena s dvojčaty, kterým jsem říkal příšerná dvojčata, když patřila mezi mé ministranty…“ Podíval se na ně přísně a osazenstvo se opět rozesmálo. „Faktem je, že tito tři věnovali přes dvacet tisíc liber na fond sirotků.“ Odmlčel se, aby přítomní měli čas zatajit dech, a nezklamali ho. „Proto jsem jim chtěl veřejně poděkovat a vyjádřit jim respekt. Nejprve jako k dobrým katolíkům, ale také jako k velmi, velmi laskavým lidem. Cavanaghovým.“

Při posledních slovech zvýšil hlas a kostel se rozbouřil. Ozýval se hlasitý a dlouhý potlesk.

Briony i dvojčata žasla nad tím, co otec udělal. Nikdo z nich to nečekal. Otec Tierney se pokřižoval před velkým oltářem, pak potřásl dvojčatům i Briony rukou a znovu jim poděkoval.

Tommy stále podepíral Rosalee a smutné tajemství si nechával pro sebe. Vyčkal, až se kostel vyprázdnil, pak poklepal Boysiemu na rameno a pošeptal mu smutnou zprávu. Ten se podíval na Rosalee v Tommyho náruči, klekl si na zem a něžně ji pohladil po tváři. Pak k úžasu kněze začal hlasitě vzlykat, čímž na sebe upoutal pozornost ostatních. Kerry, ač opilá, pochopila, co se stalo dřív než ostatní. Tiše plakala, až ji Evander objal kolem ramen a pokusil se ji utišit, jak nejlépe dovedl.

Briony zkoprněle seděla vedle své sestry, dokud kněz nezvedl fialovou štolu a šeptem neodříkal modlitbu za zesnulou.

Její Rosalee zemřela.

Rosalee, kterou milovala celý svůj život. O kterou pečovala, již krmila zmrzlýma rukama ve sklepním bytě. S níž si hrála a zpívala jí. Kterou milovala jako svou sestru a přítelkyni. Odešla na věčnost.

Chudinka Rosalee, jak říkali mnozí. Nikdy si však neuvědomili, jak moc byla bohatá.

40

„Je mi fuk, jestli jsou Vánoce. Kašlu na to, jestli tady přijde hrát třeba sám Kristuspán! Chci svoje peníze, Davey, a to hned,“ vybafl rozzuřeně Boysie.

Davey Mitchell měl strach, ale dobře ho skryl. „Podívej, Boysie, ty peníze jsem si vypůjčil a vy z nich chcete podíl. Zaplatím je.“

Boysie sevřel pěsti a zamával mu jimi před obličejem.

Davey se vyděsil. „Nehraj si se mnou, Davey, ani neuvažuj, že mě ošidíš. Půjčil sis tisíc, vrátíš dva a půl. Chci je do Silvestra, nebo ti ublížím. Opravdu ti ublížím,“ řekl tlumeným hlasem a Davey ztěžka polkl.

„Dostanete je.“

Tvářil se jako neviňátko a Boysie začal funět nosem. Davey Mitchell ho nadmíru otrávil. Působil tak sebejistě. Půjčil si tisíc liber, aby si otevřel vlastní hernu, a Boysie s Danielem mu peníze poskytli v dobré víře. Doslechli se, že si herna vede dobře, tak kam se poděly jejich peníze? Podíl na zisku každým dnem narůstal, ale Daveyho to ani v nejmenším nezastrašilo. Pokaždé, když za ním někoho poslali pro peníze, nějak je obalamutil. Proto ho Boysie navštívil osobně a měl z toho jen mrzutou náladu. Davey Mitchell se tvářil povýšeně. Potřeboval srazit hřebínek. Boysieho natolik rozhodil, že se odhodlal ho srovnat.

Boysie ho surově šťouchl do hrudníku. „Sežeň je, Davey, nebo tvoje vnitřnosti rozházíme po Bethnal Green, jasné?“

Davey přikývl. Přesto však stále nevypadal, jako by se tím nějak trápil. Boysie potlačil nutkání mu jednu vrazit.

Opustil malou kancelář, prošel hernou a vyšel ven. Posadil se do auta a několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Několik minut se ani nepohnul a umínil si, že se domluví s Dannym a po Novém roce ho připraví o velkou část příjmů. Možná mu sebereme celý klub, říkal si. Aspoň dostane lekci, na kterou jen tak nezapomene!

Usmál se a vyrazil od obrubníku. Příští zastávku měl u bookmakera Liama O’Dochertyho. Liam jim dlužil přes dva tisíce. Obvykle platil dobře, ale Boysie chtěl své peníze zpět, a to rychle.

Musel něco dělat.

Na rozdíl od Daniela, který ve svém pokoji oplakával Rosaleeninu smrt, Boysie potřeboval vzrušení. Akci. A umínil si, že si nějakou najde, i kdyby ho to mělo zabít!

Briony a Tommy vyřizovali poslední záležitosti k Rosaleeninu pohřbu. Vybrali rakev růžovobílé barvy. Do rukou mrtvé vtiskli růženec z olivovníku, který kdysi přivezl kněz z Jeruzaléma a daroval jej Briony. Posvětil ho samotný papež.

Když Briony chystala smuteční hostinu, potlačila nutkání vyplakat se. Při každé vzpomínce na mrtvou a tichou Rosalee v kostele chtěla řvát. Měli ji pohřbít vedle Eileen. Alespoň mohly být ty dvě spolu. Všichni Cavanaghové se nakonec měli setkat v jednom hrobě.

Tommy si všiml Brioniny zdeptané tváře a něžně ženu políbil. Briony ho objala. Co bych si bez něho počala? pomyslela si. Byl pro ni jako skála, o kterou se mohla opřít. Podržel ji, když už si myslela, že se zhroutí, neboť ji opouštěly veškeré síly. Ta fenomenální síla, která z ní činila ženu, jakou se stala, ji najednou přes noc opustila, takže měla problém zvednout třeba i telefonní sluchátko. Mariah mnohé její úkoly převzala na sebe, za což jí Briony byla vděčná. Dokonce i o práci přestala mít zájem. Ani ta ji nedokázala vytrhnout z myšlenek na sestřinu smrt. Rosalee představovala důležitou součást jejího života. Nedokázala si život bez ní vůbec představit.

Doktor tvrdil, že jí selhalo srdce. Utrpěla silný srdeční záchvat, který jí působil bolesti rukou a v hrudníku. Nedokázala však o nich nikomu říct. Briony si vyčítala, že sestru neodvedla k lékaři okamžitě a neuvědomila si, jak moc je nemocná. Že se o ni dost nezajímala.

Tommy jí poručil silnou horkou kávu, a když jí nalil kouřící šálek, znovu děkovala Bohu za jeho podporu. Jak se bez něho mohla obejít tolik let? Jak ho mohla nechat odejít?

Žasla nad tím, jak si vůbec bez něho dokázala život představit.

Davey Mitchell popíjel s dvěma bratry McCainovými v hospodě Volunteer v Barkingu. Oba muži si získali respekt tvrdých, ale i oblíbených mužů, protože patřili mezi skvělé baviče. Měli ohromný smysl pro humor, ustavičně ze sebe chrlili nějaké vtipy a soupeřili o to, kdo z nich je zábavnější. Pracovali pro dvojčata s radostí. Dlouhá léta se přátelili i s Daveym Mitchellem. Davey popíjel u baru jednu skotskou za druhou a chechtal se jejich vtipům.

Pete McCain jako obvykle jeden vyprávěl: „Tak ten chlápek jde k holiči a říká: ‚Chci ostříhat vlasy tak, abych měl nahoře vystříhanou pleš, po stranách škrábance po nůžkách a na ofině patnáct pramenů různých délek.‘ A buzerant holič na to: ‚To nemůžu, pane!’ A ten chlap se ptá: ‚Proč ne? Tak jste mi to ostříhal posledně!“‘

Jamie McCain vyprskl smíchy stejně jako Davey, Pete McCain a polovina baru.

Davey poručil další rundu panáků a Jamie McCain se zeptal: „A co tenhle: Chlápek je na pohřbu osmdesátiletého muže a okolo jeho hrobu naříká skupina mladých děvčat. A ten mladík se ptá: ‚Proč ty holky tak pláčou?‘ A zaměstnanec pohřebního ústavu odpoví: ‚Stařík byl opravdu dobrý milovník, víte? Všechna mladá děvčata ho měla ráda.‘ A ten mladej říká: ‚Už má po ptákách!‘A zaměstnanec pohřební služby říká: ‚Nemá, synu. Musel jsem mu ho vyhonit, abych zavřel víko od rakve!‘“

Davey a půlka baru opět vybuchli smíchy. Statná barmanka Maisie je obsluhovala se sevřenými rty a Jamie ji popadl za ruku.

„Promiň, Maisie, tenhle je příliš ze života.“

„Zapomínáš, že jsou tu dámy, Jamie McCaine.“

Davey položil na bar pětilibrovou bankovku a řekl: „Dámy? Já tu žádný nevidím, zlato.“

Maisie shrábla peníze a úmyslně mu hodila drobné do kaluže piva.

Davey se díval na zmáčené bankovky a Maisie se na něho jízlivě usmála.

Davey na ni ukázal prstem a poručil: „Seber ty bankovky a vysuš je. Hned.“

Pete a Jamie si povzdechli. „Nech to na nás, Maisie. Dej pokoj, Davey. Jsi mimo.“

Ten se však otočil na Jamieho a ušklíbl se. „Neříkej, že jsem mimo, kámo. Už proto, že pracujete pro ty buzeranty Cavanaghovy. Nehrajte si přede mnou na frajery!“

Pete vykročil k Daveymu a Jamie ho zadržel. Veškerý smích je přešel.

Jamie šťouchl do Daveyho prstem a tiše řekl: „Jsi ožralej, a proto zapomenu na to, co jsi právě řekl. Jdi domů, Davey.“

Bar zmlkl a všichni zvědavě sledovali, co se z toho vyvine.

Opilý Davey dívčím hláskem prohodil: „Co se děje, chlapci? Máte strach, že se Cavanaghovi dozvědí, co jsem o nich řekl? Bojíte se, že na mě pošlou všechny svoje tetičky? Ta jejich tlustá debilka nedávno natáhla brka! A je to jen dobře. Škoda, že nechcípli s ní. Takoví usmrkanci a budou diktovat mně… Mně, Daveymu Mitchellovi, co mám dělat! Makal jsem v tomhle městě, když chodili ještě v plenkách!“

Celý bar ztichl a Jamie zavrtěl hlavou. „Asi ses zbláznil.“

„Znamená to, že jim vyžvaníte, co jsem řekl? Jen utíkejte! Do toho! Mám to v paži!“

Peter McCain do Daveyho surově strčil. „Nemusíme, ty idiote, slyšela tě celá hospoda! Co to má znamenat, Davey? Chceš snad vyslovit svoje poslední přání?“

Davey odklopýtal ke dveřím. Tam se rozhlédl kolem sebe a nahlas se rozesmál. „K čertu s Cavanaghovýma! Já z nich strach nemám.“

Tommy se o Daveym dozvěděl dřív než dvojčata. Chtěl si o nich promluvit s Briony už dřív, ale nenastal vhodný okamžik. Už věděl, že Davey Mitchell je mrtvý muž. Jednalo se o jistou věc. Boysie a Daniel se nemohli smířit s veřejným ponížením. A Davey Mitchell, opilý či střízlivý, si to měl uvědomit.

Dvojčata však musel někdo upozornit, že nemohou zabíjet lidi jen tak. Ke svým násilným činům neměli důvody. Stačilo, aby jim někdo dlužil pár peněz, a už se uchylovali k násilí, nad kterým žasli i nejdrsnější muži v Londýně. Pro pár stovek liber Boysie nebo Daniel nechal dlužníkovi polámat ruce či nohy. Zmrzačili člověka třeba pro mizerných sedmdesát liber. Pro nic za nic. Lidi, kteří jim dlužili pořádný balík, nechávali u ledu, ale pak je znenadání a bez varování Boysie prostě navštívil. Absurdní.

Umínil si, že s nimi promluví. Už kvůli Briony. Kdyby o ně přišla, zničilo by ji to. Považovala je za své chlapce, bez ohledu na to, co komu provedli. V Eileeniných synech neviděla žádné zlo.

Tommy v hloubi duše věděl, že i kdyby se pokoušel, jak chtěl, nemohl doufat, že Brionin pád zachytí.

Boysie odešel do kaple odpočinku. Daniel už tam seděl u otevřené rakve. Měl bledou tvář a smutné oči. Podal bratrovi ruku a ten ji stiskl.

„Chudinka tetička Rosalee. Jen se na ni podívej, Boysie. Nikdy nikomu neublížila.“

„Já vím. Tetu Briony její smrt hodně sebrala,“ podotkl Boysie tlumeně. Několik sekund se díval na Rosalee v rakvi a pak prohodil: „Napadlo mě, že tě tady najdu, Danny. Byl jsem tady už dřív - poté, co jsem se sešel s tím šmejdem Mitchellem. Už jsi to slyšel?“

Danny se vzteky zamračil. „Slyšel.“

„Co kdybychom ho navštívili?“

Danny se otočil na židli a stiskl bratrovi ruku, až ho to zabolelo. Pak se napůl usmál. „A co myslíš?“

Oba hoši se zahleděli jeden druhému do očí. Pak se Boysie zachechtal. „Napadlo mě, že to řekneš. Pojďme.“

Mariah přišla k Briony těsně po šesté. Něžně políbila svou přítelkyni na tvář, kývla Tommymu na pozdrav a poté, co přijala sklenku brandy, promluvila:

„Poslyš, Bri, vím, že toho máš momentálně nad hlavu, ale musím s tebou mluvit.“ Odmlčela se. „Jde o dvojčata.“

Briony zvedla obočí a Tommy se zahleděl do své skleničky. Byl Mariah vděčný, že to nemusel udělat sám.

„Co je s chlapci, Mariah?“ zeptala se Briony neutrálním hlasem.

„Ten mizera Davey Mitchell je dnes odpoledne ve Volunteerovi pomluvil. Fakt na ně házel špínu. A měl nepěkné poznámky na Rosalee.“

Briony se zamračila. „Pokračuj.“

Mariah se pořádně napila. „Říká se, že ho hoši chtějí zabít. Musíš jim v tom zabránit. Doslechla jsem se od poldů z Bethnal Green, že je chtějí dostat, Briony. Jestli se Mitchella jen dotknou, čapnou je. Nepomůžou nám ani všichni známí soudci a politici. Do vraždy se nebudou chtít zaplést.“

Na Tommyho zapůsobilo, jak to Mariah Briony vysvětlila. Nijak se to nesnažila zaobalit, jak by to udělal on. Prostě jí řekla čistou pravdu.

Briony se mlčky snažila vstřebat, co jí Mariah právě pověděla.

„Vymkli se kontrole, Briony. Už jsem tě varovala, že na ně musíš být tvrdší. Dřív, než bude pozdě. Jestli Mitchella oddělají, půjdou do chládku a nepomůžou jim ani peníze, které poslali na charitu, prostě nic!“

„Co řekl Mitchell o Rosalee?“

Mariah jen mávla rukou. „Jenom žvásty, byl namol. Co na tom ostatně záleží? Slova jí nemohou ublížit. Nic už jí neublíží, zlato…“

Briony vstala a odložila skleničku. Pomalu si zapálila cigaretu, vtáhla kouř hluboko do plic a pak jej vyfoukla.

Mariah si ztěžka povzdechla. „Kristepane, Tommy, řekni jí něco. Když neposlechne mě, možná dá aspoň na tebe.“

„Mariah má pravdu, Briony. Musíš se pokusit je zastavit. Nesmí se k Mitchellovi ani přiblížit. Všude se o tom mluví. Jestli mu něco udělají, půjdou sedět. Chtěl jsem si s nimi promluvit sám, ale moc jsem nevěděl, jak na to.“

Briony přikývla, zahleděla se do dálky a řekla: „Nechte ty chlapce mně.“

Bernadetta seděla v kuchyni a pojídala kus koláče. Věděla, že jí, aby se uklidnila, a pěkně ji to štvalo. Jestli si nedám pozor, budu za chvíli jako bečka, domlouvala si. V domě bylo ticho jako v hrobě. Děvčata šla k Molly; stav mámy Jonesové se zlepšil, a proto měla spoustu požadavků. Děvčata babičce pomáhala ráda a Molly se v jejich přítomnosti cítila dobře. Liselle s ní skoro nepromluvila, což Bernadettě připadalo směšné.

Liselle se chová jako děvče z románů. Myslí si, že je něco extra jen proto, že je mladá a její matkou je slavná zpěvačka. A přitom není nic než míšenka!

Bernadetta věděla, že se k ní chová ošklivě a mstivě, ale cítila se přitom tak skvěle. Co si o sobě vůbec všichni myslí?

Nikdo z nich nic neznamenal; samé nuly. Briony, Kerry, Liselle nebo ta dlouhonohá děvka, která právě spala s jejím manželem - nevěrný mizera!

Dojedla poslední kousek koláče a nalila si další velkou whisky. Vypila ji na jeden lok, až se jí zatočila hlava. Musela se zasmát. Zvedla se ze židle v čisťounké kuchyni a zamířila k dlouhé dřevěné polici s různými čajovými soupravami, které sbírala dlouhá léta. Jen zázrakem přežily i bombardování Londýna. Jediným máchnutím ruky je zničila. Roztřískaly se o podlahu a jejich střepy se rozprskly do všech koutů.

Opatrně překročila hromadu střepů a prošla chodbou do obývacího pokoje. Tam vytáhla svatební fotografie a pošlapala je. Při pohledu na Marcusovu usměvavou tvář do ní zapíchla podpatek a vší silou se na něj postavila.

chvíli později odvrávorala po pečlivě naleštěných schodech do své ložnice. Otevřela Marcusův těžký šatník a začala vytahovat jeho oblečení.

Boysie a Daniel překvapeně zírali, jak do jejich herny v Canning Townu vstupuje Briony.

„Nazdar, hoši. Překvapuje vás, že jsem tady?“

Boysie vstal a nabídl jí svoji židli. Briony se unaveně posadila.

„Prý hledáte Daveyho Mitchella? Slyšela jsem, že o vás a ještě o pár vybraných věcech nepěkně mluvil ve Volunteeru.“

Daniel zapálil cigaretu a podal ji tetě. Briony ji vděčně přijala.

„Vymkl se kontrole. Musí dostat lekci ve slušném chování.“

Přikývla. „S tím naprosto souhlasím. Ale teď ne. Zítra je Rosaleenin pohřeb. Nechci ho ničím zakalit. Před pohřbem ani po pohřbu nechci slyšet o žádném násilí. Je třeba mít úctu k zemřelému.“

Daniel otevřel pusu, aby promluvil, ale Briony zvedla ruku. „Nemíním se s vámi přít, přišla jsem, abych vám to oznámila. Žádné násilí. Nejdřív pohřeb.“

Hoši se zahleděli na poškrábaný dřevěný stůl, který se jim náhle zdál fascinující. Briony je pozorovala s pocitem smutku. Přestože ji nepřekvapilo, co se z nich stalo, nijak ji to netěšilo. Měli stejné potřeby jako ona. Chovali se vskutku spíš jako její děti než Eileeniny. To, co jí Tommy večer řekl, ji ze srdce mrzelo.

Zdálo se, že jsou schopni děsit lidi k smrti, a to se jí nezdálo správné. Takový druh násilí se vymykal všemu, co je kdy učila. Kdyby jim prozradila, že je policie ve střehu, chtěli by oddělat Daveyho Mitchella víc než kdy jindy. Chtěli to policii nandat – věděla to stejně jistě jako to, kdo je jejich skutečná matka. A to by znamenalo jejich pád. Jak Mariah správně podotkla, do vraždy by se nikdo z jejich „přátel“ nepletl. Soudci, které si chovali jako v bavlnce, i úplatní politici by se na ně vykašlali. Briony si musela přiznat, že tak to má být.

Blbec Davey Mitchell sice o Rosalee vedl trapné řeči, ale nezasloužil si za to smrt. Během svého života Briony pracovala s lidmi z různých společenských tříd, ale jedno podstatné se však naučila: Nic nepodnikej, pokud z toho něco nemáš. Zbytečným násilím člověk nezískal nic, jen špatný pocit a nenávist okolí. Sama se k násilí uchylovala jako k poslednímu řešení. Tak to v životě chodilo. Její chlapce, její miláčky, jak jim říkávala, vedly k použití násilí špatné důvody.

V hloubi duše tušila, že o ně přišla už ten den, kdy se prosadili. Doufala, že má u nich takovou váhu, že ji tentokrát poslechnou.

„No? Slyšeli jste, co jsem řekla?“

Boysie se podíval na Daniela a jejich pohledy se střetly. Briony je mnohdy takhle pozorovala. Měla dojem, že spolu komunikují beze slov. Že si navzájem dokáží číst myšlenky. Oba zároveň přikývli.

„Myslím to vážně. Nechci žádné potíže. Jestli mě zklamete, nikdy vám to neodpustím.“

Daniel se vítězně usmál a něžně ji chytil za ruku. „Nebudeme vzdorovat, mami, neboj se. Všechno bude v naprostém pořádku.“

Briony s úlevou přikývla.

V duchu si však Danny pomyslel: Však to počká. Davey počká. Aspoň pár týdnů.

Marcus ležel v posteli s Davinií v jednom z nejlepších pokojů. V nevěstinci zatím nebylo plno, a proto využili přestávky mezi jejími pravidelnými zákazníky. Posadila se na okraj postele a začala si pročesávat vlasy. Pozoroval ji. Až bude Berwick Manor opraven, bude tohle děvče jednou z hvězdných atrakcí podniku. Měřila metr pětasedmdesát, přes hrudník měla sto pět centimetrů a pas, který by se dal obejmout jednou rukou. A k tomu dlouhatánské nohy. Nikdy předtím tak dlouhé nohy neviděl. Barvila si vlasy, což představovalo její jedinou nedokonalost. I pleť se zdála bez jediného kazu.

Potáhl z cigarety a usmál se na dívku. Světle modré oči doplňovalo tmavě hnědé obloukové obočí, díky němuž působila záhadně. Znovu pocítil záchvěv vzrušení.

Davinia, která se ve skutečnosti jmenovala Sally Jenkinsová, se na něho podívala a líně se usmála. „Dnes večer máš v sobě hodně energie.“

Marcus se zasmál. Znal všechny triky štětek, ale musel přiznat, že Davinia se ve svém řemesle vyznala. Někdy ho štvalo, že si s ním pohrávala jako s kunčoftem. Nebylo to tím, že by se do ní zamiloval, ale šlo mu o princip. Neplatil jí, a proto se měla podle toho chovat. Během let si však všiml, že dívky nevěděly, kdy s předstíráním skončit. Dokonce i výkřiky vášně měla naučené. Chodil s ní šest měsíců, mnohem déle než s ostatními ženami v minulosti, a přestože ji považoval za rozkošnou, její dny byly sečteny. Zatím ji však pustit k vodě nechtěl.

Bernadetta se chovala jako robot. Věděl, že ji rozladila sestřina smrt, i to, že měl být té noci s ní. Davinia však fungovala zde a dům zel prázdnotou. Snažil se zkrátka sám sebe ospravedlnit. Všiml si, že jeho vzrušení opadlo, a zapálil si od špačku předchozí cigarety další.

„Dneska jsem viděla krásný byt. Přemýšlím o tom, že si ho pronajmu.“

Marcus potáhl z cigarety. Tentokrát se podíval na zlatozelené přikrývky.

„Nemůžu si ho dovolit, ale je krásný. Tak hezoučký!“

Marcus vyfoukl oblak kouře a pak se na ni opět podíval. Stále si pročesávala vlasy a prohlížela se v zrcadlech strategicky umístěných po stěnách. Viděl asi dvacet Davinií z různých úhlů.

„Vážně, Davinie? Musí být hodně drahý, když si ho ty nemůžeš dovolit.“

Upřela na něho zrak. „Mohli bychom v něm být spolu. A častěji, aniž by to věděly ostatní holky.“

Marcus si odkašlal a hledal očima popelník. Vstal a odložil cigaretu. Stále se pyšnil štíhlým a pevným tělem. „Poslyš, Davinie, nemám zájem o trvalý vztah. Řekl jsem ti to hned na začátku. Jsem ženatý a doma čekají dvě děti…“

Davinia zamířila k němu a svůdně přitom pohupovala ňadry. Chytila ho kolem ramen a podívala se mu do očí.

V ten okamžik vypukla vřava.

Oba zaslechli křik a zděšeně se na sebe podívali. Marcus popadl své kalhoty, protože se domníval, že jde o neukázněného zákazníka nebo děvče, ale v tu chvíli se rozrazily dveře.

Marcus se nikdy předtím necítil tak překvapeně. V místnosti stála Bernadetta se dvěma kufry. Podívala se na něho a pak na Davinii. Právě se s pusou dokořán soukal do kalhot, které si stačil natáhnout jen do půlky stehen.

Bernadetta položila kufry a narovnala se. „Když ho chcete, drahoušku, tak si ho vemte. I s tím špinavým prádlem!“

Za ní se objevily dívky všech velikostí, barev i tvarů. Všechny tu podívanou sledovaly se škodolibou radostí.

Bernadetta se na Marcuse a Davinii ještě naposledy opovržlivě podívala, protlačila se davem shromážděných žen, a co nejdůstojněji odešla.

V den Rosaleenina pohřbu se hodně ochladilo. V noci opět začalo sněžit a ulice se skrývaly pod pokrývkou bílé peřiny smíchané s tmavým blátem. Všichni se shromáždili kolem hrobu a Briony se rozhlédla po zbytku rodiny. Nejdřív zamířila pohledem na pobledlou matku a Abela, kteří tam stáli se semknutými rty. Věděla, že

matce bude Rosalee strašně chybět.

Podívala se na Kerry, po boku Evandera a Liselle. Sestřina tvář nesla i v tuto hodinu stopy opilosti. Kerry po Novém roce půjde do léčebny, ať se jí to líbí nebo ne. Jinak by se upila k smrti. Briony správně odhadla, že až se Evander vrátí do Států, Kerry bude šťastnější. Nějak na ni nepůsobil dobře. Když se dozvěděla pravý důvod, proč ji vyhledal, zlomilo jí to srdce. Liselle se však v blízkosti otce zdála spokojenější a šťastnější. Mluvila dokonce o tom, že ho pojede navštívit do Ameriky.

Podívala se na Cissyinu kulatou tvář se slzami lesknoucími se na tvářích posetých drobnými žilkami. Pohled na přítelkyni v ní probudil silné emoce. Prožily spolu hodně. Pak očima zabloudila k Bernadettě a Marcusovi. Poněkud zamlklému a šokovanému Marcusovi. Briony potěšilo, že je opět vidí spolu. Jejich dvě dcery tiše plakaly. Byly to pravé Cavanaghovic holky - měly stejný vzhled i chování. Všechny neteře i synovci nesli nezaměnitelnou rodinnou podobu, dokonce i Liselle.

Briony se dívala na sklíčená dvojčata objektivním pohledem, který by jí před několika dny připadal nemožný. Věci, které o nich Tommy řekl, změnily její úhel pohledu. Věděla, že se přenese přes šok způsobený zjištěním o jejich sadistických způsobech, o jejich surových útocích. Bez ohledu na to stále zůstali jejími chlapci. Chtěla se pokusit na ně zapůsobit, aby pochopili špatnost svého chování.

Jonathan stál s vážnou tváří vedle dvojčat. Bylo od něho milé, že jako dlouholetý rodinný přítel přiletěl kvůli pohřbu až z Hollywoodu.

Zahleděla se na rakev, vybavila si Rosalee, usměvavou a tleskající. A před mnoha lety, kdy měla nohy namodralé zimou. Briony tehdy prodala sebe, aby je odtamtud dostala, aby rodině zajistila lepší život. A výsledek? Eileen zemřela, Rosalee zemřela a nová generace Cavanaghových zdědila problémy mnohem horší, než řešili oni.

Stálo to vůbec za námahu?

Nedokázala si upřímně odpovědět. Aspoň ne teď, kdy si připadala neskutečně nešťastná.

Na tuto otázku mohla dát odpověď jedině budoucnost. Jedině ohlédnutím zpět ji mohla aspoň částečně zodpovědět. Umínila si, že počká.

Celý život na něco čekala, třeba na svého syna. Ještě několik dalších let v tom nemohlo hrát velkou roli.

Kniha čtvrtá

„Svoboda je jen další slovo, pro které nemáte

co ztratit.

Nic nestojí a je zdarma.“

Me and Bobby McGee, Kris Kristofferson

„Velké národy se odjakživa chovaly jako

gangsteři, malé národy jako prostitutky.“

Stanley Kubrick

„Když si starosti připouštíš, zdají se

dvojnásobné.“

Další dobrodružství Robinsona Crusoa,

Daniel Defoe

41

1968

Delia surově plácla svou dceru po baculaté nožce, až se na ní objevil rudý otisk prstů.

„Ještě jednou na to sáhneš, Faith, a ztluču tě.“

Faith se podívala na matku s rozechvělými rty, ale vrátila křiklavě barevný popelník na Brionin konferenční stolek.

Briony holčičku objala a ta se u ní schoulila do klína a rozplakala se.

„Tetičko Briony, ty ji rozmazluješ!“

Briony se nahlas rozesmála. „A nač jsou děti? Jsou jí teprve tři, Delie, ještě nerozezná dobré od špatného. Musíš si na to počkat!“ prohodila zvesela, i když si Delia uvědomovala, že Briony jen ovládá svůj hněv. Nesnášela, když někdo děti tloukl, vždycky ji to sebralo. Delia uvažovala, jak by se Briony chovala na jejím místě v bytě s mužem, který byl pěkný syčák.

Raději na to přestala myslet. Všichni ji před Jimmym Sellarsem varovali, měla je poslechnout. Odmítla pomoc a uvázala se na muže, jehož jedinou životní náplní se staly drogy, poslouchání Jimmyho Hendrixe a sex, nejlépe s každou, jen ne s ní. Nejhorší na tom bylo, že ho stále milovala. Ten všivák jí úplně popletl hlavu. Stále nad tím žasla. Ačkoli ho znala, stále po něm toužila.

Tolik liberální společenský řád let šedesátých.

Stará tetička Briony zůstávala také liberální - už jen díky svým nevěstincům a jiným zločinným podnikům. Svou tetu milovala. Dokonce i ve svém pokročilém věku - něco přes šedesát – vypadala Briony stále dobře. Nemusela si barvit vlasy, nad čímž všichni žasli; a její tvář, ač vrásčitá, působila stále mladistvě. Teta si uchovala štíhlou postavu bez špetky tuku. Zato Delia se podívala na své obtloustlé tělo a povzdechla si. To opravdu není fér. Dokonce i její matka Bernadetta vypadala líp než ona, poté, co si nechala vyspravit obličej a ňadra. V jejím věku! Bylo to trapné.

Pozorovala, jak Briony líbá Faith, a usmála se. Její dcerku všichni milovali. Měla z toho radost. Briony chytila drobnou ručku holčičky do dlaně a zulíbala jí všechny prsty. Faith se rozesmála. Pak Delia postřehla, že se její teta zamračila. Nadzvedla dítěti vestu a objevila velkou fialovou modřinu.

„Jak k tomu hergot přišla?“

Delia slyšela v tetině hlase pobouření a zavrtěla hlavou. „Víš, jaké jsou děti. Zašprajcovala se mezi tyčemi v postýlce.“

„Už je na čase, abys ji ukládala do normální postele, Delie! Kristepane, nejspíš ji to bolí!“ Podívala se na děvčátko na svém klíně a sladce se zeptala: „Bolí tě to, chudinko moje malá?“

Faith se zazubila a Briony ji znovu políbila a přivinula k sobě. Delia se uklidnila. Málem to nevyšlo.

Boysie a Daniel přijeli k babičce na návštěvu. Stále bydlela na Oxlow Lane, kde žila sama. Máma Jonesová odešla na věčnost v roce 1950 a Abel zemřel na rakovinu v roce 1966. Osmdesátiletá Molly obývala jen spodní patro domu, protože schody už považovala za příliš náročné, ale jinak zůstala čilá a soběstačná. Trvala na tom, že zůstane ve svém domě, třebaže se ji Briony mnohokrát snažila přesvědčit, aby se nastěhovala k ní.

Uvařila dvojčatům konvici čaje a poslouchala je. Pro ni zůstali jejími chlapci. Oblíbenci. Vytvořili si v Londýně legendární pověst, ale pokaždé, když se na ně Molly podívala, v nich viděla svou něžnou dceru, která zemřela při jejich porodu. Oči se jí zakalily slzami. V poslední době myslela na ty, kteří zemřeli, stále častěji. Na Abela, matku Jonesovou a dokonce i na paní Horlockovou. Mrtví jí připadali reálnější než živí. Kromě vnuků. Celý její svět se točil kolem nich. Převzali mnohé Brioniny kluby i nevěstince. Vlastnili všechno od parkovišť s použitými vozy po velké firmy, jež nabízely půjčky. Měli prsty snad ve všem a Molly na ně byla velmi pyšná.

Začala pochrupkávat v křesle u ohně, třebaže venku svítilo jarní slunce.

Boysie a Danny se podívali na babičku a zazubili se na sebe. „Babi…, babi…, než usneš, chtěli bychom ti oznámit novinu,“ podotkl Boysie.

Molly se napřímila v křesle. „Já nespím, ty drzý všiváku! Přemýšlela jsem!“

Boysie se zasmál. „Tak přemýšlej o tomhle: Budu se ženit.“

Dokonce i Daniel se zachechtal, když viděl, jak je z toho babička v šoku.

„Snad ne s tou Emeraldou?“

Emeralda bylo děvče, které poskytovalo erotické služby po telefonu, a Boysie s ní chodil skoro rok.

Zavrtěl hlavou. „Ne! Beru si holku, která se jmenuje Suzannah Rankinsová. Její babička kdysi měla bingo u kostela, pamatuješ si na ni?“

Mluvil pomalu a nahlas a Molly ho plácla po rameni. „Ještě nejsem senilní! Pořád mi všechno funguje! Jasně že si pamatuju Jessii Rankinsovou, byly jsme dobré kamarádky. Už je v domově, chudák stará.“

„Já si budu brát její vnučku, dceru Jessiina syna. Pamatuješ si Frankieho Rankinse?“

Molly se podívala na Dannyho a zavrtěla hlavou. „Mohl bys tomuhle zatracenému zabedněnci vysvětlit, že ho slyším dobře? Nejsem na druhém konci ulice.“

Danny se zasmál. „Dobře, babi, nečerti se.“

„A jak je Suzannah stará?“

Boysie se zastyděl. „Je jí jednadvacet, babi.“

„Tak to je o dost mladší než ty.“ Odmlčela se. „Přiveď ji v neděli ve čtvrt na šest. Povím ti, co si o ní myslím.“

„Osobně ji přivedu, ano, babi?“

Dvojčata nastoupila do svého bílého rolls-roycu a odjela nedbajíce pohledů lidí z ulice. Bratři sponzorovali turnaj v boxu do čtrnácti let ve Wappingu a vyšňořili se, aby je mohli vyfotografovat pro místní noviny. Oba měli na sobě elegantní černé obleky, upravené vlasy a jednoduché šedé kravaty. Naučili se rozdávat úsměvy na povel. Oba se stali velkými a mocnými muži - fyzicky i duševně.

Domnívali se, že jsou nedotknutelní.

„V kolik se máš sejít se Suzannah?“

Boysie pokrčil rameny. „Kolem sedmi. Dneska jdu k její mámě a tátovi - kvůli svatbě.“

Danny se zachechtal. „Představa, že se ženíš, mi připadá legrační.“

Boysie se taky zasmál. „Chci mít rodinu, Danny. Rodinu, hezký dům a hezkou ženu. Slušnou holku. Suzannah se mi líbila už ve škole. Je to hodné děvče.“

„Jo, to ‚děvče‘ jsi zdůraznil správně. Utrápí tě, kámo. Až onemocníš a začneš se počůrávat, bude tě muset přebalovat!“

Boysie obrátil oči v sloup jako u vytržení. „Už se nemůžu dočkat!“

Danny ho šťouchl do ruky. „Jen abys to věděl a moc nezměkl.“

Boysie se přestal smát a vážně řekl: „Bez obav, nezměknu.“

Oba věděli, že se dostali do konfliktu. Daniel neměl radost, že se jeho bratr chce oženit. Měl pocit, že je to rozdělí. Hodlal se s jeho svatbou smířit, jen pokud vše zůstane jako dřív. Boysie ho ubezpečil, že na jejich obchodních praktikách se nic nezmění.

Inspektor tajné policie Harry Limmington se podíval do tváře muži, který seděl naproti němu ve vyšetřovací místnosti.

„Říkáš si o dvanáctiletý trest, synu, a až vyřknou rozsudek, budu se chechtat.“

Lany Barker si balil cigaretu a Limmington si všiml, jak se mu třesou ruce. V duchu se usmál. Nahnal jsem mu strach, pomyslel si. Drželi ho na stanici dvacet osm hodin a nenechali ho ani na chvíli spát. Neustále ho vyslýchali a za celou dobu mu poskytli jen šálek kávy, aby poněkud povolili tlak. Každým okamžikem ho museli zlomit.

„Kolik máš dětí, Larry? Pět, je to tak?“

Přikývl. „Ano, pane Limmingtone. Pět kluků.“

Limmington se jedovatě uchechtl. „Vyrůstá další banda lupičů! Proč vy zločinci nemáte dcery?“

Larry si třesoucími prsty ubalil tenkou cigaretu. „Nevím, pane Limmingtone.“

Inspektor vstal a praštil pěstí do stolu. „‚Nevím, pane Limmingtone. Ano, pane Limmingtone.‘ Chci vidět výsledky, hochu, a to hned! Začínám ztrácet trpělivost!“

S těmito slovy vrazil Barkerovi pěstí do obličeje, až ubožák sletěl z dřevěné židle.

V rohu místnosti stál mladý policista a nehnul brvou.

Inspektor surově zvedl Larryho z podlahy a posadil ho zpátky na židli. Nedostatek spánku a jídla, předávkování nikotinem a bolestivé rány vykonaly své. Opravdu ho zlomili.

„Teď, Barkere, vysyp všechno, co víš o Cavanaghových, a já tě za to odvedu do hezké čisté cely, seženu ti vejce na slanině a nechám tě pořádně vyspat.“ Pak zařval: „A nerozčiluj mě, hochu! Vím, že za tím podvodem stáli nebo v něm do určité míry jsou zapleteni. Chci hned slyšet odpověď, nebo tě zkopu z jednoho konce stanice na druhý!“

Larry si otřel umazanou rukou zpocené čelo a zanechal na něm dlouhou černou šmouhu.

„O Cavanaghových vám nemám co říct, pane Limmingtone. Vůbec nic. Bojím se vás, ale ani ne z poloviny tak jako jich. Budete si muset sehnat někoho jiného, kdo je práskne. Radši si odsedím dvanáct let, než se nechám zabít.“

Limmington si zhluboka povzdechl. Byl si naprosto jist, že už Barkera nezlomí. Ale aspoň se o to pokusil.

Zoufale se snažil přijít Cavanaghovým na kobylku. Dvojčatům i té dračici Briony.

Považoval je za největší verbež a chtěl je nadobro vyřadit ze hry.

Kerry po očku sledovala ženu, která před ní postavila na stůl sklenici mléka a obložený chleba.

„Snězte to a vypijte, slečno Cavanaghová, budete se cítit mnohem lépe.“

Kerry se pousmála a kousla si do sendviče se šunkou a rajčaty, aby ji uklidnila. Pak okázale zvedla sklenici mléka, ženě se svalnatými pažemi a krátce ostříhanými vlasy pokynula na zdraví a usrkla.

„Vy jste ale číslo, slečno Cavanaghová.“

Betty Bradleyová zavrtěla hlavou a odešla. Kerry odstrčila tác a znovu se podívala z okna.

Zoufale potřebovala nějakého panáka.

S radostí by pro kapku alkoholu vraždila.

Briony, její skvostná a úžasná sestra, která se vyznala ve všem a byla prakticky všemocná, na ni nasadila tuhle mohutnou ženskou, evidentně lesbu. Betty Bradleyová ji hlídala jako ostříž ve dne v noci. Zvedal se jí z ní žaludek.

Kerry zplihle seděla na židli, její provokativní postoj ji zcela vyčerpal.

Od roku 1949 nepracovala. Na veřejnosti se od té doby neukázala, zpívala jen v soukromí a velmi zřídka. Ponořila se do světa alkoholu a drog poté, co ji ta báječná Briony poslala do sanatoria, kde ji nechali úplně na suchu.

V jistém smyslu se jim podařilo ji vysušit, ale ne tak, jak chtěli.

Po šesti měsících opustila krásné prostředí Fairhavenu v Surrey štíhlá, s jiskrou v oku, ale uvnitř mrtvá. Pobyt v sanatoriu se podepsal na jejím obličeji i na zpěvu. Ztratila chuť zpívat i lásku k hudbě, přišla vlastně o všechen svůj talent.

Rok poté, co se vrátila domů, byla závislá na všech možných druzích drog - na heroinu, barbiturátech, hašiši a všem, co se jí dostalo pod ruku. Poslední lékař, který ji prohlížel, řekl totéž, co všichni před ním: že samu sebe ničí.

Tak proč ji to prostě nenechali udělat?

Suzannah Rankinsová se oblékla do svých nejlepších šatů: měly krátký střih a bílou výšivku. Téměř se nenalíčila. Nemalovala se proto, že to její otec nesnášel. Jejímu otci se vlastně nelíbilo nic a ze všeho nejmíň její vztah s Boysiem Cavanaghem, což představovalo jednu z věcí, proč ji přitahoval. S Boysiem se cítila dospělá a zvláštní. Obdivovala jeho krásné šaty, auta i klenoty. Byla štěstím bez sebe, když si jí všiml. Líbil se jí. Nedalo se říct, že by ho milovala, ale měla ho ráda. Chtěl se s ní oženit, protože dala na matčinu radu a nevyspala se s ním. Kdyby to udělala, jen by ji využil. Jeho na ní přitahovala právě její panenskost, její mládí. Vždycky snila o tom, že se jednou provdá v hezkém kostele, bude mít na sobě drahé svatební šaty a bohatého manžela po svém boku.

Splnil se jí sen.

Jako paní Boysieho Cavanagha si mohla dělat, co se jí zlíbí. Nemusela by se zabývat tím, že poslouchá desky příliš nahlas v jakoukoli noční i denní hodinu. Nemusela by se přít s mámou a tátou, stala by se z ní vážená vdaná paní.

Briony a Tommy navštívili Mariah. Na stará kolena žila v malém, ale luxusním přízemním bytě v Hampsteadu. Obklopovali ji rockoví muzikanti, modelky a jiní nekonvenční dobře zajištění lidé a vychutnávala si každou vteřinu. Stále používala nánosy líčidel - silná vrstva křiklavě zelených očních stínů a rudě namalované rty jen zvýraznily její vrásčitou tvář. Pořádala bujaré večírky a dvojčata i všechny Cavanaghovy děti ji milovaly. Obzvlášť se sblížila s Bernadettinou mladší dcerou Delií. Rebeka se provdala za účetního, bydlela s ním v Brightonu a předčasně zestárla. Zato nekonvenční Delii, která byla plná života, měli všichni radši – včetně Marcuse a Bernadetty. Bernie se často nahlas podivovala nad tím, jak mohli dát život spořádané, upjaté a málomluvné Rebece.

Molly odjakživa tvrdila, že Rebeka je jako Eileen. Nepotřebovala v životě žádné vzrušení jako ostatní. Stačilo jí, že žije jako vážená paní. Když Molly spustila svoje lamentování, všichni obraceli oči v sloup, ale její úctyhodný věk vždy zaručil, že ji s respektem vyslechli.

Briony popíjela panáka a rozhlížela se po zahrádce své přítelkyně. Z otevřených oken mladého páru, který bydlel nad Mariah, se ozývala na plné pecky rocková hudba. Mariah si k úžasu Briony a Tommyho poklepávala nohou do rytmu.

„Jak šlape Berwick?“

Briony se napila bílého vína a povzdechla si. „Dvojčata se o něj starají dobře, i když dnes spíš funguje jako herna. Děvčata se rozptýlila po celém Londýně a pracují v bytech. Vydělávají ale dost.“

Mariah se zasmála. „Dobře, to ráda slyším. Hlavně že nezapomínají na starou tetičku Mariah a jejích deset procent ze zisku!“

Tommy se zachechtal. „Jako kdyby si to mohli dovolit zapomenout! Slyšelas, že se má Boysie ženit?“

„Ale ne! Boysie? Nejlepší partie ve městě? Koho si bere?“

Briony jí odpověděla: „Mladou, vlastně mladinkou slečnu Suzannah Rankinsovou. Je jí teprve jednadvacet, ale je to milé děvče. Den s velkým D stanovili na červen. Boysie už se nemůže dočkat.“

„To si dovedu představit, když je tak mladá! Nadržený starý kozel! Jak to vzal Danny?“

„Abych řekla pravdu - líp, než jsme čekali. Oba byli zapřisáhlými starými mládenci, ale Boysiemu to mladé děvče úplně popletlo hlavu. Musím říct, že mě to těší. Chce mít děti a rodinu.“

„Však je na čase. Jsou si ale s Dannym hodně blízcí, někdy až moc.“ Mariah pokyvovala hlavou. Daniel byl vždycky zvláštní, hodně nevyzpytatelný.

Briony bouchla sklenicí vína o kovový stůl s ornamenty a jedovatě poznamenala: „Není to protizákonné, že?“

Mariah si poposedla v křesle a zasmála se. „Ty se nikdy nezměníš, Briony Cavanaghová! Dokud budeš mít díru v zadku, budeš pořád stejná! Hoši jsou dospělí, nemusíš už na ně dohlížet. Jsou schopní se o sebe postarat sami. A přestaň za vším vidět urážky. V poslední době se s tebou dá mluvit čím dál tím hůř! Asi už na tebe doléhá věk!“

Briony zavrtěla hlavou a povzdechla si. „Promiň, Mariah.“

„Aspoň že to uznáš. Změňme téma: Jak se vede v ostatních podnicích?“

Tommy začal s Mariah dlouze diskutovat o různých nevěstincích a Briony ty dva ustaraně pozorovala.

Chlapci se příliš roztahovali, a to ji znepokojovalo. Říkalo se, že dny Cavanaghových jsou sečteny. Sledoval je finanční úřad a oni dva se stále pohybovali v nebezpečných vodách. Mysleli si, že jsou neporazitelní. Z vlastní zkušenosti však věděla, že nikdo takový není.

Za nejhorší považovala, že s tím nemohla absolutně nic udělat.

Tommyho hlas ji vrátil do přítomnosti. „Cože? Promiň, zlato, byla jsem mimo.“

„Měli bychom vyrazit, pokud máme dojet ke Kerry na čaj včas.“

„Zapomněla jsem, že už je třeba jít.“

Rozloučili se a cestou k autu Briony postřehla, jak Tommy jde se svěšenými rameny a jaký je šedivý. Otevřel jí dveře do vozu a Briony zauvažovala, proč si nevšimla dřív, jak moc zestárl.

Doreen Rankinsová byla štěstím bez sebe, že Boysie Cavanagh přišel do jejího domu na návštěvu. Pokaždé, když pomyslela na jeho rolls-royce před jejich vchodem, pocítila vzrušení.

„Nabídni si další chlebíček, Boysie,“ pobídla ho nesměle.

Vzal si další okurkový sendvič a kousl do něj. „Jsou to nejlepší chlebíčky, jaké jsem jedl, paní Rankinsová.“

Doreen si uhladila čerstvě naondulované vlasy a zahihňala se jako školačka. „Říkej mi Doreen. V tomhle domě si na žádné obřadnosti nepotrpíme.“

Suzy zvedla nevěřícně obočí. Matčin obrat v chování prostě nechápala. Boysie na ni zřejmě zapůsobil.

„Ta novina nás neskonale potěšila, Boysie. Naše holčička nás velmi obšťastnila, že, Franku?“

Doreen se úpěnlivě podívala na svého mohutného, ale poněkud zamlklého manžela.

Frank přikývl. „Ach, ano, synu. Potěšila.“

Boysie se zazubil, zamrkal na Doreen a pak si vzal další kousek ořechového koláče.

„Směl bych vás požádat o další šálek vašeho výborného čaje, paní…, vlastně Doreen?“

„Jistě. Loni jsme byli ve Španělsku. Mají takové přísloví: ‚My casa your casa.‘ Nebo tak nějak. Znamená to…“

„Můj dům je i vaším domem.“

„Ach, Suzy, ten je chytrý, vid? Představ si, že umí španělsky.“

Boysie i Suzy se zasmáli.

Starou Doreen si oblíbil, zdála se mu fajn. Suzyin otec se choval trochu divně, nějak moc mlčel. Pokud ale proti svatbě nic nenamítali, nijak ho to netrápilo.

„Zamluvíme svatbu v kostele svatého Vincenta, Doreen, postará se o to tetička Briony. Brzy se s vámi spojí, abyste se mohly spolu se Suzy domluvit, co tam budete chtít. Doufám, že se neurazíte, pane Rankinsi, ale trvám na tom, že celou svatbu zaplatím.“

Suzy se podívala otci do tváře. Zdálo se, že je skoro rád. Nesnášel, když se vyhazovaly peníze. Jeho nejoblíbenějším heslem bylo: Kdo šetří, má za tři.

Rankins se naklonil a vzal si dýmku. „Prosím, synu, říkej mi Franku,“ nabídl Boysiemu šťastně.

O hodinu později Boysie políbil Suzy před vchodem na rozloučenou a spěchal do práce.

„Proběhlo to v pohodě, zlato.“

„Ach, Boysie, už se nemůžu dočkat!“

Boysie ji políbil na rty a zazubil se. „Ani já, miláčku. Ani já!“

42

Jimmy Sellars se probudil vyčerpaný. Většinu předchozího dne strávil v drogovém opojení a teď se mu to vymstilo. Návaly se střídaly s paranoidními pocity a srdce mu tlouklo jako na poplach. Zaslechl, jak vedle něho tiše oddechuje Delia, a skrz zeď ložnice k němu doléhal tichý pláč Faith z vedlejšího pokoje. Probudil ho právě ten. Zaskřípěl zuby. To dítě ho štvalo. Celý svazek mu drásal nervy.

Vyklonil se z matrace, která ležela na podlaze, vzal si půlku jointu z přeplněného popelníku a zapálil ho. Vtáhl marihuanu hluboko do plic, chvíli ji tam zadržel a pak pomalu vyfoukl kouř. Pocítil, jak omamná látka dorazila do jeho mozku, a pokusil se uvolnit.

Přeletěl očima pokoj a na několik sekund se zahleděl na plakáty a malby na stěnách. Zíral na svůj oblíbený plakát dívky v krátkém tenisovém úboru s raketou v ruce. Druhou se škrábala po dokonalém, opáleném zadečku. Neměla spodní prádlo. Nechal se unášet sexuálními představami a cítil, jak se mu ztopořil penis. Snil o tom, jak se k němu dívka otáčí, nadzdvihuje vepředu sukýnku a vábí ho k sobě.

Převalil se na posteli a podíval se na Delii. Ňadra jí vyklouzla zpod přikrývky a Jimmy v odpoledním světle zahlédl šedomodré prasklinky. Erekce opět splaskla. Už zase se dostal do rauše. Jedině tak Delii dokázal strpět. Sexuálně už ji nesnesl. Dokonce ho napadlo, proč se s ní vůbec dal dohromady. Od narození Faith vnímal Delii jako osten v zadku. Oprav se, pomyslel si, odjakživa byla jako osten v zadku. Jenže když měla peníze, přišla mu vhod. Měla jich dost. Na Piccadilly se za LSD platilo šedesát liber na tisícovku a ona mu poskytla kapitál, aby mohl rozjet svůj byznys.

Jenže teď bydleli v obecním bytě a ona už peníze od rodiny nedostávala. Spoléhala se, že ji i malou uživí on. To ho otravovalo ze všeho nejvíc. Tolik peněz šlo vniveč a ještě ke všemu vedle v pokoji vřískal ten malý bastard.

Podíval se na hodinky. Ukazovaly čtvrt na dvě a ta děvka ještě spala. Dítě mělo před mnoha hodinami dostat najíst, není divu, že plakalo. Delia někdy ukládala dítě do postýlky už v pět, přestože bylo vzhůru jen tři čtyři hodiny. Šťouchl Delii loktem do žeber. Překvapeně se probudila. „Co to děláš?“ Vypadala hrozně: oči zamazané od řasenky a černé tužky, ve vlasech změť uzlů.

„Vstaň a jdi se hergot podívat na to zatracený děcko, jasný? Nedostala najíst celou věčnost.“

Delia se převrátila na záda a dlouze vydechla. „Nejdřív mi dej potáhnout.“

Jimmy jí podal špaček. Potáhla z něj a spálila si přitom prsty. Vyskočila na postel a setřásla z hrudníku žhavé oharky.

„Dobře ti tak, tlustoprdko. Uvař mi čaj a postarej se o malou.“

Delia vylezla z postele, ale tělo měla ztěžklé po LSD a marihuaně. Jimmy zavřel oči, aby se na ni nemusel dívat.

Delia si natáhla nepříliš čistý župan a bosýma nohama odťapkala z ložnice.

Jimmy napjatě čekal v posteli. Zaslechl krátký políček a dívčin srdceryvný nářek. Vylezl z matrace a vpochodoval do dětského pokoje. Faith stála v postýlce, která jí byla příliš malá, s rudým otiskem prstů na tváři. Teklo jí z nosu a měla uplakané oči.

Chňapl Delii za vlasy, vrazil jí tři facky, až se pod silou ran její hlava kývala ze strany na stranu. Přidržel ji za bradu a přitiskl k ní svou tvář. „Jednou té tvojí povedené rodině povím, jak se staráš o malou. Všechno jim řeknu, vzorná matko. Teď hergot nakrm to dítě a dopřej mi trochu klidu. Čeká mě dneska odpoledne práce.“

Podívala se do tváře s fousy lemované dlouhými vlasy a kousla se do rtu, aby se nerozbrečela.

Věděla, o jakou práci jde, protože dělal totéž téměř každé odpoledne. Poflakoval se, tu a tam cosi prodal, něco nového vyzkoušel a pak skončil v posteli s nějakou kurvičkou v průhledném vršku bez podprsenky.

Zachrchlala a plivla mu do tváře.

Pak se teprve rozpoutala rvačka.

Inspektor tajné policie Limmington seděl před kanceláří ministra vnitra. Nervózně si obíral skutečné i imaginární chloupky z černého obleku, který měl na sobě naposledy při pohřbu syna. Jeho jediný syn zemřel během služby vlasti při nevysvětlitelné nehodě, která pro nikoho nic neznamenala kromě rodičů obětí a lidí, kteří se stali jejím svědkem.

Žena neurčitého věku se na něho usmála zpoza velkého psacího stolu: „Můžete jít dál.“

Harry Limmington prošel dveřmi po své pravici a tiše za sebou zavřel. Mohutný muž za stolem ho pobídl, aby se posadil. Harry pak čekal, až ministr dokončí telefonický rozhovor.

„OK…, ano… OK, budu tam kolem půl deváté… Ano, na obvyklém místě. V baru U Lorda.“

Zavěsil a zeširoka se usmál na vysokého prošedivělého muže před sebou. Vstal a podal Harrymu mohutnou ruku, jakou by inspektor čekal spíš od dělníka, nikoli džentlmena. Tento první dojem v Limmingtonovi zůstal.

„Omlouvám se za zdržení, ale musel jsem vyřídit urgentní záležitost. Mohu vám nabídnout něco k pití? Kávu, čaj, něco ostřejšího?“

Limmington se usmál. „Dal bych si čaj, děkuji, pane.“

Muž stiskl knoflík na svém telefonu a řekl: „Dva čaje, slečno Pritchardová, prosím.“

Limmington zauvažoval, kolikrát si při jednáních objednal čaj jen pro jednoho. Muž před jeho zraky navzdory družné povaze byl schopen všeho. Z toho důvodu Limmington nelitoval, že stojí na jeho straně. Nesčetněkrát ho viděl v televizi, ale teď v jeho blízkosti pocítil, jakou má ten člověk moc.

Povídali si o ničem, dokud jim sekretářka nenaservírovala čaj v tenounkých porcelánových hrníčcích. Limmington si nebyl jist, jestli tak křehkou věc chce vůbec uchopit do prstů. Když pak slečna Pritchardová zavřela dveře, ministr se zazubil. „Vy chcete Cavanaghovy, já chci Cavanaghovy. Myslím, že bychom si mohli vzájemně pomoct.“

Limmington zvedl obočí a napil se čaje, aby získal čas, než odpoví. Celou dobu uvažoval: Proč si vybral zrovna mě? Vycítil krysu dřív, než začala smrdět.

Zdálo se, že ministr rozpačitě čekal na odpověď. A Harry Limmington si ho patřičně vychutnal.

„Chtěl bych, abyste všechny informace, které o nich získáte, předal přímo mně. Myslím, že ty prevíty společnými silami dostaneme.“

„Opravdu?“ řekl Limmington tlumeně.

Muž se spokojeně usmál. „Samozřejmě. Myslím, že byste měl vědět - a mám takový dojem, že už to stejně tušíte -, že Cavanaghovi mají svoje lidi ve všech odděleních. Dozvědí se o všem dřív, než řeknete švec - alespoň jejich teta. Abychom je dostali, budeme muset vstávat velmi časně. Vy se mi ale zdáte jako ranní ptáče.“

Limmington se pomalu usmál.

„Myslím, že chápu, kam tím míříte, pane.“

Muž si promnul své ohromné pracky a usmál se. „Všichni jejich velcí přátelé dostávají strach, víte? Cavanaghovi si nadělali spoustu nepřátel, a proto se jich původní zastánci chtějí zbavit skoro stejně jako my. Musí se to však provést diplomaticky, a právě proto do toho vstoupíte vy.“

Harry Limmington se uvelebil v křesle. Dokonce i strach, že rozbije porcelánový hrníček, ho přešel. Už věděl, proč se měl dostavit, a to vědomí bylo jako balzám na jeho duši. Nezáleželo mu na tom, kolik vysoce postavených lidí bude muset zachránit, aby sebral Cavanaghovy. Odjakživa toužil dostat se jim na kobylku, a teď se zdálo, že cíl se přiblížil na dosah ruky.

Henry Dumas skonal ve výběrovém soukromém sanatoriu Sunnyside v Torquay před zraky své manželky a syna. Nechodili ho navštěvovat proto, že by nějak zvlášť chtěli, ale spíš proto, že se to slušelo. Benedict teď se svou manželkou a matkou seděli v kanceláři notáře a čekali na přečtení poslední vůle.

Isabel, která po manželově smrti jako by omládla, seděla s rukama složenýma v klíně a toužebně si přála, ať už to mají za sebou.

Pan Otterbaum se na všechny tři podíval zpoza svého cvikru a zhluboka se nadechl.

„Tato poslední vůle byla sepsána v roce 1951. Je krátká a výstižná. Váš manžel, jak jistě víte, nikdy nepatřil k upovídaným mužům, paní Dumasová.“

Isabel mírně přikývla a pomyslela si: Proboha už začni, ty starý pitomče. Teprve pak si uvědomila, že ten muž je mladší než ona.

‚„Já, Henry Dumas, při jasném vědomí, odkazuji všechen svůj majetek svému synovi Benedictovi. Nechť se postará o svou matku podle vlastního uvážení.“‘

Všichni tři se napřímili na židlích a tvářili se pobouřeně.

‚„Jelikož je jeho matkou slečna Briony Cavanaghová, očekávám, že o tom rozhodne sám. Moje manželka Isabel Dumasová však zůstane bez dědictví, protože ji její otec dostatečně zabezpečil.‘“

Pan Otterbaum se na ně podíval s bolestným výrazem v obličeji. „Mohu vám sdělit jen to, co je vůlí vašeho manžela. Rád bych vám vyjádřil svou lítost. Tuto závěť s ním sepsal můj otec…“ Odmlčel se.

Isabel zavřela oči. „Ten bastard! Ten odporný a mizerný bastard!“ honilo se jí hlavou. Neuvědomila si, že to řekla nahlas.

Benedict se užasle podíval na svou manželku a pak na matku. „Co to má znamenat?“

Isabel ho chytila za ruku a zavrtěla hlavou. Pak se rozplakala.

Asi hodinu a půl poté Isabel Benedictovi vylíčila celý příběh o jeho narození, a protože k zesnulému manželovi pociťovala takový vztek, vyprávěla mu to se stejně ledovou nečitelností, jako by to udělal Henry sám. Benedict s vážnou tváří vyslechl příběh o mladém děvčeti, které ho porodilo ve třinácti letech, a málem vyzvracel pstruha, jehož předtím snědl na oběd.

Pochopil, proč svého otce neměl rád, proč k němu odjakživa cítil odpor. Konečně mu došlo, proč nepůsobil jako ostatní otcové. Před Benedictem ležela holá pravda o jeho životě, a jelikož neoplýval vrozenou silou jako jeho pravá matka, rozplakal se.

Jeho manželka Fenella Dumasová vyslechla vyprávění v naprostém klidu. Isabel musela Fenelle jednu věc připsat k dobru, třebaže ji jinak neschvalovala: nic ji nerozházelo. Vůbec nic.

Už se vlastně těšila, až to poví dětem. Obzvlášť Natálii, zlatému dítěti šedesátých let. Určitě ji to nadchne, pomyslela si Fenella. Jejich babička je nejsprostší šlapka. Taková novina!

Benedict však přemýšlel o jiných věcech.

Briony, Kerry a dvojčata popíjely slabou kávu a hovořily o svatbě. Bylo to snad poprvé po letech, co Kerry o něco projevila alespoň špetku zájmu. Chtěla vědět, kde se bude svatba konat, co budou mít na sobě a co bude k jídlu. Chtěla znát i sebemenší detaily. Kerryina tvář jako by na chvíli ožila. Zase vypadala jako dřív. Briony to rozesmutnilo.

Boysie se napil kávy a kousl si do sýrového sendviče. „Napadlo mě, tetičko Kerry, jestli bys nám nezazpívala v kostele. Suzannah by to moc potěšilo.“

Briony postřehla, jak se Kerry opět uzavřela do sebe. „Ach, já nevím…“

„Ale no tak, Kerry, bez tvého zpěvu se ta svatba neobejde. Všude jsi vždycky zpívala,“ prohodila Briony zvesela.

Kerry si zapálila cigaretu a zavrtěla hlavou. „Pořádně jsem nezpívala celá léta, Bri… Ani nevím, jestli to ještě umím.“

Briony se chytila opěradel křesla a rozchechtala se. „Něco ti povím: Vyzkoušíme to. My dvě spolu. Pomůžu ti. Budeme trénovat každý den, uvidíme, jestli to půjde. Co říkáte, hoši?“

„Myslím, že Boysieho svatba bez zpěvu oblíbené tetičky nebude to pravé ořechové. Můžeš si vybrat, co chceš, teto. Pozveme Bessiinu skupinu, jsou pořád dobří. Naposledy hráli u Ronnieho Scotta. Co ty na to? Bessii stejně pozveme.“

Kerry pocítila vzrušení. „No, můžu to zkusit. Nedávno jsem slyšela jednu bezva písničku… v rádiu…“ Odmlčela se. „Nevím, kluci. Fakt nevím, jestli na to ještě stačím.“

Boysie i Daniel se na ni naprosto stejně zazubili. „Jasně že stačíš. My Cavanaghové přece svedeme všechno!“

Kerry se usmála a znovu potáhla z cigarety. Někteří z Cavanaghových opravdu zvládnou všechno. Jenže ne všichni.

Já ne.

„Přijede na svatbu Evander?“ zeptala se slabým hlasem.

Boysieho tvář okamžitě vystřízlivěla. „A tobě by vadilo, kdyby přijel? Jestli si ho tam nepřeješ, nepozveme ho. Lissy to pochopí.“

Kerry si povzdechla. „Nevadí mi to, Boysie. Pozvi si tam, koho chceš, drahoušku, je to koneckonců tvůj velký den.“

Boysie ji něžně políbil na tvář. Vdechla citronovou vůni jeho vody po holení a whisky, kterou vypil kolem oběda.

Zaslintala. Postačí jeden panák a zazpívám jako slavík, pomyslela si. Na svatbě bude jistě spousta chlastu a nemůžou mě pořád sledovat.

Na to nestačí ani Cavanaghovi.

„Řekla jsem vám, že BBC chtěla natočit vaši tetu do jednoho ze svých programů?“ oznámila Briony pyšně hochům.

Daniel zavrtěl hlavou. „Proč do toho nejdeš, teto Kerry? Slyšel jsem, jak si zpíváš pro sebe, a zdálo se mi to v pohodě. Byla bys hostem řady programů. Možná i v pořadu Simona Deeho.“

Kerry se nervózně zasmála. „Jen se na mě koukni, Danny. Jsem stará baba. Kdo by se o mě zajímal?“

Briony nahlas zamlaskala. Dostala však nápad. „Zítra o půl desáté se připrav, Kerry. Někam spolu zajedeme.“

„A kam, Bri?“ zeptala se Kerry podezíravě.

„To se dozvíš ráno. Je to překvapení.“

Marcus a Bernadetta v šoku naslouchali své dceři a pěnili vzteky.

Delia nakonec vytáhla trumf tím, že vykasala umazané batikované triko a ukázala jim modřiny na hrudníku a ramenech.

„Opravdu mě zmlátil, ale nechala jsem se ztlouct, aby se nedotkl maličké.“

Všichni se podívali na Faith, která seděla na pohovce a pojídala koláč s polevou.

Marcus pocítil ohromný vztek a instinktivně se chytil za divoce bušící srdce. „Chceš říct, že bije tebe i dítě?“

Delia přikývla a tvářila se lítostivě.

„A nikdy jsi o tom neřekla živé duši?“ zeptal se Marcus nevěřícně. Nepřekvapilo ho ani tak vyprávění jeho dcery jako fakt, že si to celou dobu nechala líbit, aniž o tom někomu řekla.

„Proto jsem nikdy nechtěla, abyste k nám přišli na návštěvu, chápeš? Jimmy tam měl pořád nějaké lidi, drogové dealery a tak… Musela jsem vás držet dál. Jenže dneska se úplně pomátl. Bála jsem se, že zabije mě nebo maličkou Faith.“

Bernadetta ztěžka polkla. Mateřské instinkty jí velely, aby chránila své dítě a vnouče, ale ženské instinkty jí napovídaly, že Delia, kterou Bernie přes všechny její chyby moc milovala, je nehorázný lhář. Chovala se tak už od dětství. Vždycky všechno přikrášlila a nakonec začala věřit tomu, co si vymyslela. Bernadetta se podívala na manžela, který chodil po místnosti sem a tam se zaťatými pěstmi.

„Když Jimmy bil tebe i malou, zlato,“ zeptala se, „proč jsi nám to neřekla dřív? Když jste se minule pohádali, zůstala jsi u nás celé dva týdny. Proč jsi se o tom nezmínila už tehdy? Neměli jsme potuchy, že se něco děje.“

Bernie postřehla, jak Delia zneklidněla a zrudla. Nečekala totiž, že se jí někdo bude vyptávat. Marcus ji zachránil tím, že zařval: „Proboha, Bernie! To děvče se ho evidentně bálo! Copak to nechápeš?“

Bernie zvedla ruku. „Chci jen říct, že měla dost příležitostí se nám s tím svěřit, ať už byla vyděšená nebo ne. Přemýšlej o tom, Marcusi! Nepatří k rodině, která se nechá jen tak zastrašit, ne? Už kvůli tobě, Briony a chlapcům ne. Jimmy Sellars je asi cvok, když si myslí, že mu projde to, co ona tvrdí!“

Delia hystericky vyskočila z křesla. „Proto jsem nikdy nic neřekla, tati. Vždycky se staví na jeho stranu. Věděla jsem, že mi máma neuvěří.“

Zvedla se a vztekle popadla Faith. „Vidím, že tu nejsem vítaná, půjdu někam jinam. Zpátky k tomu hajzlovi se nevrátím, nenechám si rozbít hubu.“

Marcus zamířil k ní a vytrhl jí vyděšené dítě z náručí. Pak si přivinul Faith k sobě a řekl Bernadettě: „Nemůžu tomu uvěřit, Bernie, někdy mě fakt překvapuješ! Vlastní dcera stojí před tebou s modřinami od hlavy k patě, tvoje vnučka má modřinu pod okem, a ty se toho šmejda ještě zastáváš! Ježíšikriste, ženská! Když sis naposled nechala dělat plastiku obličeje, zřejmě ti omylem uřízli i kus mozku!“

Otočil se k uplakané dceři. „Zůstaň tady, zlatíčko, a toho parchanta nech na mně a svých strýcích. Nikomu nadlouho neublíží. Je ještě v bytě?“

Delia si hlasitě popotáhla, aby na něho co nejpřesvědčivěji zapůsobila. „Teď tam není, ale večer přijde. Pozdě večer.“

„Zajdeme to s ním s dvojčaty vyřídit. Vezmi malou Faith a běžte nahoru. Kdybys potřebovala peníze nebo něco dalšího, dej mi vědět, ano?“

Delia přikývla. Vzala svou dceru, vrhla na matku nenávistný pohled a opustila místnost.

Marcus zavrtěl hlavou. „Nemůžu tomu uvěřit, Bernadetto!“

Mírně pokrčila rameny. „To vidím, ale jí nejspíš věříš, co?“

„To si hergot piš! Ten vlasáč ji buší pěstmi příliš často! Dnes večer dostane zaslouženou odplatu. Nikdo si nesmí dovolit dotknout toho, co je moje, nebo se bude zodpovídat mně osobně!“

Bernadetta se uchechtla. „To mě těší, Marcusi, ale vyslechni mě. A poslouchej mě dobře. Naše holka je pěkný prevít - a ulhaný! Věř mi, protože to vím líp než kdo jiný. Dobře si rozmysli, než za tím hochem půjdeš. Není tak černý, jak nám ho vykreslila. Bůh ví, že byly doby, kdy jsem tu káču chtěla zmydlit sama!“

Marcus se na ni zhnuseně podíval. „A kde podle tebe přišla k těm modřinám? No, jen odpověz!“

„Nepopírám, že jí jednu ubalil, Marcusi. Jen tvrdím, že si to možná zasloužila. Těmi svými kousky by namíchla i archanděla Gabriela.“

Marcus zavrtěl hlavou a vypochodoval z místnosti.

Bernadetta si hlasitě povzdechla.

Svou dceru opravdu milovala. Obě své děti milovala. A i když Delia dovedla být velký všivák, byla její oblíbenkyní. Bernadetta vždycky nazývala věci pravými jmény, což patřilo k jejím kladům. A její dcera uměla pokoušet trpělivost i svatého.

Delia uložila Faith do postýlky a pohladila ji po zrzavých vláskách. Jimmy ji po rvačce opustil, ale přikázal, aby z bytu vypadla, než se vrátí. Taky jí řekl, že je ošklivá tlustoprdka a že už s ní nechce nic mít. A přirovnal ji k velké páchnoucí nemyté velrybě. Tím ji opravdu ranil. A navíc to myslel naprosto vážně. Po tom všem z něho vypadlo, že už šest měsíců chodí s její takzvanou přítelkyní Olivií Sandsovou. Však utrpíš velký šok, pomyslela si. Nikdo, absolutně nikdo si totiž nesmí dovolit se mnou takhle mluvit, aniž by mu to prošlo.

A už vůbec ne vyhulenec jako Jimmy Sellars. A ještě ke všemu nevěrný vyhulenec!

Než Faith usnula, Dalia ji hladila po zrzavých vláskách, které zdědila po tetičce Briony, a usmála se na dítě, kterému zaškubalo v oku s monoklem.

Asi bych ji tady neměla bít, pomyslela si. Matka by se okamžitě dovtípila.

O něco později se odebrala do koupelny a ponořila se do lázně. Kriticky se přitom zhlížela v zrcadle naproti vaně. Při pohledu na své obtloustlé tělo jí vystoupily slzy do očí. Od porodu Faith přestala se svou váhou bojovat a bylo to vidět.

Umínila si, že se v domě bude držet jen amfetaminů a kouření marihuany poněkud omezí. Po konopí totiž mívala hlad, kdežto amfetaminy její chuť k jídlu potlačovaly.

Spokojeně si prozpěvovala, opláchla si vlasy a oholila se otcovým holicím strojkem, čímž ztupila jeho ostří.

Litovala, že neuvidí Jimmyho a Oliviinu tvář, až se v bytě objeví její otec s dvojčaty. Nastane určitě podívaná!

Když Delia konečně opustila koupelnu, vypadalo to tam jako po výbuchu. Bernadetta posbírala dceřino mokré prádlo, její šaty i ručníky. Pohlédla na silnou vrstvu špíny okolo vany a povzdechla si.

Delia byla zkrátka zase doma.

Daniel a Boysie řádili jako smyslů zbavení. Každé slovo, které jim Marcus tlumočil, jen podnítilo jejich výbušné povahy. Posadili se a všichni tři nebezpeční hromotluci vymýšleli plán akce. Marcus vychutnával pocit sdíleného hněvu. Místnost téměř elektrizovala. Bylo jasné, že Jimmy Sellars jeho dceři ani vnučce už nikdy neublíží. Ani jiné ženě. Kdyby tu noc přežil, zůstal by jen polomrtvý, a to pomyšlení uklidnilo Marcusovu duši víc než cokoli jiného.

O deset minut později mířili do bytu v Plaistow, kde na ně čekal jejich protivník.

Když zastavili na parkovišti před monstrózním sídlištěm, pokukovala po nich skupinka mladíků na motorkách s dlouhými rozcuchanými vlasy. Bílý rolls-royce před byty v Plaistow byl velkou raritou.

Boysie a Daniel na ně vrhli ostré pohledy. Oblečení mladíků i jejich chování v nich vyvolávaly odpor. Vysoký hoch s dlouhými blond vlasy a vodnatýma modrýma očima si je změřil stejným pohledem.

„Co tak čumíš?“ zeptal se Daniel tvrdě. V chabém osvětlení pouličních lamp si všiml, jak sebou hoch trhl, jakmile poznal, s kým má tu čest.

„Nic proti, pane Cavanaghu.“ Veškerá frajeřina ho rázem opustila.

„Tak prostě zavři zobák a ohlídej mi auto. Jestli na něm bude jediná stopa, osobně si vás podám, jasný?“

Všichni se strachem přikývli.

Tři muži vešli do vchodu. V přízemí stály otevřeny oba výtahy. Opatrně nastoupili do jednoho z nich, který je měl odvézt k bytům se sudými čísly. Boysie pokrčil nos, když vdechl zápach psí i lidské moči a nemytého hliníku.

„Moc pěkné, že? Není divu, že si Delia nepřála, aby ji tu někdo navštívil.“

Boysie stiskl tlačítko s desítkou a dveře se pomalu zavřely. Rachocení a hrkání výtahu byl jediný zvuk, který tam slyšeli. Všichni tři mlčeli a těšili se na odplatu. Výtah se s řinkotem zastavil a o pár centimetrů ještě poklesl. Dveře se otevřely a všichni jako na povel vydechli. Rozhlédli se po malé chodbě, aby zjistili, na které straně se nachází Deliin byt. Nalevo od výtahu stála malá, asi osmiletá černoška, jež si hrála na betonové podlaze s pěti kameny. Z protějšího bytu se z otevřených dveří ozývala hlasitá hudba Janis Joplinové - zřejmě v něm bydlelo to černošské dítě.

Holčička je pozorovala tmavýma očima. Nebála se, jen je zvědavě okukovala.

Posbírala si kameny, vstala a vešla do bytu. Sedla si na bobek a ty tři sledovala.

Daniel zabušil na dveře Deliina bytu.

Nikdo neotvíral.

Zabušil znovu, tentokrát silněji.

Z protějšího bytu vyšla mladá, asi pětadvacetiletá běloška. Když zahlédla muže, vtáhla děvčátko dovnitř a zavřela dveře na zástrčku.

Boysie ustoupil dozadu a pak dveře vší silou rozkopl. Okamžitě se rozletěly.

Zvedl vítězoslavně ruce, jako by čekal aplaus, a zamířil do smrdutě páchnoucí chodby.

Při prvním bušení Jimmy vyšel do předsíně a podíval se kukátkem ve dveřích. Jakmile zjistil, kdo to je, okamžitě zatelefonoval na policii.

Sotva odložil sluchátko, Boysie vykopl dveře. Jimmy teď stál v obývacím pokoji u zlámané pohovky s roztřepeným čalouněním. Strachem jeho konopím omámená mysl ihned vystřízlivěla. Věděl, že ho čeká velký výprask.

„Nazdar, Jimmy. Prý máš moc práce?“ prohodil Daniel tichým hlasem. Vytáhl zpod kabátu velkou rukojeť krumpáče, pečlivě omotanou zelenou izolační páskou, jakou elektrikáři zalepovali živé dráty.

Jimmy upřel zrak na tyč, jako by mu k ní někdo přilepil oči.

„Přísahám, že jsem na ni skoro nesáhl.“

Boysie se zachechtal. „A co malá Faith a její potlučené oko?“

Vrazil Jimmymu pěstí, až upadl na pohovku. Roztřesenou rukou si chytil lícní kost. „Přiznávám, že jsem Delii praštil, ale nikdy jsem se toho dítěte netkl! Udělala jí to Delia. Proto jsme se taky porvali!“

„Ty ulhaný parchantě!“ zařval Marcus a pak začal Jimmyho vší silou kopat. O pár minut později se k němu přidal Boysie s Danielem. První rána zasáhla Jimmyho Sellarse do týla a Jimmy upadl do bezvědomí. Nikdy už se z něho neprobral. Jako poslední slyšel hlas Janis Joplinové, která zpívala jeho oblíbenou píseň: „Take another little piece of my heart.“ Vezmi si další kousíček mého srdce. Zemřel o tři hodiny později na operačním stole Nemocnice krále Jiřího.

Policie přijela pět minut poté, co rozzuření muži opustili sídliště. Jakoby zázrakem je nikdo neviděl ani neslyšel. Policie ani nic jiného nečekala.

Limmington se podíval na pokroucené tělo, které vezla záchranka, a skřípěl zuby. Já ty Cavanaghovy dostanu. Dostanu je do vězení jednou provždy, umínil si.

43

„Doufám, že jsi sama se sebou spokojená? Uvědomuješ si vůbec, co jsi způsobila?“

Delia zbledla. Pohybovala rty, ale nedokázala ze sebe vypravit jediný zvuk. Jimmy je mrtvý? Můj Jimmy je mrtvý?

„Tvého otce nejspíš obviní z vraždy! A jen kvůli tobě! Tvého otce i oba bratrance. A víš, co mě fakt štve, Delie Dowlingová? Fakt, že si to ten kluk nezasloužil. Chtělas mu jen udělit lekci. A takhle to dopadlo!“

Delia se posadila na posteli. „Chceš říct, že je mrtvý, mami? Jimmy je opravdu mrtvý?“

„Je tuhý jako prkno a tvého otce i dvojčata ani ne před hodinou zatkli. Právě mi telefonoval jejich právník. Varuju tě, holka, jestli z toho něco bude, tak obviní z vraždy mě! A zabiju tebe! A vylez už konečně z postele, je skoro poledne. Aspoň se zkus chovat jako truchlící žena, když už ne kvůli sobě, tak kvůli otci!“

S těmito slovy Bernadetta odešla a práskla za sebou dveřmi.

Delia ležela v posteli, ale šokem se úplně probrala. Jimmy je mrtvý, můj Jimmy je mrtvý. A zabil ho otec. Slyšela pravidelný dunivý zvuk a uvědomila si, že jí v uších zní tlukot vlastního srdce.

Bože, co jsem to způsobila?

Briony a Bernadetta vyčkávaly naštvaně a ustaraně v přízemí. Faith seděla na Brionině klíně. Pod okem měla stále fialovomodrý monokl. Usmála se na Briony a ukázala své hezké zoubky jako perličky. Bernadetta si klekla na podlahu a chytila holčičku za ruku.

„Pověz babičce, zlatíčko, co se ti stalo s tvářičkou.“

Tříletá Faith už byla velká diplomatka. Olízla si růžové rtíky a zahihňala se. „Ne!“ vypískla.

„No tak, sluníčko, když to babičce povíš, dám ti velkou čokoládu. Bude jen pro tebe, pro nikoho jiného.“

Faith se narovnala a oči jí zazářily. Roztržitě si protřela bolavé oko. Byl to nevědomý pohyb mnoha bitých dětí, které necítí bolest tak akutně jako děti, které dostávají facky jen zřídka.

„Velkou čokoládu? Jen pro mě?“ Vykulila přitom oči a Bernadetta s Briony zatajily dech.

„Uhodil tě táta, zlatíčko? Pověz to babičce.“

Faith se rozhodla říct pravdu. Vycítila, že to babička chce opravdu moc vědět. Navíc přece měla slíbenu čokoládu.

„Táta praštil mámu.“

Bernadetta vehementně přikývla. „To vím, miláčku, ale kdo tě praštil do očička? Taky táta?“

Faith zavrtěla plaše hlavou. Zabořila tvář do Brioniných ňader.

„Ne? Táta tě neuhodil, Faith? Tak kdo, zlatíčko? Pověz to tetičce Briony.“

Faith se podívala na Briony a pak na babičku. „Praštila mě máma.“ Rtíky se jí chvíli třásly a pak dodala: „A hodně!“

Briony se podívala na Bernadettu smutnýma, ale rozzuřenýma očima.

„Já tu potvoru zabiju, Briony, to přísahám.“

Briony přitiskla holčičku k sobě a políbila ji do vlásků. „Uklidni se, nic tím nezískáš, když se nervneš. Musíme teď přemýšlet dlouho a pořádně.“

Kousla se do rtu a ucítila na jazyku rtěnku značky Max Factor.

„Něco ti slíbím, Bernie. Jestli je kvůli té káči zavřou, zpřelámu jí vaz. To potěšení si nenechám vzít.“

Bernadetta v tu chvíli pocítila sestřinu zlobu a navzdory vlastní rozčilenosti a starosti o manžela ji zamrazilo strachem v zádech. Delia tentokrát naštvala nesprávné lidi.

Když Harry Limmington seděl v kantýně policejní stanice v Barkingside, nemohl uvěřit svému štěstí.

Dvojčata nejenže zanechala všude otisky prstů, ale v kufru svého rolls-roycu i zkrvavenou tyč. Dostal je přesně tam, kde je chtěl mít.

Popíjel horký čaj a v duchu se chechtal. Měl ohromnou radost.

Nahráli mu přímo do ruky. Cítil se báječně. Jimmy Sellars byl špinavý drogový dealer, lenivý budižkničemu, který v životě poctivě nepracoval. Nezemřel však zbytečně. Jeho smrt se stala velkou holí, kterou mohl zmydlit Cavanaghovým zadek na modro. Ach, ano, věděl to s naprostou jistotou.

Znovu se napil čaje, jako by to bylo nejdražší šampaňské. Vždyť koneckonců oslavoval.

Korpulentní Žid nejistého věku Ruby Steinway dorazil na barkingsideskou policejní stanici, kam ho přivolala dvojčata a Marcus.

Jako právního zástupce ho zaměstnávali již mnoho let, protože pracoval rychle, byl inteligentní a hlavně přizpůsobivý.

Ruby mávl rukou obtěžkanou prsteny. Diamanty a rubíny se zaleskly ve světle zářivek.

„Poslyšte, chlapci, mám to v rukou. Nechají si vás tu přes noc, ale do rána bych měl mít všechno pod kontrolou. Zůstala po vás v tom bytě spousta otisků. Navštívili jste ho ostatně mnohokrát.“ Zvedl přitom své husté obočí a všichni tři muži se usmáli a přikývli, protože ho okamžitě pochopili. „Je jen třeba vyřešit otázku vražedné zbraně a tuším, že se to vyjasní do dvanácti hodin. Zůstaňte v klidu, nedělejte blbosti a hlavně,“ odmlčel se a podíval se na Daniela a Boysieho, „se nenechejte vyprovokovat.“

Vstal a klepl se těžkým kufrem do krátké, zavalité nohy. Roztržitě si stehno promnul.

„Přeji dobrou noc.“

Aniž se obtěžoval jim podat ruku, zdvihl klobouk a chvatně odešel.

Když se Limmington dozvěděl, že se všichni tři podezřelí setkali se svým právníkem najednou, málem vyskočil do stropu.

„Chcete mi říct, že jste jim dovolili, aby se sešli s právníkem všichni naráz? Kristepane, vždyť jsou podezřelí z vraždy!“

Seržant, který seděl za stolem, jen pokrčil rameny. „Koho to zajímá? Jen jsem jednal na základě rozkazu samotného vrchního konstábla, pane Limmingtone. Myslel jsem, že to víte.“

Limmington se kousl do rtu a prudce se otočil. Tak vrchní konstábl? Ministr vnitra by o tom určitě něco věděl. Jeho vnitřní hlas mu však napověděl, že už o tom jistě minimálně tuší.

S kamennou tváří vyrazil do vyšetřovací místnosti. Začínal mít dojem, že jeho pocit vítězství byl trochu předčasný. Dopustil se obvyklé chyby všech ostatních, kteří měli co do činění s Cavanaghovými.

Spočítal slepice dřív, než je zahnal do kurníku.

„Nazdar, pane Limmingtone. Je nějaká naděje, že bychom tu mohli dostat hrnek čaje?“ zeptal se Boysie tak bezelstně, že se Harry Limmington musel usmát. Z dvojčat vždycky tíhl k Boysiemu. Už jako mladý uličník v sobě něco měl.

„Nějaký čaj zařídím, Boysie, nespěchej. Chtěl jsem si s tebou promluvit o samotě.“

Boysie se posadil na dřevěnou židli, překřížil ruce a zvedl obočí, jako by pozorně naslouchal. Hany Limmington si sedl naproti němu a pokynul mladému policistovi, aby odešel. Pak nasadil jeden ze svých nejlepších úsměvů.

„Uvědomuješ si, že půjdeš nadlouho do chládku, Boysie? Na moc dlouhou dobu. Obvinění z vraždy je velmi vážné. Nebudu chodit kolem horké kaše, řeknu ti to přímo. Tvůj bratr je velmi podivný člověk. Vím o vás dvou víc, než si myslíš. Váš strýc už je ve věku, neodsedí si trest tak snadno jako vy. Pravděpodobně umře v nějaké vězeňské nemocnici, bez rodiny.“ Odmlčel se, aby jeho slova vstřebal.

„Myslím, že bychom my dva mohli uzavřít dohodu. Tvoje sestřenice Delia má na těle pohmožděniny a její maličká jakbysmet. Zjistím si všechno, pokud chci. Můžu se postarat, aby to vypadalo, že jste šli jen na přátelskou návštěvu a vymklo se to z ruky. Potřebuju k tomu ale tvůj podpis. Můžeš ušetřit sobě, svému strýci i dalším lidem hodně smutku, když se vzdáš a odsedíš si to. Co na to říkáš, Boysie?“

Ten na muže sedícího proti němu jen chladně civěl. Pomalu složil ruce vedle sebe. Pak tlumeným hlasem prohodil: „Co kdybyste mi přinesl čaj, pane Limmingtone, a pak odsud vypadl? Začínáte mi lézt na nervy. Já, můj bratr ani můj strýc jsme se k tomu domu ani nepřiblížili, a vy to víte. Jen se to na nás snažíte navlíknout. Tentokrát si zahráváte se špatnými lidmi.“

Limmington vytřeštil oči a zlostně prohodil: „Pokoušíš se mi vyhrožovat, Boysie?“

Rozhlédl se po prázdné místnosti a ve tváři měl výraz, který Limmington dřív neviděl. Téměř brutální.

„A co myslíte? Vy mi strachu nenaženete, kámo. Nejste nic než drobná díra v prdeli světa. Sedíte tu ve fajnovém obleku jako ze žurnálu a nablýskaných hnědých botách a pokoušíte se mě jen oblafnout. Jste jen polda. Jste jako špína na mých botách. Nic neznamenáte, chápete? Kdybych chtěl, mohl bych vás vymazat z povrchu země, takže mě neprovokujte. Zavolejte toho svého kámoše a zapomeňme, že tenhle rozhovor vůbec proběhl.“

Limmington se začal bát. Boysie Cavanagh mu právě řekl, že za jistých podmínek se může jeho život ocitnout v nebezpečí. A že je připraven se ho zbavit jako švába nebo brouka. Harry Limmington si na krátký okamžik představil, jak ho manželka Violet oplakává jako jejich jediného syna.

Právě tehdy, v malé vyšetřovací místnosti, tváří v tvář jednomu z Cavanaghových dvojčat, si uvědomil a opravdu pochopil, co na sebe vzal.

Šestatřicetiletý Dillinger s velkýma odstávajícíma ušima a vyzáblou figurou pracoval jako policista deset let. Dosud se neoženil a nikdy se nepokoušel stát něčím víc než prostým policistou. Momentálně držel v ruce zkrvavenou rukojeť krumpáče, tedy hlavní důkaz proti Cavanaghovým. Ze zamknuté skříňky v důkazní místnosti ji vyndal jiný policista, jistý Rushton, který ji Dillingerovi předal na parkovišti The Oaks v Ilfordu asi před půl hodinou. Ten už ve svém černém zephyru mířil do Dagenhamu, kde si předmět měl vyzvednout další člověk a zbavit se ho. Za tuhle práci měl zinkasovat pět set liber a už si plánoval, jak s penězi naloží.

Ze všeho nejdřív se chtěl zastavit v Berwick Manoru, vybrat si tam hezkou holku a hrát ruletu. Pak zamýšlel darovat nějaké peníze své matce a padesáti librami přispět sestře na svatbu.

Ze snění ho vytrhlo klepání na okno vozu. Vystoupil, předal balíček, nasedl zpátky a okamžitě odjel. Nepadlo přitom jediné slovo.

Dillinger se v duchu usmál, vyrazil do Rainhamu, Berwick Manoru a vstříc dobrému životu.

Briony osobně rukojeť spálila, dokud neshořela na popel. Pak se usmála na muže ve Fordově spalovně, vtiskla mu do ruky pětistovku a nasedla do auta, kterým ji Jimmy Nailer odvezl do Manor Parku k Bernadettě.

Delia z ložnice vůbec nevylezla, nejedla a ani s nikým nepromluvila. Bernadetta ji tam nechala, neboť měla strach, že by dokázala své dceři ublížit. Když se Briony vrátila, vyběhla Bernadetta na chodbu, až vrazila do pobledlé Cissy u vstupních dveří.

„Je všechno v pořádku, Bri?“

Briony se usmála. Poprvé ten den od srdce. „Už ano. Ráno by je měli propustit.“

Svlékla si tenký kabát a přehodila ho přes zábradlí. „Cissy, přestaň na mě tak zírat a připrav mi horký, sladký čaj. Kde je Delia, Bernie?“

Cissy spěšně odešla. Její nervozity si všimli všichni. Bernadetta šla za Briony do obývacího pokoje a zajíkla se. „Ještě ani neslezla dolů. Já za ní nemůžu, Briony, zamordovala bych ji. Nikdy v životě jsem nebyla tak rozzuřená a vyděšená.“

Briony chápavě přikývla.

„Kde je Faith?“

„Naštěstí spinká. Uložila jsem ji asi před hodinou.“

„Zajdu za Delií. Musí se dozvědět, co má říkat. Poldové by mohli kdykoliv přijít se zatykačem. Budou se jí vyptávat na hádku s Jimmym. Chci, aby odpovídala, jak má.“

Briony prakticky vyběhla po Bernadettině naleštěném schodišti a vrazila do Deliina pokoje.

Jakmile Delia uviděla svou tetu u čela postele jako anděla pomsty, vyděšeně vyskočila. „Způsobila jsi velké potíže, děvče, ale s potěšením ti oznamuji, že už jsem je vyřešila,“ řekla tvrdě, až Delia dostala strach.

„Ale, tetičko Bri…“

Briony mávla rukou a posadila se na postel. „Sklapni, Delie, na tvoje báchorky nejsem zvědavá. Chci, abys mě teď velmi pozorně vyslechla. Už tě tady hledala policie.“ Všimla si, jak Delia vykulila oči. „Tvoje matka je odbyla, ale oni se vrátí zpátky. Pověděla jim, že ti podala sedativa, protože jsi byla v šoku. Uvěřili jí, ale jak jsem řekla, přijdou zas. Povíš jim, že ses s Jimmym opravdu pohádala, ale pak jsi z bytu odešla a zůstala tady se svými bratranci a otcem. Ty, já a tvoje matka jim poskytneme alibi. Povíme, že Cissy se odsud celou dobu ani nehnula a podávala večeři. Když se budeme všichni držet téhle výpovědi, nic nezmůžou, že?“

Delia přikývla.

„Poslyš, Delie, tohle je vážná věc. Jestli hoši a tvůj otec půjdou sedět, bude to peklo. Rozumíš, co ti říkám? Způsobilas to ty a je na tobě, abys nám pomohla zachránit, co se dá.“

Delia opět přitakala. Briony věděla, že na ni budou muset dohlédnout. Mohla se snadno stát mouchou v jejich jinak dokonale promazaném stroji. Důkazů se zbavili. Samozřejmě to způsobí poprask, ale bez důkazů policie stejně nic nezmůže. Otisky prstů v bytě jejich sestřenice nebyly ničím zvláštním. Jimmyho Sellarse všichni znali jako drogového dealera, mohl ho zabít kdokoli, komu dlužil peníze nebo komu dodával drogy. Briony věděla, že pokud se budou držet své verze, mohli by všichni tři být ráno doma. Ruby už pracoval na žalobě za obtěžování; použili by ji však jen v případě, že by se policisté pokusili pokračovat ve vyšetřování. Všechny spisy, ve kterých stála zmínka o rukojeti krumpáče, už byly v Rubyho rukou. O to se postaral Tommy. Briony je hodlala zničit, až nastane vhodná doba.

Kromě Delie, která to všechno způsobila, měla všechno pod kontrolou.

Píchla štíhlým prstem do neteře. „Vím, že jsi Faith ztloukla ty, a ne Jimmy. Ten hoch zemřel jen proto, že jsi potížistka. Nikdy jsem si nemyslela, že to o tobě povím, Delie, ale v budoucnu se mi zdaleka vyhni. Drž se ode mě dál, protože nevím, čeho jsem ve vztahu k tobě schopná. Dvojčata se dozvědí celou pravdu, je to fér. Využilas je. Už se o to nikdy nepokoušej.

Zavinilas smrt otce vlastního dítěte i to, že tvého otce a bratrance zatkli a obvinili z vraždy. Já takovou věc nepromíjím jen tak. A už vůbec ne tvoje matka, otec nebo dvojčata. Vezmi si proto k srdci moji radu a brzy se vzpamatuj. Přemýšlej o tom, co jsem řekla, a vyklop policii, co jsem ti poradila. Zahraj, že jsi v šoku. A taky jim řekni, že měl Jimmy jako dealer mnoho nepřátel. A že pořád lidi podrážel. Jen tak dostaneš svého otce z toho svinstva, do kterého jsi ho namočila. Jen ty, jasné?“

Delia se strachem a slzami v očích přikývla.

Briony s ní neměla žádný soucit. Vlastně moc nescházelo, aby jí vrazila facku, až by jí zvonilo v uších ještě několik dalších dní.

Své neteři nedůvěřovala, a to ji rozesmutnilo víc než všechno ostatní.

*

„Jak to myslíte, že důkazy zmizely?“ vyhrkl Limmington nevěřícně.

„Přesně tak, jak to říkám, pane. Ta rukojeť krumpáče je fuč. A kufr rolls-roycu někdo vydrhnul tak, že je čistší než kozy kojné. Taková jsou fakta.“

„Jak myslíte to: ‚Taková jsou fakta?‘„ Limmington začínal uvažovat, jestli má ten mladík všech pět pohromadě.

Mladý detektiv si povzdechl. Nechtěl dělat tuhle část práce. Věděl, že se veškerá kritika snese na jeho hlavu.

„Vy jste tu rukojeť krumpáče viděl, pane? Tu, kterou použili Cavanaghovi k zavraždění Jimmyho Sellarse?“

Limmington přikývl.

„Někdy mezi včerejším večerem a dnešním ránem zmizela ze skříňky, kde shromažďujeme důkazy. I se všemi záznamy a složkami. Jako by nikdy neexistovaly. Nemáme vražedný nástroj, záznamy, nic.“

„Ale já jsem tam tu rukojeť osobně dával. Tohle si nenechám líbit! Zajdu k šéfovi.“

Policista nepatrně přikývl, jako by s tím počítal. „Už vás očekává, pane.“

Harry Limmington rázně odešel. Nemohl uvěřit svým uším. Vrazil do šéfovy kanceláře bez klepání, což nikdy předtím neudělal.

„Á, pan Limmington, pojďte dál,“ řekl vrchní komisař Christopher Whiteside přátelsky a klidně. „Posaďte se. Je to opravdu hrozný případ. Hrozný. Buďte si jist, že se o to osobně zajímám.“

Harry Limmington měl pocit, že mu srdce spadlo až kamsi do jeho čistých nylonových ponožek.

„Sám jsem tu rukojeť krumpáče dával mezi důkazní materiály, pane. Podepsal jsem to. Mám dojem, že můžeme Cavanaghovy usvědčit z vraždy i bez ní. Jsem ochoten vystoupit před soudem a vysvětlit jim, že šlo o podvodné odcizení důkazů.“

Christopher Whiteside věděl, že to je planá hrozba, a zazubil se. Byl to stejný úsměv, jaký před několika hodinami viděl u Boysieho Cavanagha. V tu chvíli pocítil tentýž strach, ale tentokrát i znechucení.

„Dostal jsem formální žalobu, vlastně kopii žaloby, v níž se uvádí, že jste celkem šestnáctkrát obtěžoval Cavanaghova dvojčata a vyvrcholením se stalo obvinění z vraždy, kterou jim nelze prokázat.

Podívejme se na to racionálně, ano? Nemáme žádné důkazy, jen žalobu. Noviny by si na nás smlsly. Z dobrého zdroje jsem se dozvěděl, že o to mají zájem News of the World. Jste dobrý policista, Limmingtone, vlastně jeden z nejlepších. Pokud hodláte pokračovat ve vyšetřování, čeká vás pád z velké výšky. Nechte to být. Zatím je budeme sledovat a vyčkáme na svou šanci.“

Limmington svěsil ramena. Všechno jeho snažení bylo k ničemu. Udělalo se mu z toho mdlo.

„Takže vy dopustíte, aby jim to prošlo?“ zeptal se téměř neslyšitelně.

Whiteside se usmál. „Propustili je z vazby před dvěma hodinami.“

Harry se otočil a odešel.

Vrátil se do kanceláře jako poražený člověk. Zvedl telefon a vytočil číslo ministra vnitra. Hlas ze schránky ho informoval, že ministr není dostupný.

Harry vytušil, že bude nedostupný delší dobu.

Boysie šel přímo do Suzyina domu, aby ji ujistil, že je všechno v pořádku. Marcus a Daniel odjeli domů do Manor Parku.

Bernadetta a Briony měly takovou radost, že je zahrnuly polibky a objetími. Cissy propukla v pláč a připravila jim snídani, jakou v životě nejedli.

Popíjeli čaj a znepokojeně si vyslechli celou pravdu o Sellarsovi. Marcuse to naprosto zničilo. Zato Daniel se tak rozlítil, až měla Briony strach, aby nevyběhl po schodech nahoru a nespáchal další vraždu.

„Cože?“

„Je to pravda, Danny,“ řekla Bernie zaraženě. „Jimmy se malé nikdy netkl a udeřil Delii, protože s Faith tak hrozně zacházela. Dozvěděly jsme se to včera v noci od Delie. Prý chtěla Jimmymu udělit lekci, protože jí řekl, aby odtamtud vypadla. Chtěla se mu za to pomstít.“

„Tvrdíš, že jsem strávil noc na stanici jen proto, že si ta husa chtěla vyrovnat účty se svým klukem? Málem mě obvinili z vraždy! Teta lítala, aby to všechno urovnala, jen proto, že ta běhna chtěla nechat Jimmyho Sellarse pořádně ztlouct? To se mi snad jenom zdá! Mohli jsme teď sedět v base deset let a jen kvůli tomu, že ta věčně sjetá káča chtěla nechat svýho přítele zmrskat? Kde je?“

Briony ho chytila za paži, až mu svým stiskem zaťala nehty do kůže.

„Uklidni se, Danny, uklidni se. Dostali jste se do téhle šlamastyky proto, že jste ztratili nervy. Jestli se do Delie teď pustíš, zhroutí se. Věř mi, že dostala svoji lekci. Ví, co provedla. Když na ni začneš řvát, ničeho tím nedosáhneš.“

Marcus poprvé promluvil: „Je to zvláštní, víš? Odjakživa jsem měl pro Delii slabost. Měl jsem ji radši než Rebeku, ale teď bych jí s potěšením zlámal vaz. Když pomyslím na to, co způsobila, nejradši bych ji zabil!“

„Uklidni se, Marcusi. Je to, jak Briony řekla. Delia na tom momentálně není nejlíp. Jestli ji zmlátíš, nevíme, jak se zachová. Nikdy jsem si nemyslela, že to řeknu, ale ta holka dělá jen potíže.“

Delia slyšela zvýšené hlasy v přízemí a srdce jí tlouklo na poplach.

Nejhorší na tom ovšem nebylo to, že Jimmy umřel, ale fakt, že před rodinou ztratila tvář. Že přišli na to, co je zač. Čím víc o tom přemýšlela, tím víc potřebovala něco, co by ji otupilo. Danny, Boysie i její otec už věděli, že je lhářka a potížistka a že ještě ke všemu mlátí dítě. Matka už ji informovala, že malá s ní tenhle dům neopustí. Faith byla milé dítě, které do Deliina životního stylu jaksi nezapadalo. Potřebovala ji jen na to, aby u sebe udržela Jimmyho Sellarse.

Teď, když Jimmy zemřel a ona si to rozházela s celou rodinou, si musela hledat nový život.

Boysieho potěšilo, jak ho Suzannah přijala. Doslova se mu vrhla do náruče. Boysie ji zvedl a Doreen Rankinsová, která stála u okna, radostně pokyvovala hlavou.

Její děvče si umělo vybrat.

Boysie Suzy vášnivě políbil a cítil, jak se tiskne pevnými, drobnými ňadry k jeho hrudníku.

„Věděla jsem, že jsi nemohl udělat tak hroznou věc, Boysie. Hned jsem to mámě i tátovi říkala!“

„Šlo jen o omyl, miláčku. Co kdybychom se teď projeli a naplánovali svatbu?“

Suzy se zazubila, když ji něžně postavil na zem. „To by bylo prima, Boysie.“

Odvezl ji do Hatton Garden, kde jí koupil nezvykle okázalý a drahý zásnubní prsten.

Suzy, která měla radost, že se její muž vrátil domů a svatba byla stále v plánu, na něj s pýchou i strachem hleděla.

Odteďka už Boysiemu patřila navždy. Vnitřní hlas jí našeptával, že patřila celému Cavanaghovic klanu.

Tento pocit však rychle potlačila a políbila Boysieho na rty před zraky postaršího klenotníka. Nemohla se dočkat, až se prstenem pochlubí svým příbuzným a přátelům.

44

„Kdes byl, Boysie? Prostě odsud vypochoduješ bez rozloučení a jsi celou noc pryč. Chci vědět, kdes byl? A hlavně, Boysie Cavanaghu, s kým jsi byl?“ zaječela Suzy. Zdálo se, že během roku od jejich svatby získal její hlas na ostrosti. Až děsivě se podobal matronám.

Boysie se neúspěšně pokusil obejmout manželčino rostoucí bříško.

„Nedotýkej se mě, nevím, kdes byl.“

Boysie zaskřípěl zuby a pak řekl tak tiše, jak jen to jeho vztek dovolil: „Suzy, miláčku, měl jsem nějakou práci. Nic víc. O obchodních záležitostech s tebou nikdy nediskutuju, zlato. Čím míň víš, tím líp. Zavři už pusu a dej mi snídani, ano? Mám hlad jako vlk.“

Suzy podle modulace Boysieho hlasu poznala, že ho dohnala, co nejdál mohla. Protože věděla, kdy se stáhnout, pár sekund na něho jen chladně upírala zrak a pak odešla do kuchyně připravit vejce na slanině. Navenek sice nic neprozrazovala, ale v duchu stále zuřila.

Bydlela ve velikém impozantním domě, který vybavila nábytkem podle svého vkusu, měla víc peněz, než mohla utratit, a čekala dítě. Věděla, že ji manžel miluje. Proč tedy nebyla šťastná? Proč dělala kravál pokaždé, když jí něco přelétlo přes nos?

Protože se necítila spokojená. Když se nabažila novosti, získala reálnou představu o tom, jaký směr nabere její další život.

Nesměla chodit se svými přáteli sama. Mohla jen doprovázet manžela, obvykle do klubů, které vlastnil, nebo do hospod, kde ho víc než přijímali s otevřenou náručí. Jeho tety ji často navštěvovaly a očekávalo se od ní, že i ona bude navštěvovat často je.

Boysie ji hlídal jako ostříž. S jejími přítelkyněmi prakticky nekomunikoval, jelikož si prý s tlupou mladých dívek neměl co říct.

Jenže ona přece byla stále mladá, že?

Chtěla žít i svým životem, ale dokonce i hudbu musela poslouchat potichu, protože Boysie nesnášel hluk.

I toho, že se k ní v obchodech a na trzích zpočátku chovali jako ke královně, se nabažila. Vlastně jí to najednou začalo lézt na nervy. Předevčírem v potravinách dokonce obchodník přestal obsluhovat jinou zákaznici a přednostně se věnoval jí. Když dotyčná dívka viděla Suzyino nové oblečení, naditou peněženku a to, jak ji zahrnuje obchodník péčí, vyčetla Suzy z její tváře otevřenou nenávist.

Toužila na ni v tu chvíli zakřičet: „Nechtěla bys být na mém místě, zlato. Zdá se to sice prima, ale není to tak. Připadám si jako ptáček v kleci. Nemůžu se pohnout, aniž by se mě šest lidí ptalo, kam jdu, co dělám a proč to dělám.“

Dokonce i jeho zatracená babička - babi Molly, jak ji stále nazýval - byla jako jeho ocásek. Neustále do všeho strkala nos, a přitom o to nikdo nestál. Tetička Briony Boysiemu naslouchala se stejným zaujetím jako tomu spratkovi, které dali jméno Faith. Takové pitomé jméno!

Suzy hodila tři plátky nejlepší slaniny na pánvičku. Tuk se mezitím tak nahřál, že začal ihned prskat, a žhavé kapky ji zasáhly do obličeje. Štiplavá bolest jí vehnala slzy do krásných modrých očí.

Nesnášela své těhotenství a nesnášela být vdanou paní. Být manželkou muže, který s ní zacházel jako s panenkou. Nelíbilo se jí, že ji vyzvedl a pohrával si s ní, jen když mu to vyhovovalo, a pak ji opět odložil jako do skříně, dokud nedostal chuť si s ní zase hrát.

Za deset minut před manžela položila talíř se snídaní, nalila dva šálky čaje a potom pozorovala, jak její velký a skvělý pan manžel jí.

V tu chvíli si uvědomila, že ho začíná nenávidět.

Bessie a Liselle pomáhaly Kerry obléknout do televizního vysílání. Poté, co se na Brionin popud objevila v hudební show na BBC2, užívala si Kerry svou bývalou slávu. Rok poté přijala několik nabídek. Liselle obrat událostí v matčině životě velmi potěšil. Opět se stala Kerryinou manažerkou, čímž se poněkud omezily její návštěvy otce v New Yorku, ale i tak měla ohromnou radost.

„Tahle tmavě zelená ti sluší, mami, podtrhuje jiskru ve tvých očích. Budeš před kamerou vypadat dobře.“

Kerry si povzdechla.

Na vzhledu jí tolik nezáleželo, spíš ji zajímalo, jestli si stihne před show dát v zelené místnosti frťana vodky. Usmála se.

„Díky, zlatíčko. Myslím, že tentokrát výběrem své písničky šokuju pár lidí. V mém věku a takový hit!“ Upřímně se zasmála.

„Poslyš, mami, John Peel pozná dobrou věc, když ji uslyší. Od konce padesátých let jazz zase frčí. Bylas jednou z nejlepších bluesových a jazzových zpěvaček své doby. Zpívala jsi blues, když o většině dnešních hvězd nikdo neměl potuchy. Nepřekvapuje mě, že se vracíš na vrchol. Zasloužíš si to.“

Kerry se slovům své dcery usmála. Lissy byla v mnoha ohledech skvělou dcerou. Naprosto své matce a jejímu talentu věřila. Cítila k ní ohromný respekt a dovedla ji kočírovat železnou vůlí. Kerry Cavanaghovou nemohl nikdo kritizovat, pokud byla Liselle nablízku. Nikdo.

V jistém smyslu jí dcera připomínala Briony. Byla stejně cílevědomá, když po něčem velmi toužila. Briony splnila svůj slib, i když o pár dní později. Vytáhla Kerry ven, oblékla ji od hlavy k patě a zařídila jí, aby vystoupila v hudební show. Předtím jí nalila dva panáky vodky, aby nebyla nervózní. Kerry zazpívala píseň Miss Otis Regrets čistě a vložila do ní celou svou duši. Získala si všechny své staré fanoušky a pár nových, mladých příznivců, kteří v obchodech začali vyhledávat její desky, aby slyšeli písně, jež kdysi nazpívala. V posledních měsících nabral její život překvapivě nový směr, ale Kerry si ho opravdu vychutnávala.

Dnes si před představením směla vypít dvě štamprle vodky a pár frťanů, které si tam propašovala. Liselle se smířila s tím, že její matka potřebuje pít, aby mohla zpívat. Bylo to prosté. Pokud ji dokázali v pití ohlídat, podávala výkony, které těšily Kerry, Lissy, Briony i publikum. Hostovala dokonce v programu Ronnieho Scotta a Bessie s ní zpívala na dalších místech v Londýně.

Kerry znovu popíjela, ale hlídala se, takže dokonce i doktor z Harley Street, kterého Briony platila, na tom neshledával nic špatného. Jak sám řekl, mnozí lidé si dennodenně dávali pár panáků.

Pomocí nich redukovali stres v práci a v rodině.

Kerry si doktora Montgomeryho oblíbila. Choval se k ní vlídně. Nikomu se samozřejmě nechlubila tím, že jí také píchal demerol za čtyřicet babek. Nikdo se jí na to koneckonců neptal, že? Proč by tak dobrou věc kazila?

*

Briony a Tommy seděli ve studiu s celou rodinou. Briony po očku sledovala Boysieho a jeho manželku, kteří se nacházeli na konci řady. V duchu si povzdechla. Vsadila by se, že mezi nimi není všechno v pořádku. Daniel seděl vedle ní se svou současnou milenkou Christabel - strašné jméno! -, která mu něco neustále povídala. Briony se smutně usmála. Tahle známost jistě dlouho nevydrží, pomyslela si.

Bernadetta seděla s Marcusem a na chirurgicky vypnuté tváři měla nános líčidel. Od Rosaleeniny smrti a Marcusových záletů se o svůj zevnějšek až přehnaně starala. Za různé kosmetické zákroky a další omlazující prostředky utrácela hotové jmění. Chudák Marcus už si připadal na nějaké zálety příliš starý.

Vedle Bernie a Marcuse seděla Rebeka s manželem Johnem. Briony postřehla, jak se oba důležitě tváří, a musela potlačit úsměv. Ti dva si dokonce byli podobní - měli tmavé vlasy, mandlové oči a římské nosy. Rebeka si neodložila kožich ani v přetopeném studiu a Briony správně pochopila, že je nejspíš nový. Sice ze sekáče, ale pro Rebeku přesto nový. Takhle si představovala způsob, jak ostatním členům rodiny předvést, že se jejímu manželovi Johnovi daří. Kupodivu tím Briony potěšila. Rebeka žila slušně, a když od rodiny nechtěla pomoc, bylo to jen dobře.

Při pohledu na Delii se však Briony poněkud zamračila. Seděla vedle dalšího chlápka, který patřil k lůze společnosti, jak rodina její četné přátele nazývala. Chovala se však nezvykle tiše - jako by to snad nebyla ona. Měla rozšířené zorničky a Briony uvažovala, jaké svinstvo jí to zase koluje v žilách. Připadalo jí zvláštní, jak velkou úlohu hrály drogy a alkohol v životě Cavanaghových žen. Nejprve Kerry a teď Delia. Jak se mohly stát takovými slaboškami?

Briony nikdy nemohla pochopit, proč všichni nejsou tak silní jako ona, ani proč se nedokáží prát se životem. Všichni ostatní se s tím smířili a chápali to. Briony však měla natolik silnou osobnost, že slabosti jiných prostě nerozuměla.

Obrátila pozornost k matce a zazubila se na Tommyho, který jen zavrtěl hlavou a usmál se. Molly seděla mezi svými vnuky v jehněčím kožíšku, který byl cítit naftalínem a levandulovou toaletní vodou. Briony dávno zapomněla na staré půtky a považovala svou matku ve velmi pokročilém věku za skvělou ženu. Na konci řady seděla Cissy s kapesníkem v ruce, neboť věděla, že začne plakat dojetím. Cissy zkrátka brečela pořád.

Světla ve studiu se rozsvítila a Briony se uvelebila v křesle. Všichni přítomní, ať mladí či staří, měli jedno společné - chtěli slyšet Kerry Cavanaghovou zpívat. Briony v té chvíli prožívala pocit naprostého bezpečí. Jejich rodina přežila leccos, takže ji už nic nemohlo porazit. Alespoň si to Briony myslela.

Před publikum vystoupil John Peel a promluvil do kamery: „Dnes mezi nás zavítala žena, která zpívá téměř padesát let. Po dvacetileté pauze se vrátila a dokázala, že patří stále k nejlepším. Slečna Kerry Cavanaghová!“

Ve světlech reflektorů se objevila Kerry se svou doprovodnou skupinou. Ozval se ohlušující tříminutový potlesk. Když se publikum utišilo, Kerry zpěvným hlasem řekla: „Děkuji vám. Všem vám moc děkuji. Dnes vám zazpívám pár starších věcí, ale začnu písní, kterou jsem slyšela před pár lety. Doufám, že se vám všem bude líbit.“

Mladý muž začal hrát na akustickou kytaru a Kerry přistoupila k mikrofonu. Chytila ho do ruky a pár vteřin poklepávala nohou do rytmu. Pak spustila Me and Bobby McGee a publikum užasle naslouchalo jejímu čistému a talentovanému hlasu.

K sólové kytaře se brzy připojily dvě elektrické kytary, bubny a klavír. Ozvaly se bluesové tóny chóru a mezi nimi ostrý a čistý Kerryin hlas:

„Ach, svoboda je jen další slovo,

pro které nemáte co ztratit.

Nic nestojí, je zdarma.

Briony užasle poslouchala, jak její sestra svým neopakovatelným stylem zpěvu vystřihla píseň Janis Joplinové. Tímto kouskem dokázala nejen jí, ale všem ostatním, že dokáže zpívat, dokud nepadne. Přestože jí bylo přes šedesát let, dala písni nový rozměr a její doprovodná skupina hrála, jako by na tom závisel její život. Všichni se cítili poctěni, že se mohli na tomto zázračném představení podílet.

Když dozpívala, publikum vstalo a tleskalo vyzáblé ženě na pódiu, která zpívala jako anděl. John Peel vyšel na scénu a tleskal s nimi. Publikum doslova šílelo. Dokonce i kameraman tleskal.

Briony se podívala na Cissy a nijak ji nepřekvapilo, že pláče.

Briony se šťastně posadila a chytila Tommyho za ruku. Naklonil se k ní a šeptl jí do ucha: „Umí zpívat, Bri, a nikdo jí to nevezme.“

Briony vehementně přikývla. Tommy měl pravdu: O takový hlas ji opravdu nikdo nemohl připravit. Ani Kerry samotná, třebaže se o to pokoušela.

Briony si melodii broukala ještě celý příští den. Jako by se jí vtiskla do paměti a nemohla ji ze sebe dostat. Slyšela ji předtím mnohokrát, ale tehdy ji spíš vnímala jako píseň pro mladé. Kerryiným přednesem se stala písní pro každého.

Vyšla z domu a lehkým krokem zamířila k autu s písní na rtech. Připadala si uvolněná a mladá. Musela se tomu smát. Tommy jel na psí dostihy s Boysiem, Danielem a Marcusem. Tato kratochvíle pro ně představovala zábavu i ziskový podnik, vzhledem k tomu, že jej pořádala dvojčata. Briony chtěla navštívit Kerry a Liselle – dokud nespatřila muže, který stál na příjezdové cestě k domu.

Slunce ji na okamžik zaslepilo, takže postavě ve stínu neviděla do obličeje. Zdála se jí povědomá, ale když přistoupila blíž, srdce se jí na okamžik zastavilo.

Jakmile si ten muž všiml, jak na něho zareagovala, instinktivně jí podal ruku, aby neupadla. Briony se jí chytila jako tonoucí stébla a poprvé za dlouhá léta ucítila teplo dlaně svého syna.

„Slečno Briony Cavanaghová.“

Briony zapálilo v žaludku, jako by právě vypila láhev kyseliny. „Benedict.“

Jakmile vyslovila jeho jméno, Benedict Dumas věděl, že všechno je pravda. Sledoval ji téměř rok. Najal si soukromé detektivy, aby zjistili informace o jejích podnikatelských aktivitách, ale jemu to nestačilo. Bez ohledu na to, jak děsivé zprávy se o ní dozvídal, ho svým způsobem fascinovala. Musel ji poznat, musel s ní mluvit. Bojoval s pocity opovržení a zároveň zvědavosti. Byla to jeho matka, žena, která ho porodila.

„Pojď dovnitř…, pojď dál…“ Briony činilo potíže mluvit. Vyhledal ji a přišel, jak si vždy přála. Stál na jejím prahu a její radost neznala mezí. Mlčky ji následoval do domu.

Cissy stačil jediný pohled na muže, který vešel dovnitř, a v naprostém šoku jí spadla brada. Jako by se právě dívala na Briony. Měl stejně zelené oči, stejnou tvář a dokonce i zrzavé vlasy. Brionin syn přišel domů.

Briony zavřela dveře a pobídla ho, aby se posadil. Opatrně zaujal místo, jako by se bál, že křeslo rozláme. Briony odešla k baru a nalila dvě sklenky brandy.

Přijal skleničku bez jediného slova.

Dlouho se jeden na druhého jen se zájmem a s jistou opatrností dívali. Oba postřehli, jak jsou si podobní. Nakonec Briony prolomila ticho: „Kdo ti to řekl?“

„Otec.“

Vychutnávala jeho hlas jako žíznivý, jenž touží po doušku čisté vody, jako hladový po lahodném soustu.

„Henry? Řekl ti to Henry?“

Benedict zavrtěl hlavou. „Loni zemřel. Zmínil se o tom ve své poslední vůli. Nevěděl jsem to, neměl jsem o tom ani tušení…“

V tu chvíli v jeho hlase vycítila bolest a nepříjemný šok, který mu zjištění zjevně přineslo. Evidentně z toho necítil pražádnou radost.

„Stalo se to už dávno. Vlastně před víc než padesáti lety, což už samozřejmě víš.“

„Byla jste tehdy dítě, dětská prostitutka…“

Jeho slova na Briony zapůsobila jako úder. Zatočila se jí hlava. Jakým způsobem to řekl! Pak ji popadl vztek a slova se z ní řinula jako láva: „Poslyš, Benedicte Dumasi! Bylo mi třináct, když ses narodil! Pouhých třináct! Můj otec mě prodal tvému otci, šlo o prostý obchod. Nejdřív k němu chodila moje starší sestra Eileen, Bůh ji opatruj. Nikdy se z toho nedostala. Zemřela kvůli Henrymu Dumasovi, pomátla se z toho!

A teď mě dobře poslouchej. Tvoje matka si tě ode mne koupila, protože jsem byla sama dítě. Nevěděla jsem o životě nic a zároveň i všechno - díky tvému otci! Porodila jsem tě a milovala tě. Milovala jsem tě víc než cokoli na světě, ale okolnosti byly takové, že jsem se tě musela vzdát. Šlo jen o další obchod Dumasových.

Tvůj otec nedokázal spát se zralou ženou, měl rád nevyspělá děvčátka, která o mužích nic nevěděla. Kupoval si je, jako si ostatní muži kupují dospělé prostitutky. Je mi líto, že tě připravím o iluze o tvém otci, ale taková jsou fakta. Henry Dumas zformoval můj život a kvůli němu jsem žila jen napůl. Celá léta jsem pak nic necítila.

Neuplynul den, abych na tebe nemyslela, Benedicte. Jsi moje jediné dítě. Mrzí mě, jestli nesplňuju tvoje představy, ale je to jen další věc, se kterou nic nenadělám.“

Benedict se jí podíval do očí a řekl jí něco, co ji nikterak nepřekvapilo: „Henryho Dumase jsem celý svůj život nenáviděl. Je to zvláštní, ale otec mé matky…, mé adoptivní matky, byl pro mě jediným mužem, na kterém mi záleželo. Ačkoli teď vím, že nebyl ani můj příbuzný.“

Briony zalitovala svého výbuchu vzteku, ale tenhle hezký a vychovaný muž ji vyděsil. Pochopila, že se na ni dívá spatra a že se za ni stydí. Chtělo se jí z toho plakat.

„Proč jsi přišel? Proč jsi mě chtěl vidět?“ zeptala se, ačkoli se bála jeho odpovědi.

„Musel jsem vás poznat, musel jsem vás vidět a promluvit si s vámi. Potřeboval jsem vědět, odkud pocházím… Jestli jste opravdu tak špatná, jak mi tvrdili…“

Briony se zasmála, třebaže její smích neměl daleko k pláči. „A jsem?“

Benedict dopil brandy na jeden lok a podíval se do tváře tolik podobné vlastní. „Ano, jste.“

Pak vstal a odešel.

Briony slyšela jeho kroky, skřípot jeho drahých bot na štěrkové příjezdové cestě. Odešel od ní.

Rozplakala se a cítila spalující žár ponížení a studu.

Tohle jí udělal vlastní syn, její chlapec. Přesto ho milovala celou svou bytostí.

Benedict odešel z matčina domu a kráčel po cestě v naprostém šoku. Viděl jsem ji, mluvil s ní a seděl v jejím domě. Největší dojem v něm zanechal fakt, že vypadala jako on. Mohla být jeho sestrou.

Otevřel dveře svého vozu, sedl si za volant a vnímal, jak se tlukot jeho srdce uklidňuje. Několikrát se zhluboka nadechl.

Byla tak mladá.

Jsme jako bratr a sestra, honilo se mu hlavou. Představil si ji v tu chvíli jako mladinkou, desetiletou dívenku. Najednou v duchu viděl, jak jeho otec provádí s děvčátkem to, co dospělý muž se ženou. Jak se jí zmocňuje, jako by na to měl právo. Vždyť za ni zaplatil. Viděl její vyděšenou tvář, zvlněné zrzavé vlásky a zelené oči. Ta představa ho znechutila, ale víc ho bolelo, jak jí sám ublížil. Jenže on v ten okamžik ženě-dívce, která ho porodila, chtěl způsobit bolest. Stejnou bolest, jakou prožíval on během posledního roku.

Copak ona také netrpěla celých padesát let? Vlastně přes padesát let. Od první chvíle, kdy se setkala s jeho otcem? Chtěl ji ranit, protože ho opustila, dala ho Isabel a Henrymu Dumasovým, přestože se narodil jí a pocházel z její krve. Přestože byla jeho matkou.

Copak jí nechtěl oplatit každou bolest, kterou mu způsobil otec, jehož nemohl ani vystát? Otec, který ho jako mladého chlapce ohavně mučil jen proto, že ho porodila Briony Cavanaghová? Proto, že jeho pravá matka byla pouhým dítětem a manželka Isabel ho koupila, neboť tak zoufale toužila po dítěti?

Benedict si nyní jasně uvědomoval, že se stal jakýmsi nástrojem, kterým Isabel oplácela Henrymu Dumasovi jeho činy. Díky němu nad svým manželem měla moc. Využívala Benedicta, aby se Henrymu pomstila za to, že nemohla mít vlastní dítě.

Nechtěl se té ženě pomstít právě proto? Nechtěl jí oplatit, že kvůli ní celý život trpěl?

Věděl, že po setkání se svou matkou bude trpět dál. Jenže tentokrát i pocity viny.

Přesto díky ní získal všechno. Dobré vzdělání, spokojené manželství, dvě zdravé děti, víc peněz, než potřeboval, a místo ve společnosti, které s titulem zdědil po otci. Benedict Dumas, nyní lord Barkham. Bylo to k smíchu. Dostal titul lorda po člověku se zvráceným zalíbením pro malá děvčátka.

Nesl na svých bedrech těžké břímě, ale nic jiného mu nezbývalo. Musel je nést kvůli svým dětem.

Náhle ho přepadla potřeba vrátit se do toho domu, vběhnout té ženě do náruče, vyplakat se na jejím rameni a slyšet její hluboký chraplavý hlas, který by mu řekl, že všechno bude v pořádku. Místo toho však nastartoval svůj daimler a zamířil domů k Fenelle, Natálii a synovi Henrymu Dumasovi mladšímu. Domů, ke svému skutečnému životu, třebaže vlastně nikdy skutečný nebyl.

Delia navštívila malý klub v Soho, kde se hrála jazzová hudba, podávalo se teplé pivo a kde se mohla kouřit marijánka. Podívala se na devatenáctiletého mladíka s třídenním strništěm na bradě, který stál vedle ní. Už teď litovala, že ho potkala.

Ohromně se mu líbilo, že je příbuznou Kerry Cavanaghové. Delii její příjmení stále pronásledovalo. Jimmy Sellars také miloval fakt, že je příbuznou lidí, které obdivoval, dvojčata obzvlášť. Škoda, že v sobě nenašla stejný obdiv k bratrancům a tetám i ona. Možná by bývala šťastnější.

Delia přijala od Andyho papírek s LSD, chvíli se na něj dívala a pak drogu vložila na jazyk se silným povlakem. Z papírku na ni hleděla usměvavá tvář. Tomuto LSD se říkalo California Sunshine tedy kalifornské slunce, a bylo nejlepší, jaké se dalo sehnat. Cítila potřebu dostat se do rauše, ta potřeba neměla s Andym, jejími tetami ani bratranci nic společného.

Bylo to jen mezi ní a jejím mozkem.

Usmála se. Všude, kam se podívala, viděla muže podobné Jimmymu Sellarsovi. Všichni kouřili trávu, polykali tabletky amfetaminu s barbituráty a LSD. Zápach chemikálií už jim nejspíš prostupuje póry, pomyslela si. Po Jimmym se jí však stýskalo. Moc jí chyběl.

Hodinu poté se konečně cítila sjetá. Místnost začínala mít růžový nádech, tváře před jejíma očima plavaly jako na vodě, jako by je někdo vymodeloval z plastelíny. Zvedla ruku a pozorovala ji v blikajícím osvětlení. V ten okamžik jich viděla patnáct. V duchu se usmála. Vnímala, jak mají ostatní kolem svých těl modrý žár. Jejich těla se proplétala, naprosto zřetelně se pohybovala a přitom se ani nepohnula. Ať žije kalifornské slunce, pomyslela si. Díky němu jsem úplně mimo, a přesto dokážu uvažovat.

Andy jí vtiskl do dlaně pití a ona se vděčně napila teplých bublinek lageru, které vstupovaly do jejího těla. Vnímala všechno každým pórem svého těla, každičký nerv byl v pohotovosti. Právě to na LSD milovala ze všeho nejvíc. Jedině díky tripům cítila, že je naživu. Bez drog měla všechny smysly otupělé a bezmocné. Ten, kdo vymyslel LSD, by si zasloužil Nobelovu cenu, napadlo ji. Měli by ho nosit na rukou a zbožňovat. Objeviteli syntetického pocitu štěstí náležela odměna.

Přesně tak Delia uvažovala, když vrazila do chlápka s dlouhými černými vlasy a pokřiveným úsměvem.

Než stačila pochopit, co se děje, seděla v jeho autě. Pak v bytě v Ilfordu, kde ze sterea vyhrávali Pink Floyd.

Vyprávěla mu o svém životě, o dítěti i o smrti jeho otce.

Muž ji pozorně poslouchal, tu a tam ji pobídl a položil otázku.

Delia, ve své zdrogované mysli, mu na všechno odpovídala. Popravdě a bez špetky nervozity.

Později se pomilovali.

To byla - alespoň pro ni - nejlepší část večera.

45

Tommy pozoroval, jak Briony honí jídlo po talíři. Podíval se na ni důkladněji - všímal si jejích vlasů vyčesaných nahoru, které odhalovaly štíhlý krk téměř bez vrásek, až po nehty s lakem korálové barvy. Měla na sobě tmavě zelené šaty tříčtvrteční délky a k nim ladící sandály. Vypadala jako dáma. Dokonale si nalíčila oči a vrásky kolem nich ji spíš činily zajímavější, než aby jí přidaly na věku.

Přál si, aby se mu svěřila s tím, co ji trápí. Ať už se jednalo o cokoli, zaměstnávalo to její mysl víc než týden. Ležela vedle něho, předstírala, že spí, ale přitom o bezesných nocích o něčem přemýšlela.

„No tak, Bri… Pověz mi, co se děje. Nikdy jsme si nic netajili, že?“

Briony se zatvářila překvapeně. Podívala se mu do očí a vyčetla z nich bolest a zmatek.

„Myslím, že by ses měla svěřit s tím, co ti leží v hlavě, děvče. Sdílený problém je hned menší,“ řekl a usmál se.

Briony se také pousmála. Tommy byl dost chytrý, aby poznal, že má velký problém, protože jinak by ho už dávno vyřešila.

Mám mu to říct? přemítala.

Mám se mu otevřít a svěřit se s tím, co ji dnem i nocí strašilo? O vině a strachu - ano, děsila se svého syna, toho, co si o ní myslel a co k ní cítil.

Přivřela oči a zavrtěla hlavou. „Povím ti to brzy, miláčku, slibuju.“

„Je to moc zlé?“

Briony z jeho hlasu vycítila bolest a zalitovala. „Je to dost zlé. Rodinný problém.“ Koneckonců mluvila pravdu.

„Takže nejde o mě?“

Briony se usmála. „Ne, Tommy Lane. O tebe ne. Jde o něco, co se stalo před mnoha lety a vrátilo se, aby mě to strašilo.“

Tehdy Tommy pochopil.

Existovala jen jediná věc v minulosti, která se mohla vynořit a takhle na ni zapůsobit.

Její syn.

Přikývl a pustil se do výtečného steaku a zadělávaných ledvinek, které připravila Cissy.

Jen tak pro sebe si umínil, že o Benedictu Dumasovi zjistí, co se dá. Jestli ten malý všivák způsobil tuhle situaci, chtěl o tom vědět. Teprve u zákusku si uvědomil, že přídomek „malý všivák“ není na místě. Brionin syn byl jen o třináct let mladší než ona.

Tahle myšlenka ho neopustila celou noc. Náhle před sebou spatřil tu krásnou mladou dívku v modrých sametových šatech. A jako džentlmen si řekl, že se od té doby vůbec nezměnila.

Daniel si učesal vlasy před zrcadlem v chodbě Boysieho domu. Zaslechl v obývacím pokoji Suzyin hlas a přivřel oči. Hubatá káča! Kdyby byla jeho ženou, jednu by jí vrazil a hned by bylo po křiku.

„Takže budu muset celou noc zůstat o samotě, Boysie Cavanaghu, je to tak? Takový je tvůj plán na večer? Půjdeš si do háje a já se tady mám nudit?“

Boysie zíral na svou ženušku a povzdechl si. „Mám nějakou práci, Suzy, budu se snažit přijít co nejdřív…“

Skočila mu do řeči. „Nedělej si o mě starosti, Boysie, nebo bych měla říct o nás? O mě a o to malé? Je to mimochodem tvoje dítě. Budeme tu prostě sedět a koukat na telku, jako vždycky. A ty se půjdeš bavit!“

Boysie si vzal sako přehozené přes opěradlo pohovky a rychle odešel.

Suzy však nechtěla, aby mu to prošlo tak snadno. Vyběhla za ním do chodby a vrhla se na něho. „Ty blbý mizero! Jestli odsud odejdeš, je mezi námi konec! Myslím to vážně!“

Boysie ji chňapl za zápěstí.

„To stačí!“ ozval se Danielův pobouřený hlas. „V životě jsem nic takového neslyšel!“

Boysie a Suzy na něho zůstali civět. Zřejmě se dostal dovnitř, když odcházela Suzyina matka. Čekal v chodbě, až se přestanou hádat. Teď už toho od Suzy Rankinsové slyšel dost.

„Poslyš, zlato, provdala ses za chlapa. Jestli jsi chtěla muže, který dělá od devíti do pěti, měla ses motat okolo Ilford Palais nebo někde jinde, kde se to hemží státními zaměstnanci a pojišťovacími makléři. Toužila jsi po vzrušení být paní Cavanaghovou. Stalo se, drahoušku, takže zavři zobák a dopřej nám oběma trochu klidu!“

Suzy jen zkoprněle stála, holá nenávist jejího švagra ji zarazila.

Podívala se na Boysieho a očekávala, že se jí zastane. Ten se však tvářil neoblomně. Věděla, že ho ponížení před bratrem silně zasáhlo, a v tu chvíli dostala strach. Srdce se jí rozbušilo v hrudi a píchlo ji v průdušnici, až zaslzela. Boysie vycítil, že se jeho žena bojí.

Ponížení před bratrem ho natolik rozzuřilo, že měl sto chutí jí zakroutit krkem.

„Boysie…,“ vyhrkla prosebně.

On se však prudce otočil a odešel z domu. Danny jen zavrtěl hlavou a píchl ji prstem do hrudníku. „Jednou zajdeš příliš daleko, děvče, a pak toho budeš litovat. Jestli se ještě někdy dozvím, že se takhle chováš, budeš mít co do činění se mnou. Zapamatuj si to. Sňatkem s ním, zlato, jsi povýšila na společenském žebříčku, ale může tě kopnout zpátky dolů, kdykoli se mu zachce.“

Kapitán Sefton seděl před inspektorem Bellingem v konvenčním oblečení. Dlouhé vlasy si stáhl do copu a náušnici si vyndal z ucha. Přijal nabízený šálek kávy a opatrně se horké tekutiny napil.

„Tak co je v ulicích nového, Seftone?“

Pokrčil rameny. „Jako obvykle. Uvedl jsem ve zprávě jména dealerů, dodavatele i několik narkomanů. Ale jen ty, ze kterých dostaneme nějaké informace. Většina z nich má o kolečko míň.“ Odmlčel se, aby se Belling mohl z povinnosti zasmát. „Zjistil jsem ale něco, pane, co ve zprávě není. Řekl jsem si, že si o tom promluvím s vámi.“

Belling přikývl. „Pokračuj.“

„Víte, pane, nabalil jsem si děvče. Delii Dowlingovou. V klubech ji znají a může mě představit mnoha lidem. Jejími bratranci jsou Cavanaghova dvojčata a jejím otcem Marcus Dowling.“

Zaslechl, jak se Belling prudce nadechl. Potěšilo ho to.

„Faktem je, že mi pod vlivem LSD vyprávěla o smrti jistého Jimmyho Sellarse. Zdá se, že její otec a Cavanaghova dvojčata ho zavraždili, ale celá rodina táhla za jeden provaz, aby je ochránila. Mám dojem, že Delia kvůli tomu upadla v nemilost rodiny. Na Sellarse to zřejmě narafičila právě ona. Rozhodně se tím ale trápí. Sellars je, nebo spíš byl, otcem jejího dítěte.“

Belling se zamračil. „O tom vím. Limmington je můj starý kámoš, známe se dlouho. Udělals dobře, že jsi to neuvedl ve zprávě, chlapče. Myslíš, že by nám všechno vyklopila, kdybychom ji zmáčkli? Kdybychom na ni něco měli?“

Sefton se zazubil. „Abych byl upřímný, myslím, že ve sjetém stavu udělá cokoliv. Ráda stojí v centru pozornosti. Když v něm není, tak si takovou situaci vytvoří. Asi chápete. Mám pocit, že by za jistou cenu a ve vhodnou dobu práskla i svou vlastní babičku.“

„Povídám vám, pane Cavanaghu, že přesně tohle řekl.“

Boysie naháněl Vincemu Barletovi hrůzu, ale musel mu říct pravdu, že? Potřeboval zajistit, aby Boysie věděl, že to s ním nemá nic společného. Otřel si nudli pod nosem umazanou rukou, a když si všiml, jak se Boysie zatvářil znechuceně, rychle si ruku utřel do svého mohérového saka.

Vince pozoroval měnící se výrazy jeho tváře a povzdechl si. Proč vždycky dostanu tak zavšivenou práci zrovna já?

„Takže ty tvrdíš, Vinci, že Pargolis se tlačí do našeho teritoria. Kdo za tím stojí?“

„Jde právě o to, pane Cavanaghu, že to přesně nevím. Zaslechl jsem ale na ulici, že ho viděli ve společnosti Mitchella, Daveyho Mitchella.“

Tak a je to venku, řekl jsem to a Boysie Cavanagh ať si s informací dělá, co se mu zlíbí.

„Vypadni, Vinci,“ řekl Boysie klidně, téměř mile a Vince se vmžiku ztratil.

Boysie se díval, jak ten muž odchází. Z toho usmrkaného špicla se Boysiemu vždycky dělalo špatně. Za zády mu říkali Usoplený rukáv. Nikdo ho neměl rád, vlastně ho spíš nesnášeli, ale ve svém řemesle se vyznal, a proto se s ním bratři stýkali. Šlo o informátora, ale jich se příliš bál, aby práskl i je. Neměl na to žaludek.

Mitchell se po Rosaleenině pohřbu vypařil, což bylo jen dobře, neboť tehdy dvojčata slíbila své tetě, že se jej netknou. Kdyby se jim dostal pod ruku, s radostí by mu oba usekli hlavu. Ještě spolu měli nevyřízené kšefty a teď přibyly další. Po všech těch mrzutostech a potížích doma se Boysie prakticky těšil, že se vybije.

Limmington si promluvil s Bellingem a cítil se na vrcholu blaha.

Jestli Belling nelhal, pak mohl Cavanaghovy dostat nadobro za mříže. Jako by se mu splnil sen. Delia Dowlingová představovala jako narkomanka nespolehlivou osobu, ale taky věděla líp než kdo jiný, čeho je její rodina schopná. Kdyby se stala důvěryhodným svědkem… Připadal si, jako by vyhrál ve sportce. Zdálo se mu to příliš dobré, aby to byla pravda.

Cavanaghovi mu předtím unikli jen proto, že se spolčili s vysoce postavenými přáteli. Jenže i ti jednou dostanou zaslouženou odplatu. Věděl, že se nakonec dopustí chyby, a hodlal na ni vyčkat.

Do místnosti vešel mladý policista a usmál se na něho. „Přišla za vámi nějaká postarší dáma, pane. Tvrdí, že s vámi potřebuje mluvit o něčem důležitém.“

„A kdo to je? Znám ji?“

„To si nemyslím. Říkala, že vás bude jistě zajímat, co pro vás má. Jde o Briony Cavanaghovou. Ta paní se jmenuje Heidi Thompkinsová.“

„Pošlete ji dál.“

Limmington měl pocit, že půjde o něco zajímavého. Briony Cavanaghová, bordeldáma, tetička a pěstounka dvojčat.

Užasle pozoroval, jak ta žena kráčí do jeho kanceláře. Do místnosti s ní vstoupila chudoba. Měla na sobě sbírku bizarních oděvů, které zřejmě získala z nějakého útulku. Vtáhl do nosu pach alkoholického moštu a správně odhadl, že je paničkou z nábřeží, jak se slušně říkalo opilým ženám, které spaly v podjezdech. Nejvíc ho překvapily její oči. Neustále mrkala. Když se na ni díval, točila se mu hlava.

Limmington vstal a pomohl ji usadit na židli. Pak otevřel okno. Posadil se, nasadil povzbudivý úsměv a doufal, že její vyprávění nebude příliš dlouhé.

Po letech kouření laciných cigaret a pití čistého lihu měla hlenovitý hlas. Neurčitě se usmála a Limmingtonovi činilo potíže se na ni culit.

„Potřebovala bych nějaké peníze, pane Limmingtone, a přítelkyně mi řekla, že byste mi je vy mohl poskytnout.“

„Nic proti, slečno Thompkinsová, ale proč bych vám měl poskytnout nějaké finanční prostředky?“ optal se drsněji, než původně zamýšlel. Neměl však na podobné věci náladu.

Zamrkala a podotkla: „Protože, kamaráde, můžu Briony Cavanaghové dokázat dvě vraždy spáchané před mnoha lety. V mládí jsem pracovala pro slečnu Cavanaghovou jako recepční v jejím nevěstinci v Hyde Parku. Byla jsem mladá, ale chytřejší, než si mysleli. Slyšel jste o pasákovi Willym Bolgerovi? Podřízl jedno z Brioniných děvčat - jistou Ginelle. Briony a Tommy Lane ho dohnali k sebevraždě a ještě téže noci oddělali Ronnieho Oldse. Věděla jsem o všem, co se v tom domě šustlo. Vím i to, že Briony porodila dítě pana Henryho Dumase. Kojná toho chlapce je moje kamarádka. Jsem se Sally stále ve styku. Můžu vám toho říct hodně, pane Limmingtone.“

Najednou jen stěží dokázal zakrýt své vzrušení. „Jak víte, že někoho zavraždila?“

Heidi se zazubila. „Protože jsem si to zjistila. Viděla jsem Ginellino tělo v bedně, když nám ji doručili. Vypadala hrozně. Briony přede mnou tehdy řekla: ‚Bolger je mrtvý.‘ Později se všichni domnívali, že se zastřelil, ale já si to nemyslím. Vy snad ano?

A o Oldsových se potom hodně mluvilo. Ona a Tommy se krátce po vraždě stali barony East Endu. Šli do Victoria Parku a oddělali ho. Klidně vám to zopakuju před soudem.“

„Opravdu?“

Heidi zakoulela očima a řekla: „Za jistou cenu. Povím, že jsem to viděla na vlastní oči, pane Limmingtone. A cokoli si budete přát. Přiznejme si, že budou mít na všechno připravenou odpověď. Abyste chytili zloděje, někdy jím musíte být.“

Limmington se uvelebil v křesle. Dávalo to smysl. Mohl Cavanaghovou přibít ke kříži jako Krista. Mohli Heidi říct, jak má vypovídat, pečlivě ji navést. Mohla Cavanaghovou dostat nadlouho za mříže. Styděl se za své myšlenky, ale jeho touha a potřeba zavřít dvojčata i jejich tetu do vězení se ukázala silnější než jeho čestnost.

„Kdy k těm vraždám došlo?“

„Ve dvacátých letech. Byla jsem tehdy ještě děvče. Jsem mladší než Cavanaghová, věřte nebo ne, ale neměla jsem výhody jako ona, že? Nikdy jsem nepatřila k holkám, které by mrskaly zadkem za peníze.“ Poslední větu vyslovila tak důležitě, že chtěl Limmington namítnout: Každý, kdo by platil za sex s vámi, by musel být duševně vyšinutý!

Nechal si to však pro sebe a vlídně se usmál.

Naklonil se dopředu a zazubil se. „Dáte si šálek čaje, slečno Thompkinsová?“

„Ráda. A pár sendvičů, jestli byste to mohl zařídit. Mám takový hlad, že bych spořádala i prašivého koně.“

Limmingtona opět úsměv přešel, ale hrdinně se přemohl. „Máme něco lepšího. Postačí chleba se šunkou a rajčaty?“

Stařena se zasmála. „Beru všechno, můj milý, co se dá sníst. Pak spolu dohodneme byznys.“

Isabel Dumasová pletla. Zdálo se, že pletením a vyšíváním strávila celý život. Kdyby měla ruce v nečinnosti, zřejmě by si připadala ztracená. Její vnučka Natálie měla přijít v pět hodin a do té doby chtěla kašmírový svetřík dodělat.

Pohlédla na hodiny a povzdechla si. Ukazovaly něco po jedné. Nesmírně toužila zvednout sluchátko a zavolat Benedictovi. Neudělala to však. Atmosféra mezi nimi zůstala napjatá. Minulost je stále pronásledovala.

Zaslechla ťukání na dveře a křikla: „Pojď dál, Catriono.“

Do místnosti vešla žena neurčitého věku a mírně se poklonila. „Přišla za vámi nějaká dáma, paní, a říkala, že vám mám předat její navštívenku.“

Isabel přijala malou bílou kartičku a zbledla. „Uveďte ji, Catriono.“ Služka odešla udiveně z místnosti. Ta dáma byla velmi dobře oblečená, ale to, jak mluvila, se k jejímu vzezření jaksi nehodilo. Jako by pocházela z nižší vrstvy.

„Ahoj, Isabel.“

Podívala se na Briony, jako by ji částečně těšilo, že ji vidí. Asi to bude věkem, napadlo ji. S tvářemi z minulosti se člověk setkával rád. Jen Briony nepatřila k vítaným hostům.

„Co chceš?“ vyštěkla Isabel a Briony zavrtěla hlavou.

„A co myslíš?“

Zamířila k ní a užasla nad změnou jejího vzhledu. Zmizela její statná postava i oříškově hnědé vlasy. Ztratila veškerou mladickou jiskru. Briony si musela přiznat, že Isabel zestárla rychleji, než měla.

„Ben tě nebude chtít vidět, Briony,“ prohlásila chladným hlasem. Briony na okamžik pocítila k té ženě lítost. K ženě, která lpěla na zbytcích svého života, protože nic jiného neměla. Najednou se Briony zvedla nálada. Po tolika letech měla navrch a byl to dobrý pocit.

Posadila se do protějšího křesla a řekla: „Už jsem se s ním setkala.“

Všimla si, jak Isabel otevřela ústa. Vyčetla jí ze silně přepudrovaného obličeje nefalšovaný a otevřený strach.

„Nedávno mě vyhledal. Byl velmi rozzlobený.“

Isabel se schlíple propadla do křesla. „Jak se má?“ kapitulovala.

Briony si povzdechla. „Je nešťastný, velmi nešťastný. Ten bastard Henry se o to postaral.“

Isabel přikývla. „Byl to nesnášenlivý muž, Briony. Však to jistě víš sama. Často přemýšlím, jak bych se zachovala dnes. Je to všechno mnohem snadnější. Tehdy se prostě žena provdala a hotovo.“

Briony jí řekla to, co měla právě na mysli. „Ben přišel do mého domu a bylo to těžké. Zdálo se, že mě nesnáší, ale zároveň nemohl odolat své zvědavosti. Asi se to dá pochopit. Napadlo mě, jestli jsi mu něco řekla?“

Isabel zavrtěla hlavou. „Ani slovo. Ani jsem nevěděla, že tě navštívil. Nemluví se mnou. Už delší dobu. Začínají si toho všímat vnoučata. Fenella, jeho žena, to chápe. Je to hodné děvče. Chtěla říct dětem pravdu, ale Benedict jí v tom - díky Bohu - zabránil.“

Briony se neradostně ušklíbla. Při posledních slovech zrudla. Ta ženská si o mně myslí jen tohle? A o tom, co se stalo?

„No jistěže díky Bohu! Nesmíme jim říct, kde mají kořeny, že? Nemůžeme jim ublížit tím, že jim povíme, že jsou výplodem úchylného muže a dítěte, že? Je třeba to pěkně ututlat. Že jejich otec je jen o třináct let mladší než jeho matka? Hrůza! O tom je třeba pomlčet.

Mně se zdá, Isabel, že jsi všechno způsobila právě tím, že jsi před ním celá léta tajila pravdu. Bála ses, že se všichni dozvědí o tvém životě i o manželovi. Ukradla jsi mi syna, třebaže pomocí lásky a laskavosti. Respektovala jsem tě, a proto jsem dovolila, aby sis ho vzala. Rychle jsi se chopila příležitosti, že? Jestli si to dobře pamatuju, odvezla jsi ho z domu hned po porodu. Pak už jsi mě nepotřebovala, že? Nemohla ses dočkat, až mi chlapečka sebereš. Měla jsi strach, abych ho nějak nepoznamenala.

Ale dědičné znaky tam jsou, ať se ti to líbí nebo ne. Porodila jsem ho a on teď zná pravdu. Všechno to neštěstí je způsobeno tím, že sis myslela, že tvoje důmyslná šaráda potrvá věčně. Jak je vidět, nevyšlo to.“

Briony cítila, jak ze sebe chrlí vztek, ale nebyla ochotná ho zastavit. Chtěla jí to říct během let už nesčetněkrát. Kolikrát ležela v posteli a představovala si, jak to bude probíhat? Jenže tehdy snila, že vešla do jejich domu a odvedla si své dítě s sebou. Její jediný syn už však byl dospělým mužem, měl vlastní děti. Došlo k tomu příliš pozdě.

„Milovala jsem ho, Briony, víc, než si umíš představit. Zbožňovala jsem ho a všechno jsem dělala jen pro něho.“

Briony si uvědomila, že tahle návštěva je jen ztrátou času - jejího i Isabelina. Zvedla z podlahy kabelku a chtěla odejít, když jí Isabel položila ruku na rameno. Síla ve vrásčité ruce ji překvapila. „Poslyš, Briony, pokusme se z toho vytěžit něco dobrého. Pomocí tebe bych mohla svého syna získat zpět… Mohla bys mu vysvětlit…,“ řekla zoufale.

Briony surově její ruku odstrčila. „Kvůli tobě jsem o něho přišla a kvůli tobě ho nikdy mít nebudu. Proč si myslíš, že bych ti teď chtěla pomáhat? Bože můj, ty máš ale drzost, ženská! Umínila jsem si, že tě naposled navštívím, protože vím, že už se nikdy nepotkáme. Něco ti ale povím: Jsem ráda, jsem ze srdce ráda, že jsem to udělala, protože je mi z tebe špatně, Isabel Dumasová. Prožila jsi život ve lži, ve své věži ze slonoviny. Těší mě, že když ty lži vyšly najevo, nejsem jediná, kdo trpí.“

Daniel si vyslechl všechno, co Vince Boysiemu řekl, s kamennou tváří. Když Boysie skončil, Daniel pomalu přikývl.

„Víš, co to znamená, Boysie? Že je budeme muset odstranit ze hry. Můžu ti říct, kámo, že je ten zmetek Mitchell můj. Jenom můj.“

Boysie přikývl. „Myslím, že bychom se měli začít vyptávat. Musíme zjistit, kde je jejich působiště. Pak můžeme naplánovat útok.“

„Odděláme je naráz, Boysie. Obvyklá krvavá lázeň. Nedovolím, aby mě ten hajzl Pargolis podrazil. Jemu ani tomu zmetkovi Mitchellovi. Jsem tak rozzuřený, že bych někoho dokázal zabít hned.“

Daniel sevřel ruce v pěsti, až mu zbělaly klouby.

„Nejdřív to nejdůležitější, Danny. Spojím se s Vincem. Ten parchant nám do několika hodin práskne všechno, co budeme potřebovat. Pak začneme pořádně plánovat.“

Danny vstal a zapálil si dunhillku. „Myslím, že bychom měli přivolat pár vedoucích týmů. Jestli se Pargolis motal okolo, měli bychom zjistit, proč nám o tom neřekli. Možná si koupil pár přátel… A třeba se chce zabydlet v našem domě! Už vím - co kdybychom sepsali závěť a všechno mu odkázali? Ten zatracený řecký šmejd! Chce dostat, co patří nám! Má zájem o moji celoživotní práci? Uvidíme, jak daleko se bez nohou dostane!“

„Proboha, Danny, uklidni se!“

„Říkáš, abych se uklidnil? Copak ti ta zatracená Suzy nahlodala i zbytek mozku? Nezapomínej, že na přemýšlení jsem tady já, ne ty! Já jsem tu šéf, já, Daniel Cavanagh. Mám hlavní slovo a všechny dneska večer svolám. Ozbrojíme se a toho bastarda a jeho kámoše odrovnáme jednou provždy.“

„Díky, Danny, že jsi mi řekl, jaký jsem blbec. Dnes večer jsem to fakt potřeboval.“

Daniel se podíval do tváře tak podobné vlastní, jen jemnější a hladší, a zastyděl se. „Omlouvám se, Boysie. Upřímně, kámo. Ruply mi nervy. Jsem vzteklý.“

Boysie se zasmál. „A myslíš, že já ne? Že mě to vůbec neštve? Jsem příliš tupý, abych se rozzlobil… Měl by ses nastěhovat k Suzy. Je zbytečné vlastnit dva domy! Zdá se, že vás oba baví mě dusit.“

Daniel popadl bratra za ramena a jemně jím zatřásl. Podíval se mu do očí. „Přehnal jsem to, Boysie. Bez tebe bych nemohl fungovat, brácho. Nic bych bez tebe neznamenal. Nic. V mém životě jsou jen dva důležití lidé - ty a teta.“

Boysie se kousl do rtu a pak se jako jeden muž naráz objali.

„My ty všiváky dostaneme, Danny, spolu je zmákneme. Najdeme je a pak je vymažeme z povrchu země.“

Peter Pargolis stál v hospodě U Dvou klobás ve Stratfordu s velkou brandy v jedné ruce a statnou ženou Cynthií Mallingovou po druhém boku. Cynthia se živila jako exkluzivní štětka. Dovedla se svými obřími ňadry kousky, které se nejen vzpíraly fyzickým možnostem většiny lidí, ale i představám nejvášnivějších milovníků porna. Davey Mitchell ji svému dobrému příteli poskytl k večerní zábavě.

Davey pozoroval Pargolise a vybraně přitom popíjel brandy. Věděl, že Pargolis chtěl převzít některé podniky Cavanaghových v East Endu, a zvážil, že má slušnou šanci, aby svůj sen uskutečnil. Davey se na tom hodlal přiživit, jinak by se s Řekem neobtěžoval.

Nalitý pivem se rozhlížel po malé hospodě a zahlédl jednoho z Cavanaghových goril - Dickyho D’Arcyho, který ho sledoval ještě s dalším mužem - černochem, kterého nikdy předtím neviděl. Protože se Mitchell chtěl zviditelnit a udělat si oko u Pargolise, začal si D’Arcyho dobírat. Mitchellova upovídaná držka byla vždycky příčinou jeho pádu.

„Ale podívejme, D’Arcy! Kde máš dnes večer dvojčata? Jsou doma u maminky, co? Mizerové… Jak se má Boysie? Jeho nová ženuška vypadá naštvaně. Nejspíš zjistila, že jsou hoši přirostlí zadkama k sobě, co?“

Pargolis a jeho muži se zasmáli. Cynthia nikoli, protože Cavanaghovy příliš dobře znala, aby si dovolila se smát na jejich účet.

Dicky D’Arcy ukázal Mitchellovi dva vztyčené prostředníky. „Proč radši nezavřeš zobák, Mitchelli? Co se děje? Dal sis moc zázvorového piva a nezvládáš to, co?“

Mitchell zvážněl. Ukázal na D’Arcyho nažloutlým prstem od tabáku. „Vyřiď těm dvěma šmejdům, že jejich dny jsou sečteny. Nenahánějí mi strach, kámo. Na chodnících to po nich smrdí. Brzy budou patřit nám. Že jim to vzkazuju.“

D’Arcy se celý rozklepal a vysokým pisklavým hlasem řekl: „Copak je to za hluk?“ Pak se rozhlédl po hospodě a prohlásil: „Asi slyším, jak se mi klepou kolena! Vzbuď se, Mitchelli, až se Cavanaghovi dozvědí, co jsi tady dneska říkal, je po tobě. Jsi mrtvěj!“

Otočil se k Mitchellovi zády a popíjel dál, jako by neexistoval.

Mitchell k němu zamířil, ale Pargolis ho zadržel. „Všeho dočasu, Davey všeho dočasu. Brzy budou zpívat jinou.“

Cynthia Mallingová zvedla kabelku a zároveň si pozvedla ňadra.

„Kam jdeš?“ vypískl Pargolis.

Cynthia se usmála. „Co nejdál od vás, kámo. Kdybych si chtěla proti sobě poštvat Cavanaghovy, nedovolila bych, aby se to stalo kvůli takovým mizerům, jako jste vy.“

S těmito slovy odešla z hospody, mávla si na taxík a odebrala se domů bez jediné vydělané penny, zato však se sladkým vědomím, že si jejího odchodu všimli. Do něčeho takového se v žádném případě nechtěla zaplést. Ani náhodou.

Vince ji následoval z hospody a pískal si. Chtěl se spojit s dvojčaty dřív, než to udělá D’Arcy a polovina klientely v hospodě U Dvou klobás.

Slíbili mu pětadvacet liber a chtěl je dostat.

46

„Proč prohledáváte všechny ty staré záznamy?“

Limmington se zazubil a mávl na kapitána rukou. „Jen ze zvědavosti, chlapče.“

Podíval se, jak mladý muž odchází, a pak pokračoval ve čtení. Cavanaghovi mu minule unikli. Tentokrát je hodlal odrovnat jednou provždy. Pro slečnu Briony Cavanaghovou a pana Tommyho Lanea si chtěl přijít vyzbrojen a s hotovým případem. A přes ni se dostat na kobylku dvojčatům.

Tetelil se přitom vzrušením. Už si představoval, jak tančí radostí, až se za těmi dvěma zavřou dveře věznice.

Doslechl se, že se bratři chystají udeřit na Pargolise. Jen ať to udělají. Pargolis znamenal jen další vřídek na povrchu zemském. Jakmile ho dvojčata oddělají, bude je mít přesně tam, kde je chtěl mít. Zdálo se, že Davey Mitchell se vrátil do města a vykřikuje po hospodách a klubech. Limmington věděl, že mu Cavanaghovi brzy zatnou tipec.

Studoval papíry před sebou. Pana Ronnieho Oldse našli ve Victoria Parku v jeho stánku s vnitřnostmi v rukách. Ano, tohle vypadalo na práci Cavanaghových. Bolgera našli v zahradě za domem s mozkem rozstříleným na všechny strany. Mohla to samozřejmě být sebevražda, ale i práce slečny Briony Cavanaghové a Tommyho Lanea.

Inspektor vyhledal také výstřižky z novin týkající se Henryho Dumase. Ve dvacátých letech patřil k mocným lidem. Podle Heidiných řečí měl slabost na holčičky. Jestli skutečně Briony Cavanaghovou oplodnil, muselo jí v době porodu být teprve třináct let. Zhnuseně se otřásl. Škoda, že ten chlap už umřel. Rád by s otcem dítěte Cavanaghové, které adoptovala jeho manželka Isabel, hodil řeč. Isabel však byla dcerou lorda, takže se potomek Briony Cavanaghové stal lordem Barkhamem, váženým a vlivným byznysmenem. Limmington uvažoval, jestli ten hoch tuší, z jakého rodu pochází. Tohle by mohl být tvrdý oříšek. Bude muset postupovat velmi opatrně, ale nehodlal se jen tak vzdát.

Heidi Thompkinsová se mu hodila do krámu. Kdyby se inspektorovi nepodařilo vznést obvinění, musel by si pohrát s důkazy tak, aby všechno do sebe zapadalo. Udělá cokoliv, aby je dostal. Účel světí prostředky, říkal si Harry Limmington. A všechny Cavanaghovy považoval za sprostou verbež.

Briony se cítila utahaná jako kotě. Zdálo se, že je v poslední době unavená pořád. Kartáčovala si vlasy a kriticky se sledovala v zrcadle na toaletním stolku. Připadalo jí to zvláštní. Když se dívala do zrcadla, stále čekala, že v něm spatří stejnou dívku, jakou byla zamlada. Cítila se přitom tak stará. Vlastně si tak připadala od chvíle, kdy se setkala se svým synem. S vlastním synem. Musela si však přiznat, že po návštěvě Isabel se cítila líp. Potřebovala jí říct, co si myslí tolik dlouhých let, že si to opravdu vychutnala. Isabel zapříčinila všechno její trápení - ona a Henry.

Smutně se usmála. Měla teď vnuka, který se jmenoval Henry Dumas. Zdálo se jí zvláštní, jak si život s člověkem pohrává. Zvláštní a znepokojivé. Napadlo ji, jak se asi Henry vyrovnal s tím, že se den co den musel dívat na syna, který se jí tolik podobal. Nejspíš ho silně štvalo, že ho má na očích. Nic s tím nenadělal. Správně odhadla, že se snažil chlapci znepříjemnit život, jak se dalo. Henry se určitě nemohl smířit s faktem, že ho Isabel převezla. Jejich vztahu to neprospělo, ale o to právě Isabel šlo, ne?

Kdo z nich však nesl nejtíživější břemeno? Briony. Syn k ní cítil jen nenávist, kterou nemohla nijak změnit. Právě tato hrozná skutečnost ji unavovala a přivedla do stavu jakési apatie.

Celý život doufala a modlila se, že si k sobě se synem jednou najdou cestu. O všechny naděje však přišla a neměla nic, nač se mohla těšit. V očích ji zaštípaly slzy. Kartáčovala si vlasy s takovou silou, až ji bolela hlava.

Otevřely se dveře a do ložnice vstoupil Tommy. Briony ho pozorovala v zrcadle. Připadal jí bezstarostný. Jak si přála, aby dokázala nasát jeho energii i do sebe.

„No tak, Bri, vylez už přece ven! Nějak mi k tobě nesedí, že by ses najednou stala takovým spáčem!“ Něco v jeho hlase, jeho něžná a milující slova ji zlomila. Z očí jí vytryskly slzy a ramena se jí rozechvěla vzlyky.

Tommy si uvědomil, že pláče, a spěchal k ní. Přivinul ji k sobě a zasypal jí tvář i krk polibky. „Proboha, zlatíčko, pověz mi, co tě trápí.“

Briony se opřela o jeho rameno, vdechla jeho vůni a vnímala pevnost jeho těla. Jak potřebovala jeho sílu! Jedině díky Tommymu se cítila líp. Bylo to tak už od dětství.

Pomalu mu začala vyprávět. Tommy ji něžně hladil po zádech, pozorně poslouchal a zlobil se v duchu na Benedicta i nespravedlnost života. Hněval se, že ji v mládí prodali, zneužili a po tolika letech musela platit za něco, co nemohla nijak ovlivnit. Život je pes, říkávala jeho matka, a do této situace se rčení naprosto hodilo.

Zvedl ženu do náručí a odnesl ji na velikou postel. Položil se vedle své lásky a utěšoval ji. Tiše mluvili o problémech jako milenci. Tommy z ní sňal všechnu bolest a přenesl ji na sebe. Když pak Briony přestala vzlykat, dlouze ji políbil a postupně ji svlékl zkušenými prsty.

Pozorovala jeho šedivé vlasy, ale v jejích očích zůstal tím černovlasým mladíkem z dřívějška.

Milovali se jako nespoutaní mladí lidé a se stejnou naléhavostí.

I Tommy ji viděl jako dívku v modrých sametových šatech s nádhernými zrzavými vlasy a zelenýma očima. Pro něho zůstala stále mladá.

Po dlouhém a pomalém milování do pozdního odpoledne leželi v objetí, vzpomínali na staré časy a smáli se věcem a lidem, kteří dávno zmizeli z jejich životů.

Mluvili jen o tom hezkém, co je potkalo. Oba věděli, že jen tím zacelí své rány.

Briony na chvíli usnula v jeho objetí a probudila se svěží, bez stínu únavy. Když otevřela oči, Tommy se na ni díval s takovou láskou a něhou, že najednou víc nepotřebovala.

Jimmy Granger zkontroloval svou pistoli. „Jdeme na to?“

Daniel se na něho podíval. „Jo. Ale nezapomeň, že toho parchanta Mitchella chci já. Toho zabiju nejdřív, je vám to všem jasné?“

Všichni muži ve voze přikývli.

Boysie se zachechtal. „A já pak hned oddělám Pargolise. Vy jen dávejte bacha, poslouchejte a sledujte lidi v hospodě. Jestli se někdo z Pargolisových chlápků o něco pokusí, zastřelte ho. Pokud budete mít pocit, že by nás mohli ohrozit, prostě je odbouchněte.“ Boysie už se ze samého vzrušení opakoval.

Dvě minuty poté na Danielovův signál vystoupilo šest hromotluků s pistolemi pod kabáty a vražednými myšlenkami z rolls-roycu.

V hospodě U Dvou klobás se Davey Mitchell choval jako mílius. Vyprávěl Pargolisovi vtipy a ten se hlasitě chechtal. Vedoucí hospody po očku sledoval dveře, naléval pití a rozprávěl s kunčofty. V hospodě z poloviny plné byla atmosféra nabitá elektřinou. Mluvilo se hlasitě a někdy i agresivně. Klientelu tvořili dělníci, místní rváči i mladí zločinci, kteří se rádi ukazovali ve společnosti lidí jako Cavanaghovi nebo Pargolisovi.

Když dovnitř vešel Boysie a Daniel, jejich čtyři pomocníci se rozptýlili okolo baru.

Stačil jediný pohled na Daniela a Boysieho a hospoda nezvykle ztichla. Muži se rychle přesunuli z dosahu pistolí se sklenkami v rukou. Cekala je velká událost a oni mohli být jejími svědky.

„Nazdar, Davey, jsi nějak potichu! Takového tě neznáme. Obvykle pořád meleš pantem,“ řekl Daniel přátelsky. Položil si pistoli na bar a otočil se k Pargolisovi, Daveymu a jejich třem poskokům zády.

Davey polkl a podíval se na pistoli. Pargolis jen v šoku zíral. Při pohledu na dvojčata se mu zatočila hlava.

„Bez obav, Davey, já tě nezastřelím.“

Daniel rozevřel kabát, zamířil k muži a vytáhl pětačtyřiceticentimetrový nůž s dlouhou rukojetí. Jednalo se to spíš o mačetu než nůž. Na Danielův signál dva jeho muži chytili Daveyho Mitchella za ruce a přitiskli ho k baru.

„Podívejte, promluvme si…,“ zaskřehotal Pargolis. Tohle se nemělo stát. Mělo to být naopak. Podplácel lidi, kteří pracovali pro dvojčata, připravoval si pro sebe půdu.

Boysie se zachechtal, jako by četl Pargolisovy myšlenky. „Víš, v čem vězí tvůj problém? Moc mluvíš, jako tady tvůj přítel. Nečekal jsi, že tě předběhneme, co? Abys nás převezl, musíš být rychlejší.“

„Danny…, nedělej to…, zkusme si o tom aspoň promluvit…,“ blábolil Mitchell zděšeně. Daniel zvedl mačetu, jejíž ostří se zalesklo ve světle, a pomalu zamířil k jeho ústům.

„Hodlám ti nadobro zavřít zobák, Davey, jak jsem to měl udělat už dávno - když umřela moje tetička… Pamatuješ si na to, že, ty šmejde?“

Pak zapíchl ostří nože vší silou do Mitchellových otevřených úst. Ozval se vyděšený, hlasitý výkřik, který postupně slábl. Potom Danny nožem prorazil jeho patro, až zasáhl mozek.

Daniel kývl na své dva pomocníky, kteří pustili chlápkovy ruce a Davey Mitchell se svezl na zem. Nakonec Daniel vytáhl ostří a otřel si je o Mitchellův kvalitní oblek.

Pargolis okouzleně sledoval morbidní scénu. Pak však spatřil, jak k němu míří Boysie s pistolí. V ten okamžik pochopil, že už nikdy neuvidí svou ženu ani děti.

Briony probudilo hlasité bušení na dveře. Tommy vstal a v polospánku se podíval z okna ložnice.

„Kdo to je, Tommy?“

„Poldové.“

Posadila se na posteli a zbledla. „Poldové? Co proboha můžou chtít?“

Vylezla z postele a přehodila přes sebe župan. Slyšela pleskot Cissyiných pantoflí, která šla otevřít, a na schodech se srazila s Danielem.

„Je to policie, Danny. Co jsi provedl?“ Bezelstně se usmál a pokrčil rameny.

„Nic, mami, přísahám.“ Usmál se na ni a Briony pozorovala, jak si utáhl župan a ledabyle sešel dolů.

Briony a Tommy šli za ním. Když však Briony zahlédla, kolik policistů stojí v chodbě, zmocnil se jí špatný pocit. „Co se tady děje, prosím? Proč jste přišli v tuhle brzkou ranní hodinu?“ zeptala se překvapivě klidně. Nasupeně se zahleděla na detektiva v obnošeném plášti do deště.

Limmington se usmál a zdvořile nadzdvihl klobouk. „Je mi líto, že jsme vás vytáhli z postele, slečno Cavanaghová. Přišli jsme pro vašeho synovce.“ Otočil se k Danielovi, který nasadil kamennou tvář.

„Daniele O’Malley, zatýkám vás pro vraždu Davida Mitchella. Máte právo nevypovídat, všechno co řeknete, může být použito proti vám. Rozumíte, co jsem vám právě řekl?“

„Jasně, chápu, ale jmenuju se Cavanagh, kámo. Opravte si to.“

Limmington se podíval na mohutného hezkého muže a nedokázal si odpustit úsměv. Slíbil jsem si, že se jim dostanu na kobylku, ale nakonec se dostali sami. Tentokrát neměli šanci vyklouznout. Bez ohledu na to, kolik vlivných vysoce postavených přátel si udělali. Měl podepsaná prohlášení svědků a otisky prstů ze zkrvaveného nože. Daniel jej dal jednomu ze svých lidí, aby se ho zbavil. Jenže ten to neudělal okamžitě a nechal ho v kufru svého auta. Teď je Limmington mohl dostat zákonnou cestou. A hodlal se do tohoto domu brzy vrátit se zatykačem pro ženu, která teď stála s dlaní před ústy a tvářila se jako neviňátko. I ona bude obviněna z vraždy.

Danielovi nasadil pouta, odvedl ho do vozu, kterým ho převezli na policejní stanici. Ani se nebránil. Briony přihlížela, jak policisté odcházejí. Evidentně očekávali, že Daniel bude protestovat, a byli zklamáni.

Tommy ji chytil za ruku a pevně ji stiskl. Pak zvedl sluchátko a vytočil číslo. Chtěl zjistit, co se v noci stalo, a pak se pokusit zachránit, co se dá.

Policisté odešli o půl třetí ráno. Ve tři hodiny už dokázal Briony sdělit sled událostí.

Suzy nevěřícně hleděla, jak jejího protestujícího manžela vlečou z domu. Na rozdíl od Daniela se Boysie nenechal odvést v klidu. Spustil takový povyk, že probudil celou ulici, která představení pozorovala zpoza závěsů. Podíval se na protější dům, který obývali dva vážení lékaři, a zařval do oken: „Už jste se kurva podívali, vy vlezlí parchanti?“

Pak se vytrhl policistům a vrazil nejbližšímu uniformovanému muži pěstí do spánku. Mladík se svezl na zem a Boysie ho kopl do hlavy.

Rozhlédl se po dvaceti dalších policistech. Sevřel ruce v pěst připraven se bránit. „Jen do toho, vy šmejdi. Prokažte odvahu mě odsud odvést!“

Pak se nahlas zachechtal, až zakláněl hlavu a cenil zuby. „No tak, co se děje? Maminky vám zakázaly si hrát s ošklivými kluky, co?“

Inspektor Canningfield kroutil užasle hlavou. Ten kluk je šílenec. Měli by ho zavřít tam, kam patří.

Boysie pomalu mířil po příjezdové cestě s rukama v pěst. „Tak do toho… Co to s váma hergot je? Máte tady publikum, ne? Jen předveďte veřejnosti, jací jste tvrdí hoši.“

Pak vyběhl k silnici. Muži zákona ho rychle pronásledovali, ale na konci ulice narazil na zátaras. Policie přijela připravena.

Zabočil na sousedčinu příjezdovou cestu. Ta fascinovaně sledovala, jak Boysie uhání bočním vchodem. Přeběhl padesátimetrovou zahradu za domem a přebrodil se jezírkem. Se zmáčenýma a zablácenýma kalhotama se vyšvihl na plot, přelezl ho a přeběhl zahradu za ním. Dostal se dřevěnými vraty na ulici souběžnou s ulicí, na které bydlel. Pelášil po ulici k hlavní cestě, ale za zády už slyšel výkřiky policistů, aby zůstal stát.

Znovu se zasmál a vyrazil na hlavní cestu, kde ho v plné rychlosti srazilo policejní auto. Boysieho tělo vyletělo do výše asi čtyř a půl metru a dopadlo s nepříjemným žuchnutím na chodník na druhé straně cesty. Hlavu měl vychýlenou napravo v groteskně nepřirozené poloze.

Když ho policisté obklopili, zvedl oči. Otevřel ústa, aby něco řekl, ale z nosu se mu do otevřených úst začala řinout krev.

Ještě němými ústy vyslovil „bastardi“ a pak se celé jeho tělo začalo třást. Mladý policista, který viděl, jak Boysiemu v posledních smrtelných křečích škubou nohy, se chytil za pusu, protože se mu zvedl žaludek.

Inspektor se prodral mezi kordonem policistů, usmál se a kopl Boysieho Cavanagha vší silou do břicha, až jeho tělo nárazem nadskočilo.

Mladý policista zhnuseně a mlčky sledoval svého nadřízeného.

„Tenhle šmejd konečně zmizel z tohoto světa. Timpkinsi, zavolejte záchranku.“

S těmito slovy se inspektor vrátil do policejního vozu a zapálil si cigaretu.

Boysie Cavanagh ležel na studeném chodníku mrtvý, ale s pokřiveným úsměvem ve tváři. Zdálo se, že i ve smrti policisty převezl.

Daniel od sdělení zprávy o bratrově smrti nepromluvil jediné slovo.

Limmington ho navzdory všem instinktům litoval. Věděl, jak si byli blízcí, jeden bez druhého se prakticky nehnuli, prožili spolu zlé i dobré, a proto si nemohl pomoct.

„Napijte se čaje, chlapče… No tak, udělá vám dobře.“

Daniel se podíval na čaj a pak na starého muže před sebou. Zvedl papírový kelímek, pár vteřin civěl na horkou tekutinu a pak celý obsah vychrstl Limmingtonovi do obličeje. Inspektor instinktivně zvedl ruce, ale Daniel vyskočil a napadl ho. Chňapl Limmingtona za sako a bušil mu pěstí do tváře i hlavy.

Za pár sekund to ale skončilo. Policista v místnosti spustil alarm, a tak Daniel za okamžik ležel na zemi, kde ho přidržovalo pět mužů. Přitiskli mu hlavu k chladné podlaze. Pak se k naprostému úžasu ostatních mužů v místnosti Daniel rozplakal. Bubliny u nosu se mu mísily se slzami, ramena se mu třásla vzlyky a stále vyslovoval bratrovo jméno.

Náhlá smrt ho zasáhla silou desetikilového kladiva. Boysie, jeho druhá polovička, je mrtvý. A nikdy se nevrátí. Od narození byli spolu, sdíleli všechno, plánovali a snili společně. Boysieho smrtí to všechno zmizelo. Daniel litoval, že nezemřel s ním.

Limmington si upravil šaty a klekl si na podlahu. Odhrnul Danielovi vlasy z obličeje, vytáhl z kapsy kapesník a otřel mu tvář i nos.

„No tak, chlapče, uklidni se. Je nám to moc líto.“

Policista Dawson se podíval na Limmingtona s ohromným respektem.

„Neuvádějte tenhle incident v žádné zprávě. Za takových okolností bychom reagovali stejně. Zavolám doktora, ať mu píchne něco na uklidnění. V tomto stavu ho nemůžeme vyslýchat. Počká to.“

Vstal a v pomačkaném saku a s otékajícím okem opustil místnost.

Briony a Tommy zatím seděli na policejní stanici v čekárně. Briony cítila uvnitř jen chlad. Byl to zvláštní pocit. Jako by v ní s Boysiem něco umřelo.

Tommy ji něžně objímal kolem ramen, ale sám měl našedlou tvář posetou skvrnkami.

Briony si vybavila, jak ty dva droboučké uzlíčky leží na posteli s jejich jemnou matkou. Matkou, která by je milovala k zbláznění a která by je jistě vychovala mnohem líp než žena, jíž je svěřila do péče.

Briony identifikovala Boysieho ostatky, protože jeho manželka to udělat nedokázala. Zírala na mrtvé tělo muže, který byl pro ni synem. O něhož se starala a kterého milovala. Vždycky je milovala, ať prováděli sebehroznější věci.

Nikdy však nad nimi neměla kontrolu. Vždy si šli svou cestou, což se stalo díky kombinaci jejich osobností a prostředků nevyhnutelným.

Dopadlo to tak, že jeden z nich zahynul a druhého zatkli za nesmyslnou brutální vraždu. Navzdory vlastní minulosti a životnímu stylu však nedokázala pochopit ani omluvit tak brutální čin, jakého se té noci dopustili. Barbarsky a chladnokrevně zavraždili před svědky dva známé, byť neoblíbené muže. Aby člověk provedl něco takového na veřejnosti, musel být buď duševně vyšinutý, nebo šílený. Zdálo se, že dvojčata byla obojí. Alespoň Daniel teď za to měl zaplatit. Nemohla doufat, že se jí podaří dostat ho ven.

I kdyby chtěla.

Ze všeho nejvíc ji rozesmutnilo právě to, že Danielovi ani nechtěla pomoct. Správně odhadla, že šlo o jeho nápad, aby zabili ty dva muže před očima celé hospody. Jevilo se to pro Daniela typické, chtěl z toho udělat velkou podívanou. Tímto vypočítavým krokem si chtěl zajistit naprostou autonomii East Endu. Zaručit, aby už si nikdo na jejich místo nečinil nárok. Boysie zemřel a Daniel na tom nesl svou vinu. Musel si za to odpykat trest.

Žasla nad tím, jak si ti dva mohli myslet, že jim něco takového projde. V roce 1969 už to nechodilo jako na Divokém Západě. Danielův výjimečný mozek si to měl uvědomit. Něco v jeho povaze ho však přimělo se domnívat, že jsou oba nepřemožitelní. A svým způsobem byli - až do svého posledního bláznivého činu.

Přitiskla tvář k Tommyho kabátu a vdechla mužovu vůni.

Limmington je pozoroval. Mylně se domníval, že Briony místo zármutku nad ztrátou svých chlapců lituje jejich dopadení.

Její lítost však v sobě nesla i pocity viny a úžasu. Jako mnoho rodičů před ní i ona pátrala, kde se dopustila chyby.

*

Liselle se podívala na titulek první strany Daily Mirroru a píchlo ji v hrudi.

KRVAVÁ LÁZEŇ V EAST ENDU

Uviděla fotografii dvojčat přetrženou vejpůl a přeletěla celou stránku očima.

Včera v noci došlo k chladnokrevným vraždám dvou místních byznysmenů. Pan Peter Pargolis zemřel na následky zranění břicha a nohou po výstřelech z pistole s krátkou hlavní. David Mitchell byl zavražděn nožem s dlouhým ostřím.

Ze spáchání těchto vražd policie obvinila Cavanaghova dvojčata, Daniela a Dennise, kteří byli zatčeni při noční policejní akci. Dennis Cavanagh, známý pod přezdívkou Boysie, zemřel při pokusu o útěk.

Liselle zavřela oči. Od tety Briony se nedozvěděla nic. Vůbec nic. Zabolelo ji to, ale zároveň zauvažovala, jaké bude mít tahle katastrofa následky pro její matku.

Třesoucími se prsty prolistovala celý deník. Samozřejmě v něm našla i fotografii své matky, sebe i celé rodiny, kterou před lety pořídil Barking and Dagenham Post.

Uprostřed listu našla v horní části strany velký titulek:

HANEBNÁ KRÁSKA

Pod ním se psalo o Brioniných nevěstincích v Londýně a Essexu. Na fotografii Berwick Manoru stála Kerry a Briony ve dveřích a usmívaly se. Liselle začala číst, vnímala přitom každé slovo a hledala očima zmínku o sobě a své matce.

Bratři Cavanaghovi se narodili v Barkingu. Jejich matka Eileen zemřela krátce po porodu a svěřila je do péče své sestře Briony Cavanaghové. Jako proslulá madam řídila Briony se svou přítelkyní a obchodní partnerkou Mariah Jurgensovou řadu podniků. Její kariéra začala před téměř padesáti lety, první nevěstinec koupila jako teprve patnáctiletá dívka. Je známou postavou londýnského East Endu a obecně se o ní mluví jako o čestné a štědré ženě. Mnozí lidé, s nimiž jsme hovořili, včetně faráře, o rodině Cavanaghových i o dvojčatech mluvili jen dobře.

Kerry Cavanaghová, sestra Eileen a Briony, je slavnou jazzovou zpěvačkou, jež se nedávno vrátila po letech odmlky na scénu s písní Miss Otis Regrets, která byla vybrána pro reklamní kampaň prestižního parfému.

Méně známým faktem je to, že Kerry porodila před třiačtyřiceti lety nemanželské dítě, jejímž otcem se stal černý pianista Evander Dorsey, nyní vlastník renomovaného jazzového klubu v New Yorku.

Liselle si přikryla dlaněmi tvář. Dívala se na fotografii Boysieho a plakala. Pak sebrala sílu a šla zatelefonovat tetičce Bernadettě. Tam se určitě sejde celá rodina. Očekávalo se, že tam s matkou půjdou.

Cavanaghovi se jako vždy cítili lépe, když se sešli. Jako by svou silou dokázali odvrátit všechny potíže.

Tentokrát se však, alespoň Liselle, zdály problémy příliš veliké a veřejné.

Delia ležela v posteli s očima zarudlýma pláčem. Klepání na dveře ji vyděsilo, až se jí na okamžik zastavilo srdce. Nebyla pod vlivem drog, a proto si v duchu stále přehrávala události okolo bratrancovy smrti. Připomněla jí Jimmyho. Vybavily se jí všechny vzpomínky.

Odešla ke dveřím a nakoukla škvírou přes bezpečnostní řetěz. Uviděla matku, a proto sundala řetěz a otevřela.

Bernadetta vešla do malého bytu a znechuceně se zašklebila, když ji zasáhl do nosu zápach. Nevychovala jsem Delii, aby žila takovým způsobem! Jako nějaká hipísačka! Skousla však svá slova a místo toho řekla: „Takže už jsi o svých bratrancích slyšela?“

Delia přikývla a hryzla se do rtu, aby potlačila pláč.

„Přestaň s tím divadýlkem, Delie, nemám náladu!“ zavrčela příkře a Delia vycítila matčin hněv.

„Šoustáš s chlápkem, který se jmenuje Dave, je to tak?“

Delia sledovala, jak matka vchází do malého obývacího pokoje. Všimla si, jak si matka kriticky prohlíží špinavou místnost, a zastyděla se. Měla tam skutečně nehorázný binec.

„No a co?“ vyhrkla vzdorovitě, protože ji matka ponížila svým evidentním odporem k jejím životním podmínkám.

„Tvému otci o něm řekli po telefonu. Jako kdybychom neměli dost problémů! Vypadá to, že je to polda, tajnej. Chytré, že? Jenže tys vždycky přitahovala potíže, že? Něco ti povím, děvče: Jestli se moje sestra dozví o tom, žes mu vyžvanila okolnosti Jimmyho vraždy, dojde k další. Rozumíš mi?“

Delia se podívala matce do očí. Ta ji probodávala pohledem bez sebemenší mateřské lítosti a přihlížela, jak její krásná a talentovaná dcera hluboko klesla. Zmizel jí ze rtu milující úsměv, kterým Delii vždycky ujišťovala, že bude stát za všech okolností při ní. V její tváři se zračilo otevřené nepřátelství, které Delii vyděsilo.

„Já… já jsem mu neřekla ani slovo, mami… Přísahám!“

Bernadetta píchla dceru do plného poprsí. „Víš co, Delie? Odjakživa jsi byla můj mazánek. Ty. Ne chudinka Becky, která stála vždycky až na druhém místě. Vzpomínáš, jak jsme si všichni utahovali z jejího povýšeného chování a řečí? Věděli jsme, že Becky chce patřit ke smetánce, k panstvu. V hloubi duše jsem z toho měla radost. Ty jsi byla vždycky moje oblíbenkyně. To skončilo. Od událostí s Jimmym a Faith je všechno jinak. O to děvčátko se vůbec nezajímáš, vychovávám ji za tebe. Tvůj otec je jejím skutečným otcem, miluje ji. Tvoje dcera se už po tobě ani neptá. Já se o ni postarám, to ti slibuji, slečinko.

Něco bych ti chtěla ujasnit. Jestli způsobíš rodině další problémy, Briony už se o tebe přestane starat. Přísahám, že ti osobně zpřelámu vaz, vlastníma rukama tě uškrtím. Jsi děvka, špinavá a užvaněná děvka! Stydím se za to, že jsem tě porodila.“

Delia zírala na podlahu, nemohla se matce podívat do očí. „Měla by sis vzít k srdci, co ti říkám, děvče. Máš poslední šanci. Zbav se toho chlápka. Je mi fuk, jestli zničíš sebe, to je tvoje věc, ale naše rodina toho má na talíři dost i bez potíží, které jí způsobíš ty.“

S těmito slovy se Bernadetta odebrala k odchodu.

„Promiň, mami. Opravdu je mi to všechno líto. Jimmyho i Faith…“

Bernadetta se u dveří otočila a dlouze se zadívala dceři do očí. Pak řekla: „Nech si lítost na dobu, kdy to budeš myslet vážně. Promiň se říká snadno, ale jeho vyslovením automaticky nezískáš odpuštění. Je to stejné jako s respektem. Musíš si ho zasloužit. A soudě podle způsobu, jak žiješ, tobě to bude trvat léta!“

Opustila byt a zavřela za sebou dveře. Když scházela po páchnoucím schodišti posetém použitými kondomy, starými umaštěnými papíry, injekčními stříkačkami a oběžníky, zadržela dech. Pak vyšla na slabé slunce a zhluboka se několikrát nadechla čerstvého vzduchu, aby se očistila.

47

Briony se dychtivě rozhlížela po pokoji. Poté, co ji přešel počáteční šok z Boysieho smrti, v ní převládl instinkt přežít. O Daniela se už nezajímala, neboť měla pocit, že se mu dostalo veškeré pomoci, kterou mu mohla poskytnout. Soustředila se na ochranu zbytku rodiny. Například matky.

Molly seděla schoulená v křesle u krbu s horkým grogem v ruce. Tu a tam si otřela slzu pomačkaným kapesníkem a kroutila hlavou jako v úžasu. Příliš často se dozvídala z novin o životech svých vnuků. Přestože jeden z nich zemřel a druhý ve vazbě čekal na rozsudek, stále o nich ráda četla.

Bernadetta působila zamlkle a pobledle. I pro ni byli její synovci důležitou součástí jejího života. Určitě se jí po nich moc stýskalo. Briony za to svou sestru milovala.

Delia se rodinného setkání nezúčastnila, což se zdálo podezřelé. Ani Boysieho manželka Suzy nepřišla, neboť ji příliš zaměstnal prodej jejího životního příběhu každému, kdo za to byl ochoten zaplatit:

MŮJ ŽIVOT S VRAHEM.

Intrikánská děvka! Ať raději nechodí na Boysieho pohřeb, protože ji Briony měla sto chutí vyfackovat.

Nenalíčená Kerry seděla osaměle na malé stoličce, svírala v ruce sklenku vodky a tupě zírala před sebe. Liselle smutně klečela vedle ní na podlaze.

Marcus s Tommym se uchýlili do Bernadettiny kuchyně. Hospodyně a kuchařka se nedostavily do práce, ale nikoho to nepřekvapilo. Fotografové a reportéři prakticky kempovali před domem na chodníku jako supi.

Mariah se objevila silně nalíčená ve svých nejkřiklavějších šatech. Stála na příjezdové cestě k Bernadettině domu a celých dvacet minut odpovídala na otázky reportérů a nechala se fotit.

„Ne,“ řekla. „Nemůžu uvěřit tomu, co jsem se dočetla o dvojčatech v novinách. Jednalo se o tvrdě pracující podnikatele, kteří přispívali velkými částkami na charitu.“

Jeden drzý reportér se jí zeptal, jestli je pravdou, že kdysi byla vyhlášenou prostitutkou. Mariah mu stejně neomaleně odpověděla: „Jestli mi dáš pět šustivých dvacetilibrovek, synu, pak se to možná dozvíš!“

K pobavení celé eastendské populace to zveřejnili v hlavní zpravodajské relaci.

Proces Cavanaghových se měl stát velkou událostí pro noviny i televizi. Dvojčata se zapsala do povědomí celé země a novinový titulek HANEBNÁ KRÁSKA se objevil všude, kam se Briony podívala. Protřásali její minulost a vykreslili ji jako nestvůru. Našli dokonce i Joshuu O’Malleyho, který prodal svůj příběh News of the World, kde vylíčil, že jeho syny vychovala Briony Cavanaghová, která mu prý vyhrožovala smrtí, pokud jí syny nedá. Způsobilo to další senzaci. Briony vykreslili jako Lukrécii Borgiovou.

V novinách se pravidelně objevovala fotografie pořízená v den křtu dvojčat před kostelem svatého Vincenta s Jonathanem la Billierem a celou rodinou usmívající se na svět. Kdo by si byl pomyslel, že tito dva nevinní chlapci jednou způsobí tolik zla?

Nejhorší však bylo, že tohle četl i Benedict. Četl o tom, že dělala bordeldámu, šéfku všech prostitutek. V novinách se o tom psalo ošklivě, přestože jí mnohé dívky přišly osobně říct, že se o ně starala neobyčejně dobře. V těch článcích se to však neobjevilo. Novináře takové věci nezajímaly.

Zvěsti o Berwick Manoru před válkou, když jej navštěvovali politici a jiné známé osobnosti, se probíraly v tisku den co den. Do popředí se dostaly skandály vládních ministrů a diplomatů. Ve většině z nich se dalo najít něco pravdy, ale byly napsány tak, aby šokovaly a prodávaly noviny. Napsali je lidé, kteří těm článkům sami věřili; kteří chtěli věřit, že bohatí, slavní a vysoce postavení lidé z vlády pobíhali nazí okolo vyhřívaného bazénu s mladými dívkami. V jedněch novinách dokonce naznačili mezinárodní skandál s Rusy.

Briony k tomu mohla hodně říct, ale neudělala to. Nikomu by to nepomohlo.

*

K Danielovi se ve věznici Wormwood Scrubs chovali jako ke královské návštěvě. Dokonce i dozorci se před ním skláněli, povídali si s ním a oslovovali ho pane Cavanaghu. Měl vlastní celu, člověka, který mu uklízel a jenž mu donášel jídlo.

Takové zacházení ho uklidnilo. Zatím byl jen ve vazbě a žil v přesvědčení, že se po soudním procesu dostane na svobodu.

Když však zvedl oči od dopisu, který četl, ve tváři se mu objevil stín.

Stál před ním vysoký vychrtlý muž. „Napadlo mě, jestli bys nechtěl společnost?“ řekl pisklavým hlasem.

Daniel se několik vteřin na muže jen díval, jako by nechápal, kde to individuum s evidentně homosexuálním zaměřením vzalo takovou drzost.

„Kdybych byl tak vzrušený, že bych potřeboval tvoji společnost, radši bych se oddělal!“ Vztekle vstal z postele a muž v hrůze vyběhl z cely.

Bernard Campion alias Gloria se vrátil do své cely, posadil se na pryčnu a celý se třásl. Jeho spolubydlící a důvěrník Ian Snelling, pro přátele Perla, zavrtěl otráveně hlavou.

„Říkal jsem ti, že tam nemáš chodit, ne?“

„Ale nemůžeš holce vyčítat, že to nezkusila!“

Gloria seděl a představoval si, jaké by to bylo, kdyby ho vzal pod ochranná křídla Daniel Cavanagh. Ve vězení se to hodilo stejně jako mít prachy v bance.

Daniel se po Gloriině návštěvě nemohl uklidnit a odložil dopis stranou.

Jak si ten zatracený buzík mohl dovolit přijít za mnou! Čím víc o tom uvažoval, tím víc ho to vytáčelo.

Ležel v cele a hloupé setkání už v jeho mysli překročilo veškeré meze. Najednou to začal považovat za urážku. Byl přece mužem s postavením a prostředky. Daniel Cavanagh. Patřil s bratrem k nesporným králům Londýna. Dva nejobávanější zločinci od dob Jacka Rozparovače! A ten obejda si myslel, že to s ním bude dělat!

Nakonec vstal a vyšel z cely. Pochodoval po uličce, rozkopával dveře cel a hledal hubeňoura, který nejen narušil jeho osobní prostor, ale také urazil jeho mužství.

Našel Glorii a Perlu na postelích. Tvář Glorie se rozjasnila, protože byl přesvědčen o tom, že si to Daniel rozmyslel. Brzy se ukázalo, jak moc se pletl. Daniel popadl ječícího muže, odvlekl ho z cely a začal ho mlátit koženým páskem - sponou, aby docílil větší efekt.

Z cel vyšli ostatní vězni, aby dramatické akci přihlíželi. Alespoň se rozptýlili.

Dozorci později nahlásili, že Bernarda Campiona odvezli do vězeňské nemocnice po pádu ze schodů.

Tak to ve vazební věznici Wormwood Scrubs chodilo. Danielu Cavanaghovi to vyhovovalo. Právě tohle po bratrově smrti a zatčení potřeboval. Tady mohl stále něco znamenat. Mohl si odsedět svůj trest v místě, kde ho všichni zaslouženě respektovali.

Limmington odnesl výpověď Heidi Thompkinsové samotnému ministrovi vnitra. Chtěl to udělat pořádně a bez chyb. Ministr vnitra ho povzbudil, aby Briony Cavanaghovou a Thomase Lanea zatkl za dvě vraždy. Heidi Thompkinsová měla odpřisáhnout před soudem, že byla v domě, kde zemřel Bolger, a že viděla, jak Briony Cavanaghová a Tommy Lane přitiskli zbraň k jeho hlavě. Měla také přísahat, že slyšela, jak diskutovali o vraždě Ronalda Oldse a o tom, jak mu Tommy Lane rozřízl břicho nožem s dvojitým ostřím. Stačilo ji držet dál od Cavanaghových a od chlastu, slíbit jí pár liber a byla jako mílius.

Limmington teď stál před zraky fotografů a reportérů před domem Bernadetty Dowlingové se zatykačem v ruce.

Cissy, s očima zarudlýma a oteklýma pláčem, ho pustila dovnitř. Vešel do obývacího pokoje se dvěma policisty a užasle hleděl na shromážděný počet lidí.

Briony vstala a kývla mu na pozdrav. „Co pro vás můžu udělat, pane Limmingtone?“

Překvapil ho smutek v jejím hlase. Po synovcově smrti značně zestárla. Když se díval na drobnou ženu pohrouženou do smutku, na chvíli se zastyděl.

Willy Bolger nebyl nic než obchodník s pornem a dětskou prostitucí, nepatřil zrovna k pilířům společnosti. Limmingtonova hluboce zakořeněná touha odstranit tuto ženu však překonala všechny výčitky.

„Slečno Briony Cavanaghová a pane Thomasi Lane, mám na vás zatykač…“

Briony vytřeštila oči. Jako by zdálky zaslechla Tommyho hlas. „A proč hergot zatýkáte nás ?“

„Za vraždu Williama Bolgera a Ronalda Oldse.“

Tommy se mu vysmál. „Nemohl jste se šťourat v minulosti ještě víc? Proč jste se taky nehrabal ve vraždě Abela, když už jste v tom byl?“

Limmington se usmál. „Kdybyste mě doprovodili na stanici…“

Tommy popadl Limmingtona za paži.

Dva policisté mu zkroutili ruce za zády.

Briony si povzdechla. „Nech toho, Tommy, budeme doma ještě dneska večer.“ Podívala se na Limmingtona přivřenýma očima.

„V životě jsem neslyšela takovou hovadinu. Žijete ve vyfantazírovaném světě, pane Limmingtone, brzy zjistíte, co se stane lidem, kteří mě otráví. Zažaluju vás i celou policii. Doufám, že jste připraven nás předvést před soud, protože máme neotřesitelná alibi.“

Limmington obezřetně sledoval, jak odchází do chodby pro kabát.

„Mám všechno, co potřebuju, slečno Cavanaghová.“

Briony se k němu otočila a usmála se. „Můžu vám něco říct, pane Limmingtone? Hodně lidí se mě snažilo převézt, ale jsem pořád tady.“‘

Limmington jí úsměv opětoval. „Ano, ale na jak dlouho ještě?“

Než stačila Briony odpovědět, Molly začala křičet: „Vy mizerové! Vy odporní bastardi! Můj vnuk ještě není ani studený a vy už strašíte zbytek mojí rodiny.“

Bernadetta matku objala a políbila ji. „Neboj, mami, budou doma, než řekneš švec!“

James McQuiddan patřil mezi nejlepší právníky. Alespoň to bylo Briony řečeno. Seděla s Tommym v kanceláři soudce, kde právník požadoval propuštění na kauci.

McQuiddan vypadal jako hromotluk. Měl dokonce i ruce obrovské a působil nepopiratelně hrozivě.

Soudce Melrose Deakins si pozorně vyslechl McQuiddanův hlas se skotským přízvukem.

„Vaše Ctihodnosti, mám tady dva lidi s nejlepší pověstí. Přesto dnes stojí před vámi obviněni ze dvou vražd, které byly spáchány před více než čtyřiceti lety.

O jednom z takzvaných obětí vraždy se ve veřejných záznamech uvádí, že spáchal sebevraždu. Jak to, že nemůžete tyto lidi pustit na kauci? Briony Cavanaghová je považovanou členkou komunity, aktivně přispívá na charitu, je velmi váženou podnikatelkou. O Thomasu Laneovi platí totéž. Nikdo z nich neměl nikdy potíže s policií. Jak můžete kauci bránit…“

„Pane McQuiddane, vyslechl jsem vás se zájmem a můžu vám říct jen jediné: slečna Cavanaghová a pan Lane, pilíře komunity, charitativní pracovníci a jinak příkladní občané, jsou obviněni z vraždy, nikoli z dopravního přestupku. Vražda je ohavný zločin, který nemůžeme brát na lehkou váhu. Nemám jinou možnost než kauci odmítnout.“

Briony poklesla tvář a Tommy přivřel oči.

McQuiddan zavrtěl dramaticky hlavou a vstal, až se mu zavlnil černý hábit.

„Vaše Ctihodnosti, musím opravdu protestovat…“

Soudce Deakins zvedl vychrtlou ruku. „Myslím, že jsme těch protestů slyšeli už dost, pane McQuiddane.“

Když se zprávu dozvěděl inspektor Limmington, usmál se a v duchu si připsal první vítězství.

Briony vstoupila do hollowayské věznice jako ve snách. Cítila se tak jistá, že se dostane ven na kauci, že ji rozhodnutí soudce naprosto šokovalo. Když seděla ve vězeňském voze mezi dvěma policistkami, cítila se hrozně. Bouchnutí kovové vězeňské brány za zády jí znělo neustále v hlavě.

Starší policistka jí pomohla vystoupit z vozu. „Pojďte.“

Briony se strnule usmála. Nechtěla jim ukázat, že má strach. Jestli mě tady zavřou nadlouho…

Polkla a nejistě prošla vězeňskou přijímací místností. Bylo tam šero, protože přes zesílená okna prostupovalo málo světla. Vnímala, jak jí policistky surově stahují kožich. Bez něj a bez kabelky si najednou připadala hrozně zranitelná. Tohle přece nemůže být pravda, pomyslela si. Je to nějaký omyl.

Žena, která se jmenovala Marilyn a pracovala ve věznici přes dvacet let, se na ni zazubila. „Pojď, drahoušku, svlíkneme tě, umyjeme a oblékneme do vězeňské uniformy. Pak tě doprovodíme do cely. Budeš ji sdílet se dvěma děvkama, takže si budete dobře rozumět.“

Briony se napřímila a chladně podotkla: „Něco si ujasněme, jasné? Pro vás nejsem žádný drahoušek. Dělá se mi z toho špatně. Možná jste velká a ošklivá, ale mě jen tak snadno nezastrašíte.“

Marilyn se podívala na křehkou starou paní a rozčílila se. „Takhle se mnou nikdo mluvit nebude!“

Briony, která se dostala ze šoku, jedovatě namítla: „Nechte na hlavě, drahoušku. Celý život jsem musela jednat s násilníky, takže nějaký další už nehraje roli.“ Podívala se na shromážděné dozorkyně. „Ať už to máme za sebou, že? Kde se mám osprchovat?“

Mladší policistka Tracy ji chytila za rameno. „Odvedu tě do sprch, jakmile se zapíšeš.“

Marilyn mlčky napsala soupis Brioniných věcí. Obzvlášť ji naštvaly diamantové prsteny a náhrdelník vězeňkyně. Když Briony v doprovodu Tracy odešla, řekla druhé dozorkyni: „Téhle budeme muset srazit hřebínek.“

„A ty budeš nejspíš ta, kdo to udělá, že?“

Marilyn se ušklíbla a přikývla.

Briony se osprchovala a po dezinfikování dostala košili a sukni. I bez líčidel a s mokrými vlasy vypadala dobře, což Tracy překvapilo. Když procházely křídlem A, Briony vnímala okolí. Uvedli ji do cely na nejvyšším patře, kde ji po otevření dveří udeřil do nosu zápach cigaretového kouře a moči. Na pár vteřin zaváhala a Tracy ji jemně postrčila dovnitř.

„Jdi dál, zlato. O půl šesté je jídlo, na to tě propustíme.“

Briony stála v cele, a jakmile se za ní zavřely dveře, zhluboka se nadechla a podívala se na dvě tváře před sebou.

Vysoká černoška, které nemohlo být víc než devatenáct, vstala a podala jí ruku. „Ahoj, zlato. Jmenuju se Letitia a tohle je Maria.“ Maria byla malá, baculatá blondýnka kolem čtyřicítky.

„Posaď se, už jsme tě čekaly. Dáš si balené cigáro?“

Letitia se tvářila přátelsky. Briony přikývla, posadila se na spodní palandu a přijala tenkou cigaretu.

„Tracy ti za chvíli přinese čaj. O všechno je postaráno, Belinda na to dohlídla. Uvidíš ji později při svačině. Dávají tu jen sendvič, ale sněz ho, protože do rána nic dalšího nedostaneš.“

Maria jí připálila cigaretu a Briony se zoufale snažila uklidnit.

Cela byla příliš úzká, zapáchala, a třebaže se obě ženy snažily k ní chovat mile, nacházela by se radši kdekoli jinde na světě.

Maria se usmála, jako by četla její myšlenky. „Poslyš, zlato, poprvé je to šok. Zažila jsem to na vlastní kůži. Dám ti ale malou radu. Až budeš vycházet z cely, nes se tak, jako by ti to tady patřilo. Tvoje pověst tě předběhla. Jsi známá osoba a je tu spousta děvek, které by ti rády daly na frak, chápeš?“

Briony si zhluboka potáhla z cigarety. „Vím, jak to myslíš, Mario. Buď bez obav, dokážu se o sebe postarat.“ Cosi v jejím chování, v tónu jejího hlasu a způsobu, jak držela hlavu vztyčenou, oběma ženám napověděly, že mluví pravdu.

Maria se zazubila. „Jen nasaj atmosféru. Páchne to tady a je tu plno pitomců, ale zvykneš si, i když se tomu dá těžko uvěřit. Čekám na převoz do Cookham Wood.“

Briony se uklidnila. „Za co tu jste?“

„Za drobnosti. Já za prostituci a podvod. Jako obvykle. Zato naše Letitia je tady za vraždu jako ty, takže byste spolu měly dobře vycházet!“

Letitia se zachechtala. „Jsem ve vyšetřovací vazbě, nikdo zatím nedokázal, že jsem to udělala!“

Briony se usmála. Tyto dvě ženy, kterým by se za normálních okolností vyhnula jako moru, ji svým způsobem vlídně přivítaly a byla jim za to nesmírně vděčná.

„Z čí vraždy tě obvinili?“

Letitia se zazubila. „Z vraždy mýho pasáka. Jmenoval se Delroy Lafayette, věřila bys tomu? Chlap s tak blbým jménem si vraždu rozhodně zasloužil!“

Letitia i Maria vybuchly smíchy.

„Docela sem zapadneš, Briony Cavanaghová. Fakt dobře.“

Briony se zasmála s nimi.

Tracy, která stála za dveřmi se třemi šálky čaje, zaslechla její smích a řekla si, že se Briony zabydluje. Když se dovede smát, zvládne si odsedět i trest, ať už bude jakkoli dlouhý. Mariah Jurgensová jí přes společnou přítelkyni poslala tisícovku, aby Briony zajistila všechno, co bude potřebovat. Tracy měla v úmyslu dodržet dohodu do posledního písmene. Položila na podnos krabičku cigaret značky Strands a vstoupila do cely.

Belinda při svačině vyhlížela novou vězeňkyni. Ledabyle se opírala na chodbě o zeď a pozorovala okolní tváře. Po chvíli zahlédla mezi Letitií a Mariou ženu se zrzavou hřívou a pomalu jim šla vstříc. Belinda se do vězení dostala za loupež. Byla mohutná, tlustá, ale měla nejkrásnější tvář, jakou kdy Briony viděla.

Když si Belinda protlačovala cestu, všechny vězeňkyně instinktivně ustupovaly stranou.

Usmála se a podala Briony baculatou ruku. „Jsem Belinda Craneová, ráda tě poznávám.“

Briony jí potřásla pravicí a zazubila se.

Čtyři ženy pak zamířily do jídelny společně a Briony na sobě cítila pohledy ostatních. Sotva vstoupily dovnitř, všimla si, že jednu z dívek odvlekly další vězeňkyně za vlasy z fronty a několikrát udeřily její hlavou o stůl. Nikdo tomu nevěnoval pozornost, dozorkyně se dívaly jinam.

Belinda se usmála a vysvětlila: „Je to Mary Molinerová, utopila vlastní dítě.“

Briony se dívala, jak se dívka odplížila na židli se zkrvavenou tváří a vzlykala.

„Dostává tady pořádné kapky. Prý ponořila jeho hlavu do vařící vody. Chápeš to?“

Briony zavrtěla hlavou.

Belinda mluvila dál jakoby nic. „Mariah Jurgensová se postarala, abychom tě tu přivítaly, a já jsem součástí uvítacího výboru. Tohle křídlo mám pod palcem. Kdybys něco chtěla plánovat, stačí říct, pomůžu ti. Ale zatím jsi jen ve vazbě, takže bych počkala s nějakýma většíma akcema, až tě odsoudí. Holky si tu k tobě nic nedovolí, zaručila ti to tvoje reputace a taky jsem to tady roznesla. Jsou tu fakt šílený ženský. Některý by podřízly i vlastní babičku za krabičku cigár, takže si hlídej záda. Děláme to tu všechny.“

Briony si vzala hrnek čaje a chleba s lančmítem a odnesla si je k zadnímu stolu. Odtud měla slušný výhled na celou jídelnu, kterou se nesl ohlušující rámus. Briony se rozhlížela kolem sebe a počáteční hrůza ji přecházela. Uvědomila si, že musí trvat na své nevině.

„Belindo, nech mě si v klidu sníst sendvič, jo? Potřebuju přemýšlet.“

Belinda přikývla a úkosem se podívala na další dvě ženy u stolu. Briony si kousla do vysušeného chleba a zašklebila se. To, co jí Belinda řekla, ji znepokojilo: „Počkej, až tě odsoudí.“ Jako by ji už všichni považovali za vinnou. Lokla si horkého slazeného čaje a cítila se hned líp. Stejný čaj popíjela v dětství. Vzpomínka na domov. Při pomyšlení, kam se to dostala, ucítila knedlík v krku. Rychle polkla a zeptala se Belindy: „Přes koho Mariah posílá zprávy? Přes Tracy?“

Belinda přikývla.

„Vyřiď jí, že chci poslat vzkaz. Potřebuju se co nejdřív setkat s právníkem.“

Belinda opět přikývla. Svou silou a panovačným postojem Briony trefila do černého.

Postupně se daly do řeči a přátelsky si povídaly, dokud se nerozdrnčel zvonek. Pak se musely odebrat do svých cel. Na schodišti však nastal problém. Marilyn, nejneoblíbenější dozorkyně ve věznici, zastoupila Briony cestu. Bzukot rozhovorů okamžitě ustal. Briony vnímala, jak se jí při pohledu na tu protivnou ženskou ježí chlupy na zádech. Ostatní dozorkyně čekaly, jak konfrontace dopadne.

„Nelíbíš se mi, dámo,“ zasyčela Marilyn jedovatě.

Briony mírně zvedla hlavu, aby jí viděla do tváře. „Oslovení dámo je namístě, ale teď mi ustup z cesty.“

Dokonce i Belinda ucouvla, když Marilyn napřáhla ruku. Briony ji však chňapla za uniformu a vší silou škubla, až Marilyn sletěla ze schodů. Briony šla pomalu za ní. Klekla si na podlahu a šeptla: „Ty se mi taky nelíbíš, tlustoprdko. Ani trochu se mi nelíbíš. Jestli mě doženeš příliš daleko, zabiju tě. To je slib.“

Vstala, upravila si vlasy a rozvážně vyšlapala schody nahoru. Jakmile se dostala do cely, opět se ozval bzukot.

Ve vězení nastalo ticho, jaké jen na takovém místě může být. Kašlání a skučení spících však neustávaly.

Briony ležela s pobledlou tváří na pryčně. Musím se odsud dostat, musím pryč! říkala si.

Ten den jí připadal jako zlá noční můra. Obklopovalo ji tolik násilí. Přesto se do vězení dostala jako slečna Briony Cavanaghová, teta dvojčat, milenka Tommyho Lanea. Dokonce i to, že její sestra byla slavnou zpěvačkou, se průměrné vězeňkyni zdálo vzrušující, a věhlas, který si získala díky novinám, jí zaručoval jistou ochranu. Briony však netoužila stát vysoko ve vězeňské hierarchii. Chtěla být doma v posteli s Tommym po svém boku.

Než usnula, vybavila si Benedictovu tvář. Určitě už všechno věděl, ve večerních zprávách se o tom jistě mluvilo. Co si asi myslí?

Prosím, Bože, modlila se, Bože na nebi, pomoz mi.

Tommyho probudil křik. Protřel si unaveně oči a zívl.

„Zavři hubu!“ Jeho spolubydlící Timmy Carlton bouchl pěstí do polštáře. „Už ten jeho věčný řev nesnesu! Hned ráno toho debila utopím v kýblu s jeho vlastní močí!“

Tommy se zasmál. „Je to jen kluk, Timmy. Bojí se.“

„Bát se bude teprve ráno. Bude mít důvod hulákat!“

„Přestaň se chovat jako osel a dej mi cígo.“

Timmy vytáhl zpod polštáře plechovku a podal Tommymu balenou cigaretu.

Tommy si ji ve tmě zapálil a řekl: „Nemohly by být ještě tenčí? Připadá mi, jako bych kouřil zápalku!“

„Hele, kuř a nemluv, jo? Cígo je cígo, Tommy. Kdybys nedal všechny ty strandsky tomu uřvanci, měli bychom tabáku dost!“

Tommy se zazubil. „Timmy a Tommy, to zní jako striptýzová dvojice!“

Timmy si zhluboka potáhl ze své cigarety a vážně se zeptal: „Ty z toho nejsi hotovej, Tommy? Mohl bys dostat pořádnou pálku.“

Tommy zavrtěl v šeru hlavou. „Nemám strach, Timmy, pokud se moje stará dostane ven. To jediné mě trápí.“

Timmy se poškrábal po krátce střižených vlasech. „Pamatuju si ji zamlada. Byla fakt kus.“

„Vlastně je pořád, Timmy.“

Vězeň se zachechtal. „Moje stará vypadá jako zadek autobusu, ale je to dobrá ženská. Chodí mě navštěvovat a vodí sem za mnou i děti. Mám děcka rád, ale na staré Gabby se podepsaly. Dneska zabere půlku domu, a to bývala taky docela hezká.“

Tommy se znovu zachechtal. „Kolik máš dětí?“

„Devět. Pět kluků a čtyři holky. Mojí nejstarší Suzy se vede dobře. Pracuje v kanceláři ve West Endu. Hoši jsou ale po mně – jeden je ve Ville za úmyslné zranění, jeden je na ostrově za ozbrojenou loupež a ti tři ostatní se vyhýbají škole, jak můžou. Až se dostanu ven, ty všiváky pěkně srovnám. Holky jsou lepší. Ty nemáš děti?“

„Ne. Ale chtěl jsem je mít. Jenže jsme s Briony prošvihli ten správný čas.“

Timmy mlčel.

„Někdy, jako třeba teď, ale lituju, že nemám vlastního kluka.“

Timmy v jeho hlase vycítil touhu a zachrčel. „Něco ti povím, kámo: Jsou s nima stejně jen potíže.“

Tommy se otočil na pryčně: „Dobrou noc, Timmy.“

Jakmile Timmy začal tiše chrápat, Tommy přemýšlel o životě s Briony. Kvůli ní přišel o možnost mít děti. Vzdal se kvůli ní mnoha věcí. Honilo se mu proto hlavou: Stálo to za to? Když však vysvitlo slunce a jeho paprsky prostoupily oknem do cely, zazubil se. Nemusel na tu otázku odpovídat. Pokaždé, když se na Briony podíval, znal odpověď. Klidně by za ni odseděl jakýkoli trest, hluboce ji miloval.

Mladík opět začal vykřikovat ze spaní. Přepadaly ho z vězení hrozné noční můry.

Tommy přivřel oči a pokusil se usnout. Na tohle už se cítil příliš starý.

48

Briony a Mariah se pevně objaly.

„Jak se máš, Briony?“

Vůdkyně Cavanaghových se posadila ke stolu v místnosti pro návštěvy a pokrčila rameny. Ve věznici Holloway strávila týden a tohle byla první přítelkynina návštěva.

„Není to tak hrozné, když si zvykneš, Mariah. Ale kdyby mě někdo požádal, ať odejdu, nebránila bych se, víš?“

Mariah se potěšeně zasmála. „Věděla jsem, že se nenecháš srazit na kolena.“ Pak zvážněla. „Snažili jsme se udělat všechno proto, aby vás pustili na Boysieho pohřeb.“

Briony přikývla. „Poslyš, Mariah, chtěla bych, abys pro mě něco udělala. Potřebovala bych prokázat službu…“

Mariah se zazubila a přerušila ji. „Tuším, co mi chceš říct. Přišla jsem ti vlastně oznámit, že se na tom pracuje. Někdy touto dobou zažije pár lidí velký šok. Za vším stojí ta potvora Heidi! Představ si, že se ukázalo, že celou věc má na svědomí právě ona. Nevěřila jsem svým uším! Zašili ji do jednoho z bezpečných domů v severním Londýně a dnes jsme pro ni připravili malou návštěvu, která ji přesvědčí, aby fofrem změnila výpověď. Špatné zprávy se dozví i pár našich význačných zákazníků. A abych nezapomněla, zítra tě přijde navštívit Jonathan. Je dost vytočený. Všechno je na dobré cestě. Dostal rytířský řád. Buď bez obav, než se naděješ, budeš venku.“

Briony se hlasitě zasmála. „Mohlo mě napadnout, že už na tom pracuješ!“

Mariah chytila svou přítelkyni za ruku: „Známe se hodně dlouho, Bri.“

Briony smutně přikývla. „Už jsme stará garda, Mariah. Za necelý týden mi tady nabízeli víc drog, než bych dovedla požít. Jsou tu ženské, které se klidně zapálí, a potkala jsem tu mladé holky, vedle kterých by Ma Bakerová vypadala jako Červená Karkulka!

„Ale zvládáš to, ne?“ zeptala se Mariah ustaraně.

„Ale jo, zvládám a musím ti poděkovat za ten uvítací výbor! Ale jak se má Tommy? Máš nějaké novinky? A co rodina?“

Mariah se usadila na nepohodlné židli a zasypala přítelkyni informacemi.

Obě ženy byly mnohem spokojenější, neboť věděly, že se něco chystá.

Peter Hockley se ocitl na pokraji zhroucení. Stála před ním žena, která mu naháněla hrůzu. V ruce držela fotografii, na níž se oddával homosexuálním hrátkám s mladým přítelem Percym Parkinsonem.

Bernadetta se usmála. „Moje sestra sepíše prohlášení o událostech ve dvacátých letech, když jste vy dva s Rupertem Charlesem způsobili smrt mladému muži během orgií. Tyto fotografie, na nichž jste se svým současným milencem, jen dodají příběhu na důvěryhodnosti. Pan Jonathan la Billiere je také ochoten dosvědčit, že se nacházel na místě činu. I to, že váš otec zaplatil ohromnou částku, aby se všechno ututlalo. Briony vzkazuje, že pokud půjde sedět ona, stáhne všechny s sebou.“

Peter vydal skřehotavý zvuk. „Ale co můžu já dělat?“

Bernadetta položila fotografie na stůl a přátelsky prohodila: „Tyhle si můžete nechat, mám spousty kopií. A co chci, abyste udělal? Chci, abyste navštívil svého bratrance, soudce odvolacího soudu, který je náhodou blízkým příbuzným ministra vnitra - díky uzavřenému manželství. Je to švagr, že? Jaká náhoda. Chci, abyste mu řekl, že tyhle fotky půjdou do Daily Mirroru, News oj the World a People. Vlastně všude, kam je dostanu. Způsobí hodně škody. Víte, kam tím mířím, Petere?“

Ucítil palčivé slzy. On sám byl dnes členem parlamentu za Rochford East a stínovým ministrem obrany. Ty fotografie by mu zničily život a přinesly ostudu celé rodině. Briony Cavanaghová hodlala vytáhnout na světlo všechny staré zapomenuté průšvihy, ze kterých ho jeho otec vykoupil.

Díval se, jak žena odchází ke dveřím. Pak, jako by ji napadla dodatečná myšlenka, se otočila a řekla: „A než na to zapomenu, máte na to čtyřicet osm hodin.“

S touto závěrečnou poznámkou Bernadetta odešla a zanechala Petera jen s fotografiemi a svědomím. S jasnou podobou svázaného mladíka s roubíkem v ústech a proříznutým hrdlem, jako by se jednalo o zvíře.

Heidi, vymydlená od hlavy k patě, ve tvídové sukni a v kousavém svetru v šoku hleděla na ženu před sebou. Mariah v malém pokoji s elektrickými kamny a nylonovými závěsy vypadala jaksi nemístně. Byla příliš mohutná a příliš neskutečně oblečená na tak konzervativně vybavené obydlí.

Mariah znovu promluvila. „Takže mi chceš říct, že se to trochu zkomplikovalo? Myslelas, že si rychle vyděláš pár peněz a zmizíš? Ale nemělas to, co potřeboval Limmington, a proto jste výpověď upravili k jeho spokojenosti?“

Heidi se strachem přikývla. „Tak nějak. Byla jsem na tom hrozně bídně, Mariah, neměla jsem nic…“

Zvedla ruku, aby ji utišila. „Svých keců mě ušetři. Mohlas přijít za mnou nebo za Briony, postaraly bychom se o tebe. Nikdy na svoje holky nezapomínáme. Povíš spoustě lidem o Limmingtonově švindlu a dostaneš za to slušně zaplaceno.“

Heidi se zájmem zvedla obočí.

„Jo, je to tak. Zajistíme ti hodně pití. Dost, abys mohla být namazaná až do konce života. Existuje ovšem jedna podmínka. Až bude po všem, zmizíš.“

„Bez obav, vypadnu. Už toho mám až po kozy!“

Mariah se podívala na své bujné poprsí, které se jí hrnulo z lurexových šatů, a zazubila se. „Ale ani z poloviny tak jako já!“

Sir Geoffrey Dance, starý pán a velmi vážený podnikatel, si začal kousat nehty na rukou. Šlo o návyk, který ho provázel už od dob dospívání. Na svém stole měl fotografii manželky a šesti dcer. V ruce držel další fotku. Pořídili ji před třemi lety na vánoční párty v Berwick Manoru, na které měli všichni muži obleky Santa Klause. I přes nalepený vous však nikdo nemohl pochybovat o tom, že to je on. Na klíně mu seděla asi sedmnáctiletá dívka, také v kostýmu Santa Klause. Na dlouhých štíhlých nohou, kterýma ho objímala kolem pasu, měla síťované punčochy. Fotilo se z boku, a jelikož byl do půl pasu svlečený, mohl si o snímku myslet každý své. Zcela evidentně si dívka nevzala spodní prádlo.

Zmocnila se ho úzkost. V Manoru poskytovali vždycky pečlivě střežené soukromí. Nikdy se nestrachoval, že by se něco dostalo na veřejnost. V pokojích na patře si mohl on i ostatní muži dělat, co se jim zlíbilo, bez nejmenšího strachu, že je to někdy bude pronásledovat. Zajišťovalo jim to tučné vstupné a on sám za ně během let utratil horentní sumy. Předstoupením Briony Cavanaghové a Tommyho Lanea před soud však mohlo dojít k odhalení řady tajemství. Nejen jeho, ale i mnoha dalších.

Poslední myšlenka ho povzbudila.

Znovu se podíval na fotografii a v pozadí zahlédl současného ministra financí. Usmál se a zvedl telefonní sluchátko.

Dostal se do pěkné kaše, ale s ním i spousta jiných lidí.

Fenella Dumasová vešla do pracovny, kterou Benedict nazýval kanceláří, pokud pracoval doma. Položila mu na stůl šálek kávy a řekla: „Myslím, že by ses měl stydět, Bene, protože já se stydím.“

Benedict si otřel tvář rukou a povzdechl si. „Nech už toho, Fen.“

Fenella popotáhla nosem. „Je to tvoje matka, ať se ti to líbí nebo ne. Nechápu, proč jsi proti ní tak zaujatý. Přemýšlej o tom. Byla dítě, jen děvčátko. Pokaždé, když pomyslím na tvého otce…,“ odmlčela se. „Už vím, proč s ním tvoje matka nikdy nenechala Natálii o samotě. Tvůj otec byl úchylný, perverzní muž a ty přesto dovolíš, aby tě ovládlo jeho malicherné myšlení. Něco ti povím: Radši bych patřila k příbuzným Briony Cavanaghové než Henryho Dumase. A je to venku.

Ona tě potřebuje, Benedicte. Ta žena tě opravdu potřebuje. Nemusíš ji navštívit veřejně, ale mohl bys promluvit s některými našimi přáteli, pokusit se jí to trochu usnadnit…“

Zařval na ni: „Pro všechno na světě, Fen, nech toho!“

Fenella se kousla do spodního rtu, aby se nerozplakala. Žila s tímto mužem a milovala ho dlouhá léta. Vychovali dvě děti a myslela si, že ho opravdu zná. Od chvíle, co se dozvěděl o své pravé matce, postupně uvnitř umíral, jako by ho to vědomí užíralo. Měla teď před sebou muže, z něhož se postupně vytrácela laskavost a něžnost. Nelíbilo se jí to, nedokázala se s tím vyrovnat.

„Povídám ti, Benedicte, že je rok 1969, doba Temna už je pryč! Jsi zákonitým synem Henryho a Isabel, nikdo ti nemůže nic vzít. Titul ani peníze. Neměl bys ale nic, kdyby se to ubohé děvče, které tě porodilo, rozhodlo si tě nechat u sebe. Přemýšlej! Možná to udělala proto, aby ti zajistila lepší život. Nikdy za námi nepřišla a nic nechtěla, že? Nepokusila se od tebe získat peníze… Rozčiluješ mě!“

Benedict jen zřídkakdy svou manželku vídal tak naštvanou. Jako by si už Briony Cavanaghová našla místo v jejím srdci i domě. Bez ohledu na to, co se o ní psalo v novinách. Fenella to prostě ignorovala. Příbuzenský vztah pro Fenellu mnoho znamenal, Brionina krev kolovala i v žilách jejích dětí, a proto nemohla být tak špatná.

Pokusil se usmát. „Vzpomněl jsem si na ni, Fen. Chodívala za mnou do Regents Parku, kde jsem si hrával s chůvou. Pamatuju si její vlasy. Měla stejné, oslnivě rudé vlasy. Jako bych se díval do zrcadla, jenže tehdy jsem si to neuvědomoval. Když se teď podívám na Natálii a mladého Henryho, vidím ji i v nich. Vidím ji pokaždé, když se podívám do zrcadla. Nemůžu uvěřit, že je mojí matkou! Vypadá stejně stará jako já. Je spíš jako moje sestra!“

Fenella ho chytila štíhlými prsty za rameno a stiskla ho. „Je to tvoje matka, bez ohledu na to, jak vypadá. Pokus se na věc dívat z jejího pohledu. Snaž se ji pochopit.“

Benedict se tiše zasmál. „Snažím se o to ode dne, co jsem se o tom dozvěděl. Nejhorší je, že můj takzvaný otec čekal tak dlouho, aby ublížil mně i Isabel. Je to ohavné.“

Fenella hlasitě potáhla nosem. „Jednalo se o vyšinutého člověka, myslím, že na tom jsme se už shodli. Zničila ho vlastní nenávist. Nedopusť se stejné chyby.“

Benedict se napřímil v křesle. „Necítím k ní nenávist, Fen, v tom je ta potíž.“

Fenella si povzdechla a něžně řekla: „Vypij si kávu, Bene, než úplně vychladne.“

Briony ležela na palandě a poslouchala povídání svých spolubydlících. Maria tichým hlasem vyprávěla něco, co Briony rozesmutnilo.

„Moje dcera je v domově. Neměla jsem kde bydlet, a proto mi ji sebrali. Ubytovala jsem se u jednoho šmelináře v Canning Townu. Vybíral ode mě činži a neplatil ji Pákistánci Pardelovi, kterému ten byt patřil. Nechal mě vystěhovat na ulici jen s taškou. Sociálka mi malou vzala. Stalo se to před devíti lety. Mě sebrali hned další noc v King’s Cross za žebrání. U soudu pak řekli, že moje dcera je v nebezpečí, že ji morálně zkazím! Jen jsem tam žebrala, abych měla peníze na jídlo a postel. V mém věku jsem asi sotva mohla dělat štětku, ne? Vzdala jsem to. Už jsem tady posedmé. Doufám, že budu mít veřejné přelíčení, pak by tam přivedli moji dceru.“

Briony se zeptala: „Kolik let je tvojí dceři teď?“

Maria si ve tmě povzdechla. „Teprve dvanáct. Je nádherná - jako otec. Byl ze Západní Indie. Je míšenka.“

„Vsadím se, že je moc krásná. Moje neteř Liselle je taky velmi atraktivní.“

„To je dcera tvojí sestry, že? Té zpěvačky. Jste vlastně velmi známá rodina, že? A Jonathan la Billiere je blízký přítel, sestra slavná zpěvačka, dvojčata…“

Briony zaslechla, jak se Marie zatřásl hlas, a řekla: „Moji chlapci nebyli zas tak špatní. Jenom…“

Mariin hlas se ozval ze šera: „Pokračuj.“

Briony si odkašlala a prohodila. „Ale nic. Zapomeň na to.“

Dvojčata jí však zůstala ležet v hlavě po zbytek noci. Vzpomínala na každé jejich životní období, na jejich úsměvy a neustálé požadavky.

Harry Limmington pojídal doma šunkový sendvič, popíjel čaj a sledoval v televizi pořad o autech. Zaslechl v chodbě svého obecního bytu hluboký hlas a odpoutal pozornost od obrazovky.

„Co jste to řekli?“ Slyšel, jak jeho manželka vykřikla.

Uniformovaný policista prošel kolem ní a vstoupil do místnosti. „Pane Harry Limmingtone, zatýkám vás za falšování svědecké výpovědi a pokus o překrucování průběhu vyšetřování.“

Limmington v šoku vstal a upustil talíř se sendvičem na podlahu.

„To má být nějaký vtip?“ zeptal se nevěřícně.

Šedovlasý muž smutně oznámil: „Není to vtip, kámo. Vyrazili vás od policie. Vezměte si kabát a pojďte, ať to máme za sebou.“

Pět minut poté Harry Limmington seděl na zadním sedadle policejního vozu, který mířil na barkingsideskou policejní stanici.

*

Briony políbila Mariu a Letitii na rozloučenou. Na chodbě ji objala Belinda a chraplavým hlasem řekla: „Nezapomeneš na nás, že?“

Briony se nahlas rozesmála. „Jak bych mohla!“ Pak následovala Tracy z křídla A a Briony si úlevou oddechla, když se za ní zamkly dveře věznice.

Odcházela odtud s pocitem nadšení. Už se těšila, až se nadechne špinavého londýnského vzduchu. Brzy se měla setkat s rodinou a Tommym. A pak mohla svůj pobyt ve vězení hodit za hlavu.

O dvacet minut později už stála oblečená, podepsala protokol o převzetí věcí a vykročila z Holloway - a ihned se dostala do světel cvakajících fotoaparátů mezi novináře. Ucítila na sobě něčí ruku a otočila se. Spatřila Bernadettu. „Pojď, Bri, máme tady auto. Odvezeme tě domů, děvče. Marcus vyzvedává Tommyho.“

Proklestily si cestu k rolls-roycu, nastoupily a vydaly se na cestu domů.

Jak se cítíš, Bri?“

„Skvěle, Bernie, fakt skvěle. Řeknu ti, že jsem v životě nikoho neviděla tak ráda! Chci se vykoupat, abych ze sebe dostala zápach té krysí díry.“

Bernadetta se zachechtala. „Čeká na tebe doma celá rodina.“

Briony se zazubila. „Napadlo mě, že tam asi bude.“

Briony vešla do Bernadettina domu, kde ji Cissy přivítala s pláčem, matka Molly se sklenkou alkoholu a Kerry s Liselle otevřením šampaňského. I Jonathan přiletěl ze Států. Když ho políbila na tvář a pocítila lásku celé své rodiny, pochopila, že je konečně doma.

Z obývacího pokoje vyšla i Mariah a obě ženy se objaly. „Vítej doma, Bri. Tak jsme ty všiváky přece porazily! Říkala jsem ti to, ne?“

„Dokázaly jsme to, Mariah. Dala bych si pořádného panáka brandy a cigáro. A pak se chci vykoupat a umýt si vlasy!“

Mariah jí nalila brandy do velké kulaté sklenice. „Na zdraví všem!“ Briony do sebe obrátila sklenku s ostrou tekutinou na jeden ráz. Potom se posadila na židli a zazubila se.

„Bože, jak je fajn být zase doma.“ Hlas se jí zlomil a všichni užasle hleděli, jak se rozplakala. Molly zamířila k dceři a objala ji.

„Pojď sem, zlato. Až dostaneme ven Tommyho a Daniela, budeme zase všichni spolu.“

Briony zachránil před odpovědí Marcus, který prošel s Tommym vstupními dveřmi.

Briony vběhla Tommymu do náruče a políbila ho na rty.

„Chybělas mi, Bri. Bože, jak jsi mi chyběla, holka!“

Teprve poté se doopravdy rozjela párty na uvítanou.

Briony a Tommy leželi vedle sebe v posteli po milování, které je příjemně zahřálo a unavilo.

„Ach, Tommy. O tomhle jsem snila. Že zas budu u tebe. Už jsem si vážně myslela, že nás odsoudí a pak odhodí klíč od cel.“

Tommy ji přivinul k sobě. „Něco ti povím, Briony. Měl jsem taky strach, ale Mariah vytáhla trumfy. Zatlačila na ty správné lidi. Věděla, kdo je nejzranitelnější a zároveň nejužitečnější.“

„Víš, Tommy, nikdy mě nenapadlo, že by se Harry Limmington uchýlil k sepsání podvržené výpovědi. Vždycky to byl rovný chlap. Vím, že to zní šíleně, ale že se z něho stal křivák, mě fakt naštvalo!“

Tommy se tiše zasmál. „Nevěřím svým uším, Briony! Chtěl nás dostat do basy na doživotí a ty jsi naštvaná, že se z něho stal křivák. Doufám, že ten mizera dostane deset let!“

Schoulila se do jeho náruče. „Už nikdy nechci do vězení, Tommy. Myslím, že odejdu do důchodu.“

Znovu se zasmál, tentokrát hlasitěji. „Uvěřím, až to uvidím!“

„Věř mi, Tommy Lane. Na basu jsem už příliš stará!“

Tommy se na ni zahleděl. „V mých očích nikdy nebudeš stará. Vždycky pro mě budeš to děvče v modrých sametových šatech.“

Briony ho znovu políbila. „Hrozně kecáš, Tommy Lane, ale miluju tě.“

„A já tebe, Briony, víc, než si myslíš.“

Chvíli mlčeli a vychutnávali vzájemnou blízkost. Pak se Tommy zeptal: „Co uděláme s Danielem?“

Briony se zhluboka nadechla. „Co můžeme dělat? Není šance, abychom někoho podplatili. Je to příliš velká věc. Nás dva obvinili z věcí, které se staly tak dávno, že by mohly být zapsány v knize u posledního soudu! Dannyho zavřeli po právu. Spáchal hrůznou vraždu v hospodě plné lidí. Zašel příliš daleko, Tommy. Ať jsme my dva udělali cokoli, nikdy jsme si v tom nelibovali. Pro nás to znamenalo jedinou možnost. Danny a Boysie, Bůh je opatruj, však zabíjeli pro radost. Obzvlášť Daniel.

Dopustili se kardinální chyby. Oni si vážně mysleli, že stojí nad zákonem. Oba jsme se jim to snažili mnohokrát říct a takhle to dopadlo. Nemám v úmyslu zvednout ani prst, abych dostala Daniela ven. Seženu mu právníka, a tím to pro mě končí.“

Tommy ji pohladil po rozcuchaných vlasech, které tak miloval, a popravdě řekl: „Jsem rád.“

Povzdechla si. „Vážně? Já ráda nejsem. Přemýšlím o tom, co by asi řekla Eileen na to, co se z chlapců stalo. Svěřila mi je a já je zničila. Udělala jsem stejnou chybu jako už mnohokrát. Milovala jsem je až příliš.“

Tommy ji přitiskl k sobě a držel ji v objetí.

„Nikoho nemůžeš milovat příliš, Bri.“

Ona mu však neodpověděla.

Briony otevřela vstupní dveře sama. Bylo těsně po poledni a všichni právě obědvali. Zvonek na dveřích se rozdrnčel právě ve chvíli, kdy vycházela z kuchyně s velkou krabicí čerstvě upečených sušenek, které ráno připravila Cissy Tommymu. Neustále se jimi cpal. Briony odložila krabici na stolek v chodbě a s úsměvem otevřela, jelikož čekala, že to bude někdo z houfu reportérů, kteří kempovali před domem. Posílala jim v určitých intervalech čaj a oni jí vždycky zdvořile děkovali.

Úsměv na rtu jí však zamrzl.

„Ahoj. Doufám, že neruším?“

Briony v tu chvíli polilo horko. Zkoprněle stála a civěla do očí svého syna.

„Benedict?“ zeptala se.

Dlouho se na sebe jen dívali. Pak do chodby vpadl Tommy. Jediný pohled na muže stojícího ve dveřích mu napověděl vše. Viděl tytéž zelené oči, stejnou srdčitou tvář, stejné rysy. Dokonce i jeho vlasy měly zrzavý nádech.

„Benedict? Hergot, Bri, je, jako by ti z oka vypadl!“ Tommyho nevěřícný hlas prolomil napětí. Benedict přešel přes práh a vstoupil do tepla matčina domu.

Briony si syna prohlédla od hlavy k patě. Musela se zaklonit, aby mu viděla do tváře. Vyrostl do stejné výšky jako Tommy. Oba muži si potřásli pravicí a Tommy chňapl Benedicta pod paži, jako by se bál, že uteče.

„Opravdu mě moc těší. Půjdu to všem říct.“ Zasmál se. „Asi budete chtít zůstat chvíli o samotě, že?“

Když se mohutný a žoviální muž vrátil do jídelny a nechal Briony se synem v předsíni, Benedict se usmál.

„Pojď do obývacího pokoje, Benedicte. Promluvíme si tam.“

Následoval ji. Zezadu mu připadala ohromně mladistvě. Šla stejně lehkým krokem jako jeho dcera.

V obývacím pokoji se k němu otočila. „Doufám, že je to přátelská návštěva, Benedicte.“

Vypadala tak drobně. Ruce si složila do klína jako školačka a klopila oči. Píchlo ho u srdce tak, jako by mu někdo vrazil do hrudi nůž. Pak zahlédl na krbu svou fotografii ve stříbrném rámu. Z vybledlého snímku se na něj usmívala jeho dětská tvář.

„Tu fotografii mám od Sally, pamatuju si to jako včera. Teď si uvědomuju, že pracovala pro vaši i pro moji rodinu.“

Olízla si suché rty.

„Věděla jsem od ní o tobě všechno, Benedicte. Jistě, byly to informace z druhé ruky, ale nedovedeš si představit, jak moc pro mě znamenaly. Nikdy jsem na tebe nezapomněla. Neuplynul den, abych na tebe nemyslela, musíš mi to věřit.“

„Je to zvláštní, ale věřím vám. Vím, že jste mě milovala. Omlouvám se za to, jak jsem se choval onehdy…,“ zeslábl mu hlas. „Asi to zavinil způsob, jakým jsem se dozvěděl pravdu.“

Briony mávla rukou. „Co pro tebe můžu udělat, Benedicte?“

Usmál se a pokrčil rameny. Sebral veškerou odvahu a řekl: „Mohla byste začít tím, že mi povíte o svém životě. Jestli budete chtít, já vám pak budu vyprávět o své ženě Fen a dětech Henrym a Natálii. O vašich vnoučatech.“

Briony v tu chvíli měla pocit, že celá hoří.

Jednomyslně přistoupili k sobě a objali se. Vdechla jeho kolínskou, vůni tabáku a kůže. Poprvé v životě cítila náruč svého syna, svého velkého a krásného syna, o němž si myslela, že ji nenávidí. Že jí opovrhuje.

„Synu můj, jak dlouho jsem na tohle čekala. Celý život,“ řekla s dojetím. Dlouze tak stáli ve ztichlé místnosti, v níž se ozýval jen pravidelný tikot hodin v rohu pokoje.

Nakonec se Briony od něho odtáhla, usmála se a podívala se do jeho tváře tolik podobné vlastní.

„Proč? Co tě přimělo za mnou přijít po tom všem, co se seběhlo v posledních týdnech?“

Benedict se usmál. „Protože, matko, jsem z tvojí krve, i když to možná zní hloupě. Jsi moje matka. Důvod, proč žiju. V mém těle koluje tvoje krev i v žilách mých dětí.“ Zazubil se. „Nezní to pateticky?“

Briony zavrtěla hlavou, nedokázala promluvit.

„Věděl jsem to už tehdy. Dávno jsem o tobě tušil, ale nedokázal jsem si to přiznat. Pak mi moje žena Fen připomněla něco, co jsem věděl sám. Ty jsi já a já jsem ty. Chtěl jsem se vrátit už ten den a říct, že se omlouvám. Oplácel jsem ti bolest, kterou jsem cítil, když mi přečetli otcovu poslední vůli. Jelikož jsem se to dozvěděl takovým způsobem. Tak krutě. Ani nevíš, jak mi to je líto.“

Briony ho chytila za ruku a přitiskla si ji ke tváři.

„Jsi tady, Bene, a to mi stačí.“

„Snažil jsem se ti pomoct. Přitlačil jsem na pár svých přátel a kolegů.“

Tohle prohlášení ji neskonale potěšilo. Znovu se na něho podívala, jako by se bála, že zmizí stejně rychle, jako se objevil. „Děkuji ti, Benedicte. Děkuji ti.“

Když tam tak stáli, vpadla do místnosti Molly a tvářila se přísně. „Co se to tu děje?“ zeptala se hlasitě a nedůvěřivě.

Briony se usmála. „Benedicte, chtěla bych tě seznámit s tvou babičkou.“

Vzala matku pod paži, odvedla ji k Benedictovi a pyšně řekla: „Mami, tohle je můj syn, Benedict Dumas.“

Molly se uličnicky usmála. „Mám oči! Vy dva jste si podobní jako vejce vejci! Pojď sem, chlapče, dej staré babičce pusu.“

Benedict ji políbil na tvář s průsvitnou pletí a křehkou stařenku objal. Najednou se do místnosti nahrnula spousta lidí. Obklopila ho rodina, která ho zvědavě okukovala. Všichni se usmívali. Uviděl Bernadettu a Kerry; poznával v nich své vlastní děti - v rysech ve tváři, ve způsobu, jak pohybovaly hlavou.

Ano, tohle je jeho opravdová rodina. Tiskl se k babičce a matce a užíval si kontaktu s lidmi, kteří tvořili jeho součást.

Ať se mu to líbilo nebo ne, z těchto lidí pocházel. Všichni se ho dotýkali, chtěli poznat velkého Brionina syna, který rozšířil řady rozvětvené a úzce spojené rodiny. Okamžitě ho přijali mezi sebe, což nikdy předtím nezažil.

Po všech těch problémech minulých týdnů, bolesti, kterou prožívala kvůli Boysiemu a Danielovi, měla Briony najednou pocit, že vedla kouzelný život.

Jediná věc, po které toužila celou dobu, náhle přišla. Po padesáti letech potíží, svárů a bolesti v srdci, kdy každé rodinné setkání mělo hořkosladkou příchuť, neboť jeden důležitý člověk vždy chyběl, byl dnes tady.

Benedict přišel domů.

Briony seděla naproti Danielovi ve wandsworthském vězení. Tvářil se zarputile. Pozorně ho poslouchala.

„Až se dostanu ven, všechny ty šmejdy si najdu. Jestli bude třeba, rozpárám East End na cimprcampr, ale najdu si je. Do posledního.“

Briony si povzdechla. Nic se nezměnilo.

„A co se týká toho hajzla Limmingtona, zaplatí mi za to, co provedl Boysiemu. Jen počkej.

Vidělas ho v pátek u soudu? Jak vypovídal, že jsem Mitchellovi vrazil nůž do krku? Já toho zmetka znám, zjistil jsem si jeho jméno i adresu. Umučím ho i ty jeho zatracený děcka. Umučím je před jeho očima…“

Briony zvedla ruku. „Dost! Proboha, Danieli, to stačí! Víš, co se říká? Když si neumíš odsedět trest, nesmíš spáchat zločin. Udělal jsi velkou chybu. Myslel sis, že můžeš dělat, co se ti zlíbí. Ale nemůžeš. Poslala jsem ti McQuiddana, je dobrý právník, ale ven tě nedostane, Danny. Budeš se s tím faktem muset smířit.“

Dannymu zaškubalo ve tváři. „Ty a Tommy jste se ale dostali ven, ne? Propustili vás.“

Briony přikývla. „Obvinili nás ze zločinu, který se stal moc dávno. Vím o násilí své, ale my jsme používali násilí ve dvacátých letech a věř mi, že tenkrát to jinak nešlo. Musel sis vzít, cos potřeboval. Nefungovalo to jako dnes, kdy mohou studovat i lidi z chudých poměrů, jít za svým cílem. Mohla jsem si vybrat, jestli se postarám o rodinu, nebo jestli klesnu níž.

Nevíš nic o skutečném násilí. Jistě, ubližuješ lidem, střílíš je, ale nemáš ponětí o opravdové chudobě, v níž se rodí násilí. Tam přežijí jen ti nejlepší. Já a Tommy pocházíme z doby, kdy pravidelné jídlo a teplo znamenalo slušný výsledek. Vy jste vyrůstali a měli vše, co si člověk může přát. Dokonce jsem vás poslala do Ampleforth a proč? Proč ksakru? Dokonce jste si s radostí uchovali eastendský přízvuk. Nesu za vás dva svůj podíl viny - měla jsem vám srazit hřebínek, když to ještě šlo; jenže jsem vás milovala tolik, že jsem neviděla vaše chyby. Pořád jsem vás něčím omlouvala, ale přitom nebylo za co. Nikdy jsem nikomu neublížila jen z legrace, jen proto, aby mě uznávali. Museli mi hodně šlapat na paty, abych podnikala nějaká protiopatření. Proto dneska sedím já tady a ty tam.“

Daniel se pohrdavě ušklíbl. „Zazněl hlas Briony Cavanaghové. Něco ti povím: Chechtali jsme se tobě a Tommymu za zády. Byli jste nám k smíchu. Nám s Boysiem lidi zobali z ruky. A tak by to i zůstalo, kdyby nás nepodrazili práskači. Však za to zaplatí, to mi věř.“

Briony smutně kroutila hlavou. „Copak ty to nechápeš, Danny? Nevidíš, že žijeme v jiném světě? Doby, kdy jsi mohl vejít do hospody s puškou a očekávat, že všichni budou mlčet, jsou dávno pryč. Dopustili jste se velkého omylu, když jste si nadělali tolik nepřátel. Připadali jste si jako borci, že? Podívej, kam ses dopracoval. Je mi fuk, jestli jste se mně a Tommymu chechtali za zády, protože Tommy Lane vydá za padesát a možná i za sto takových, jako jsi ty. Ten muž si zasluhuje respekt. Kdybys měl trochu rozumu, následoval bys jeho příkladu. I po padesáti letech si ho lidi váží, mají ho rádi a je stále venku. Ty odsud nejspíš nevyjdeš do roku dva tisíce.“

„Takže už oba víme, na čem jsme, ne?“

Briony přikývla. „To ano. Boysieho smrt máš na svědomí, protože tě ve všem následoval. Dám ti poslední radu: sehni hlavu a odseď si svůj trest. Jestli budeš u soudu zase vykřikovat výhrůžky, budeš jen vypadat jako pitomec.“

Dannymu zaplály oči. „Ty rozumíš všemu, co? Ty nesedíš na lavici obžalovaných. Sotva jste se s Tommym dostali z basy a už se mnou mluvíš, jako bys byla svatá!“

Briony se naklonila nad stůl a ucedila: „Řekla jsem ti, že jsme patřili ke zločincům staré doby. Ty a Boysie jste nám nikdy nemohli rozumět. A upřímně ti můžu říct, že jsem tak žít nechtěla. Ale jak má matka tvrdí: Jak si usteleš, tak si taky lehneš. Já to vydržela celých padesát let. Vy dva jste to nikdy nemuseli dělat, jednalo se o vaši volbu. Rozhodli jste se být tím, čím jste se stali.“

Daniel pokřivil obličej. Vstal a řekl: „Takové hovadiny poslouchat nebudu. V cele je mi líp. Je sobota, takže můžeme poslouchat rádio a povalovat se. Děláme to vlastně většinu času. Ale to přece sama víš, ne? Omluv mě, mám lepší věci na práci.“

Briony s kamennou tváří hleděla, jak se Daniel nechal doprovodit dozorcem zpátky na křídlo. Lidé na ně zírali, protože poslední rozhovor slyšeli. Vstala a co nejdůstojněji opustila návštěvní místnost.

Udělala, co se dalo.

Soudce Martin Panterfield se podíval na muže na lavici obžalovaných. Otřel si ústa běloskvoucím kapesníkem a vynesl rozsudek v přeplněné, ale ztichlé soudní síni: „Pane Danieli O’Malley, soud vás shledal vinným ze spáchání zákeřné vraždy. Nikdy předtím jsem neslyšel o tak barbarském a zbytečném násilí. Vzal jste nůž a chladnokrevně jste zavraždil Davida Mitchella před zraky osazenstva restauračního zařízení. Vy a váš bratr jste děsili východní Londýn a zapletli se do řady nezákonných podniků. Jste necitelný a podlý vrah. Myslíte si, že si můžete dělat, co se vám zlíbí. Jste děsivým výsledkem takzvané liberální společnosti. Neplnil bych svou povinnost vůči veřejnosti dobře, kdybych vám neudělil nejvyšší možný trest, jaký naše zákony povolují.

Odsuzuji vás k doživotnímu trestu s doporučením, abyste si odseděl přinejmenším třicet let. Chtěl byste k tomu něco dodat?“

Daniel vstal a zatleskal mu. Jeho tvář postrádala jakýkoli výraz. Pak pohleděl soudci do očí a zřetelně prohlásil: „Ano, kámo. Jmenuju se Cavanagh!“

Soudce zavrtěl hlavou. Rozhlédl se po soudní síni a řekl: „Odveďte ho.“

Molly tekly slzy po tvářích. Vstala a zařvala: „Vy odporní hajzlové. To je můj chlapec! Můj hoch! Danny.“ Její hlas se ozýval po soudní síni, ještě když Daniela odváděli dva statní policisté. Cestou do cely zvedl vítězoslavně ruce a křikl: „Neboj se, babi, já se vrátím! Vrátím se!“ Jeho hlas se vzdaloval.

Limmington a Briony si vyměnili pohledy. Téměř neznatelně na něho kývla. Odvedli dobrou práci.

49

Suzy se rozhlédla po matčině obývacím pokoji a vdechla vůni osvěžovače vzduchu a leštidla na nábytek. Položila si ruce na oblé břicho a potlačila touhu křičet. Její matka nakoukla do dveří a zeptala se: „Chceš něco k pití, zlato? Třeba čaj?“

„Nic nechci, nech mě na pokoji.“

Doreen vešla dovnitř a pokusila se dceru chytit za ruku. Suzy ji však setřásla. „Pro všechno na světě, nech mě být, ženská!“

Doreen se posadila do křesla a smířlivě řekla: „Vím, že se trápíš, zlato, ale musíš se snažit sebrat; to dítě bude vyžadovat hodně péče - jako všechny děti. Chápu, že jsi kvůli Boysiemu vyvedena z rovnováhy, Bůh ví, že i mě to rozrušilo.“ Lehce si poklepala kapesníkem do koutku silně nalíčeného oka. „Milovala jsem toho chlapce jako vlastního, ať je mu země lehká.“

Suzy obrátila oči v sloup, nemotorně se předklonila a procedila skrz zuby: „Nech si to divadýlko, mami, nikdo jiný než já tady není. A co se týká toho zatraceného fakana, nechci ho. Nesnáším těhotenství a nechci tady bydlet.“ Kousla se do spodního rtu, aby se tolik nechvěl, a nesouvisle vydrmolila: „Jsem ráda, že je Boysie mrtvý. Nenáviděla jsem ho. A všechno okolo něho.“

Doreen se opřela o opěradlo křesla a pak bez varování Suzy vlepila facku. „Ty potvoro! Jestli tohle ještě někdy vypustíš z úst, budou z toho jen potíže, děvče. Sama si tím podkopneš nohy, nezapomínej na to! Když si pomyslím, co jsme si museli vytrpět kvůli tvému vztahu s Cavanaghovými, nejradši bych tě uškrtila. To dítě, které nosíš, za to ale nemůže. Kristepane, někdy nechápu, nač si to hraješ, madam! Tváříš se, jako bys neuměla do pěti napočítat, a přitom pořád kalkuluješ. Jestli tohle uslyší jeho teta Briony, zazpíváš jinou.“

„Nech toho, mami!“

„Ne, to teda nenechám. Opustila jsi krásný dům i se vším tím báječným vybavením. My bychom se do něj s tátou klidně nastěhovali a postarali se o tebe, ale ty? Kdepak! Musela jsi utéct k nám domů jako nějaké děcko.“

Suzy pochopila, že matku naštvala, a pocítila svůj triumf. Doreen už se viděla, jak vychovává své vnouče v hezkém domku, ve kterém by měla zaručeno pohodlí a peníze. Suzy si to okamžitě domyslela. „Ujasněme si hned, matko, že ty v tom domě nikdy bydlet nebudeš.“

Doreen přetáhla rty za zuby a vybafla: „Jsi fakt mrcha, Suzy Rankinsová. Když pomyslím, jak jsem tě vychovala, dala ti to nejlepší…“

Doreenin vodopád slov však přerušil zvonek.

Suzy se smutně usmála. Ten zvonek je moje záchrana, pomyslela si. Kdyby matka tušila, kolik jsem dostala prachů za poskytnutá interview, klepla by ji pepka. Suzy si totiž usmyslela, že po porodu odejde a začne znovu. Příjmení Cavanaghová, které ji zpočátku tak naplňovalo vzrušením, v ní teď vyvolávalo odpor. Všichni na ni ukazovali, zírali na ni a pomlouvali pokaždé, když vyšla na ulici.

Srdce se jí málem zastavilo, když slyšela matčin hlas: „Dobrý den, Briony, jen pojďte dál. Zrovna jsem připravovala čaj.“

Briony energicky vešla do pokoje. „Ahoj, Suzy.“

Suzy se zapřela a podívala se na drobnou ženu. „Ahoj, Briony.“

Doreen se uctivě odporoučela do kuchyně vařit čaj a nechala je o samotě.

Briony se posadila na křeslo, které Doreen uvolnila, a usmála se. „Jak se cítíš?“

Suzy si zapálila cigaretu, chabě se pousmála a vyfoukla oblak kouře. „Jde to.“

Briony ji pohladila po ruce, čímž Suzy natolik překvapila, že ucukla. „Uklidni se, Suzy! Člověk by si myslel, že máš strach,“ řekla Briony smutně. „Vím, že tě Boysieho smrt zdrtila, všechny nás zasáhla. Můj Boysie byl dobrý chlapec. A laskavý. Moc mi chybí.“

Suzy si znovu potáhla z cigarety, ale mlčela.

„Byla jsi u doktora kvůli tomu malému?“

„Jsem v pořádku. Jen bych už to měla nejradši za sebou.“

„Chápu, ale uletí to rychleji, než si myslíš.“

Doreen vpadla do pokoje s čajem a spustila: „Říkala jsem jí, že by se měla vrátit do svého domu, u nás není pro dítě místo. Nabídla jsem jí, že tam půjdeme s ní. Je to teď koneckonců její dům, že?“ zeptala se Doreen nevinně a Briony na chvíli přivřela oči.

„Ano, Doreen, dům jí patří, ale možná v ní evokuje příliš mnoho vzpomínek, že, Suzy?“

Suzy se podívala do očí postarší ženy a vděčně se usmála. „Je to tak. Už se tam nechci vrátit. Po tom, co se stalo, se nemůžu podívat sousedům do očí…“

Briony se napila čaje a chápavě přikývla. „Napadlo mě, jestli bys nechtěla být u mě, než se to malé narodí.“

„Ne! Opravdu ne, raději zůstanu u mámy. Nechci nikam jinam…,“ panicky zvyšovala hlas.

„No dobře, Suzy, uklidni se. Jednalo se jen o návrh. Všichni chtějí být obklopeni svou rodinou, když se děje něco zlého. Chápu to. Jenže ty čekáš Boysieho dítě a to je jediné, co mi z něho zbylo. Je jako moje vnouče, víš? Dvojčata jsem vždy pokládala za svoje děti. Ještě tě kontaktují reportéři? Zajímalo by mě, jestli se tě ptali, proč ses neúčastnila pohřbu.“

Suzy zírala na hrnek. Nechtěla jí na tenhle dotaz odpovídat.

„Když jsi tak zoufale potřebovala peníze, měla jsi přijít za mnou, Suzy. Obzvlášť teď, když se má narodit to maličké. Pokud ho budu moct pravidelně vídat, poskytnu ti všechno, co budeš potřebovat. Objednala jsem tě na soukromé klinice, aby tě neobtěžoval tisk, až to na tebe přijde. Určitě si nepřeješ se s dítětem ukazovat na veřejnosti, že?“ Otevřela kabelku a vytáhla z ní bílou navštívenku. „Tady máš adresu a telefonní číslo. Zavolej tam a objednej se na prohlídku. Všechny účty zaplatím, nemusíš si dělat starosti. Narodily se tam děti princezny Margaret, pro dítě, mého Boysieho jen to nejlepší, že?“

Vstala a něžně políbila Suzy na tvář. „Dávej na sebe pozor, zlato. Brzy se zase zastavím.“ Suzy civěla do hrnku a pozorovala čajové lístky na dně.

Cavanaghových se nikdy nezbavím, pomyslela si.

Briony vešla do svého domu s těžkým srdcem. Chtěla se Suzy dobře vycházet, mít ji ráda. Musela, pokud chtěla vídat její dítě.

Tommy právě telefonoval v pracovně; usmála se, když slyšela, jak se chechtá do telefonu. Vešla do dveří a on k ní seděl zády.

„Neboj se, zlato, budu tam. Briony mě hlídá jako ostříž, ale stálý dozor nezvládne!“ Znovu se zasmál.

Briony měla pocit, jako by ji někdo udeřil do břicha; vmžiku sekundy ji přešla nálada. Ustoupila zpátky do chodby. Dolehl k ní Tommyho hlas. „Tak jo, uvidíme se. Ty taky.“

Posbírala veškerou sílu a vstoupila do pracovny.

„Kdo to byl, Tommy?“ zeptala se zvesela. Tommy se na ni zeširoka usmál. „Ahoj, Bri!“ Vyšel jí v ústrety a objal ji. „Jak to šlo se Suzy?“

Briony se vymanila z jeho objetí. „Dobře. S kým jsi mluvil po telefonu?“

Tommy jen mávl rukou. „Ale, to byl tlustý Peter. Dělám s ním nějakou práci. Vrátila ses brzy.“

„Jo, Bernadettu jsem vynechala. Zajdu za ní později.“

„Dneska ráno jsem napsal pár řádek Dannymu, hodím ten dopis po cestě. Zítra ho převážejí na ostrov, takže mě napadlo, že kluka dopis povzbudí, než se aklimatizuje.“ Tommy se podíval na hodinky. „Mám ještě pět minut, dáš si se mnou čaj?“

Telefon se znovu rozdrnčel a Tommy rychle zvedl sluchátko. „Ahoj… Ahoj, Bernie, počkej, je tady.“ Předal telefon Briony, políbil ji na tvář a odešel z pracovny.

Briony znepokojeně Bernadettě řekla: „Zavolám ti za chvíli.“

Kousla se do rtu. Odkdy říká Tommy tlustému Peterovi zlato?

Bernadetta ležela v zatemněné ložnici s chladivou žínkou na očích. „Ach, Bri, tohle je mučení,“ ucedila skrz zuby.

„Když si necháš vyhladit obličej, musíš očekávat trochu bolesti, ne?“ Briony s ní však soucítila. „Vždyť ti rozřízli kůži až ke kosti…“

„Sklapni, Briony, je mi z toho špatně!“

„Proč jsi nezůstala na klinice? Jsi doma už týden a ustavičně skučíš.“

„Vždyť víš proč. Nenechala bych Marcuse o samotě ani na pět minut. Znáš ho.“

Briony se nezasmála jako obvykle, ale vážně se zeptala: „Myslíš, že pořád běhá za ženskýma?“

„O žádné nevím, ale nedám tomu všivákovi příležitost. Chlapi jsou všichni stejní - stačí kouknout na kozy, úsměv a už jsou svlečení.“

Briony chladným hlasem namítla: „Všichni muži nejsou takoví.“

Bernadetta se tiše zasmála. „Že ne? Tak proč jsi vydělala takové jmění na svých bordelech? Většina mužů má ženských několik najednou; jen někteří jsou chytřejší než ostatní. Něco ti povím: Kdyby měl Marcus místo mozku toho svýho ptáka, byl by dalším Magnusem Pikem!“

„Mně by to Tommy neudělal.“

Bernadetta si sňala žínku z čela a zvedla se na lokty. „A kdo tady něco říkal o Tommym?“

Briony pokrčila rameny. „Nikdo. Jen tvrdím, že by mi to neudělal.“

„No,“ řekla Bernie váhavě, „on se zdá v pořádku. Přemýšlej o tom, Bri, nemá děti, nic, že? Vzdal se kvůli tobě hodně věcí, jen kdybys to viděla. Ten chlap je poklad, nikdy jsi ho dostatečně neocenila.“

Já bych nebyla ochotná prožívat to, co ty. Žádný chlap za takovou bolest nestojí.“

Bernie se bolestí ušklíbla. „Za týden budu vypadat jako kus. Stojí to za to.“

„Boysie kdysi tvrdil, že tě jednou propustí z kliniky s pupíkem a knírem na čele!“

Bernadetta si povzdechla. „Myslela jsem, že mi zvedneš náladu, a místo toho mě spíš štveš!“

Do místnosti vešel Marcus a zachránil Briony před odpovědí. „Právě volala Cissy, shání se po tobě máma, Bri.“

Briony vstala, rozloučila se s poněkud zamlklou Bernadettou a šla s Marcusem do přízemí. „Můžu ti položit osobní otázku, Marcusi?“

„Jistě.“

„Ještě pořád Bernii zahýbáš?“

Marcus se zasmál, až se rozkašlal. „Jako bych měl šanci! Ale v mém věku, Bri?“

Briony se usmála a odešla. Chtěla matku odvézt do kostela, a proto zrychlila krok. Dnes odpoledne se na mši těšila.

*

„Víš jistě, Tommy, že s námi nepůjdeš? Tvoje jméno je na povolení k návštěvě. Zmeškáš už druhou návštěvu v měsíci.“

„Upřímně řečeno, Bri, se mi na trajektu dělá špatně. Běž s Delií a Dannyho ode mě pozdravujte.“

„Tak jo. Vyzvednu Delii po cestě. Uvidíme se později, jestli ovšem budeš doma!“

S těmito slovy vypochodovala z domu, nastoupila do auta a s pištěním kol vyjela na cestu. Tommy zavrtěl hlavou a Cissy zamlaskala. „Koleduješ si o průšvih, když se ji pokusíš převézt, Tommy Lane.“

„Buď fér, Cissy. Bylo by to poprvé. Nenapadlo tě někdy, že bych mohl chtít ze života trochu víc? Že bych chtěl ženu, která mi patří a má moje příjmení?“

„No, doteďka ti to nevadilo, ne? Bože, vždyť vy dva jste s Briony padesát let, to je víc, než vydrží většina manželství!“

„Jo, ale možná to nestačí!“

„Bude zuřit.“

„To se uvidí.“

Delia na trajektu mlčela a pozorovala ostatní pasažéry. Děti se smály a dováděly. Jejich matky v kabátech z katalogů zásilkových firem a s podomácku naondulovanými vlasy je okřikovaly.

„Byla ses podívat na Faith?“

Delia přikývla. „Jo, včera jsem se u máti stavila. Táta se o malou staral, zatímco šla máma na operaci. Tetičko Briony, máti mě uvádí do rozpaků. Vypadá líp než já!“

Briony si změřila svou neteř od hlavy k patě a jedovatě poznamenala: „I Cissy vypadá líp než ty. Měla by ses o sebe trochu starat. Hrozně jsi zase ztloustla!“

Delia vykoukla z okna trajektu, zhluboka se nadechla a řekla: „Protože jsem těhotná.“

„Cože?“

„Jsem ve čtvrtém měsíci. Musím to oznámit mámě.“

„A kdo je otcem tentokrát?“

„Ray Stockyard. Chce si mě vzít.“

„Vážně? A čím se ten Ray živí? Je to další drogový dealer?“

„Je nezaměstnaný. Hele, nemám z toho radost, ale další potrat si už podle doktora dovolit nemůžu.“

Briony smutně zavrtěla hlavou. Kdykoli by dala přednost pracovité a poctivé holce než tomuhle obtloustlému individuu.

„Nevím, co se s touhle rodinou stalo. Boysie je mrtvý, Danny v base a ty jsi těhotná. Jedno dítě máš u matky, protože ses o ně nedokázala postarat, a teď tohle! Další nevinný chudáček na cestě. Doufám, že jsi přestala brát drogy, děvče. Jestli tomu dítěti ublížíš, zabiju tě.“

Zbytek cesty obě mlčely. Briony toho měla kvůli Tomovu podivnému chování a vztahu k Suzy na talíři dost. Zdálo se, že se rodiny pořád drží nějaké potíže, a připadala si na to příliš stará.

Molly a Briony seděly u krbu. Molly popíjela svůj obvyklý grog a Briony držela v klíně sklenku skotské.

„Kde je dnes večer Tommy?“

„Šel někam ven, ale prý se dlouho nezdrží.“ Briony se podívala na dlouhé pendlovky, které odbily osmou. Byl pryč už přes dvě hodiny.

„V poslední době nikdy není doma! Jak se daří Bernadettě?“

Briony pokrčila rameny. „Už překonala ten šok. Deliin přítel opět patří ke skupině nemytých. Marcus zuřil. Upřímně řečeno, mami, nevím, co se s těmi všemi dětmi stalo.“

Molly se zasmála. „Tohle si občas říká každý rodič. Pusť telku, nechci prošvihnout Kerry.“

Briony vstala a zapnula televizní přijímač.

Molly si spokojeně povzdechla. „Morecambe a Wise miluju. Kerry mi slíbila, že sežene jejich podpisy!“

Briony zaslechla Tommyho klíč ve dveřích o dvacet minut později a vyšla na chodbu. „Takže ses přece vrátil?“

Tommy se zasmál. „To ano! Co kdybys mi namíchala skotskou se sodou, mám na ni chuť.“

„Kdes byl, Tommy?“

Tom si svlékl kabát a zazubil se. „Venku s kámošem, Briony. Budeš mě vyslýchat, nebo se můžu dívat na Kerry s kapelou Morecambe a Wise?“

Briony však tvrdošíjně stála na svém. „Chci vědět, kdes byl, Thomasi Lane. A chci to vědět hned!“

„Už jsem ti řekl, Briony, že jsem byl venku! Jsi jako manželka. Jak jsi to vždycky říkávala? Že se nechceš vdávat, že nepotřebuješ papír, který by dokazoval světu, s kým jsi… Manželství je přežitek… Tak se přestaň chovat jako stíhačka a nech mě sledovat ten pořad s Kerry. Vrátil jsem se schválně teď, abych ji stihl.“ Něžněji odstrčil z cesty a vešel do obývacího pokoje.

„Ahoj, Molly. Propásl jsem ji?“

„Ne, Tome. Ještě nepřišla na řadu.“

„Fajn. Chceš nalít další skleničku?“

Briony stála na chodbě se slzami na krajíčku. Pomalu vyšlapala po schodišti do svého pokoje. Celý život se Tommy nacházel vždycky tam, kde ho chtěla mít. Teď si jím ale nebyla tak jistá. Pocítila, že se jejich pozice poněkud vyměnily. Najednou jí došlo, že Tommyho Lanea potřebuje mnohem víc než on ji. Vyděsilo ji to.

Kerry hlasitě křikla: „Pospěš si, Briony, každou chvíli tady bude Liselle, aby nás vyzvedla.“

„No dobře, Kerry, nerozčiluj se. Nechápu, proč mě tam vůbec chceš!“

Kerry obrátila oči v sloup. „Nezačínejme s tím zase, prosím. Víš, jak jsem nervózní, když mám být v televizi. Za chvíli budeme zpátky.“

Briony si učesala vlasy a kriticky se prohlížela v zrcadle.

„Vypadáš dobře, Briony.“ Sestry se na sebe usmály.

„Nevím, proč tě tak zajímá, jak vypadám. V televizi přece budeš ty!“

„Honem si nasaď klobouk, už dole slyším Lissy troubit!“

Briony si narazila klobouk a obě pospíchaly ze schodů.

V autě se Lissy usmála. „Vy dvě vypadáte úžasně.“ Pak vyjela z příjezdové cesty na silnici. „Delia je ale koza, co? Víte, že Bernie bude vychovávat i tohle její dítě?“

Briony přitakala. „Musím uznat, že ať je Bernie, jaká je, o Faith se stará skvěle. Kdyby byla Delia moje dcera, zvedla bych jí mandle!“

Liselle se zasmála. „Delia je v pohodě, jen je trochu praštěná.“

Briony si povzdechla. „Nevím, kde jsme k ní přišli. Podívej se na Becky, je normální a pochází ze stejné rodiny… Počkej, jedeme k Barkingu!“

„Slíbila jsem babičce a Cissy, že je nejdřív vyzvednu ze mše.“

„Přijdeme na poslední chvíli, ne?“

„Bez obav, máme spoustu času.

Když se přiblížili ke kostelu svatého Vincenta, Briony se podívala na Kerry: „Co se to tu dneska děje? Podívejte, kolik je tady aut.“

Zastavili hned před kostelem.

„To je Tommy!“ Briony vystoupila a hleděla na lidi před kostelem oblečené do nejlepších šatů. Čekala tam Mariah, matka, sestry, neteře a Cissy jako obvykle plakala. Zahlédla i ženy, které pro ni před lety pracovaly, vyhazovače z klubů. Bessii Knightovou i skupinu Velvetones. Dokonce nechyběl ani Jonathan la Billiere obklopen jako vždy fotografy. Jako by se jí před očima vynořil celý její svět.

Tommy jí kráčel s úsměvem v ústrety. „Takže jsi tady?“

Liselle otevřela kufr daimleru a vytáhla kytici. Podala ji Briony a políbila tetu na tvář.

Briony zírala na kytici a otevřela ústa, jako by chtěla něco říct. Nevydala však ani hlásku.

„Poprvé v životě jsi ztratila řeč!“ Chytil ji pod paží a vedl ji ke kostelu.

Briony ohromeně kráčela vedle něho a dívala se na usměvavé tváře kolem sebe. V chodbě kostela na ni čekal Benedict. Nabídl jí rámě a řekl: „Povedu tě k oltáři, mami.“

Tommy vytáhl z kapsy černou sametovou krabičku, vytáhl z ní náhrdelník, který jí koupil před lety, a připnul jí ho na krk.

„Doufám, že mi nedáš košem, Bri. Tuhle akci bylo moc těžké zorganizovat a stálo mě to celé jmění.“ Vzhlédla do jeho tváře a vyčetla z ní nejistotu. Zavrtěla hlavou.

„Nemůžu se dočkat, až se stanu paní Laneovou. Pojďme do toho!“ Hrdě se nesla uličkou po boku svého syna a zářila štěstím.

V pětašedesáti letech konečně pochopila, co je život.

Tommy políbil Briony něžně na tvář. „Miluju tě, Bri.“

Briony se k němu přitiskla v teplé posteli. „Já tě taky miluju, jen jsem si nikdy neuvědomovala jak moc.“

Něžně přiložil dlaň na její ňadro a Briony ho plácla po ruce. „No dovol, Tommy Lane? Jsem teď vážená vdaná paní!“

Tommy se zachechtal. „Fakt jsem měl strach, Briony. Říkal jsem si: Jestli mi teď dá košem, před všemi…“

Briony se podívala do jeho tváře. „Myslela jsem si, že máš někoho jiného.“

„Já vím a nechal jsem tě přitom. Buď fér, Bri, nikdy jsi mi nedovolila, abych se o tebe pořádně staral. A já jsem chtěl. Přiznávám, že jsem se ti během let snažil pomáhat, ale abys o tom nevěděla. Je těžké tě milovat, Bri, jsi tak silná a soběstačná. Někdy jsem si připadal, jako bych žil s chlapem!“

Briony ho políbila na hrudník. „Po všech těch problémech s chlapci, po smrti mého Boysieho, po Dannyho odsouzení, jsem si uvědomila, že tě potřebuju víc než cokoli jiného. Bez ohledu na to, co se stalo v minulosti, máme jeden druhého. Jestli je o tomhle manželství, tak ho chci.“

Tommy ji znovu políbil.

„Jak jsi to mohl všechno zařídit, aniž bych o tom věděla?“

„Můžeš za to poděkovat Mariah, Cissy a celé rodině. Bylo to těžké, to ti povídám.“

„Jsem ráda, žes to udělal. Myslím, že je to ta nejhezčí věc, která se mi kdy stala.“

Tommy přitiskl manželku k sobě a šeptl: „Pojď ke mně, ženo moje!“

Briony se rozesmála. „Během let jsi mě nazýval všelijak, ale nikdy by mě nenapadlo, že mi někdy řekneš takhle!“

Oba se zasmáli.

„Jednu věc si ale uvědom, Thomasi Lane: Dostal jsi mě, když jsem byla nesvéprávná!“

„Jak jsi na tohle přišla?“

„Byla jsem v šoku!“

„Jestli nepřestaneš mlít blbosti, teprve tě do šoku dostanu. A svlíkni si tu noční košili!“

„Vážené vdané ženy spí oblečené!“

Tommy se zasmál. „Ne, v tomhle domě nespí!“

50

1970

Kerry čekala, až ji ohlásí, s euforickým pocitem vyvolaným částečně vodkou a trochu nervozitou. Doléhaly k ní tlumené zvuky hovořících posluchačů. Vnímala, jak ji Liselle stiskla, a jemně sevřela dceřinu ruku.

„V pořádku, mami?“

Kerry přikývla, v tu chvíli nedokázala vydat hlásku. Bylo to tak vždycky, než vstoupila do světel a zaslechla první tóny hudby. Pak se to pokaždé naráz změnilo. Potlačila nervozitu a s pocitem klidu nechala publikum užívat si jejího zpěvu. Dnes se však její pocity zdály silnější než kdy předtím. Procestovala kus světa, aby mohla vystoupit v této show. Po událostech posledního roku měla o to větší radost, že může být právě tady. Připadalo jí to správné a příhodné.

Právě Briony ji přesvědčila, aby vážila tak dlouhou cestu. Řekla jí totiž, že jsou obě příliš staré, aby v sobě pěstovaly zášť donekonečna. V jejich věku by prý měly být moudré, aby zaplašily své duchy.

A právě to Kerry udělala.

Tohoto ducha pro ni představoval Evander Dorsey. Po tolika letech měla zpívat v jeho klubu v Americe. Očekávala ji tam televize CBS, přenos mělo sledovat publikum od pobřeží k pobřeží. Legendu Kerry Cavanaghovou, jak ji nazývali v poslední době. Po skandálu s dvojčaty doznala její kariéra raketový vzestup, o jakém nikdy nesnila. Po Danielově procesu její desky vydávali znovu a zasypali ji nabídkami, aby se účastnila různých show, poskytovala interview. Vyděsilo ji to, ale Briony i Bernadetta ji podpořily: „Využij, co se dá, děvče. Jestli v důsledku Boysieho smrti a Danielova neštěstí zažiješ triumfální návrat, pak z toho vyjde alespoň něco dobrého.“ Proto přijímala nabídky, chodila do talk show i hudebních show, podnikla koncertní šňůru po celé zemi a zpívala snad každému publiku v Británii.

Nyní měla zpívat v Evanderově jazzovém klubu ve východní části New Yorku. Bylo tam narváno a publikum ji netrpělivě očekávalo. Ohlásit ji měl sám Evander.

V týdnu po svém příletu do Ameriky se s Evanderem sblížili. Ukázalo se to jako nevyhnutelné, neboť měli společné pouto, své dítě.

Kerry zaslechla gong, který předznamenal začátek. Nervózně polkla. V hrdle jí vyschlo a oči ji pálily.

Liselle ji políbila na tvář a zeširoka se usmála. „Jen běž, mami, a ukaž jim, co dovedou Cavanaghovi!“

Kerry zaslechla Evanderův hluboký sametový hlas, který před lety tak milovala. Vzpomněla si přitom na mladá léta a vybavila si, jakým byl krásným milencem.

Evander stál na jevišti v obleku. Působil elegantně a sebevědomě. Na rukou, kterýma svíral mikrofon, měl nataženy černé hedvábné rukavice.

„Dámy a pánové, představuji vám ženu, kterou nazývají legendou, ženu, která umí zpívat jako anděl, ženu, které si hluboce a upřímně vážím už více let, než si oba dva vůbec pamatujeme!“

Dramaticky ukázal rukou a oznámil: „Slečna Kerry Cavanaghová.“

Publikum šílelo.

Štíhlounká Kerry vyšla na jeviště ve stříbrných večerních šatech s rozparkem až k pasu, který odhaloval její dlouhé a pěkně tvarované nohy. Černé vlasy si nechala vyčesat nahoru a díky líčidlům působila mladší a jemnější, než byla ve skutečnosti.

Publikum obdivně vydechlo. Kerry převzala mikrofon, a když chtěl Evander odejít, chytila ho za paži.

„Nejdřív bych vám chtěla poděkovat za skvělé přijetí. New York se ke mně zachoval velmi laskavě.“ Usmála se a čekala, až utichne potlesk. „A za druhé bych chtěla poděkovat velkému a hezkému muži, který teď stojí po mém boku. Dal mi něco velmi vzácného, díky čemuž se můj život stal kompletním. Dal mi dítě, naši Liselle.“

Ohlédla se a pokynula Liselle, ať vystoupí na jeviště.

Liselle vyšla na pódium se zamženým zrakem a divoce tlukoucím srdcem. Stála mezi matkou a otcem, zatímco publikum tleskalo. Skupina zahrála první tóny úvodní písně.

Evander ji pak něžně políbil na rty, chytil Liselle za ruku a hrdě s ní odkráčel.

Kerry se chraplavě zasmála a řekla: „A teď zpět k hudbě! Tuhle píseň jsem milovala řadu let a zazpívám ji dnes pro celou svou rodinu - ať již tady ve Státech či doma v Anglii.“

Skupina spustila hlasitěji, světla se zešeřila a Kerry chraplavým hlasem začala zpívat:

„Miluji tě tak, až mě to bolí,

proto mám, miláčku, takový smutek,

bojím se v noci sama uléhat,

mám strach, že tě ztratím…“

Liselle a Evander Kerry pozorovali. Uchvátila publikum a měla je na dlani. Vydala ze sebe všechno a možná ještě víc.

Když se na ni Evander díval, uvědomil si, jakými kvalitami oplývá žena, která mu porodila dítě. Žena, kterou podvedl a již teď sledoval s láskou a respektem.

Skutečně se stala legendou a cítil se poctěn, že opět může být součástí jejího života.

Briony ležela ve tmě a vnímala vedle sebe Tommyho pravidelné oddechování. Záviděla mu jeho schopnost spát. Přitiskla si ruku k srdci.

Někdy ji trápilo. Dnes večer opět přemítala o dvojčatech. Myslela si, že když Daniela odsoudí na tak dlouhou dobu, že jí z toho bude zle, ale naopak se tím uklidnila.

Příliš pokoušel své štěstí a zašel moc daleko. Musel za to zaplatit třiceti lety vězení. Než se dostane ven, pravděpodobně už budu mrtvá, pomyslela si.

Tommy se obrátil ve spánku a instinktivně ji objal kolem pasu. Můj manžel. Stále jí připadalo cizí ho tak nazývat. Zafuněl do polštářů. Byl to tak legrační a přitom normální zvuk, že jí opět stouply slzy do očí.

„Ach, Eileen,“ šeptla do tmy. „Obdarovala jsi mě svými dětmi a já se snažila pro ně udělat to nejlepší. Opravdu jsem se snažila.“

Vybavila se jí tvář Henryho Dumase, jeho směšný knír. Díky němu získala v životě to nejdůležitější: svého syna. Přestože si to Henry ani neuvědomoval, krutým tvrzením ve své poslední vůli svedl jejich cesty dohromady a sblížil je. Tato myšlenka ji potěšila ze všeho nejvíc. Líbila se jí představa, že se teď Henry Dumas obrací v hrobě s vědomím, že ti dva k sobě našli cestu.

„Henry, ty mizero,“ šeptla opět do tmy. „Nakonec jsem tě dostala. Byl jsi příčinou všeho neštěstí, ale vítězem jsem já. Po všech těch potížích jsem zvítězila.“

Přivřela oči a přemýšlela o dvojčatech, o svých chlapcích. Odjakživa je považovala za své syny.

Boysieho dcera Deidra, narozená bez otce a ve světlech publicity, spala ve vedlejším pokoji.

Suzy jezdila k Briony a Tommymu na víkendy. A ráda. Tímto způsobem se snažila jim vynahradit to, jak se chovala po Boysieho smrti. Briony se s ní pokusila vycházet, aby mohla vídat dítě.

Vyrůstala nová generace. Faith a Deidra bez otců a v prokletí svých špatných matek. Zdálo se, že potřebují péči Briony, Bernadetty a dokonce i Kerry.

Jevilo se evidentní, že Molly dlouho nevydrží, Boysieho smrt a Danielovo doživotní odsouzení ji hrozně sebraly. Ztratila vůli žít, přes noc zestárla. Stala se z ní vetchá stařenka. Briony se přivinula k Tommyho zádům.

Všichni stárli, ale dokud měli děti, zůstal důvod proč žít.

Uvažovala, jak se asi Kerry vede v Americe. Pak se usmála. Ze všech těch problémů přece jen vyšlo něco dobrého. Kerry se opět dostala na vrchol. Stále popíjela, ale co ve svém věku vlastně mohla dělat jiného? Alespoň si užívala života. Zase se z ní stala hvězda. Briony doufala, že dobude Ameriku, a jelikož se jmenovala Cavanaghová, nejspíš přesně to dělala.

Cavanagh. Dokonce i Daniel trval na tom, že se jmenuje Cavanagh. Umínila si, že mu ráno napíše. Danielův psychický stav se rapidně horšil, ale vězeňský psychiatr tvrdil, že se jedná o zpožděný šok z bratrovy smrti. Příští týden ho měli převézt do Broadmooru, takže místo cesty do Parkhurstu na ostrov Wight teď museli jezdit do Berkshire. Daniel se stále domníval, že je slavný, ale ve vězení nejspíš ano. Už teď bylo jisté, že ho nikdy nepropustí. Zaútočil na dva další vězně kvůli jakési imaginární urážce. Psychiatr tvrdil, že je psychopat. Měla chuť mu tehdy říct: „Povězte mi něco, co nevím.“

Oči jí ztěžkly únavou a ona se jí s potěšením oddala. Nakonec usnula, aby ji po několika hodinách probudil Deidřin pláč. Briony si ji posadila na klín a ukolébala ji k spánku. S dítětem v náručí se cítila šťastná. Deidra jí vynahradila ztrátu dvou dětí, které tolik milovala. Příští den se Briony chystala navštívit Benedicta.

Navštěvoval ji pravidelně. Doufala, že s sebou jednou přivede své děti. Zatím o tom nemluvili. Pěstovali lásku a získávali důvěru jeden k druhému.

Jemně dívenku kolébala a tiše jí broukala písničku. Briony políbila její ochmýřenou hlavičku a něžně řekla: „Kdo ví, co nás čeká v budoucnosti, moje milá? Tebe, mě a nás všechny.“

Holčička se moc podobala Boysiemu.

Geny Cavanaghových byly silné. Možná až příliš. Kdo ví?

Briony kolébala holčičku a v duchu pro ni spřádala plány. Jako vždy myslela dopředu. Na budoucnost, která bude ovlivněna minulostí, jak poznala z vlastní zkušenosti.

Epilog

„Proto je mé stáří jako pořádná zima, mrazivé, ale laskavé.“

„Jak se vám líbí“, William Shakespeare

„Myslíte, že bychom ji měli vzbudit?“

Blonďatá zdravotní sestra přikývla a usmála se. „Mám dojem, že by se velmi zlobila, kdybychom to neudělali. Těšila se na vás celý den.“

Do místnosti vešel muž a ostatní ho následovali. Zamířil k posteli a něžně zatřásl ženou pod přikrývkou. Otevřela jedno oko a pak rychle druhé.

„To už je čas?“ zeptala se rozmrzelým stařeckým hlasem a muž se zasmál.

„Jsme všichni tady, babi,“ řekl a zpoza jeho ramene na ni vykoukl skoro dvacetiletý chlapec a zazubil se. „No tak, babi, spaní se k tobě nějak nehodí. Není ti to vůbec podobné.“ Při jeho slovech se staré paní zamlžily oči slzami. Tohle říkával i Tommy.

„Pojďte sem, moji miláčkové, a dejte mi pusu.“

Jeden po druhém ji políbili. Nejprve Faith, pak její dvě děti. Deidra měla nádherné zrzavé vlasy - stejné jako kdysi ona. Briony si všimla, že s sebou přivedla mladého muže. Potom Becky, její děti a vnoučata, Delia se synem Danielem, krásným silným chlapcem, který se matce vůbec nepodobal. Ale měl v sobě i něco z dědečka Marcuse. Briony ztěžka polkla. Berniina smrt ji silně zasáhla; zemřela jen pět dní po Marcusově mrtvici. Briony napadlo, jestli svému manželi pořád nedůvěřovala, když ho následovala tak rychle. Zdálo se, že se celá starší generace postupně ztrácí, a tak to mělo být. Ona je však nechtěla opustit. Ještě ne.

Pak ji srdečně políbila Liselle. Briony jí silně stiskla ruku. Přestože Liselle táhlo na sedmdesát, zůstávala čilá jako děvče. Po otcově smrti před deseti lety zdědila jazzový klub; Kerry v něm zpívala v den své smrti. Briony mohla jen těžko uvěřit, že zůstala ze sester jediná naživu.

„Pusťte Lissy na židli, je to postarší dáma,“ řekla vážně a Lissy se na všechny usmála. Briony vždycky zapomínala na svůj věk.

Poté k posteli přišla Natálie, Brionina vnučka, a její dva chlapci. Pěkní rošťáci, pomyslela si. Láskyplně babičku políbili. Připadala jim úžasná. Velice rádi o ní mluvili a byli na ni pyšní. Briony je štípla do tváří.

„Vás dva budou muset pořádně hlídat, hoši! Máte v sobě příliš mnoho z Cavanaghových!“

Všichni se zasmáli.

Nakonec k ní přistoupil její oblíbenec. Nečekala, že právě on si získá její srdce. Stál po otcově boku a usmíval se. Benedictova tvář se rozzářila, když viděl, jak jeho syn babičku objal a políbil ji. Henry ji moc miloval a jeho dvě dcery a syn stáli za ním a čekali, až na ně přijde řada.

Briony pokaždé užasla, že ji muž jménem Henry Dumas mohl políbit a ona v tu chvíli necítila nic než lásku. Lásku ke svému vnukovi. To jméno pro ni dnes představovalo synonymum štěstí.

Objala Henryho děti a prohodila: „Příští rok si všichni někam vyrazíme. Napadlo mě, že bychom si mohli pronajmout velký dům na venkově a strávit tam prázdniny.“ Všimla si, jak se všichni okolo usmívají. Nikdo z nich nechtěl říct to, co si myslí. A tak to Briony udělala za ně:

„Vím, co se vám všem honí hlavou - že už tu možná příští rok nebudu. Taky mě to napadlo. Ale podívejme se na to takhle,“ odmlčela se a oči jí zazářily. „Je jen padesátiprocentní šance, že umřu…“ Znovu se odmlčela, rozhlédla se po své rodině a lišácky dodala: „Ale je taky padesátiprocentní šance, že budu živá a plná elánu!“

„Budeš, Bri, dopustí-li Bůh.“ Tommy se k ní sklonil a něžně ji políbil na rty.

„Ty a já, Tommy Lane, tady zřejmě zůstaneme strašit věčně!“