Černý led

Michael Connelly

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Druhá kniha série Harry Bosch.

Již podruhé se český čtenář setkává se svérázným detektivem Harrym Boschem, který se představil v románu Černá ozvěna. V pochybném motelu je nalezena mrtvola Harryho kolegy. Z dopisu na rozloučenou všichni usuzují, že spáchal sebevraždu, ale Harry ví, že nesmí dát na samotná fakta bez jasných souvislostí. Tuší totiž, že na kolegově smrti by mohli mít zájem distributoři nové drogy, nazývané Černý led, a v tomto názoru ho ujistí nález dalších dvou mrtvých lidí, kteří hráli v případu určitou roli. Navzdory varování, aby dal od tohoto případu ruce pryč, se Harry pouští do pátrání na vlastní pěst. Hon se stupňuje až do závěrečného rozuzlení, které přinese několik nečekaných zvratů.

Bravurní styl a dokonalá znalost prostředí, děj plný akce a napětí, to jsou atributy všech Connellyho knih z „boschovské série“. I Černý led je detektivka, která uspokojí všechny milovníky tohoto žánru.

ČERNÝ LED

MICHAEL CONNELLY

Copyright © 1993 by Michael Connelly

Translation © 2000 by Zbyněk Gross

Z anglického originálu THE BLACK ICE,

Vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York 1994,

Přeložil Zbyněk Gross

Odpovědný reaktor: Martin Pilař

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba a obálka Dušan Žárský

Vytiskla tiskárna Finidr, spol.s.r.o., Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Bohumínská 63, Ostrava v roce 2000

ISBN 80-86128-78-4

Již podruhé se český čtenář setkává se svérázným detektivem Harrym Boschem, který se představil v úspěšném románu Černá ozvěna.

V pochybném motelu je nalezena mrtvola Harryho kolegy. Z dopisu na rozloučenou všichni usuzují, že policista spáchal sebevraždu, ale Harry ví, že nesmí dát na samotná fakta bez jasných souvislostí. Tuší totiž, že na kolegově smrti by mohli mít zájem distributoři nové drogy, nazývané Černý led, a v tomto názoru ho utvrdí nález dalších dvou mrtvých lidí, kteří hráli v případu určitou roli. Navzdory varování, aby dal od tohoto případu ruce pryč, se Harry pouští do pátrání na vlastní pěst. Hon se stupňuje až do závěrečného rozuzlení, které přinese několik nečekaných zvratů.

Bravurní styl a dokonalá znalost prostředí, děj plný akce a napětí, to jsou atributy všech Connellyho knih z „boschovské série“. I Černý led je detektivka, která uspokojí všechny milovníky tohoto žánru.

MICHAEL CONNELLY

Michael Connelly pracoval řadu let jako novinář a za své články o zázemí policejní praxe dostal prestižní Pulitzerovu cenu. Na začátku devadesátých let se rozhodl napsat první detektivní román, protože chtěl zhodnotit své žurnalistické dovednosti.

Dnes je autorem osmi detektivek, které se těší všeobecnému uznání ze strany kritiky, čtenářů (za svého nejoblíbenějšího spisovatele ho označil například Bill Clinton) i jiných spisovatelů. Za svou prvotinu Černá ozvěna (česky vydalo Domino v říjnu 1999) dostal Cenu Edgara, která je udělována autorům nejlepších detektivek.

1

Vrstva chladného vzduchu seřezávala kouř, který stoupal z průsmyku Cahuenga. Tam, odkud se díval Harry Bosch, to vypadalo, jako by se z údolí zvedala šedá kovadlina. Pozdně odpolední slunce dodávalo šedému vrcholku narůžovělý tón, který šikmo dolů tmavl až k černočernému kořeni, požáru buše, jenž postupoval vzhůru po stráni na východní straně průsmyku. Bosch si přeladil na frekvenci vzájemné pomoci pro losangeleský okres a zaposlouchal se do hlášení náčelníka hasičského zásahu na velitelství – devět domů na jedné ulici už lehlo popelem a další v sousední stály ohni v cestě. Požár se šířil k nechráněným úbočím Griffithova parku, kde by se mohl rozběhnout tak, že dostat ho pod kontrolu by trvalo hodiny. V hlasech mužů z éteru slyšel Harry zoufalství.

Pak zahlédl formaci vrtulníků, které se z dálky jako vážky vrhaly do oblak kouře a zase ven a shazovaly náklady vody a růžového hasidla na planoucí domky a stromy. Vybavily se mu výbuchy ve Vietnamu. Ten hluk, to nepravidelné pohupování a kličkování přetížených letounů… Zahlédl, jak vodní náklad proráží střechu a proměněný v páru okamžitě stoupá vzhůru.

Odvrátil pohled od ohně a zadíval se níže na vysušený porost, který souvisle pokrýval stráň a ovíjel i sloupy, jež držely jeho vlastní dům na západním svahu průsmyku. V hustém buši pod sebou rozpoznával sedmikrásky a polní kytky. Nezahlédl ale kojota, jenž posledních pár týdnů lovil v potoku pod jeho domem. Sem tam přírodnímu strážci hygieny přilepšil pár kousky kuřete, ale zvíře si nikdy nevzalo, dokud se díval. Počkalo, až zmizí z verandy, a teprve pak se připlížilo a přijalo obětní dar. Harry si ho pojmenoval Timido. Po nocích bývalo slyšet, jak se jeho vytí rozlétlá údolím.

Zabloudil pohledem nazpět právě v okamžiku, kdy se ozvala mohutná exploze a vzhůru kouřovou kovadlinou se vyvalila koule hustého černého dýmu. Rádio se rozdrnčelo rozčileným hovorem a velitel zásahu oznámil, že se vzňala propanová bomba ze zahradního grilu.

Harry sledoval, jak se tmavší dým rozpouští v oblaku, a přeladil si zpátky na taktickou frekvenci losangeleské policie. Měl pohotovost, vánoční službu. Na půl minuty se soustředil, ale nebylo slyšet nic než běžný provoz v éteru. Vypadalo to, že Hollywood čekají klidné svátky.

Mrkl na hodinky a vzal si rádio dovnitř. Sundal ze sporáku pánev a nechal z ní na talíř sklouznout vánoční večeři – pečená kuřecí prsíčka. Pak odkryl z hrnce pokličku a naložil si řádnou porci dušené rýže s hráškem. Přenesl si to všechno na stůl do jídelny, kde už čekala sklenice červeného vína, připravená vedle tří přáníček, která zůstala nerozlepená, ač byla doručena už během týdne. Z CD přehrávače se k tomu linulo Coltraneovo aranžmá Písně o tajné dráze.

Při jídle a pití pootvíral sváteční poštu, pročítal si ji a přemýšlel o jejích odesílatelích. Rituál muže samotáře, uvědomoval si, ale to pomyšlení ho netrápilo. Hodně Vánoc už strávil sám.

První pohled přišel od bývalého parťáka Andersona, který na penzi shrábl honorář za knížku a film a odstěhoval se do Ensenady. Jako vždycky psal: „Kdy se ukážeš, Harry?“ I další přišla z Mexika, od průvodce, s nímž minulé léto šest týdnů rybařil a piloval španělštinu v Bahia San Felipe. Doléčoval si tam rameno po zásahu kulkou. Hodně mu pomohl mořský vzduch. Jorge Barrera ho ve svátečním pozdravu, psaném samozřejmě španělsky, také zval.

Otvírání posledního přáníčka si Bosch vychutnával pomalu a pečlivě, protože i tady poznal odesílatele, aniž pohlédl na podpis. Na poštovním razítku stálo Tehachapi. Bylo to jasné. Ručně lisovaný, zažloutlý papír z vězeňské recyklárny odpadů s mírně rozmazaným obrázkem betléma. Psala ho žena, s níž strávil jen jedinou noc, ale propřemýšlel jich o ní více, než dokázal spočítat. I ona ho zvala na návštěvu, i když oba věděli, že k ní nikdy nedojde.

Usrkl si vína a zapálil cigaretu. Coltrane právě jihl v živém záznamu Spirituálu, který kdosi nahrál v newyorské Vanguard Village, když byl Harry ještě kluk. Vtom ho ale zaujalo rádio, jež na stolku u televize nepřestávalo štěbetat. Hovor z policejního přijímače tvořil zvukovou kulisu jeho života už tak dlouho, že jej při poslechu saxofonu dokázal nevnímat, a přesto pochytil neobvyklá slova a kódy. Tentokrát zaslechl, jak nějaký hlas říká: „Jedna– ká-dvanáct, dvojka potřebuje vaši dvacítku.“

Bosch vstal a přešel k rádiu, jako by snad očima dokázal slyšet jasněji. Deset vteřin počkal na odpověď. Dvacet vteřin.

„Dvojko, lokalita motorest Skrýš, Západní ulice, jižně od Franklinovy. Pokoj sedm. A… dvojko, vezmi si masku.“

Bosch čekal, co bude dál, ale tím to skončilo. Uvedené místo mezi Západní a Franklinovou patřilo do okrsku Hollywoodského oddělení. Jedna-ká-dvanáct, tak se na vlnách říkalo vyšetřovatelům vražd. A dvojka znamenala zástupce velitele policejního oddělení. Takoví byli jenom tři a Bosch nevěděl jistě, který z nich je dvojka. Na tom ale nezáleželo. Otázka zněla, proč by měla jedna z nejvyšších šarží na okrsku vyjíždět o sváteční noci k případu?

A druhá otázka trápila Harryho ještě víc. Když už zavolali OVLV, proč nedali nejdříve vědět jemu, detektivovi Hollywoodského oddělení, který má pohotovost? Vrátil se do kuchyně, vyhodil večeři, vytočil si služebnu na Wilcoxově a chtěl velitele hlídky. Ozval se poručík Kleinman. Bosch ho neznal. Byl to chlapík čerstvě přeložený z foothillského okrsku.

„Co se děje?“ zeptal se Bosch. „V rádiu jsem slyšel o mrtvole v sektoru Západní a Franklinovy, a nikdo mi nic neřekne. Což je blbý, když mám dneska službu.“

„Kašli na to,“ ozval se Kleinman. „Případ si vzali tvrďáci.“

Ten Kleinman musí být z hodně staré školy, pomyslel si Bosch, protože tenhle výraz neslyšel už léta. Detektivové z OVLV nosívali slaměné tvrďáky ve čtyřicátých letech a v padesátých přešli na měkké plstěné tralaláky. Potom klobouky vyšly z módy a uniformovaní policisté začali detektivům z OVLV přezdívat civili, ne tvrďáci – ale ani to se netýkalo speciálního Oddělení pro vyšetřování loupeží a vražd. Tihle hoši si o sobě dost mysleli a chovali se děsně důležitě. Harry jejich aroganci nesnášel, i když k nim sám patřil. Dělat v Hollywoodu, bahně města, mělo jednu výhodu. Nikdo si na nic nehrál. Šlo jednoduše a prostě o policejní práci.

„Tak o co jde?“ zeptal se Bosch.

Kleinman pár vteřin váhal a pak spustil: „Našli jsme tělo v motelovém pokoji na Franklinově avenue. Vypadá to na sebevraždu. Ale chtějí si to vzít ovéelváci – teda vlastně už se do toho dali. Nás se to netyká. Pokyn shora, Boschi.“

Harry neříkal nic. Chvíli přemýšlel. Jsou Vánoce, a Oddělení vyšetřování loupeží a vražd – OVLV – vyjíždí k vraždě! To přece nedává… A v tom mu to došlo.

Calexico Moore.

„Jak je to starý?“ zeptal se. „Slyšel jsem, jak říkaj, aby si dvojka vzala masku.“

„Docela uleželý. Povídali hlava jako shnilej brambor. Ale problém je, že tam z ní moc nezbylo. Vypadá to, že si to napálil z obou hlavní. Aspoň tak jsem to pochytil na vlně OVLV.“

Bosch na svém rádiu jejich frekvenci neměl. Tak proto nevěděl, jak to začalo. Civilové nejspíš přeladili, jenom aby řidiči dvojky oznámili adresu. Nebýt toho, Bosch by zůstal v nevědomosti až do rána, než by přišel na stanici. To ho naštvalo, ale snažil se udržet klidný tón. Chtěl z Kleinmana dostat, co se dá.

„Tak to bude Moore, že jo?“

„Vypadá to tak,“ odpověděl Kleinman. „Známka zůstala na prádelníku. Peněženka taky. Ale jak říkám, vizuální identifikaci těla už neudělá nikdo. Takže nic není jistý.“

„Jak se to seběhlo?“

„Hele, Boschi, mám práci, rozumíš mi? Tebe se to netýká. Dělaj na tom loupeže a vraždy.“

„To se teda pleteš, hochu. Mě se to týká. Mně jsi měl zavolat jako prvnímu. A protože chci vědět, proč je všechno jinak, tak se ptám, jak se to seběhlo.“

„Tak jo, Boschi, bylo to takhle. Dostali jsme hlášku, že majitel toho doupěte našel na pokoji sedm ve vaně tuhýho. Poslali jsme tam pátračku, která za chvíli hlásila, že jo, že je tuhej. Ale volali po drátě, ne rádiem, protože našli na prádelníku peněženku a odznak a poznali, že je to Moore. Teda aspoň si to mysleli. Uvidíme.

Já jsem zavolal domů kapitánu Grupovi a ten poslal zástupce. Pak zavolali tvrďáky, a tebe ne. To je celý. Takže jestli chceš remcat, obrať se na Grupu, nebo na zástupce, ale na mě ne. Já jsem z obliga.“

Bosch neříkal nic. Zkušenost mu napovídala, že když zůstane zticha, promluví nakonec ten, z něhož chce něco vymáčknout.

„Už na to nedošáhnem,“ ozval se Kleinman. „Krucinál, je tam televize a Timesy. A Daily News. Taky si myslí, že je to Moore. Je to hnusný. Člověk by čekal, že je ten požár na kopci dokáže zabavit. Ale kdepak. Všichni jsou v plný polní na Západní. Budu tam muset poslat další auto pro mediální práci. Hele, měl bys být rád, že u toho nejsi. Dyť jsou proboha Vánoce.“

Boschovi to nestačilo. Měli mu zavolat a nechat ho rozhodnout, kdy přizvat OVLV. Někdo ho úplně obešel a to ho štvalo. Rozloučil se a zapálil si další cigaretu. Z kredence nad dřezem vytáhl pistoli a pověsil si ji za pásek džínů. Přes zelený vojenský svetr, který měl na sobě, si natáhl světle hnědou koženou bundu.

Venku už se setmělo a přes prosklené posuvné dveře prosvítala linie požáru na protější straně průsmyku. Hořel jasným plamenem proti černé siluetě kopce. Jako zkřivený dábelský škleb, deroucí se k hřebeni.

Ze tmy pod domem uslyšel kojota, jak vyje na vycházející měsíc, na oheň, nebo možná jenom tak, aby se ve tmě necítil úplně sám.

2

Bosch se vydal z kopců dolů, do Hollywoodu, a projížděl skoro vymetenými ulicemi až na Hollywoodský bulvár. Tam se na chodnících hloučkovaly obvyklé skupinky různých tuláků a uprchlíků. Kolem si vykračovaly prostitutky – jednu zahlédl s červenou mikulášskou čepicí na hlavě. Byznys je holt byznys, pátek nebo svátek. Na lavičkách u zastávek posedávaly elegantně upravené ženy, které na autobus určitě nečekaly. Lesklá cingrlátka a vánoční světýlka natažená na všech křižovatkách napříč přes bulvár dodávala celému tomu lesku a bídě surrealistický nádech. Jako děvka, která to přepískla s make-upem, pomyslel si, pokud něco takového existuje.

Bosche však nedeprimovala ani tak kulisa, jako Cal Moore. Čekal to už skoro týden, od chvíle, kdy se dozvěděl, že se neukázal na nástupu. Většina policajtů z Hollywoodského oddělení si nekladla otázku, jestli je mrtvý, ale za jak dlouho se najde tělo.

Moore býval v oddělení velícím poručíkem pouliční drogové jednotky. Pracovali v noci a pohybovali se výhradně na bulváru. Po oddělení se povídalo, že se Moore rozešel se ženou, kterou mu nahradila whisky. Bosch to měl hned z první ruky, když jednou jedinkrát strávil s narkáči pár chvil. Taky přišel na to, že za těmito osobními trably může být víc než manželské problémy nebo předčasné duševní vyhoření. Moore se vyhýbavě zmiňoval o hošanech z vnitřního vyšetřování a o prověřování personálu.

Tohle přemýšlení ještě zvyšovalo už tak dost těžkou dávku vánoční deprese. Když se Bosch doslechl, že začali pátrat po Calu Moorovi, bylo mu to jasné. Je po smrti.

Vědělo to celé oddělení, i když se nikdo nezmínil nahlas. I média byla zticha. Nejdříve se šéfové snažili věc vyřešit ve vší tichosti. Diskrétně se doptávali kolem Moorova bytu v Los Feliz. Nad blízkými kopečky Griffithova parku nechali několikrát přelétnout pátrací vrtulník. Ale potom dal někdo tip jednomu televiznímu reportérovi a všechny ostatní stanice a noviny ve městě se do toho zakously jako o závod. Svědomitě přinášely zprávy o pokroku při pátrání po zmizelém policistovi, Moorova fotografie se objevila na vývěsce v tiskovém salónku Parkerova střediska a hlavní část oddělení se začala obracet na veřejnost s obvyklými výzvami. Záležitost přerostla v drama nebo přinejmenším v přitažlivou podívanou – pátrači na koních, pátrači ve vzduchu, policejní náčelník s fotografií snědého, vážně vyhlížejícího, fešného poručíka v ruce. Ale nikdo ani slůvkem nenaznačil, že hledají mrtvého.

Bosch zastavil u semaforu na křižovatce s Vine Street a sledoval přecházejícího muže, jemuž se na krku houpala kartonová tabule. Šel rychlým, trhavým krokem a kopal si do ní koleny. Harry na ní zahlédl nalepený satelitní snímek Marsu, na němž bylo něco zakroužkovaného. Pod tím vším stálo velkými písmeny: KAJTE SE! PÁNŮV OBLIČEJ NÁS SLEDUJE! Tutéž fotku už viděl na obálce jakéhosi bulvárního plátku, když stál frontu na cigarety, ale v novinách tvrdili, žé tvář patří Elvisovi.

Naskočila zelená a Bosch se rozjel směrem k Západní. Přemýšlel o Moorovi. Nikdy s ním moc nepřišel do styku kromě jednoho večera, kdy spolu popíjeli v jazzovém baru poblíž bulváru. Když Bosche před rokem přeložili z loupeží a vražd na Hollywoodské oddělení, všichni ho tam vítali s rozpačitými stisky ruky a formálním „Těší mě“. Většinou si ale udržovali odstup. Dalo se to pochopit, když ho vyšoupli z OVLV kvůli konfliktu s vnitřním vyšetřováním, Boschovi to ale bylo jedno. Moore patřil k lidem, kteří se při náhodných setkáních na chodbě nebo na schůzi nezdržovali ničím jiným než kývnutím na pozdrav. I tohle bylo pochopitelné, protože Boschova kancelář vyšetřování vražd sídlila v úřadovně detektivů na prvním patře, zatímco hollywoodský PUB – jak si zkracovali Protidrogový útvar z Bulváru – seděl o poschodí výš. Ale jednou na sebe přece narazili. Pro Harryho to byla informativní schůzka o pozadí případu, na kterém dělal. Moore to využil jako příležitost vypít spoustu piv a whisky.

Útvar PUB vystupoval pod šikovně vymyšlenou, mediálně chytlavou zkratkou, ale sestával de facto jen z pěti policistů, jejichž základnou byl bývalý sklad předělaný na kancelář a náplní práce toulat se po nocích Hollywoodským bulvárem a zabásnout přitom každého, kdo měl v kapse marjánku nebo něco lepšího. PUB měl za úkol odvádět výkon a zajišťovat co nejvíce lidí, aby bylo jak zdůvodnit požadavky na personál, vybavení a hlavně přesčasy na příští rok. Nevadilo, že většině „osob drogově závislých“ rozdávali podmínky a zbytek vyhazovali zpátky na ulici. Šlo hlavně o statistiku. A kdykoli se chtěl reportér z Kanálu 2 či 4 nebo z Timesú v noci vozit s PUBem a napsat o tom story, tím lépe. Každé oddělení mělo takových útvarů dost.

Na Západní Bosch zahnul doprava a před sebou uviděl blikání modrých a oranžových majáčků na hlídkových vozech a ostré světlo televizních reflektorů. Takováhle paráda v Hollywoodu vždycky doprovázela buď násilnou smrt, nebo filmovou premiéru. Ale v téhle části města mohly mít svoje premiéry leda třináctileté šlapky.

Bosch zastavil u chodníku asi půl bloku od Skrýše a zapálil si. Některé věci se nemění, nanejvýš se přejmenují. Před třiceti lety tady byl zchátralý slam El Rio. A stejně to vypadalo dneska. Harry sem nikdy dříve nezabloudil, ale znal podobná místa – vždyť v Hollywoodu vyrůstal. Odkroutil si svoje léta v podobných dírách s matkou, dokud ještě žila.

Skrýš byla atriový hotel ve stylu čtyřicátých let, kterému přes den poskytoval příjemný stín banánovník uprostřed dvorku. V noci se všech čtrnáct pokojů utápělo ve tmě, kterou rušil jenom červený neon. Harry si všiml, že z původního svítícího nápisu MĚSÍČNÍ NÁJMY zůstaly už jen MÁMY.

Tenhle kus města upadal už za časů, kdy se Skrýš jmenovala FI Rio a Bosch byl malý kluk. Jenom na budovách kolem přibylo neonů a taky lidí, kteří vypadali příjemněji, ne už tak chmurně. Nedaleko stálo firemní sídlo Streamline Modeme, které připomínalo parník uvázaný hned za motelem. Ale firma už dávno skončila kdovíjak a budova teď patřila nákupnímu středisku.

Harry si Skrýš prohlížel z auta. Jako bydliště to byla bída, jako místo smrti ještě větší. Vystoupil a vydal se blíže.

Ústí dvora přehrazovala žlutá policejní páska, ktérou hlídali policisté v uniformách. Na jednom konci se televizní kamery zaměřovaly na skupinu mužů v civilu. Mluvil ten s leskle vyholenou hlavou. Bosch si uvědomil, že jsou oslepeni svitem reflektorů a nevidí, kdo se blíží. Přes reportéry ho nemohli zahlédnout. Spěšně ukázal služební odznak uniformovanému strážci, zapsal se do vyšetřovací prezenčky na podložce a prosmekl se pod páskou.

Pokoj číslo sedm byl otevřený a vycházelo odtamtud světlo. Vzduchem se nesly zvuky elektronické harfy, jasné znamení, že se případu už ujal Art Donovan. Tenhle kriminalistický technik si s sebou vždycky nosil tranzistor, neustále naladěný na The Wave, hudební stanici new age. Tvrdil, že tahle muzika přináší na místo vraždění a smrti pokoj a útěchu.

Harry vešel dovnitř, ústa a nos si zakrýval kapesníkem. Nenapodobitelný puch ho udeřil hned na prahu. Zastihl Donovana na kolenou, jak nanáší prášek na snímání otisků prstů na ovládače klimatizace, zabudované do zdi pod hlavním a jediným oknem.

„Zdravíčko,“ ozval se. Chránil se natěračskou maskou před smradem a aby se nenadýchal černého prášku. „Je v koupelně.“

Bosch se spěšně rozhlížel, protože civilové jej nejspíš vykážou, sotva ho zmerčí. Přes velkou ustlanou dvojpostel ležel vybledlý růžový přehoz. Opodál osaměle stála židle s novinami. Bosch se k ní přiblížil a rozpoznal šest dnů staré Timesy. U postele stál kus nábytku, prádelník se zrcadlem. Na něm popelník se zamáčknutým, napůl nedokouřeným nedopalkem. Taky tam ležela pistole ráže 38 speciál v nylonovém pouzdře, peněženka a obal s odznakem. Všechny tři věci byly začerněné otiskovým práškem. Ale žádný lístek na rozloučenou, jak by Harry čekal.

„Žádný lístek,“ poznamenal spíše pro sebe než pro Donovana.

„Nic. Ani v koupelně. Můžeš se mrknout, teda pokud ti nevadí, že přitom vyklopíš vánoční večeři.“

Harry pohlédl do uličky, jež vedla dozadu podél levé strany postele. Dveře do koupelny byly vpravo, a jak se k nim blížil, vzrůstala v něm nechuť. Byl přesvědčený, že neexistuje policajt, kterému by se někdy nezachtělo sáhnout si na život.

Na prahu se zastavil. Tělo sedělo na ušpiněné podlaze z bílých dlaždiček, opřené o vanu. První, čeho si všiml, byly holínky. Šedá hadinka s masivními podpatky. Tytéž, v nichž chodil tu noc, kdy spolu pili. Jednu měl ještě na pravé noze a na ošlapaném podpatku bylo vidět znak výrobce – ‚S‘ v podobě hada. Zutá levá bota stála spořádaně v koutě. Nohu v ponožce, kdysi nejspíš bílé, měl zabalenou do igelitového sáčku na důkazní materiál. Teď už byla mírně naběhlá a ponožka šedá.

Na podlaze vedle zárubně dveří se povalovala zbraň ráže dvacet s dvěma hlavněmi vedle sebe. Pažba měla roztříštěný dolní okraj. Na jedné dlaždičce ležela asi dvanácticentimetrová štěpina, kolem níž Donovan nebo někdo z vyšetřovatelů udělal modrou křídou kroužek.

Bosch neměl čas na dlouhé úvahy. Snažil se jen postihnout co nejvíce. Očima přejel po celém těle v džínech a mikině. Ruce byly spuštěné podél, kůže vosková a šedá. Prsty naběhlé rozkladem, ramena vyboulená jak Pepek námořník. Na pravé straně si Bosch všiml nepovedeného tetování, rozšklebené dábelské tváře se svatozáří.

Zhroucené tělo leželo opřené o vanu a téměř budilo dojem, že Moore hluboko zaklání hlavu, aby si ji mohl smočit, možná umýt vlasy. Ale byl to jen dojem, protože větší část z ní prostě chyběla. Síla dvouhlavňovky ji rozmetala. Světle modré kachlíky kolem vany byly celé zastříkané zaschlou krví. Zahnědlé stopy po kapkách směřovaly do vany. Pár obkládaček popraskalo od zásahu broky.

Bosch ucítil, že za ním někdo stojí. Otočil se a hleděl do očí zástupce Irvina Irvinga, který chodil bez masky a ani si před ústy a nosem nepřidržoval kapesník.

„Brej večír, náčelníku,“

Irving přikývl a řekl: „Co vy tady, detektive?“

Bosch už viděl dost, aby věděl, k čemu tady došlo. Ustoupil z prahu, obešel Irvinga a vykročil k hlavním dveřím. Irving za ním. Minuli dva muže z kanceláře soudního lékařství ve stejných modrých kombinézách. Na chodbě Harry zahodil kapesník do policejního koše. Když si zapaloval cigaretu, všiml si žlutých desek, které Irving držel v ruce.

„Chytil jsem to na rádiu“ prohodil Bosch. „Řekl jsem si, že se sem podívám, když mám dneska tu pohotovost.“

„Ano, jistě. Když se zjistilo, kdo tam je, rozhodl jsem se to hned předat Oddělení vyšetřování loupeží a vražd. Volal mi kapitán Grupa a já jsem rozhodl.“

„Takže už je prokázáno, že to je Moore?“

„Ještě ne.“ Zvedl žlutou složku. „Díval jsem se mu do záznamů a vzal si otisky prstů. Ty budou samozřejmě rozhodující. Můžeme ho identifikovat i podle zubů, jestli jich tam zbylo dost. Ale všechny ostatní okolnosti směřují ke stejnému závěru. Ať je to kdokoli, zapsal se pod jménem Rodrigo Moya, což byla Moorova přezdívka v PUBu. A před hotelem taky stojí zaparkovaný mustang, půjčený na totéž jméno. Myslím, že vyšetřující tým vlastně ani nemá moc pochybností.“

Bosch přikývl. Znal Irvinga, který byl starší než on, už z dřívějška, kdy dělal zástupce velícího důstojníka Oddělení vnitřního vyšetřování, jednoho z nejvyšší trojice. A tehdy do jeho kompetence patřily interní problémy, protidrogová špionáž, vyšetřování a všechny další služby. Harry přemýšlel, jestli to risknout a stěžovat si, že nebyl přivolán jako první.

„Měli mě zavolat,“ prohodil mimochodem. „Je to můj případ. Vzal jste mi ho, ještě než jsem ho dostal.“

„Milý detektive, brát a dávat je moje věc, nemyslíte? Není důvod se rozčilovat. Řekněme, že jde o zjednodušení postupu. Víte, že úmrtími policistů se zabývají loupeže a vraždy. Stejně byste jim to nakonec musel předat. Takhle ušetříme čas. Nemám žádné skryté mótivy, jde mi o efektivnost. Támhle uvnitř leží tělo policisty. Máme vůči němu a jeho rodině závazek postupovat rychle a profesionálně bez ohledu na okolnosti smrti.“

Bosch znovu přikývl a rozhlédl se. Ve dveřích pod cedulí s měsíčními nájmy hned vedle průčelí motelu zahlédl detektiva Sheehana z loupeží a vražd. Vyslýchal asi šedesátiletého muže, který na sobě měl i v nočním chladu jenom tričko bez rukávů a žvýkal přitom oslintaný pahýl cigarety. Vedoucí motelu.

„Znal jste ho?“ zeptal se Irving.

„Moora? Ani ne. Tedy trochu ano. Dělali jsme na jednom oddělení, takže jsme o sobě věděli. Většinou míval noční v terénu. Moc jsme spolu nepřišli do styku.“

Bosch nevěděl, proč se rozhodl lhát. Napadlo ho, jestli to na něm Irving poznal. Raději změnil téma.

„Takže sebevražda – tak jste to řekli reportérům?“

„Já jsem jim neříkal nic. Mluvil jsem s nimi, to ano. Ale nic o totožnosti nalezeného těla. Nehodlám dávat do oběhu oficiálně nepotvrzené informace. My si tady můžeme stát a říkat, že to tam určitě bude Calexico Moore, ale pokud nebudeme mít poslední test, poslední tečku na úmrtním listě, nepustím do světa nic.“

Máchl žlutou složkou o stehno.

„Proto jsem si taky vytáhl tuhle osobní složku, abych to urychlil. Otisky půjdou spolu s tělem ke koronérům.“

Irving se ohlédl zpátky po dveřích pokoje. „Ale vy jste byl uvnitř, detektive Boschi, takže mi můžete podat hlášení.“

Bosch se na chvíli zamyslel. Má ten chlápek vážně zájem, nebo si ze mě jen střílí? Poprvé měl co dělat s Irvingem jinak než jako protivník při interním vyšetřování. Rozhodl se, že popadne příležitost za pačesy.

„Vypadá to, jako by si sedl na zem u vany, sundal botu a palcem u nohy stiskl oba kohoutky. Tedy podle rozsahu škod předpokládám, že střílely obě hlavně. Palcem u nohy zmáčkl oba kohoutky a zpětný ráz vrhnul pušku proti sloupku dveřní zárubně, přičemž se z pažby odštípla tříska. Hlava odletěla opačným směrem, dopadla na zed a do vany. Sebevražda.“

„Takhle je to,“ reagoval Irving. „Takže detektivu Sheehanovi mohu říci, že se shodujete. Jako byste byl na místě první. Čili nikdo nemusí mít pocit, že byl vynechán.“

„O to nejde, náčelníku.“

„Tak o co jde, detektive? Že nemůžete spolupracovat, aby se to pohnulo? Že neakceptujete rozhodnutí velitele oddělení? Ztrácím s vámi trpělivost. Doufal jsem, že se mi to už nestane.“

Irving stál těsně proti Boschovi a funěl mu mentol přímo do tváře, což Harryho uzemňovalo. Jen nevěděl, jestli mu to dělá schválné. Ustoupil o krok a zeptal se: „Ale žádný lístek na rozloučenou?“

„Zatím ne. Musíme se ještě mrknout na pár věcí.“

Bosch byl zvědavý, o čem je řeč. Moorův byt a kancelář nejspíš prověřili hned, když začal být pohřešován. Byt bývalé ženy taky.

Tak co ještě? Že by dal někomu vědět poštou? To už by muselo dojít.

„Jak je to staré?“

„To nám snad zítra ráno řekne pitva. Ale myslím, že to udělal krátce po nastěhování. Před šesti dny. Vedoucí motelu při prvním výslechu řekl, že se Moore ubytoval před šesti dny a od té doby ho neviděl vyjít. To se shoduje se stavem těla i datem novin.“

Autopsie měla být zítra ráno. Takže Irving to tlačil, jinak se na pitvu obvykle čeká tři dny. A o Vánocích ještě déle.

Irving uhádl, na co myslí.

„Pověřená náčelnice Útvaru soudního lékařství souhlasila, že to zítra‘ dopoledne udělají. Vysvětlil jsem jí, že média o tom budou spekulovat a že ani vůči manželce, ani oddělení by to nebylo fér. Tak souhlasila. Koneckonců pověřená náčelnice by se ráda stala jmenovanou náčelnicí. Myslím že ví, jakou hodnotu má dobrá spolupráce.“

Bosch neříkal nic.

„Takže zítra budeme vědět víc. Už šest dní, co se tady poručík Moore ubytoval, ho nikdo neviděl, ani vedoucí motelu. Speciálně si přál, aby ho nikdo naprosto nijak nerušil. Myslím, že se do toho pustil krátce po ubytování.“

„Jaktože ho nenašli dřív?“

„Zaplatil předem na celý měsíc. A žádal absolutní klid. V takovýchhle zařízeních se stejně denní úklid nedělá. Vedoucí si myslel, že je to opilec, co chce pokračovat v chlastání nebo se vyspat z opice. Ať už je to tak nebo onak, s hotelem téhle třídy si hosty moc vybírat nemůže. Měsíční nájem dělá šest stovek. Takže hrábl po penězích. Navíc dodržel slib a do pokoje nešel. Až dneska, kdy si jeho žena všimla, že se včera v noci někdo vloupal do auta pana Moyi, do toho mustanga. Samozřejmě že kromě toho byli zvědaví. Klepali na dveře, aby mu to řekli, ale neozýval se. Tak použili univerzální klíč. Podle zápachu jim bylo jasné, která bije, sotva otevřeli dveře.“

Irving líčil, jak Moore/Moya nastavil klimatizaci na nejsilnější stupeň chlazení, aby zpomalil rozklad a udržel mrtvolný zápach v místnosti. Kolem vstupních dveří rozložil na zem mokré ručníky, aby místnost ještě více izoloval.

„Nikdo neslyšel výstřel?“

„Nikoho jsme nezjistili. Vedoucího manželka je skoro hluchá a on tvrdí, že neslyšel nic. Bydlí v posledním pokoji na opačné straně. Kolem jsou z jedné strany obchody, z druhé budovy kanceláří. V noci je všechno zavřené. Vzadu ulička. Probíráme rejstřík a budeme hledat ostatní hosty, kteří tu byli prvních pár dní zároveň s Moorem. Vedoucí ale říká, že celou dobu nepronajal ani jeden ze sousedních pokojů. Myslel si, že by Moore mohl dělat randál, kdyby se probíral z opice.

A navíc je to docela rušná ulice – autobusová zastávka rovnou před domem. Je docela možné, že nikdo nic neslyšel. A pokud ano, nevěděl, co to bylo.“

Bosch se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Pronajmout si něco takového na měsíc, to mi není jasné. Nechápu proč! Pokud to chtěl skončit, proč by se potom tak dlouho skrýval? Proč se neodpravil, nenechal najít tělo a hotovo – konec příběhu?“

„Těžko říct,“ odpověděl Irving. „Pokud si to dovedu představit, možná chtěl dát manželce čas.“

Bosch nadzdvihl obočí. Nedocházelo mu to.

„Byli krátce od sebe,“ řekl Irving, „třeba ji toho chtěl přes svátky ušetřit a pozdržet to o pár týdnů, možná o měsíc.“

Boschovi se to zdálo dost chabé, ale žádné lepší vysvětlení po ruce zrovna neměl. Další otázky ho nenapadly a Irving změnil téma, aby dal najevo, že Boschova návštěva na místě činu je u konce.

„A co dělá rameno, detektive?“

„Dobrý.“

„Slyšel jsem, že jste rekonvalescence využil k vybroušení španělštiny v Mexiku.“

Bosch neodpověděl. Nestál o tohle laškování. Chtěl Irvingovi říct, že na to aranžmá neskočil ani přes všechny shromážděné důkazy a vysvětlení. Nebyl schopen říct proč, takže bude lepší zůstat zticha, dokud se nedozví víc.

Irving pokračoval: „Vždycky jsem byl přesvědčený, že naši policisté – samozřejmě ti nelatinského původu – se moc nesnaží naučit druhý jazyk našeho města. Chtěl bych, aby celé oddělení…“

„Našel jsem lístek“ ozval se z pokoje Donovan.

Irving se beze slova oddělil od Bosche a zamířil ke dveřím. Sheehan ho následoval do místnosti s civilem, starým známým Johnem Chastainem, detektivem z vnitřního vyšetřování. Harry chvíli zaváhal, a pak je následoval.

V chodbičce poblíž koupelnových dveří stál jeden z kriminalistických techniků a ostatní kolem něj. Bosch zalitoval odhozeného kapesníku. Měl v ústech cigaretu a zhluboka potáhl.

„Pravá zadní kapsa“ řekl technik. „Je od těla trochu nahnilý, ale dá se přečíst. Byl nadvakrát přeložený, takže na vnitřní straně je jakžtakž čistý.“

Irving vycouval z chodbičky, důkazní plastový sáček s papírkem před sebou. Ostatní, kromě Bosche, se shlukli kolem něj.

Lístek byl stejně šedý jako Moorova kůže. Harrymu se zazdálo, že na papírku zahlédl řádek napsaný modrým inkoustem. Irving na něj pohlédl, jako by ho viděl poprvé.

„Boschi, budete muset jít.“

Chtěl se sice zeptat, co je tam napsáno, ale věděl, že by mu to neřekli. Zaznamenal, jak se Chastainovi po tváři mihl samolibý úšklebek.

Zastavil se ještě u žluté pásky a zapálil si další cigaretu. Zaslechl klapot vysokých podpatků, obrátil se a uviděl, jak se k němu blíží jedna z reportérek, známá z Kanálu 2, v ruce bezdrátový mikrofon, na tváři falešný úsměv manekýny.

„Mohl byste…“

„Bez komentáře.“

Úsměv jí spadl z tváře rychleji než gilotina. Vztekle se odvrátila, ale za minutku si to už její jehly energicky klapaly po boku kameramana k pozici úvodního záběru, kterým bude začínat celá reportáž.

Vynášeli tělo. Zablikaly blesky a šest kameramanů utvořilo uličku. Dva soudní lékaři mezi nimi protlačili vozík s tělem směrem k přistavené modré dodávce. Harry si všiml Irvinga, jak s vážnou tváří a stoicky zpříma s odstupem kráčí za vozíkem, nikoli však tak daleko, aby se nedostal do obrazu. Koneckonců i blbý televizní záběr ve večerních zprávách je lepší než žádný, zejména když si člověk brousí zuby na velitelskou židli.

Místo činu se začalo vyprazdňovat. Všichni odcházeli. Reportéři, policajti, prostě všichni. Bosch se znovu protáhl pod žlutou páskou a hledal Donovana nebo Sheehana, když k němu přistoupil Irving.

„Detektive, napadlo mě, že byste pro urychlení záležitosti mohl něco udělat. Chtěl bych předběhnout média u Moorovy ženy. Mohl byste se ujmout uvědomění nejbližších? Samozřejmě že nic není jisté, ale chtěl bych, aby chuděra věděla, co se děje.“

Bosch, který se před chvílí rozhořčoval, že ho obcházejí, teď nemohl říci ne. Chtěl na tom případu dělat a nyní se mu to podařilo.

„Dejte mi adresu,“ odpověděl.

Pár minut nato byl Irving pryč a uniformovaní policisté začali svíjet pásku. Bosch zahlédl Donovana, jak míří k svému autu a nese si s sebou pušku zabalenou do plastové fólie spolu s několika dalšími sáčky.

Harry počkal, až si důkazy uloží do dřevěné krabice od vína z Napa Valley, a mezitím si na nárazníku auta zavazoval botu.

„Co tu chceš, Harry? Právě mi řekli, žes tady neměl být.“

„To už neplatí. Zrovna mě tím případem pověřili. Jedu uvědomit nejbližší příbuzné.“

„Prima případ.“

„Jo, člověk musí brát, co je. Co vzkázal?“

„Kdo?“

„Moore.“

„Hele, Harry, tohle…“

„Hele, Donny, Irving mi přidělil vyrozumění příbuzných. Takže se mě to týká. Nechci nic než vědět, co tam napsal. Znal jsem ho trochu, jasný? Nikde to nevykecám.“

Donovan těžce vydechl, sáhl do kapsy a začal se přehrabávat v důkazních sáčcích.

„Vlastně nic moc, nic extra hlubokého.“

Zapnul baterku a zaměřil ji na sáček s lístkem. Byl na něm jediný řádek:

ZJISTIL JSEM, KDO JSEM BYL.

3

Adresa, kterou mu dal Irving, byla v Canyon Country, skoro hodinu cesty z města na sever. Bosch to vzal po Hollywood Free– way, pak najel na dálnici Golden State a temnou rozsedlinou do pohoří Santa Susanna. Silnice byly volné. Domyslel si, že většina lidí sedí doma nad pečenou krůtou s oblohou. Přemítal o Calu Moorovi, jeho činu a posledním vzkazu.

Zjistil jsem, kdo jsem byl

Bosch neměl ponětí, co chtěl mrtvý polda říct tím jedním řádkem načmáraným na útržku papíru a zastrčeným do zadní kapsy. Mohl se chytit jediné schůzky s Moorem. A o čem to bylo? Pár hodin společného pití piva a whisky s nerudným, cynickým policajtem. Neměl šanci dozvědět se, co se událo od té doby, ani jak přišel o ochranný krunýř.

V myšlenkách se vrátil zpátky k tomu setkání. Odehrálo se sotva před pár týdny a týkalo se práce. Nakonec ale přišla řeč i na osobní problémy. Sešli se v úterý večer v grillbaru Catalina. Moore měl službu, ale tenhle lokál byl jen půl bloku na jih od bulváru. Harry čekal v zastrčeném rohu u baru. V tomhle podniku poldům nikdy neúčtovali kuvér.

Moore se vyšvihl na vedlejší židli a poručil si panáka a Henryho pivo, totéž, co už stálo na pultu před Boschem. Měl na sobě džíny a mikinu volně splývající přes opasek – běžné krycí hadry, v nichž se očividně cítil jako doma. Na stehnech čas vydřel gatě do šeda. Mikině chyběly rukávy a zpod otřepeného kraje na pravém rameni vykukovala modrým inkoustem tetovaná ďábelská tvář. Cal byl svým drsným způsobem fešák, i když s holením musel mít nejméně tři dny skluz. Na pohled ale působil jaksi neklidně – jako rukojmí propuštěný po dlouhém věznění a trýznění.

Mezi hosty v baru se vyjímal jako popelář na svatbě. Harry si všiml jeho narkopoldáckých bot z šedé hadí kůže, kterými se zaklesl o postranní příčky na stoličce. Říkalo se jim buldoky a měli je rádi kovbojové, protože při rodeu, když se museli přetahovat s chyceným býkem, jim ty dopředu skloněné podpatky nikdy ne– uklouzly. Hoši z protidrogového jim říkali „kladiva na prach“ podle toho, že jejich předností využívali podobným způsobem při lovu na individua zjevně zfetovaná andělským prachem.

Zpočátku jenom kouřili, popíjeli, navzájem se oťukávali konverzací o ničem a mapovali, co si k sobě mohou dovolit. Bosche napadlo, že křestní jméno Calexico přesně vystihuje kolegovo smíšené dědictví: tmavá pokožka, vlasy černé jak uhel, úzký v bocích a široká ramena. Tenhle obraz snědého Hispánce kontrastoval s očima kalifornského surfaře, zelenýma jak nemrznoucí směs do chladiče. Ani v hlase nebylo stopy po Mexiku.

„U hranice je městečko Calexico, hned vedle Mexicali. Byls tam někdy?“

„Narodil jsem se tam. A dali mi podle něho jméno.“

„Já jsem se tam nikdy nedostal.“

„Nemáš čeho litovat, o nic jsi nepřišel. Pohraniční město jako každé jiné. Občas tam zajedu.“

„Za rodinou?“

„Ne-e, už ne.“

Moore kývl na barmana a objednal další rundu, pak si znovu odpálil cigaretu od té staré, dokouřené až k filtru.

„Myslel jsem, že se chceš na něco vyptat,“ začal.

Jo, mám jeden případ.“

Přišlo pití a Moore do sebe jedním ladným pohybem vyprázdnil štamprli. Než ji barman stačil připsat, objednal si další.

Bosch začal s líčením případu. Vyfasoval ho před pár týdny a zatím s ním nehnul. Pod Hollywood Freeway v místě, kde se nad jezdem kříží s Gowerovou ulicí, se našlo pohozené tělo třicetiletého muže, později identifikovaného jako James Kappalanni z Havajských ostrovů, přesněji řečeno z Oahu. Byl uškrcený půl metrem vázacího drátu s dřevěnými kolíky na koncích, které usnadnily práci tomu, kdo mu ho omotal kolem krku. Velmi čistá a efektivní metoda. Kappalanniho tvář zmodrala a zšedla jako ústřice. Úřadující náčelnice soudního lékařství, jež dělala pitvu, si ho pojmenovala Modrý Havajan. Z databází policie a Ministerstva spravedlnosti se Bosch mezitím dozvěděl, že zavražděný vystupoval i pod jménem Jimmy Kapps a že jeho drogový záznam měřil na délku zhruba stejně jako smrtící drát, kterým byl zprovozen ze světa.

„Takže žádnej div, že se v břichu našlo dvaačtyřicet gumovejch balíčků, když ho koronérka rozkrojila,“ zakončil Bosch.

„Co v nich bylo?“

„Tahle havajská sračka, co se jí říká sklo. Prý je to odvozený od ledu. Pamatuju, když byl led před pár lety v módě. Tenhle Jimmy Kapps dělal kurýra a převážel to sklo v žaludku. Asi sotva stačil vystoupit z letadla z Honolulu, když šlápl na ten vázací drát. Slyšel jsem, že sklo je dost drahá věc a že na trhu je hodně tvrdej boj. Nevím, hledám něco o zákulisí, nebo nějakej nápad. Protože o tomhle nemám nic. Ani páru, kdo Jimmyho Kappse oddělal.“

„Vod koho víš vo skle?“

„Od majora z protidrogového, z centra. Ale nic moc.“

„Protože vo tom nikdo nemá páru, víš? Říkali ti vo černým ledu?“

„Něco málo. To prý je konkurence od Mexikánů. To je asi tak všechno, co od nich vím.“

Moore se rozhlédl po barmanovi, který se zdržoval na opačném konci pultu, jako by je schválně ignoroval.

„Je to poměrně nová věc,“ rozhovořil se. „V podstatě je černej led a sklo jedno a to samý. Stejný účinky. Sklo pochází z Havaje, černej led z Mexika. Asi by se dalo říct droga jednadvacátýho století. Kdybych s tím obchodoval, nejspíš bych ho popsal tak, že pokrejvá všechny demografický skupiny. V zásadě někdo vzal koks, heroin a PCP a smíchal to všechno dohromady. Pěkně silnej prevít. Prej dělá všechno. Sjedeš se crackem, a heroin tomu dodává výdrž. Mluvím vo hodinách, ne minutách. A k tomu špetka prachu, teda PCP, která tomu vejletu dodá grády nakonec. Teda jestli to jednoho dne ovládne ulice, jestli pořádně rozjedou trh, tak to do prdele nechci vidět, budou se nám tu motat samý živý mrtvoly.“

Bosch neříkal nic. Hodně toho už věděl, ale Moore se rozpovídal, a tak by bylo škoda trhat mu otázkami nitě. Zapálil si cigaretu a vyčkával.

„Začalo to na Havaji,“ pokračoval Moore, „v Oahu. Vařili tam led, vobyčejnej led, jak tomu říkali. To je směs PCP a kokainu. Parádně ziskový. Potom to rozvinuli. Přidali heroin, ale kvalitku. Bílej asijskej. Přejmenovali to na sklo. Myslím, že měli slogan, něco na způsob – hladkej jak sklo. Ale v tomhle kšeftu neběží vo lákadla, jenom vo cenu a zisk.“

Význam těch dvou slov zdůraznil zdvižením obou rukou.

„Havajci vyrobili kvalitu, ale měli problém dostat ji sem na pevninu. Máš lodě, máš letadla, ale tyhle cesty se daj docela slušně regulovat. Nebo aspoň do určitý míry. Prostě je můžeš kontrolovat a sledovat. Takže skončej u kurýrů jako tenhle Kapps, co to svinstvo spolknou a letí sem. Ale i tohle je těžší, než se zdá. Zaprvý, dá se převíst jen omezený množství. Kolik měl ten kluk – dvaačtyřicet balení? To je nějakejch – sto gramů? Za ty trable to nestojí. K tomu máš ještě DEA. Jejich lidi jsou v letadlech, na letištích a slídí po lidech jako Kapps. Přezdívaj si je ‚pašeráci gumy“. Mají vypracovanej postup šacování, jako na co se zaměřit. Lidi, co se potěj a přitom si olizujou rty, protože je maj suchý – to dělá kaopektát, protiprůjmová medicína. Pašeráci gumy to hltaj jak kolu, a tím se prozraděj.

No, a Mexičani to mají vo dost jednodušší. Do noty jim hraje zeměpisná poloha. Taky maj lodě a letadla, jenže navíc taky dva tisíce mil hranice, která je jako způsob kontroly nebo obrany spíš pro srandu. Říká se, že na každý kilo, co federálové chytěj, jich deset projde skrz. A pokud jde vo černej led, nedostali na hranici ještě ani gram. Nevím vo jediným úspěšným odhalení.“

Udělal si pauzu na další cigaretu. Jak držel sirku, všiml si Bosch, jak se mu třesou ruce.

„Mexičani ukradli recept a začali sklo napodobovat. Ale používaj na to domácí heroin i s dehtem. To je ta mazlavá břečka, co zbude po vaření na dně. Obsahuje spoustu nečistot, který to barví do černá. Tak vlastně vymysleli jméno. Dělaj to levnějc, dopravu a stejně to i prodávaj. Vypadá to, že úplně vytláčej Havajany, který přitom to svinstvo vymysleli.“

Zdálo se, že Moore domluvil.

Harry se zeptal: „Slyšels už o Mexičanech, že by odpravovali havajské kurýry, aby si vyboxovali trh?“

„Aspoň tady u nás ne. Hele, nezapomeň, že Mexičani to svinstvo vyráběj. Ale to neznamená, že ho taky prodávaj na ulici. To už seš vo několik pater níž.“

„Ale stejně v tom musí mít hlavní slovo.“

„Jo, to máš pravdu.“

„Takže kdo oddělal Jimmyho Kappse?“

„Teď jsi mě dostal, Boschi. S tímhle se setkávám poprvý.“

„Chytla už někdy ta tvoje skvadra dealera s černým ledem? Nebo prošacovali jste nějakýho?“

„Pár, ale to jsou ti nejspodnější pěšáci v celý hierarchii. Bílí kluci. Na bulváru prodávaj drogy většinou bílí kluci. Jim se to dělá snáz. To ale neznamená, že jim je nedávaj Mexikáni. A nemůžeš vyloučit ani gangy ze Střední nebo Jižní Ameriky. Takže to, co jsme my zabásli, ti asi nepomůže ani trochu.“

Zabouchal prázdným pivním korbelem o pult, až barman vzhlédl a zaregistroval objednávku další rundy. Moore ztrácel náladu a Bosch mu neměl jak pomoci.

„Potřebuju se dostat po jejich žebříčku výš. Moh bys mi něco sehnat? Je to už tři týdny starý a nemám ani hovno. Buď s něčím přijdu, nebo to musím vzdát a jet dál.“

Moore upřeně hleděl před sebe, na řadu lahví vyrovnaných podél stěny za barpultem.

„Hele, mrknu se, co bych moh udělat,“ odpověděl. „Ale nezapomínej, že se s čérným ledem nebabráme. Koks, prach, sem tam marjánka, to je náš denní chleba. Žádná exotika. My jedem na výkon. Ale mám známýho na DEA, promluvím s ním.“

Bosch mrkl na hodinky. Blížila se půlnoc a chtěl už jít. Díval se, jak si Moore zapaluje další cigaretu, i když mu v přeplněném popelníku ještě hořela stará. Před Harrym stálo netknuté pivo s prckem, ale vstal a začal lovit po kapsách, čím by srovnal útratu.

„Tak dík,“ rozloučil se, „podívej se na to a dej mi vědět.“

„Jasně,“ odpověděl Moore. Chvíli bylo ticho a pak se ozval:

„Ty, Boschi?“

„No?“

„Něco jsem o tobě slyšel. Jako… co se povídá po oddělení. Vím, žes v tom lítal. Zajímalo by mě, jestli ses někdy setkal s Chastainem, civilem z vnitřního vyšetřování.“

Bosch se na moment zamyslel. John Chastain patřil k nejlepším. Oddělení vnitřního vyšetřování každou stížnost nakonec klasifikovalo jako prokázanou, neprokázanou nebo nepodloženou. Jemu přezdívali John Prokázaný.

„Znám ho jen z doslechu,“ odpověděl. „Je to trojka a vede pracovní skupinu.“

„Jo, že je detektiv třetího stupně, to vím. To ví sakra přece každej. Mně jde vo to, jestli… patřil k těm, co šli po tobě?“

„Ne, já měl na krku někoho jiného.“

Moore přikývl. Natáhl se a hrábl po Boschově panáku. Vyzunkl ho a pokračoval: „Podle toho, co ses doslechl, myslíš, že je Chastain na svou práci dobrej? Nebo spíš jenom civil s gatěma na prdeli vyleštěnejma vod židle?“

„No, záleží na tom, jak to vezmeš. Ale asi ne, myslím, že dobrej z nich není ani jeden. U takovýhle práce to ani nejde. Dej jim příležitost a zdeptaj tě na ultimo a ještě ti nakopou.“

Bosch váhal. Měl nutkání se zeptat, o co jde, a zároveň se do věci nechtěl míchat. Moore mlčel, nechával rozhodnutí na něm. Hany se nakonec rozhodl vycouvat.

Zakončil to: „Jestli jim na tebe stojí vocas, tak s tím nic moc nenaděláš. Obrať se na odbory a sežeň si právníka. Udělej, co ti řekne, a civilům dávej jenom to, co musíš.“

Moore znovu tiše přikývl. Harry položil na pult dvě dvaceti dolarovky, které podle jeho odhadu mohly pokrýt útratu a nechat něco i pro barmana. Vyšel ven.

Víckrát Moora neviděl.

Bosch odbočil na dálnici přes Údolí antilop a pokračoval na severovýchod. Na mostě přes Písečný kaňon mrkl do protisměru a uviděl bílou televizní dodávku, jak upaluje na jih. Na boku měla namalovanou velkou devítku. Takže Moorova žena už to bude vědět, až k ní dorazí. Hryzl ho pocit viny smíšený s úlevou z toho, že nebude prvním poslem špatných zpráv.

Vtom si uvědomil, že nezná vdovino jméno. Od Irvinga dostal pouhou adresu, zřejmě v domnění, že se s ní zná. Sjel z dálnice na Sierra Highway a zkoušel si vybavit novinové články z minulého týdne. V nich ji určitě jmenovali.

Ale nepomohlo to. Pamatoval si jen to, že učí – asi angličtinu – na střední škole v Údolí. Podle novin neměli děti. A ještě se rozpomněl, že už pár měsíců žije odloučeně od manžela. Ale jméno, to mu unikalo.

Odbočil na Del Prado a hlídal čísla namalovaná na obrubníku. Zastavil u domu, který býval domovem Cala Moora.

Obyčejný barák ve stylu ranče, jaké se v plánovaných obytných územích sekají po stovkách a jejichž obyvatelé každé ráno ucpávají silnice. Pro bezdětný pár se zdál být velký, mohl mít snad čtyři ložnice, což připadalo Boschovi zvláštní. Možná, že to kdysi plánovali jinak.

Světlo nad předními dveřmi bylo zhasnuté. Nikoho nečekají, nikdo není zván. Ve stínohře měsíčního svitu se přesto dalo poznat, že přední trávník potřeboval kosu už před měsícem. Vysoká tráva obklopovala sloupek s cedulí realitní kanceláře Rittenbaugh, zasazený hned u chodníku.

Ve vjezdu žádné auto, garážová vrata zavřená, dvojice okének jak černé díry. Zpoza závěsu vycházelo barevným sklem u vstupních dveří slabé světlo. Bosch byl zvědavý, jaká asi je a jestli bude cítit spíše vinu, nebo zlost. Nebo obojí?

Vyhodil zbytek cigarety na ulici, vystoupil a zašlápl ho. Zamířil kolem smutného nápisu „Na prodej“ ke dveřím.

4

Rohožka na verandě před vchodem vítala nápisem příchozí, ale vypadala opotřebovaně a už dost dlouho se ji nikdo nenamáhal ani vyprášit. Bosch si toho všeho všímal, protože po zaklepání zůstal stát a čekal se skloněnou hlavou. Bylo mu jasné, že uhnout očima kamkoli je lepší než pohled na tu ženu.

Po druhém zaklepání se ozval její hlas.

„Běžte pryč. Bez komentáře.“

Bosch se musel usmát při vzpomínce, jak tuhle frázi sám dnes večer použil.

„Dobrý večer, paní Moorová. Nejsem reportér. Jsem z Policejního sboru Los Angeles.“

Dveře se pootevřely o pár centimetrů a vyhlédla její tvář, ztemnělá stínem od lampy v pozadí. Přes škvíru byl vidět řetěz zámku. Harry už držel pouzdro se služebním odznakem otevřené.

„Ano?“

„Paní Moorová?“

„Ano.“

„Jsem Harry Bosch. Detektiv z okrsku Los Angeles. Byl jsem poslán… Mohl bych dovnitř? Potřeboval bych… se vás na něco zeptat a sdělit vám několik nových informací o…“

„Tak to jdete pozdě. Už jsem tu měla Kanál 4, 5 a 9. Když jste klepal, čekala jsem další, dvojku nebo sedmičku. Už nevím, kdo ještě může mít zájem.“

„Mohl bych dovnitř, paní Moorová?“

Schoval pouzdro s odznakem. Dveře se zavřely a slyšel, jak řetízek vyjíždí z kolejničky. Znovu otevřela a pokynula mu paží dovnitř. Vstoupil do chodby se zrzavou mexickou dlažbou. V kulatém zrcadle na zdi ji viděl zavírat dveře a zamykat. V ruce držela papírový kapesníček.

„Bude to trvat dlouho?“ zeptala se.

Odpověděl ne a nechal se zavést do obývacího pokoje, kde se usadil na vybouleně polstrovanou židli z hnědé kůže. Vypadala pohodlně a stála hned u krbu. Pokynula mu na gauč proti ohništi, obvyklé místo pro hosty. V krbu žhnuly dohasínající zbytky ohně. U jejího místa na stolku zaregistroval krabici kapesníčků a hromádku papírů. Vypadaly jako hlášení nebo rukopisy, některé v plastových obalech.

„Čtenářské deníky“ řekla na vysvětlenou, když si všimla jeho pohledu. „Dala jsem studentům za úkol napsat do vánočních prázdnin pojednání o přečtené knize. Měly to být moje první osamělé Vánoce a chtěla jsem se co nejvíce zaměstnat.“

Bosch přikývl. Rozhlédl se po pokoji. Práce ho naučila poznávat lidi podle místností, v nichž žili. Mnozí ani nebyli schopni vyprávět o sobě, a tak je poznával pozorováním a považoval se v tom za zkušeného.

Místnost, v níž seděli, působila stroze. Žádný zbytečný nábytek, nevypadalo to na časté návštěvy a zábavy s přáteli či příbuznými. Na jednom konci pokoje stála velká knihovna, plná románů v tvrdé vazbě a velkých formátů uměleckých publikací. Žádný televizor, žádné stopy po dětech. Klidné místo na práci nebo na hovory u krbu.

Nic víc.

Roh naproti krbu zabíral metr a půl vysoký vánoční stromek s bílými žárovkami a červenými baňkami, na něm pár podomácku vyrobených ozdob, které se nejspíš dědily z generace na generaci. Líbilo se mu pomyšlení, že ten stromek vyzdobila sama. Snažila se, aby její vlastní život plynul mezi troskami manželství v zaběhnutých kolejích dál. Pocítil z toho její sílu. Měla krunýř ztvrdlý ranami a možná i osaměním, ale síla byla zřejmá. Stromeček svědčil o tom, že patří k ženám, které takové věci přežijí a dostanou se z toho. A samy. Kéž by si tak vzpomněl, jak se jmenuje.

„Než začnete,“ ozvala se, „mohu se vás na něco zeptat?“

Žárovka v čtenářské lampě u její židle svítila slabě, přesto jí na očích jasně viděl nepokoj.

„Jistěže.“

„Udělal jste to schválně? Nechal jste se předejít reportéry, abyste se zbavil špinavé práce? Můj manžel tomu tak říkal. Uvědomování rodin – špinavá práce, ze které se detektivové vždycky snažili vyvléknout.“

Bosch cítil, jak se mu obličejem rozlévá horko. Na zdi na krbovém komínu visely hodiny a jejich tikot v tichu ohlušoval. Konečně se vzmohl na odpověď: „Teprve před chvílí mi řekli, abych sem zajel. Trochu jsem bloudil, než jsem vás našel…“

Zarazil se. Bylo jí to jasné.

„Promiňte. Asi máte pravdu. Moc jsem nespěchal.“

„To je v pořádku. Nezlobte se, to jsem neměla. Musí to být hrozná práce.“

Bosche napadlo, že by chtěl mít plstěný klobouk jako televizní detektivové ze starých časů, aby ho mohl držet v rukou a hrát si s ním, přejíždět prsty po okraji a mít je čím zaměstnat. Zadíval se na ni zblízka a všiml si pozůstatků mladistvé krásy. Hádal jí kolem pětatřiceti, hnědé vlasy měla místy zbarvené na blond, působila atleticky svižně. Nad napjatým krčním svalstvem se vinula výrazná linie čelisti. Drobné vrásky stočené pod oči se nesnažila zakrýt make-upem. Nosila džíny a vytahanou bílou mikinu, která nejspíš dříve patřila manželovi. Kolik Calexika Moora asi ještě nosí s sebou v srdci, pomyslel si.

Za ten výpad o špinavé práci u Harryho vlastně sklidila obdiv. Ano, zasloužil si to. Za ty tři minuty, co ji znal, měl pocit, že mu někoho připomíná, těžko říct koho. Snad z dávné minulosti. Kromě síly v ní byla i tichá něha. Očima se nepřestával vracet k jejím, jako by působily magneticky.

„No, jsem detektiv Harry Bosch,“ představil se znovu v naději, že ona učiní totéž.

„Ano, už jsem o vás slyšela. Pamatuji si na pár novinových článků. A určitě se o vás zmínil i manžel – myslím, že to bylo v době, kdy vás poslali na Hollywoodské oddělení. Před pár lety. Prý vám jedno filmové studio zaplatilo spoustu peněz za televizní film o jednom případu, kde použili i vaše jméno. A vy jste si pak koupil visutý dům v horách.“

Bosch neochotně přikývl a změnil téma.

„Nevím, co víte od reportérů, paní Moorová, ale já jsem byl pověřen vám říct, že váš manžel byl pravděpodobně nalezen mrtev. Je mi líto, že pro vás mám takovou zprávu. Já…“

„Věděla jsem stejně jako vy a každý policajt ve městě, že to takhle skončí. S reportéry jsem se nebavila. Nemám proč. Řekla jsem jim ‚No commenť. Když je jich tolik a ve svátek, je jasné, že mají špatné zprávy.“

Přikývl a sklopil zrak na imaginární klobouk v rukou.

„Takže, co mi o tom povíte? Úřední klasifikace sebevražda? Zabil se zbraní?“

Bosch znovu kývl a řekl: „Vypadá to tak, ale nic není jisté, dokud…“

„…nebude hotová pitva. Já vím, já vím. Jsem manželka policajta. Vím, co můžete a nesmíte říkat. Nemůžete to povědět na rovinu ani přede mnou. Až do té doby vždycky zůstávají tajnosti, které si musíte nechat pro sebe.“

Na očích jí viděl nástup tvrdosti a vzteku.

„To není pravda, paní Moorová. Snažím se jen zjemnit dopad…“

„Detektive Boschi, pokud mi chcete něco říct, tak to vysypte.“

„Ano, paní Moorová, použil zbraň. Chcete-li znát podrobnosti, mohu vám je vylíčit. Váš manžel, pokud je to on, si puškou ustřelil obličej. Nezbylo z něj nic. Takže musíme nejdříve prověřit, zda je to on, jinak nejsme schopni nic tvrdit s jistotou. Neděláme žádné tajnosti, ale sami nemáme ještě všechny odpovědi.“

Zaklonila se do židle, čímž unikla z dosahu světla. Pozoroval výraz zastíněné tváře. Tvrdost a zloba v očích měkly. I z ramenou jako by se vytrácelo napětí. Zastyděl se.

„Promiňte,“ omluvil se, „nevím, proč vám to všechno říkám. Asi jsem měl jenom…“

„To je dobrý. Zasloužila jsem si to. Vy promiňte.“

Zadívala se na něj pohledem beze zloby. Krunýř byl prolomen. Poznal, že potřebuje, aby s ní někdo byl. Ten dům byl zbytečně velký a tmavý, aby v něm žil člověk sám. Ani všechny vánoční stromky světa a referáty o knihách na tom nemohly nic změnit. Ale Bosche toho ponoukalo víc, aby zůstal. Cítil se k ní instinktivně přitahován. Nikdy ho nepřitahovaly protiklady, spíše naopak. V ženách, které ho zaujaly, vždycky spatřoval kousek sebe. Nikdy nepochopil, čím to je. Prostě to tak bylo. A teď tu před ním seděla jedna, již ani neznal jménem a k níž ho cosi táhlo. Snad za to mohl jen odraz jeho samého a vlastních nenaplněných potřeb, ale bylo to tady a on to viděl. Nepouštělo ho to a chtěl se dovědět, co vyrylo kruhy vrásek pod těma ostrýma očima. Poznal, že si také nosí své jizvy uvnitř, hluboko ukryté a zahalené tajemstvím. Podobala se mu a on to věděl.

„Odpusťte, ale nevím, jak se jmenujete. Zástupce náčelníka mi dal jenom adresu a řekl, ať jdu.“

Usmála se jeho nesnázím.

„Sylvia.“

Přikývl.

„Sylvia. Eh, nevoní tu náhodou káva?“

„Ano. Dal byste si šálek?“

„Moc rád, pokud vás to nebude obtěžovat.“

„Kdepak.“

Vstala, přešla kolem něj a s ní i jeho pochybnosti.

„Počkejte, promiňte. Možná bych měl radši jít. Mám hodně o čem přemýšlet a tady překážím. Já…“

„Zůstaňte, prosím vás. Společnost mi přijde vhod.“

Nečekala, až odpoví. Oheň zapraskal, jak se plameny prodraly k poslední vzduchové kapse. Sledoval její hlavu v kuchyni. Chvíli počkal, znovu se rozhlédl po místnosti, pak vstal a zamířil k osvětleným dveřím za ní.

„Stačí černé.“

„Jistě. Vždyť jste polda.“

„Moc ráda je asi nemáte, že? Myslím poldy.“

„No, řekněme, že s nimi nemám nejlepší zkušenosti.“

Stála k němu zády a postavila na desku dva hrníčky, do nichž nalévala kávu ze skleněné konvice. Opřel se o zárubeň vedle ledničky. Nevěděl, co říct, jestíi popostrčit pracovní rozhovor, nebo raději ne.

„Máte tu hezké bydlení.“

„To ne. Je to hezký dům, ale ne bydlení. Chtěli jsme to prodat, vlastně teď ho chci prodat.“

Pořád se ještě neobrátila.

„Víte, že si nemůžete klást za vinu, co udělal.“

Bylo to chabé, což si uvědomoval.

„To se lehko řekne.“

„No jo.“

Nastalo dlouhé ticho, až se Bosch rozhodl pokročit dále.

„Nechal vzkaz.“

Ustala v tom, co měla rozdělané, ale zůstala odvrácená.

„Zjistil jsem, kdo jsem byl. Tohle napsal.“

Neříkala nic. Jeden hrnek byl ještě prázdný.

Konečně se otočila k němu. V jasném kuchyňském světle uviděl slané stružky, které jí na tvářích zanechaly slzy. Cítil se neschopný, protože neměl, co by pro ni udělal, čím by jí pomohl, aby se z toho dostala.

„Nevím. Můj manžel… uvázl v minulosti.“

„Co tím myslíte?“

„Prostě… pořád se k něčemu vracel. Minulost měl raději než přítomnost nebo naději do budoucna. Rád se vracel do doby, kdy dospíval. Měl rád… Nedokázal se ničeho vzdát.“

Slzy jí sklouzly do vrásek pod očima. Obrátila se zpátky k desce a dolila kávu.

„Co se s ním stalo?“ zeptal se.

„Co se tak lidem stává?“ Chvíli se odmlčela, než pokračovala: „Nevím. Chtěl se vrátit. Měl jakousi touhu po něčem, co tam zůstalo.“

Každý potřebuje minulost, pomyslel si Bosch. Někdy může přitahovat víc než budoucnost. Osušila si oči kapesníčkem, obrátila se a podala mu šálek. Usrkl si.

„Jednou mi vyprávěl, že žil na hradě,“ rozhovořila se. „Aspoň tomu tak říkal.“

„V Calexiku?“

„Ano, ale jen krátkou dobu. Nevím, k čemu došlo. Nikdy mi o tom období svého života moc nevyprávěl. Šlo o jeho otce. Časem se stalo, že ho táta přestal chtít, a tak musel s matkou opustit Calexico – ten hrad, nebo co – a odjel s ní přes hranici. Rád říkával, že je z Calexika, ale ve skutečnosti vyrůstal v Mexicali. Nevím, jestli jste tam někdy byl.“

„Jenom jsem projížděl, ale nikdy jsem se nezastavil.“

„O to právě jde, nezastavovat se. Ale on tam vyrůstal.“

Odmlčela se a on jí dal čas. Sklopila oči ke kávě, atraktivní žena, unavená tím vším. Ještě jí nedošlo, že tohle je pro ni začátek i konec zároveň.

„Bylo to něco, co nikdy nedokázal překonat. Tu opuštěnost. Často se do Calexika vracel. Necestovala jsem tam s ním, ale vím, že on tam jezdil. Sám. Myslím, že sledoval svého otce. Možná si představoval, co se všechno mohlo stát. Nevím. Schovával si obrázky z doby dospívání. Po nocích, když si myslel, že spím, si je někdy vytahoval a prohlížel.“

„Ještě žije – jeho otec?“

Podala mu šálek s kávou.

„Nevím. Mluvil o svém otci málokdy, a když, tak říkal, že je po smrti. Ale jestli to byla metafora, nebo skutečnost… Pro Cala byl mrtvý. Hodně na tom záleželo a vnímal to jako velmi osobní věc. I po těch letech se pořád cítil zavržený. Nedokázala jsem ho přimět, aby se o tom rozpovídal. A když ano, tak mi lhal a tvrdil, že pro něj ten starý pán nic neznamenal a že je mu lhostejný. Ale vím jistě, že znamenal. Po nějaké době, vlastně po letech, jsem na to přestala zavádět řeč. On sám nikdy nezačal. Jenom tam jezdil – někdy na víkend, jindy na den. Po návratu nikdy nic nepovídal.“

„Máte ty fotky?“

„Ne, vzal si je, když odcházel. Nikdy se od nich neodloučil.“

Bosch si usrkl kávy, aby získal čas k přemýšlení.

„Zdá se mi,“ promluvil, „nevím, ale zdá se mi…, mohlo to nějak souviset s…“

„Nevím. Ale můžu říct, že to hodně souviselo s naším vztahem. Byl tím posedlý. Bylo to pro něj důležitější než já. To způsobilo konec mezi námi.“

„Co se snažil najít?“

„Netuším. Pár posledních let mě prostě vynechával. A musím říct, že po nějaké době jsem ho začala vypouštět taky. Tak to mezi námi skončilo.“

Bosch přikývl a odvrátil zrak od jejích očí. Co by ještě mohl udělat? Práce ho někdy zaváděla příliš hluboko do cizích životů a jemu pak nezbývalo, než tam stát a kývat. Kladl otázky a cítil se provinile, protože na odpovědi neměl právo. Přišel sem jako pouhý poslíček. Nepříslušelo mu vyzvídat, proč si někdo může přidržet dvouhlavňovou pušku u tváře a zmáčknout spoušť.

Ale calmoorovská záhada a bolest v její tváři mu nedávaly pokoj. Ta žena byla úchvatná něčím víc než tělesnou krásou. Ano, byla atraktivní, ale ta bolest výrazu, ty slzy, a přes to všechno ta síla – nemohl se ubránit. Napadlo ho, že si něco takového nezasloužila. Jak to Cal Moore mohl tak děsně zbabrat?

„Jedenkrát mi řekl ještě něco. Eh, měl jsem něco s OW, to je eh… Oddělení…“

„Já to znám.“

„No, a požádal mě o nějakou radu. Ptal se, jestli nevím o někom, kdo se na něj vyptával. Nějaký Chastain. Řekl vám o tom? O co tam šlo?“

„Ne, neřekl.“

Její chování se změnilo. Bosch viděl, jak se uvnitř znovu zvedá vlna vzteku. Pohled očí zostřel. Harry se dotkl bolavého místa.

„Ale víte o tom, že?“

„Chastain sem jednou přišel. Čekal, že budu spolupracovat bez ohledu na to, co dělá. Tvrdil, že jsem si na manžela stěžovala, což byla lež. Chtěl si prohlédnout dům, a já jsem ho vykázala ven. Nechce se mi o tom mluvit.“

„Kdy došlo k té návštěvě?“

„Nevím. Před pár měsíci.“

„Varovala jste Cala?“

Zaváhala a pak přikývla.

Potom Cal přišel do Cataliny a žádal o radu mě, uvědomil si Harry.

„Určitě nevíte, o co tam šlo?“

„Už jsme spolu nebyli. Nekomunikovali jsme. Mezi námi byl konec. Jenom jsem Calovi řekla, že ten člověk přišel a že lhal o stěžovateli. Cal zareagoval slovy, že nic jiného nedělají. Jen lžou. Řekl mi, ať si s tím nelámu hlavu.“

Harry dopil kávu, ale hrnek stále držel v ruce. Věděla, že ji manžel jistým způsobem klamal, že podváděl společnou budoucnost se svou minulostí, ale zůstala při něm. Varovala ho před Chastainem. Za to ji Bosch nemohl vinit. Naopak, líbila se mu tím více.

„Co tady vlastně děláte?“ zeptala se.

„Cože?“

„Pokud vyšetřujete smrt mého manžela, předpokládala bych, že o vnitřním vyšetřování budete vědět. Buď mi lžete, nebo nevím. Ale jestli je to tak, co tady vlastně děláte?“

Postavil hrnek na desku linky, čímž získal pár vteřin.

„Zástupce velitele mě poslal, abych vám sdělil, co…“

„Udělat špinavou práci.“

„Přesně tak. Nějak jsem se s tím zadrhnul. Ale jak jsem řekl, vašeho manžela jsem tak trochu znal a…“

„Myslím si, že tuhle záhadu nerozřešíte, detektive Boschi.“

Přikývl – jako vždycky.

„Učím angličtinu a literaturu na Grantově střední škole v Údolí,“ pronesla. „Zadávám studentům na čtení hodně knih o L. A., aby se vžili do historie a charakteru svého města. Ví bůh, že většina se narodila jinde. No nic, jednou z těch knížek je Dlouhé sbohem. Vypráví o jednom detektivovi.“

„Já jsem ji četl.“

„V ní je jeden řádek, který znám nazpaměť.,Žádná past není tak vražedná, jako past, kterou si nastražíš sám. Vždycky, když ji čtu, musím myslet na manžela. A na sebe.“

Znovu se rozplakala. Tiše, s pohledem upřeným na Bosche, který tentokrát nepřikývl. Viděl ji na očích, po čem touží. Přešel místnost k ní a položil jí ruku na rameno. Cítil se neobratně, ale ona se přiblížila a opřela se mu hlavou o hruď. Nechal ji vyplakat, dokud se neodtáhla.

Hodinu nato byl Bosch zpátky doma. Hrábl po poloprázdné sklenici vína a lahvi, které od oběda zůstaly na stole. Vyšel ven na zadní verandu, usadil se tam a až do časného rána popíjel a přemýšlel o všem možném. Požár na protější straně průsmyku dohořel. Ale něco ho pálilo uvnitř.

Calexico Moore si zřejmě odpověděl na otázku, kterou hluboko v sobě nosí všichni lidé – i Harry Bosch toužil po odpovědi. Zjistil jsem, kdo jsem byl.

To ho zabilo. To pomyšlení bylo jako úder pěstí do břicha, do nejtajnějších záhybů Boschova srdce.

5

Čtvrteční ráno po vánočním svátku bylo jak vymalované. Na nebi ani stopa po smogu. Požár na úbočí dávno dohořel a kouř odfoukla bríza z Pacifiku daleko za kopce. Losangeleská pánev se koupala ve slunci pod modrým nebem s nadýchanými beránky.

Bosch se rozhodl vzít to dolů z kopců delší cestou po silnici Woodrowa Wilsona, až přejel Mulholand a stočil to do serpentin přes Nichols Canyon. Zbožňoval modř wisterií a fialkové kosmatce, které jako koberec pokrývaly úbočí pod omšelými milionářskými sídly, jež městu dodávala auru zapadající slávy. Cestou přemýšlel o minulém večeru a o pocitech z toho, jak se snažil utěšovat Sylvii Moorovou. Připadal si jako policajt na Rockwellově obrazu. I on byl jiný.

Vyjel z kopců a vzal to po Genesee na Sunset bulvár a z něho kličkou na Wilcoxovu. Zaparkoval za stanicí a prošel pod zamřížovanými okny záchytky do kanceláře detektivů. V policejních místnostech panovalo šero hustší než cigaretový kouř v porno kině. Ostatní kolegové seděli u svých stolů s hlavami skloněnými, většinou ponořeni do tichých telefonních hovorů, nebo zaboření do papírů, jejichž ustavičný proud jim ztrpčoval celý život.

Harry přisedl ke stolu vyšetřovatelů vražd a pohlédl na svého občasného parťáka Jerryho Edgara. Stálé dvojice už neexistovaly. Kancelář měla málo lidí a kvůli rozpočtovým škrtům byl vyhlášen stop stav na nábor a povyšování. Vyšetřování vražd se scvrklo na pět detektivů. Náčelník kanceláře nadporučík Harvey „98“ Pounds, přezdívaný Docent, si s tím poradil tak, že případy přiděloval detektivům sólo, kromě zvlášť nebezpečných a důležitých kauz a zatýkání. Boschovi se práce na vlastní triko líbila, ale většina ostatních kolegů na tuhle praxi žehrala.

„Tak jak to jde?“ zeptal se Harry Edgara. „Je to Moore?“

Edgar přikývl. Byli u stolu sami. Shelby Dunne a Karen Moshito se většinou objevovali po deváté a pro Lucia Portera byl úspěch, když vystřízlivěl a dorazil před desátou.

„Před chvílí se Docent vyvalil z buňky a povídal, že otisky prstů sedí. Byl to Moore a ustřelil si z toho všeho kokos.“

Na pár minut se mezi nimi rozhostilo ticho. Harry se probíral papíry na svém stole, ale nemohl nemyslet na Moora. Zkoušel si představit Irvinga, Sheehana a dokonce i Chastaina, jak sdělují Sylvii Moorové, že identifikace je prokázaná. I to slabé poutko, které ho k případu vázalo, se mu rozplývalo před očima jako dým. Aniž se musel otáčet, uvědomil si, že za ním někdo stojí. Rozhlédl se a spatřil Poundse, jak hledí přímo na něj.

„Harry, pojď se mnou.“

Pozvání do šéfovského akvária. Mrkl na Edgara, který vzhlédl s tázavým výrazem. Vstal a následoval nadporučíka do kanceláře v přední části místnosti. Měl malý kamrlík s okny do tří stran a s výhledem na své svěřence, aniž s nimi musel přímo komunikovat. Nepotřeboval vnímat jejich hluky, pachy, ani je znát. Žaluzie, kterými se od nich tak často opticky izoloval, byly dneska ráno vytažené.

„Posad se, Harry. Nemusím ti říkat, že se tady nekouří, že? Jak jsi prožil Vánoce?“

Bosch na něj bez řeči pohlížel. Nesedělo mu, když ho šéf oslovoval křestním jménem a povšechně konverzoval o svátcích. Váhavě se posadil.

„O co jde?“ zeptal se.

„No tak, nebud nepříjemný, Harry. To bych měl být spíš já. Doslechl jsem se, že ses dost dlouhý kus svátečního večera potuloval po tom děsným hotelu, Skrýš se to jmenuje, kam normální člověk nezabloudí a kde zrovna Oddělení vyšetřování loupeží a vražd náhodou mělo něco na práci.“

„Měl jsem pohotovost,“ odpověděl Bosch, „a měli mě tam zavolat. Jel jsem se podívat, o co jde. Stejně se nakonec ukázalo, že mě Irving potřeboval.“

„Dobrý, Harry, a u toho už zůstane. Řekli mi, že si s Moorovým případem už nemáš lámat hlavu.“

„Co to má jako znamenat?“

„Přesně to, cos slyšel.“

„Heleďte, jestli si…“

„Stačí, stačí.“ Pounds se bránil zdviženýma rukama a snažil se zachovat klid. Pak si promnul kořen nosu, neklamné znamení hlásící se bolesti hlavy. Vytáhl prostřední zásuvku stolu, vylovil z ní krabičku s aspirinem a na sucho do sebe hodil dva prášky.

„Je to snad dost jasné, ne?“ pokračoval. „Já nemám zájem… Nemám zapotřebí se…“

Dusivě se zalknul a vyskočil od stolu. Proběhl kolem Bosche ven z buňky k fontánce s vodou, postavené u vchodu do kanceláře. Harry se po něm ani nepodíval a nehýbal se ze židle. Za chvíli se Pounds vrátil a pokračoval.

„Promiň. Skončil jsem tím, že nestojím o to, aby ses se mnou hádal pokaždé, co tě sem pozvu. Myslím, že by ses měl opravdu zaměřit na svůj vztah ke struktuře velení tohohle oddělení, který ti dělá problémy. Přeháníš to.“

Bosch zaznamenal křídově bílé zbytky aspirinu v koutcích šéfových úst. Docent si znovu odkašlal.

„Zrovna jsem se ti snažil vyřídit v tvém nejlepším.

„Proč to Irving nevyřídí sám?“

„Já jsem neřekl… Hele, nech toho. Prostě na to zapomeň. Slyšels pokyn a basta. Jestli máš po včerejšku nějaké úmysly, tak je odlož. Řeší se to.“

„To určitě.“

Varování už slyšel, a tak vstal. Měl chuť prohodit toho chlapa skrz skleněnou stěnu, ale rozhodl se spokojit s jednou cigaretou v koutě vzadu u záchytky.

„Sedni si,“ zahřměl Pounds. „Kvůli tomu jsem tě sem nezval.“

Bosch se posadil a tiše čekal, co přijde. Šéf se viditelně snažil uklidnit. Otevřel šuplík, vytáhl dřevěné pravítko, kterým si roztržitě začal pohrávat, jak se snažil formulovat další řeč.

„Harry, víš, kolik jsme na oddělení měli letos vražd?“

Tohle byla nečekaná otázka a Bosch netušil, kam míří. Sám vyřešil jedenáct případů, to si pamatoval, ale v létě, během mexické rekonvalescence po té ráně kulkou, na šest měsíců z kolotoče vypadl. Jednotka vyšetřování vražd mohla podle něj za ten rok dohromady zvládnout nějakých sedmdesát případů. Nahlas řekl: „Nemám ponětí.“

„Tak já ti to povím/’ navázal Pounds. „Zrovna teď, k dnešnímu dni jsme na šedesáti šesti za celý rok. A ještě nám zbývá pět dní. Třeba přibude další, aspoň jedna, řekl bych. Silvestr je vždycky problém. Takže asi…“

„A co s tím? Loni si pamatuju, že jsme jich měli padesát devět. Vražd přibývá. Ještě nějaké novinky?“

„Další novinkou je, že nám klesá počet objasněných případů. Méně než polovina. Vyřešili jsme jich třicet dva ze šedesáti šesti. Ty na tom máš slušný podíl, celkem jedenáct kousků, z toho sedm provedených zatčení a příkazy na další dvě, potom dva otevřené a jeden byl zatím odložen, přičemž teď se zabýváš věcí toho Jámese Kappalanniho. Sedí?“

Bosch přikývl. Moc se mu vývoj tohohle pohovoru nezamlouval, ale nevěděl proč.

„Problémy nám dělá celková úspěšnost,“ pokračoval Pounds. „Globálně vzato… je to prostě bída.“

Nadporučík si práskl pravítkem do dlaně a zavrtěl hlavou. Harry začínal tušit, kam míří, ale pořád neměl jasno. Nevěděl jistě, o co tady jde.

„Přemýšlej o tom,“ znovu se ozval Docent. „Tolik obětí a jejich rodin, kterým uniká spravedlnost. A jak nám to poškozuje důvěru veřejnosti v policii, v naše oddělení, když L. A. Times začne na metropolitní stránce roztrubovat, že Hollywoodské oddělení nechává zločiny víc než polovině zabijáků beztrestně projít.“

„Myslím, že s poklesem důvěry veřejnosti si nemusíme dělat vrásky“ odpověděl Bosch. „Mě to aspoň nebere.“

Nadporučík si znovu promnul kořen nosu a tiše kontroval: „Teď není kdy na tvůj originální cynismus, Boschi. Tu aroganci si nech pro sebe, protože já tě můžu přeřadit z toho, co děláš, na auta nebo mladistvé, kdykoli se mi zachce. Jasný? Svrbělo mě to, už když sis stěžoval na odborech.“

„Jak potom dopadnete s objasněností vražd? Co se bude psát v metropolitní příloze? Že necháváte běhat po světě dvě třetiny vrahů?“

Docent uložil pravítko do zásuvky a zavřel ji. Zazdálo se, že se mu na rtech objevil slaboučký úsměv a Bosch měl pocit, že mu zrovna musel skočit na špek. Nato nadřízený otevřel jinou zásuvku a na stole se objevil modrý šanon, jaký se používal pro záznamy o vyšetřování vražd. Obsahoval ale jen pár stránek.

„Uhodils hřebík na hlavičku“ prohlásil šéf, „čímž se dostáváme k jádru této schůzky. Podívej, Harry, bavíme se o statistice. Když objasníme ještě jeden případ, dostaneme se na poloviční laťku. Místo více než polovina uniká, budeme moc říct polovinu jsme pochytali. A když zvládneme ještě dva, pak jsme vyřešili více než polovinu. Chápeš?“

Když Bosch mlčel, Pounds si přikývl sám a srovnal šanon na stole. Pak pohlédl přímo na detektiva.

„Lucius Porter nepřijde,“ řekl. „Dnes ráno jsem s ním mluvil a říkal mi, že jde na nemocenskou z přepracování a že si pozval doktora.“

Sáhl do zásuvky a vytáhl další záznam o vraždě a ještě jeden. Bosch už chápal, kam míří.

„A já doufám, že si zavolal dobrého lékaře,“ a při těch slovech přiložil k hromádce ještě dalších pět nebo šest složek, „protože podle mých posledních informací se na našem oddělení cirhóza jater nepovažuje za nemoc ze stresu. Porter je ožrala a to je celý. A chtít předčasný důchod, protože už nezvládá chlast, to od něj není fér. Předvoláme si ho na pohovor a vyřídíme to s ním, i kdyby měl za advokáta matku Terezu. Dostane sprchu.“

Pak poklepal prstem na hromádku modrých složek. „Díval jsem se na to. Je tam osm nedodělaných případů a to je smutné. Zkopíroval jsem si časový průběh a hodlám si to prověřit. Vsadím krk, že tam dopisoval vymyšlené záznamy. Seděl si u baru s hlavou na pultě, a nám tvrdí, že vyslýchal svědky a dělal pochůzky.“

Smutně potřásl hlavou.

Jo, jo, přestali jsme dělat ve dvojicích a připravili jsme se tím o vnitřní kontrolu. Tohohle chlápka nikdo nehlídal. A teď tu sedím, osm rozdělaných případů neskutečně odflinknutých. Podle mě už všechny mohly být objasněné.“

A čí to byl nápad, nechat detektivy dělat sólo, chtělo se Boschovi říct. Ale spolkl to a raději se zeptal: „Už jste slyšel, co se stalo před deseti lety, když Porter ještě nosil uniformu? Zastavil jednou se svým parťákem a chtěli napsat předvolání pro pobudu, co seděl na chodníku a chlastal na veřejnosti. Porter řídil. Byla to normální rutina – předvolání za přestupek a tak zůstal v autě. Seděl tam, když ten pobuda vstal a udeřil parťáka pěstí. Ten oběma rukama držel lístky, a tak to chytil naplno mezi oči, a Porter jenom seděl a hleděl.“

Docent vypadal podrážděně.

„Já to znám,“ odpověděl, „slyšel to každý rekrut, co prošel akademií. Lekce, jak se to nedělá a jak to nekazit. Ale už je to stará věc. Jestli chce pryč kvůli stresu, tak to měl udělat tenkrát.“

„Přesně o to jde. Nešel do penze tehdy, když to šlo. Zkoušel se s tím prát, možná celých deset let, než se nakonec utopil ve všech těch sračkách kolem. A co od něho chcete, aby na to šel jak Cal Moore? Dají vám další frčku, když ušetříte městu jednu penzi?“

Pounds se pár vteřin odmlčel, než připadl na odpověď: „Moc výmluvné, Boschi, ale co se stane s Porterem, do toho ti jinak nic není. Ani jsem o tom neměl mluvit. Ale řek jsem to, abys pochopil, co ti povím teď.“

Srovnal všechny modré složky do komínku, jak bylo jeho zvykem, a přesunul ho celý k Boschovu okraji stolu.

„Přebíráš Porterovy případy. Toho Kappalaniho na pár dní odlož. Stejně s tím teď nemůžeš hnout. Dořešíš to po Novém roce a teď se pusť do těchhle. Chci, aby sis prošel všech osm rozdělaných věcí, vybral z toho jednu, se kterou půjde rychle něco udělat, a dal do toho v příštích pěti dnech všechno – až do Nového roku. Makej přes víkend, přesčas ti schválím. Jestli chceš někoho ze skupiny do týmu, není problém. Hlavně někoho zavři, Harry. Potřebuju od tebe jedno zatčení. A potřebuju…, potřebujem uzavřít jeden případ, ať se dostánem na padesát procent. Do Silvestra do půlnoci.“

Bosch se na něho díval přes hromadu složek. Měl toho chlapa plné zuby. Docent už nebyl polda, ale byrokrat. Už nebyl nic. Na zločin, prolitou krev, lidské utrpení se díval jako na čísla do statistiky. Ta mu na konci roku prozradila, jak dobře si vedl. Žádní lidé, žádný vnitřní hlas. Tahle neosobní arogance už otrávila větší část oddělení a odcizila ho od města a lidí v něm. Není divu, že Porter chce pryč. Není divu, že Cal Moore zatáhl za nouzovou brzdu. Harry vstal, sebral hromadu spisů a upřeným zrakem dával Poundsovi na srozuměnou, že ho prohlédl. Ten uhnul pohledem.

Ve dveřích Bosch ještě dodal: „Nezapomeňte, že jestli Portera degradujete, dostanete ho do skupiny zpátky. A kde budete? Na kolika otevřených případech zůstanete sedět příští rok?“

Docent chvíli počkal, jestli už domluvil.

„Co je to s tebou, Boschi? Jako vyšetřovatel ti Porter nesahá po kotníky. Tak proč se ho snažíš zachránit? O co ti jde?“

„Mně nejde vůbec o nic, nadporučíku. A v tom je ten rozdíl, jasný?“

Zanesl si složky k sobě a pohodil je na zem vedle židle. Edgar ho pozoroval a s ním i Dunne a Moshito.

„Na nic se mě neptejte,“ varoval je Harry.

Sedl si, hleděl na hromádku u nohou a nechtěl s ní mít nic společného. Měl chuť na cigaretu, jenže v místnosti mužstva se kouřit nesmělo, hlavně když tu byl Docent. Našel si číslo ve stolním seznamu a vytočil ho. Sluchátko se zvedlo až po sedmém zazvonění.

„Co je?“

„Lou?“

„Kdo je to?“

„Bosch.“

„Jó, Harry, promiň. Nevěděl jsem, kdo volá. Co se děje? Už jsi slyšel, že odcházím z přepracování?“

„Jo, proto ti vlastně volám. Dostal jsem tvé případy, od Docenta. Rád bych některý z nich rychle spláchnul, nejlíp do konce týdne. Tak jsem si řek, že bys mohl mít nějaký nápad – jako do kterýho se mám pustit. Začínám s tím úplně od nuly.“

Linka na dlouhou chvíli utichla.

„Harry, sakra,“ ozvalo se konečně a Boschovi došlo, že už je asi opilý. „Do prdele. Nenapadlo mě, že to ten hňup hodí na tebe. No… já… víš, moc mi to nešlo…“

„Hele, Lou, v pohodě. Mám svoje věci hotový. Jenom hledám, odkud se do toho pustit. Jestli nevíš, nic se neděje. Jenom tím listuju.“

Chvíli čekal a přitom si uvědomil, že ostatní kolem stolu poslouchají a ani se nesnaží předstírat něco jiného.

„Sakra,“ řekl Porter, „já kurva, Harry, nevím. Já jsem s tím nic nedělal, víš, jak to myslím. Je to se mnou nějak na levačku. Slyšels o Moorovi? Doprčic, já jsem se díval včera na zprávy. Já…“

„Jo, je to hrůza. Poslyš, Lou, netrap se tím. Já si to projdu. Mám tady protokoly o vraždách a podívám se do nich.“

Ticho.

„Lou?“

„Dobrý, Harry. Když budeš chtít, tak mi zavolej. Možná mě k tomu něco napadne. Zrovna teď mi není dvakrát dobře.“

Bosch chvíli přemýšlel, co říct. Představoval si, jak na druhém konci Porter stojí úplně ve tmě. A sám.

„Hele,“ skoro zašeptal. „Měl bys… Dávej si s tou svou žádostí pozor na Docenta. Je možný, že se obrátí na vnitro, ať si tě proklepnou – víš, co myslím, aby tě hlídalo pár chlápků. Nemotej se po hospodách. Moh by se pokusit tu tvou žádost odstřelit. Jasný?“

Porter ho po chvíli ujistil, že rozumí. Bosch zavěsil a rozhlédl se po ostatních kolem. V místnosti býval vždycky randál, pokud zrovna nevyřizoval telefony, které nikdo jiný neměl slyšet. Vytáhl si cigaretu.

„Docent ti přehodil všechny Porterovy případy?“ zeptal se Edgar.

„Přesně tak. Dobrý den, jsem policejní kontejner.“

„Jó, tak to už z nás zůstaly poslední cucky.“

Bosch se usmál. Viděl, že Edgar neví, jestli má být rád, že se tomu vyhnul, nebo zlý, že ho přeskočili.

„Hele, Jede, jestli chceš, tak skočím zpátky do buňky a řeknu Docentovi, že se chceš se mnou dobrovolně podělit. Ten tabulkovej čurák bude rád…“

Od pokračování ho zarazil Edgarův kopanec pod stolem. Obrátil se a viděl Poundse, jak se zezadu blíží, v ksichtě celý rudý. Nejspíš zaslechl posledních pár slov.

„Nemáš v plánu tady kouřit ten hnus, že ne?“

„Kdepak, nadporučíku, zrovna jsem se chystal ven.“

Odstrčil židli a vyšel k parkovišti za domem. Zadní východ záchytky byl odemčený a dokořán. Opilce z vánoční noci už naložili do vězeňského autobusu a odvezli k obžalobám před soud. Zřízenec v šedé kombinéze oplachoval podlahu záchytky hadicí. Betonová podlaha tam měla mírný sklon pro usnadnění každodenního úklidu. Harry pozoroval, jak špinavá voda šplouchá dveřmi ven na parkoviště a odtud stéká do kanálu. Odnášela zvratky a krev a zevnitř dotíral hrozný smrad. Bosch ale vydržel. Tohle bylo jeho místo.

Když dokouřil, odhodil špačka do vody a díval se, jak ho proud unáší do kanálu.

6

Boschovi připadalo, že se kancelář detektivů změnila v akvárium a on sám v jedinou rybku v něm. Musel zmizet těm zvědavým očím, upřeným jen na něj. Sebral stoh modrých vazačů a zmizel zadními dveřmi na parkoviště. Odtud se začerstva vrátil na stanici kolem vrátnice, přešel krátkou chodbou k vazbě a po schodech nahoru do skladiště na druhém poschodí. Lehátka v koutě mu vysloužila přezdívku novomanželské apartmá. Něco jako neoficiálně oficiální kutloch. Uvnitř byl starý jídelní stůl s telefonem a hlavně ticho. Přesně to, co právě potřeboval.

Dneska tam bylo prázdno. Bosch si odložil hromádku složek a uklidil ze stolu starý pokřivený nárazník označený důkazním štítkem. Opřel ho o kupu jakýchsi krabic hned vedle stejně označ– kovaného polámaného surfařského prkna. Pustil se do práce.

Zíral na třicet centimetrů záznamů. Docent tvrdil, že oddělení letos zatím registrovalo šedesát šest případů vražd. Když se vezme v úvahu střídání a Harryho dvouměsíční volno na léčení průstřelu, mohl z toho Porter dostat takových čtrnáct. Jestli jich osm zůstávalo nedodělaných, mohl objasnit tak šest dalších. Na proměnlivé poměry na hollywoodské scéně vražd to zas nebyl tak špatný výkon. V celostátním průměru většina obětí své vrahy zná. Bývají to blízcí, s nimiž jedí, pijí, spí, žijí. Ale Hollywood byl jiný. Samé odchylky a výjimky. Tady cizinci zabíjeli cizince. Ne vždycky potřebovali důvod. Oběti se nacházely v uličkách, na okraji u dálnice, podél zarostlých úbočí Grifíithova parku, v pytlích pohozených do hospodských kontejnerů. Harry měl jeden takový nedořešený případ – nález částí rozčtvrceného těla na podestách únikového schodiště šestipatrového hotelu Gower. V oddělení nebudilo nijak zvlášť moc nevole, že není objasněný. Žertovalo se, jak je dobře, že se oběť neubytovala v Holiday Innu. Ten byl pat– náctipatrový.

Vtip spočíval v tom, že v Hollywoodu se zrůda mohla snadno pohybovat v mase lidí. Nic než další přejetá kočka na přecpané dálnici. Někteří se dali chytit, jiní mizeli beze stopy, pokud člověk nepočítal krev, která po nich zůstávala.

Porter to dotáhl na šest ku osmi, než se vzdal. Za tenhle výkon by pochvalu sice nesklidil, ale i tak to znamenalo, že šest zrůd bylo ze hry venku. Bosche napadlo, že vyřešením jednoho případu by se Porterovo skóre změnilo na nerozhodně. Zkrachovalý polda by aspoň mohl odejít s vyrovnaným výsledkem.

Na Docentovi ani jeho touze po dalším dořešeném případu do silvestrovské půlnoci Boschovi nezáleželo. Necítil k němu žádnou loajalitu a navíc byl přesvědčen, že tohle výroční sestavování tabulek, grafů a analýz zmařených životů nic neznamená. Rozhodl se, že pokud má dělat svou práci, pak pro Portera. Tlusťocha vem čert.

Odstrčil hromádku dozadu, aby měl kde pracovat. Chtěl rychle prohlédnout každý záznam a roztřídit si je na dvě kupky. Jednu snad k rychlému vyřešení, druhou, kde neviděl naději na krátkodobý úspěch.

Začal je prohlížet chronologicky, počínaje uškrcením faráře na Valentýna ve stánku v lázních Santa Monica. Celé mu to zabralo dvě hodiny, ale v hromádce šancí skončily jen dvě modré složky. První z nich byla měsíc stará. Žena na lavičce autobusové zastávky na Las Palmas byla přepadena, poté zatažena do temného vchodu zavřeného obchodu se suvenýry, znásilněna a ubodána. Druhý se týkal osm dnů starého nálezu mužského těla za nonstop jídelnou na bulváru Sunset poblíž budovy Directors Guild. Oběť ubita k smrti.

Bosch se zaměřil na tyhle dva, protože byly nejčerstvější a zkušenost mu vštípila pevné přesvědčení, že obtížnost narůstá exponenciální křivkou s každým uplynulým dnem. Nejméně brutální byl vrah toho kněze. Podle statistiky je pachatel nejspíš dávno pryč.

Bylo jasné, že ty dva nejčerstvější případy by se daly rychle uzavřít, kdyby pomohla náhoda. Pokud by identifikoval muže nalezeného za restaurací, mohlo by ho to dovést k rodině, přátelům a známým, s velkou pravděpodobností i k motivu a snad i k vrahovi. Anebo kdyby vystopoval pohyb ubodané oběti, než se dostala k zastávce, mohl by zjistit, kde a jak se k ní vrah dostal.

Byla tam spousta nejistoty a Bosch se rozhodl pořádně si oba případy projít a teprve pak rozhodnout. Statistická zkušenost mu velela sáhnout nejdříve po čerstvějším případu. Tělo nalezené za jídelnou byla ještě teplá stopa.

Už na první pohled spočívala pozoruhodnost záznamů v tom, co všechno v nich chybělo. Porter si nevyzvedl hotový strojopis pitevního protokolu. Boschovi nezbylo než spolehnout se na souhrnnou zprávu vyšetřovatele s Porterovými vlastními poznámkami o autopsii, kde se prostě konstatovalo, že oběť byla ubita k smrti „tupým předmětem“, což v policejní hantýrce mohlo znamenat téměř cokoli.

Asi pětapadesátiletý muž byl označen jako Juan Doe č. 67, takže v okrsku Los Angeles od začátku roku šedesátý sedmý neidentifikovaný mrtvý pokládaný za Hispánce. U těla se nenašly žádné peníze, peněženka ani jiné osobní věci kromě oblečení, všechno mexické výroby. Jediným identifikačním znakem zůstávalo tetování vlevo na horní části hrudníku. Jednobarevný obrys něčeho, co připomínalo ducha. Spis obsahoval barevnou fotku. Bosch si ji chvíli prohlížel a klasifikoval obrázek tohohle Caspera jako hodně starý. Inkoust byl už dost vybledlý a rozteklý. Juan Doe č. 67 si ho nechal vytetovat jako hodně mladý.

Porterův záznam z místa činu stanovil nález těla na osmnáctý prosinec, 1 hodinu a 44 minut po půlnoci. Muže našel policista mimo službu identifikovaný pouze číslem odznaku, který se stavil na pozdní večeři či časnou snídani do Vaječné jídelny, kde vedle kontejneru poblíž dveří do kuchyně uviděl oběť.

Policista č. 1101 ohlásil kód sedm a zaparkoval za daným místem s úmyslem vstoupit a pojíst. Oběť byla spatřena z východní strany kontejneru. Tělo se nacházelo v poloze naznak hlavou k severu a nohama k jihu. Byla patrna rozsáhlá zranění a ohlašující policista uvědomil hlavního dozorčího, že je nutno přivolat oddělení vražd. V blízkosti kontejneru, před kterým bylo tělo nalezeno, nenašel žádné další osoby.

Bosch ve složce hledal souhrnnou zprávu policisty, který tělo objevil, ale žádnou nenašel. Zaměřil se na fotografie obsažené ve složce. Tělo na místě nálezu před odvozem na pitevnu.

Bosch rozeznal otevřenou ránu na hlavě po silném úderu. Další zranění byla rozeseta po tváři a zaschlá černá krev pokrývala celý krk a původně bílé tričko. Ruce mrtvého spočívaly podél boků, dlaně otevřené. Detailní snímky odhalovaly dva prsty pravé ruky zkroucené dozadu a s mnohočetnými zlomeninami – typické stopy obrany. Kromě zranění Bosch zaznamenal drsné, zjizvené ruce a šlachovité svalstvo paží. Musel někde pracoval jako dělník. Tak co dělal v uličce za jídelnou v jednu ráno?

Složka dále obsahovala svědecké výpovědi zaměstnanců Vaječné jídelny. Všechny od mužů, což se Boschovi nezdálo, protože sám tam párkrát časně z rána snídal a obsluha u stolů byla vždycky ženská. Porter je zjevně nepovažoval za důležité a soustředil se jenom na pomocníky v kuchyni. Vyslechnutí muži si jeden vedle druhého nemohli vzpomenout, že by oběť kdy viděli, živou ani mrtvou.

Nahoru na jednu z výpovědí Porter načmáral hvězdičku. Tenhle kuchař přišel do práce v jednu a procházel přitom kolem východního okraje kontejneru a přes kuchyňský vstup. Žádného těla na zemi si nevšiml, což by určitě musel, kdyby tam v době jeho příchodu leželo.

To Porterovi pomohlo omezit dobu usmrcení na interval čtyřiceti čtyř minut, které uplynuly od příchodu kuchaře do příjezdu policisty, který učinil nález.

Dalšími dokumenty ve složce byla hlášení z Losangeleského policejního okrsku, Celostátního kriminalistického indexu, Kalifornského ministerstva spravedlnosti a Imigrační a asimilační služby týkající se identifikace otisků prstů. Všechna čtyři negativní. Žádná shoda. Juan Doe č. 67 zůstal neznámý.

Zadní strana složky byla popsaná Porterovými poznámkami z pitvy, která se kvůli obvyklému návalu případů konala až v úterý dvacátého čtvrtého. Bosch si uvědomil, že to mohla být poslední kolegova služba, při níž zase jednou přihlížel pitvání těla. Po svátcích už nenastoupil.

Možná už věděl, že se nevrátí, protože poznámky byly kusé, sotva jedna stránka, a jen sem tam proložené postřehy. Některé z nich Bosch ani nerozluštil, jiným rozuměl, ale neměly význam. Až skoro dole na stránce našel zakroužkovanou poznámku „Čas úmrtí dvanáct až osmnáct hodin“.

To samozřejmě znamenalo, že podle rychlosti chladnutí těla a dalších tělesných příznaků se smrt musela odehrát mezi polednem a šestou večer, ale určitě ne později.

To nedává smysl, napadlo ihned Bosche. To by smrt předcházela nálezu těla nejméně o sedm a půl hodiny. Navíc to protiřečilo výpovědi kuchaře, který v jednu po půlnoci žádné tělo neviděl.

Tyhle protiklady zřejmě Portera přiměly k zakroužkování údaje. Juan Doe č. 67 tedy nebyl usmrcen za jídelnou, ale někde jinde skoro o půl dne dříve a poté odložen za bufetem.

Bosch vytáhl z kapsy notes a začal si dělat soupis osob, s nimiž si chtěl promluvit. Na prvním místě se ocitl lékař, který provedl pitvu. Harry potřeboval kompletní pitevní protokol. Dále si poznamenal podrobnější rozmluvu s Porterem. Za ním se na seznamu ocitlo jméno kuchaře, který tvrdil, že cestou do práce žádné tělo na zemi neviděl. Neexistoval záznam, jestli si kuchař nebo kdokoli jiný všiml v uličce něčeho neobvyklého. Zapsal si ještě kontrolu číšnic, které to ráno měly službu.

Aby byl seznam úplný, musel Bosch zvednout telefon a zavolat dozorčímu.

„Chtěl bych mluvit s 1101,“ řekl do sluchátka. „Můžete se podívat na tabuli a říct mi, kdo to je?“

Na drátě byl znovu Kleinman: „Dost blbej vtip, chytráku.“

„Cože?“ nerozuměl Bosch – a v tom mu to došlo. „Je to Cal Moore?“

„Byl to Cal Moore. Už není.“

Harry zavěsil a hlavou se mu prohánělo několik věcí naráz. Juan Doe č. 67 se objevil den předtím, než se Moore nastěhoval do Skrýše. Zkoušel vydedukovat, co by to mohlo znamenat. Moore jednou časně zrána narazí v uličce na tělo. Druhý den se ubytuje v motelu, pustí si klimatizaci a do hlavy si střelí dvě hlavně plné broků. Zanechá po sobě vzkaz, jednoduchý a zrovna tak záhadný.

Zjistil jsem, kdo jsem byl.

Bosch si zapálil a vyškrtl číslo 1101 ze seznamu. Tahle čerstvá informace mu ale nešla z mysli. Cítil netrpělivost a nepokoj. Vrtěl sebou v židli, pak vstal a začal kroužit kolem stolu. Několikrát si zkusil zasadit do souvislostí svého předchůdce a pokaždé dospěl k témuž výsledku: Portera zavolají k Juanu Doeovi č. 67. Na místě si určitě musí promluvit s Moorem. Druhý den Moore zmizí a o týden později ho najdou mrtvého. Den nato vyšetřující detektiv oznámí, že jde k lékaři a balí to. Trochu moc náhod najednou.

Zvedl telefon a zavolal skupinu vražd. Ozval se Edgar a Harry ho požádal, aby se natáhl přes stůl a našel mu v seznamu Porterovo číslo. Edgar mu ho dal a zeptal se: „Kde jsi, Harry?“

„Proč, hledal mě Docent?“

„Ne-e. Před chvílí volal někdo z Moorovy jednotky. Povídal, že tě shání.“

„Jo? A proč?“

„Hele, jenom vyřizuju vzkaz, nevrtám se ti do práce.“

„Tak jo, dobře. Který to byl?“

„Rickard. Jenom chtěl, abych ti řekl, že pro tebe něco mají. Dal jsem mu číslo na tvůj operátor, protože jsem nevěděl, kdy se vrátíš. Tak kde teda jsi?“

„Nikde.“

Zavěsil a vytočil si Porterův byt. Telefon desetkrát zazvonil a Harry zavěsil. Zapálil si další cigaretu. Nevěděl, co si o tom má myslet. Je možné, že Moore prostě náhodou narazil na tělo, jak tvrdí zpráva? Nemohl ho tam odložit? Bosch neměl ponětí.

„Nikde,“ hlasitě oznámil místnosti plné starých krabic.

Znovu zvedl telefon a vytočil si Útvar soudního lékařství. Představil se a požádal o spojení s doktorkou Corazónovou, úřadující náčelnicí. Ústředně odmítl sdělit, o co jde. Telefon nejméně minutu mrtvolně mlčel, než se lékařka ozvala.

„Mám tady zrovna něco rozdělaného,“ zavrčela.

„I já tobě přeji šťastné a veselé.“

„Promiň.“

„Pitváš Moora?“

„Jo, ale nemůžu se o tom bavit. Co potřebuješ, Harry?“

„Zrovna jsem zdědil případ a chybí mi v záznamech pitva. Snažím se zjistit, kdo to dělal, a jestli bych mohl dostat jedno paré.“

„Harry, na to se nepotřebuješ ptát úřadující náčelnice. Můžeš se obrátit na kteréhokoli vyšetřovatele, co jich tady všude kolem plno sedí na zadcích.“

„To jo, ale ti by na mě nebyli tak milí jako ty.“

„Dobře, tak dělej, jak se jmenuje?“

„Juan Doe č. 67. Datum úmrtí osmnáctého. Pitva byla dvacátého čtvrtého.“

Neozývala se a Bosch předpokládal, že kontroluje harmonogram.

„Jo,“ ozvala se za půl minuty. „Dvacátého čtvrtého. To dělal Salazar, který tu zrovna není. Má dovolenou. Poslední věc, co tenhle měsíc dělal. Odjel do Austrálie, protože tam mají léto.“

„Do prdele!“

„Klid, Harry. Mám to tady. Sally myslel, že si to Lou Porter dneska vyzvedne. Ale neukázal se. Jak jsi k tomu přišel?“

„Lou to zabalil.“

„Páni, to je teda rychlost! A co… počkej chvíli!“

Nečekala na potvrzení. Tentokrát byla pryč přes minutu. Když se vrátila, mluvila vyšším tónem.

„Harry, už musím jít. Víš co, sejdem se po práci, jo? Do té doby si to přečtu a řeknu ti, co jsme našli. Jenom si vzpomínám, že tam byla jedna zajímavost. Salazar mě požádal o schválení odborného vyšetření.“

„Ohledně čeho?“

„Chtěl entomologa – vědce přes brouky – z univerzity odnaproti. Našel v něm hmyz.“

Bosch věděl, že v těle mrtvém nanejvýš dvanáct hodin se nemohou vzít červi. A když, tak by na to Salazar nepotřeboval entomologa.

„Tak brouky,“ opakoval.

„Jo, v analýze obsahu žaludku a ve výtěru z nosu. Hele, teď nemám čas se o tom bavit. Na pitevně na mě netrpělivě čekají čtyři klienti, a jenom jeden z nich je mrtvý.“

„Takže z živých by tam mohli být Irving, Sheehan a Chastain, tři mušketýři.“

Zasmála se a potvrdila: „Tos trefil.“

„Tak fajn. Kdy a kde se potkáme?“

Podíval se na hodinky. Blížila se třetí.

„Třeba kolem šesté?“ navrhla. „Měla bych dost času to tady dodělat a podívat se na balík toho tvého Juana Doea.“

„Mám přijít k vám?“

Zazvonil operátor na Boschově opasku a ten ho naučeným hmatem umlčel.

„To ne, počkej,“ přemýšlela, „mohl by ses objevit v Rudém větru? Dala by se tam přečkat dopravní špička.“

„Budu tam,“ odpověděl Harry.

Zavěsil a zkontroloval číslo na operátoru, které patřilo veřejnému automatu. Vytočil ho.

„Boschi?“ ozval se hlas.

„Jo.“

„Rickard. Dělal jsem s Calem Moorem. Jednotka PUB.“

„Jo.“

„Něco pro tebe mám.“

Bosch neříkal nic. Cítil, jak se mu ježí chlupy na rukou a na pažích. Pokoušel se vybavit si k tomu jménu tvář, ale marně. Rickarda neznal.

„Přesněji řečeno, Cal tady pro tebe něco nechal,“ přerušil Rickard ticho. „Nesejdeme se? Nerad bych, aby se to dostalo na stanici.“

„Proč ne?“

„Mám pro to důvod. Můžem o tom dát řeč, až se uvidíme.“

„Kde by to mělo být?“

„Znáš na Sunsetu Vaječnou jídelnu? Slušné místo, dobře vaří. Nesmrdí tam žádní feťáci.“

„Znám to.“

„Prima. Jsme v posledním boxu vzadu, hned u dveří do kuchyně. Stůl s jediným černochem v celém lokále. To jsem já. Vzadu je parkoviště, v uličce.“

„Já vím. Kdo je tam ještě?“

„Celý Calův tým“

„Tam vždycky chodíte?“

„Jo, předtím než vyrazíme do ulic. Tak zatím.“

7

Od poslední Boschovy návštěvy restaurace změnila vývěsku. Teď se jmenovala Americká vaječná jídelna, což nejspíš znamenalo, že ji koupili cizinci. Bosch vystoupil ze svého bouráku a procházel zadní uličkou, aby si prohlédl místo, kam uklidili Juana Doea č. 67. Přímo u zadního východu z lokálu, kde se scházeli borci z místního protidrogového. Z přemýšlení ho vytrhli prodavači nádobí, kteří se k němu uličkou blížili s řinčením zboží. Bosch si jich nevšímal, jejich přítomnost mu však připomněla další mezeru v Porterově mizerném vyšetřování. Hlášení neobsahovalo ani zmínku o výsleších pouličních pobudů jako možných svědků. Teď už je nejspíš nevystopuje nikdo.

Když vstoupil, uviděl v zadním boxu čtveřici mladíků uprostřed s jedním černochem. Seděli tam tiše, hlavy skloněné k vypitým hrnkům od kávy. Harry si všiml žluté složky na stole. Odvedle si přitáhl židli a usadil se na kraji boxu.

„Jsem Bosch.“

„Tom Rickard,“ promluvil černoch. Napřáhl ruku a představil ostatní tři – Finkse, Montireze a Fedareda.

„Už se nám zprotivila kancelář,“ pokračoval. „Cal to tady měl rád.“

Bosch přikývl a pohledem sklouzl na složku. Na štítku stálo jméno Humberto Zorrillo, které mu neříkalo nic. Rickard posunul desky k němu.

„Co to je?“ zeptal se Harry, aniž se jich dotkl.

„Asi poslední věc, na čem dělal,“ odpověděl černý detektiv. „Chtěli jsme to předat na loupeže a vraždy, ale napadlo nás, že se na ně vykašlem, když to připravil pro tebe. A navíc se ho ti hoši z Parkerova střediska chystali pěkně zkoupat. Nemáme chuť jim v tom pomáhat.“

„Co tím myslíš?“

„Že se prostě nemůžou smířit s tím, že se zabil. Musí se mu pitvat v životě a do detailů čmuchat, proč udělal to nebo vono. Chlap se kurva zabil. Tak co k tomu chtěj dodat?“

„Tebe nezajímá proč?“

„Hele, to já dávno vím. Voddělala ho tahle práce, stejně jako nakonec dostane každýho z nás. Prostě vím proč.“

Bosch znovu přikývl. Ostatní tři protidrogoví neříkali nic.

„Jenom upouštím páru,“ omlouval se Rickard. „Mám blbej den. Nejdelší posranej den v mym životě.“

„Kde to bylo?“ zeptal se Harry a ukázal prstem na složku. „To mu ovéelváci neprošacovali stůl?“

„To víš, že jo. Ale tam to neměl. Cal to nechal v jednom z pubáckých aut, v jedný z těch plechovek, co v nich chceme bejt nenápadní. V kapse za předním sedadlem. Celej tejden, co byl pohřešovanej, jsme to nezjistili, až dneska, kdy se jeden z nás posadil dozadu. Na zátahy většinou jezdíme dvěma autama. Ale dneska, když jsme přišli a slyšeli tu novinu, jsme naskočili všichni do jednoho a vyrazili na bulvár. Našel jsem to zastrčené do kapsy. Uvnitř je lístek, že patří tobě. Věděli jsme, že dělal na něčem pro tebe, když jednou večír vodešel za tebou do Cataliny.“

Složka pořád ležela zavřená. Bosch se na ni díval a měl divný pocit.

„Ten večer v baru mi povídal, že po něm jede vnitro. Nevíte náhodou proč?“

„To teda ne, nemáme ponětí, vo co šlo. Víme jenom, že se motali kolem. Jak mouchy vokolo hovna. Z vnitřního vyšetřování mu prohrábli stůl ještě před OVLV. Sebrali spisy, telefonní seznam, kurva i ten psací stroj ze stolu. Náš jedinej. Ale nemáme páru, vo čem to bylo. Ten kluk si tady vodbyl svý léta a mě teda sere, že po něm tak jedou. Tohle jsem myslel, když jsem povídal, že ho dostala práce. Ta nás skosí všechny.“

„A co jeho život jinak než v práci? Minulost… Jeho žena říkala…“

„Těchhle keců mě ušetři! To ona na něj poštvala civily. Sotva od ní odešel, vymyslela si pohádku a udala ho. Podle mě ho chtěla zničit.“

„Jak víš, že to byla ona?“

„Vod Cala, člověče! Povídal, že se možná objeví vnitro a budou se vyptávat. Říkal, že je to její práce.“

Bosch uvažoval, kdo tady asi lhal, Moore svým parťákům, nebo Sylvia jemu? Chvíli o ní zapřemýšlel, ale nedovedl si představit, že by mohla podat udání. Nechtěl čtveřici protidrogových nic vnucovat. Natáhl se, sebral složku a odešel.

Nemohl se dočkat, tak byl zvědavý. Věděl, že mu ten spis nepatří, že by měl zvednout telefon a zavolat Franku Sheehanovi z OVLV. Podvědomě se spěšně rozhlédl kolem auta, ujistil se, že je sám a dal se do čtení. Na první stránce byl nalepený žlutý lístek se vzkazem: PRO HARRYHO BOSCHE.

Žádný podpis ani datum. Jen přilepený na stránku s pěti přišpendlenými zelenými kartičkami z výslechů na místě činu. Harry karty odepnul a prolistoval. Pět různých jmen, všechna mužská. Zadrženi jednotkou PUB během října a listopadu, vyslechnuti a propuštěni. Na každé kartě jen o málo více než popis, adresa bydliště, číslo řidičáku, datum a místo prohlídky. Jména Boschovi neříkala nic.

Podíval se na list, k němuž byly karty připnuty. Nahoře měl poznámku INTERNÍ INFORMACE a podnadpis Zpráva o průzkumu PUB č. 144., datováno 1. listopadu, a razítko ZALOŽENO s datem o dva dny pozdějším.

V průbéhu shromažďování informací o drogových aktivitách v pátracím okrsku č. 12 uzavřeli příslušníci Moore, Rickard, Finks, Fedaredo a Montirez řadu výslechů na místě zadržení osob podezřelých z účasti na distribuci drog v oblasti Hollywoodského bulváru. V posledních několika týdnech policisté zaznamenali skutečnost, že některé osoby prodávaly drogu zvanou „černý led“, která je omamnou látkou sestávající z heroinu, kokainu a PCP v pevné formě. Poptávka po této droze je zatím na ulici malá, ale očekává se nárůst oblíbenosti.

Pověření příslušníci se domnívají, že do pouličního prodeje „černého ledu“ je zapleteno několik osob přechodně se zdržujících v naší oblasti. Pátráním bylo identifikováno pět podezřelých, ale nikdo nebyl zadržen.

Síť pouličního prodeje je pravděpodobně řízena osobou, jejíž totožnost zatím není policii známa.

Informátoři a uživatelé „černého ledu“ odhalili, že převládající forma drogy na úrovni pouličního prodeje v pokrytých územích pochází z Mexika, nikoli z Havaje, kde byl led vytvořen – viz Oběžník DEA č. 502 – a odkud se nadále dováží do pevninské části země ve značných množstvích.

Příslušníci podávající toto hlášení se budou kontaktovat s DEA s cílem získat informace o tomto narkotiku a budou pokračovat –ve sledování aktivit v PO č. 12.

Por. C. V. Moore, č. 1101

Bosch si hlášení přečetl ještě jednou. Byl to jenom alibistický papír, který nic neříká ani neznamená. Hodnotu neměl žádnou, ale možná ho sepsali, aby ukázali nadřízeným, že o problému vědí a chystají se s tím něco dělat. Moore si musel uvědomit, že černý led už přestává být na ulici raritou, a chtěl se do budoucna krýt před ping-pongem odpovědnosti.

Další papír ve složce byla zpráva o zajištění muže jménem Marvin Dance z 9. listopadu za držení sledované látky. Podle ní byl chlápek chycen příslušníky jednotky PUB v Ivarově ulici poté, co ho pátrací skupina přistihla při předání dodávky černého ledu pouličnímu dealerovi. Příslušníci PUB Rickard a Finks zahájili sledování podezřelého v uvedené ulici severně od bulváru. Ten seděl v zaparkovaném autě, k němuž před očima policistů přišel další muž a nastoupil.

Podle zprávy si Dance cosi vytáhl z úst a předal to tomu druhému, který nato vystoupil a pokračoval v chůzi. Dvojice policistů se rozdělila. Finks sledoval pěšího muže, dokud se neztratil Danceovi z dohledu, poté ho zastavil a zabavil mu osmičku – osm gramů jednotlivě zabalených množství černého ledu sdružených do balónku. Rickard sledoval Dancea, který v autě čekal, až si pro produkt přijde další dealer. Jakmile Finks vysílačkou nahlásil dopadení, nastoupil Rickard a zajistil Dancea.

Ten ale polkl zbytek, který měl v ústech. Rickard ho nechal v želízcích sedět na chodníku a prohledal auto, žádné drogy nenašel. Dalších šest balónků nicméně zjistil v pokrčeném kelímku z McDonalda, každý s osmi balíčky uvnitř.

Dancea zavřeli za prodej a držení s úmyslem prodeje. Podle zprávy podezřelý odmítl před policisty vypovědět cokoli jiného, než že ten kelímek nebyl jeho. O advokáta nežádal, přesto během hodiny jeden přijel na stanici a informoval policisty v tom smyslu, že převezení jeho klienta do nemocnice za účelem vypumpování žaludku nebo prohlídka jeho výkalů po použití toalety by byly v rozporu s ústavou. Moore, který se účastnil vyšetřování na stanici, si ověřil tuto informaci u okresního prokurátora, kde mu bylo potvrzeno, že právník má pravdu.

Dance byl propuštěn na kauci 125 000 dolarů dvě hodiny po zatčení. Boschovi se to zdálo divné. Podle hlášení se zatčení odehrálo ve 23:42. Takže Dance si uprostřed noci během dvou hodin sehnal advokáta, ručitele za kauci a nezbytných deset procent –12 500 dolarů – v hotovosti.

Navíc ani nebyl obviněn. Na další stránce se nacházelo zamítnutí kanceláře okresního prokurátora. Pověřený zástupce, který případ prověřoval, rozhodl, že není k dispozici dostatek důkazů o souvislosti mezi Danceem a kelímkem s drogou, který ležel v rigolu metr od auta.

Tedy žádné obvinění z držení drog. Dále odstřelili obvinění z prodeje, protože policisté neviděli předávání peněz ruky do ruky. Dance dal osmičku muži, který si přisedl do auta, podle jména Glennu Druzonovi. Bylo mu sedmnáct a odmítl potvrdit, že ji dostal od něj. Podle zprávy o zamítnutí byl dokonce ochoten dosvědčit, že ji měl u sebe ještě před tím, než nastoupil do auta. Kdyby byl předvolán, vypovídal by, že ji chtěl prodat řidiči, ten ale neměl zájem.

Tak byl Danceův případ smeten. Druzon byl obviněn z přechovávání a jako mladistvému mu dali podmínku.

Bosch zvedl oči od spisů a zadíval se do uličky. Na jejím konci se zvedal válec budovy Directors Guild z mědi a skla. Zahlédl ještě vršek marlboráckého billboardu, který snad odjakživa patřil k bulváru Sunset. Zapálil si cigaretu.

Znovu se podíval na zamítavé stanovisko okresního prokurátora. Visela na něm přišpendlená policejní fotografie blondáka Dancea se samolibým úsměvem. Boschovi bylo jasné, že si právě přečetl popis rutinního postupu, kterým prochází spousta, ne-li většina případů z ulice. Malé ryby, drobní pěšáci se chytí. Větší dravci utrhnou vlasec a odplavou. Policajti se smířili s tím, že jejich role je jenom škodit, ale zbavit ulici tohohle problému, to nepůjde nikdy. Sejmeš jednoho dealera a na jeho místo nastoupí další. Nebo přijde připravený právník, dostane ho z basy a přetížený vyšetřovatel z drogového ho pustí. Tohle patřilo k důvodům, které Bosche držely u vražd. Chvílemi měl pocit, že snad už jenom tenhle druh zločinu se počítá.

Ale i tady se časy začaly měnit.

Harry vytáhl fotku, vsunul si ji do kapsy a spis prozatím zavřel. Danceovo zatčení mu nešlo z mysli. Jakou asi souvislost, uvažoval, mohl Calexico Moore spatřovat mezi Danceem a Jim– mym Kappsem, že se rozhodl dát to do složky pro Bosche.

Z vnitřní kapsy si vyndal zápisník a pustil se do chronologického soupisu. Napsal si:

9. listopad – zadržen Dance 13. listopad – smrt Jimmyho Kappse 4. prosinec – setkání Moore-Bosch

Zavřel ho. Došlo mu, že se bude muset vrátit dovnitř k Rickardovi a položit mu jednu otázku. Nejdříve se ale vrátil ke složce. Zbývala mu poslední stránka, další hlášení jednotky. Byl to souhrn instruktáže, které se Moorovi dostalo od agenta DEA pro Los Angeles. Měl datum 11. prosince, což znamenalo, že ho Moore sepsal týden po setkání v Catalině.

Harry se snažil domyslet, jak to souvisí se vším ostatním a co to může znamenat. Na schůzce mu Moore neřekl všechno, ale potom si zašel na DEA vyžádat informace. Jako by to hrál na obě strany. Nebo mu chtěl možná vyfouknout případ a poskládat si ho sám.

Bosch se pomalu pustil do čtení a prsty přitom podvědomě kroutil horní rožky papíru.

Informace poskytnuté pověřeným asistentem zvláštního agenta DEA Rene Corvem, kancelář Los Angeles, ukazují Baja Cálifornia jako hlavní místo původu černého ledu. Cíl 44Q3 Humberto Zorrillo (11/11/54) podezříván z provozování tajné laboratoře v zóně Mexicali produkující mexický led určený k distribuci v USA. Osoba žije na ranči s chovem hovězího dobytka o rozloze 6000 akrů severozápadně od Mexicali. Státní justiční policie (SfP) nezasahuje proti Zorrillovi z politických důvodů. Druh dopravy pro tyto operace neznámý. Leteckým průzkumem nebyla na ranči odhalena přistávací dráha. Podle názoru DEA jsou používány silniční trasy přes Calexico nebo i San Ysidro, na těchto křižovatkách dosud nebyly zachyceny žádné dodávky. Existuje domněnka, že subjekt se těší podpoře a spolupráci zaměstnanců SJP. Ve vesnicích severozápadně od Mexicali je znám a ctěn jako hrdina. Podpora subjektu se částečně opírá o velkorysé poskytování pracovních příležitostí, dodávek léků, zřizování vesnických domů a vývařoven v chudinských čtvrtích, v nichž vyrůstal. Některými obyvateli severozápadních čtvrtí je Zorrillo nazýván papež z Mexicali. Jeho ranč je 24 hodin denně pod dohledem silně vyzbrojených stráží. Papež bývá jen málokdy spatřen mimo něj. Výjimkou jsou týdenní výlety spojené s prohlídkou chovaných býků v arénách v Baja. Úřady SJP informovaly, že jejich spolupráce při jakémkoli zásahu DEA zaměřeném na Zorrilla je vyloučena.

Por. C. V. Moore, č. 1101

Bosch zavřel složku a chvíli na ni zíral. V hlavě se mu mlely nejrůznější myšlenky. Nebyl z těch, kdo věří na shody náhod, a musel se ptát, jaktože přítomnost Cala Moora náhle vrhá stín na všechno, co má právě na talíři? Mrknutím na hodinky zjistil, že je pomalu na čase vydat se za Teresou Corazónovou. Ale ani všechno to bzučení mozkových závitů nemohlo přehlušit jednu dominantní myšlenku, totiž že tahle informace patří Frankiemu Sheehanovi z OVLV do Zorrillovy složky. Kdysi s ním dělal na loupežích a vraždách a znal ho jako slušného chlapa a dobrého vyšetřovatele. Pokud vede oficiální vyšetřování, pak by tenhle spis měl mít. A když ne, je to jedno.

Vystoupil z auta a zamířil zpátky do jídelny. Tentokrát prošel kuchyňským vchodem z uličky. Hoši z PUBu ještě neodešli, celá čtveřice tam seděla tiše jako na pohřbu. Boschovu židli taky nikdo neuklidil, a tak se ni posadil zpátky.

„Co je?“ vzhlédl Rickard.

„Četli jste to, že? Jak to bylo s tím Danceovým zatčením?“

„Co chceš slyšet?“ ozval se znovu. „Dostali jsme ho a prokurátor ten případ odstřelil. Nic novýho. Jiná droga, ale všechno ostatní při starém.“

„Jak jste přišli na Dancea? Jak jste věděli, že to tady zásobuje?“

„Z doslechu.“

„Hele, na tomhle dost záleží. Týká se to Moora.“

„Jak?“.

„To ti teď nemůžu říct. Prostě mi musíš věřit, než si dám do kupy pár souvislostí. Jenom mi pověz, kdo dostal ten tip. Teda, o čem to bylo?“

Rickard vypadal, že zvažuje možnosti.

„Jo, byl to tip, od mýho práskače.“

„Od koho?“

„Tak hele. Nemůžu ti přece…“

„Od Jimmyho Kappse? Byl to on, ne?“

Rickard znovu zaváhal a pak kývnutím potvrdil. Bosche rozčilovalo, že se o tom dozvídá vlastně náhodou a po smrti poldy. Ale obraz se začínal vyjasňovat. Kapps shodí Dancea jako součást konkurenčního boje. Potom to vezme zpátky na Havaj, nacpe si plné břicho balíčků a letí zpátky. Ale Dance už je z klece venku a Jimmyho Kappse sejme, než stačí prodat jediný balónek.

„Proč jste za mnou do prdele nepřišli, hned jak jste dozvěděli, že sejmuli Kappse? Celou dobu se snažím někde zadrápnput a…“

„O čem to mluvíš, Boschi? Kvůli Kappsovi ses přece sešel s Calem. A on…“

Všem u stolu došlo, že Moore Harrymu tenkrát v Catalině neřekl všechno, co věděl. Padlo na ně tíživé ticho. Jestli o tom dříve nevěděli, teď už bylo jasno. Jejich bývalý parťák měl něco za lu– bem. Nakonec promluvil Bosch.

„Věděl Cal, že Kapps je tvůj práskač?“

Rickard byl zase na rozpacích, ale potom přikývl.

Bosch vstal a posunul složku přes stůl k němu.

„Tohle nechci. Zavolejte Franku Sheehanovi z OVLV a povězte mu, že jste to zrovna našli. Záleží na vás, ale na vašem místě bych neříkal, že jste to nejdřív ukázali mně. Já o tom nic nevím.“

Harry vykročil od stolu pryč, a pak se zarazil.

„Ještě něco. Tenhle Dance, viděli jste ho tady někdo?“

„Od toho zatčení už ne“ odpověděl Fedaredo.

Ostatní zavrtěli hlavami.

„Dejte mi vědět, jestli ho objevíte. Moje číslo znáte.“

Když vyšel kuchyňským vchodem ven, znovu si prohlédl místo, kde v uličce Moore našel Juana Doea č. 67. Tedy možná. Nevěděl už, čemu má ještě věřit. Neubránil se ale myšlenkám na to, jak spolu mohou souviset Doe, Dance a Kapps, pokud tam vůbec nějaká souvislost je. Klíč jasně spočíval v totožnosti mrtvého maníka s dělnickými prackami a svaly. Pak se najde i vrah.

8

U Parkerova střediska Harry minul oslavnou plastiku před budovou a vešel do haly, kde musel dozorčímu vpředu u přepážky ukázat odznak. Tohle oddělení bylo obrovské a neosobní. Strážní u přepážek znali osazenstvo až od velitelů výše.

Chodba byla přeplněná davy příchozích a odcházejících. Uniformovaní, v oblecích, někteří s označením NÁVŠTĚVA na košili a s vyděšeným pohledem obyčejného člověka, který se poprvé odvážil vstoupit do bludiště. Harry si Parkerovo středisko ztotožnil s byrokratickým labyrintem, který policistům v terénu práci spíše mařil, než v ní pomáhal. Osm pater a v každé chodbě malé panství, žárlivě střežené veliteli, jejich zástupci a podzástupci. Všechny skupinky bez rozdílu podezřívaly ty ostatní. Jedna jako druhá – stát ve státě.

Bosch v tom bludišti vládl osm let, která strávil v Oddělení vyšetřování loupeží a vražd, než v režii vnitřního vyšetřování zakolísal a padl pod tíhou obvinění ze střelby na neozbrojeného muže, podezřelého ze série vražd. Bosch vypálil v okamžiku, kdy nešťastník, překvapený ve svém vrahounském doupěti, sáhl pod polštář – jak se Harry domníval – pro zbraň. Jenže žádnou bouchačku tam neměl, jenom paruku. Bylo by to k smíchu, kdyby nebyl dostal plný zásah. Další vyšetřovatelé z oddělení ho spojovali s jedenácti vraždami. Jeho tělo poslali v kartonové krabici do krematoria a Bosche na oddělení do Hollywoodu.

V přecpaném výtahu to čpělo zatuchlým dechem. Harry vystoupil ve čtvrtém patře a zamířil ke kancelářím Oddělení vědeckých vyšetřovacích metod. Sekretářka už byla pryč, a tak se natáhl přes přepážku k tlačítku a otevřel si dveře. Prošel balistickou laboratoří do místností mužstva. Za stolem tam našel sedět Donovana.

„Jak, ses sem dostal?“

„Otevřel jsem si.“

„Tohle nedělej, Harry. Nemůžeš se tady jen tak potulovat a kašlat na bezpečnostní předpisy.“

Bosch kajícně přikývl.

„Co chceš?“ zeptal se Donovan. „Nemám tady žádný tvůj případ.“

„To víš, že máš.“

„Který?“

„Cal Moore.“

„Kecáš.“

„Hele, dostal jsem z něj část, jo? Mám jenom pár otázek, na které mi můžeš odpovědět, jestli budeš chtít. Když ne, taky dobře.“

„Tak co máš?“

„Ověřuju pár věcí, které se vyskytly v několika mých rozdělaných případech a kříží cestu Calu Moorovi. A tak… No, chtěl jsem mít o něm jistotu. Rozumíš, co myslím?“

„Ne, nechápu, co myslíš.“

Bosch si od vedlejšího stolu přitáhl židli a posadil se. Byli v místnosti mužstva sami, ale mluvil tiše a pomalu v naději, že technika OWM zaujme.

„Jenom pro mě a pro jistotu. Zajímalo by mě, jestli všechny ty věci souhlasí?“

„Jak souhlasí?“

„No tak, člověče! Byl to on a byl v té místnosti ještě někdo další?“

Nastala dlouhá pauza, po níž si Donovan odkašlal. Nakonec se zeptal: „V jakém smyslu děláš na případech, které mu kříží cestu?“

Správná otázka, pomyslel si Bosch. A skýtá drobnou šanci.

„Mám mrtvého dealera drog. Požádal jsem Moora, aby mi k tomu něco zjistil. Potom jsem dostal další mrtvolu, nějakého Juana Doea, v uličce u bulváru. Tělo našel Moore. Den na to se ubytoval v té díře a proved ten kus s brokovnicí. Tak to aspoň vypadá. Chtěl bych se jenom ujistit, že to tak doopravdy je. Slyšel jsem, že v márnici mají nějakou identifikaci.“

„A proč si myslíš, že ty dva případy souvisí s tou Moorovou záležitostí?“

„Zatím si nic nemyslím. Snažím se na to jít vylučovací metodou. Možná jde o shody okolností. Nevím.“

„No,“ vzal si slovo Donovan, „nevím sice, co zjistili koronéři, ale mám otisky z pokoje, který mu patřil. Tam vevnitř to byl on. Zrovna jsem s tím skončil, zabralo mi to celý den.“

„Jak to?“

„Počítač Ministerstva spravedlnosti byl celé dopoledne mimo provoz. Nemoh jsem se dostat k otiskům. Tak jsem šel za službou, aby mi je dali z balíku, ale ti mi řekli, že už ho probral Irving. Vytáhl si je a šel s nimi na pitevnu. To by sice neměl, ale jak mu něco řekneš, hned jsi na černé listině. Tak jsem musel čekat, až to znovu spustí. Otisky jsem dostal po obědě a před chvílí jsem to dodělal. Takže Moore to byl.“

„Kdes našel otisky?“

„Počkej chvíli.“

Donovan se odsunul i s židlí k řadě skříní a klíčem, který měl v kapse, odemkl jednu zásuvku. Zalistoval ve spisech a Bosch si mezitím zapálil cigaretu. Donovan konečně vytáhl složku a přejel zpátky ke stolu.

„Típni to svinstvo, Harry. Nesnáším ten smrad.“

Bosch pustil cigaretu na linoleum, zašlápl ji a odkopnul pod kolegův stůl. Donovan začal procházet stránky, které ze spisu vytáhl. Na jedné byl vidět půdorys motelového pokoje, kde našli tělo.

„Tak jo,“ začal technik. „Otisky v místnosti vedou k Moorovi. Všechny. Díval jsem se do počí…“

„To už jsi říkal.“

„Počkej, hned to bude. Takže, máme palec – čtrnáctkrát – na pažbě pušky. To, myslím, rozhodlo, že je jich čtrnáct.“

Pro soudní uznání identifikace stačila, jak Harry věděl, pětinásobná shoda. Čtrnáct shodných otisků na jediné zbrani, to mělo váhu skoro jako fotka s puškou v ruce.

„Potom máme – malý moment – čtyři trojnásobné shody na hlavních. Ty se ale trochu rozmázly, když mu vyskočila z rukou. Takže nic jasného.“

„A co spouště?“

„Ne, tam vůbec nic. Zmáčkl to palcem u nohy, na které měl ještě ponožku, pamatuješ?“

„A jinde po pokoji? Viděl jsem tě hledat na klimatizaci.“

„Jo, ale na knoflíku vůbec nic. Mysleli jsme, že to pustil naplno, víš, kvůli posmrtnému rozkladu. Ale ovladač byl čistý. Je z umělé hmoty s drsným povrchem, takže na něm by se nejspíš nic neudrželo.“

„Co dál?“

Donovan pohlédl do svých grafů.

Mám ještě otisk ze služebního odznaku – pětkrát ukazovák a sedmkrát palec. Odznak ležel na prádelníku vedle peněženky, ale na ní se nenašlo nic. Jenom šmouhy. Z pistole na prádelníku mám jenom pár mazanců, zato jasný palec na zásobníku.

„Potom – moment – mám skoro celou ruku, dlaň, palec a tři prsty na levých dvířkách od skříňky pod umývadlem v koupelně. Asi se tady opřel, když si sedal na zem. Hrozný konec, člověče.“

„Jo. To je všechno?“

„Je. Vlastně není. Na novinách – ty ležely a židli – tam mám velkou shodu. Zase palec a tři prsty.“

„A co patrony?“

„Samé šmouhy. Z nich jsem nevyčetl nic.“

„A ten lístek na rozloučenou?“

„Tam nic.“

„Zkontroloval někdo rukopis?“

„No, přesně řečeno to bylo tiskacím. Ale Sheehan ho dal zkontrolovat někomu z Kanceláře podezřelých dokumentů. Říkal, že to sedí. Před pár měsíci, když se Moore odstěhoval od ženy a usadil se v Los Feliz, U fontánek se to tam jmenuje, tak vyplnil formulář o změně adresy. Ten je taky v osobní složce, co si vzal Irving. Ta karta byla vyplněná tiskacím a obsahovala několik stejných písmen jako ten lístek.

„Co ta puška? Ověřoval někdo sériové číslo?“

„Bylo vypilované a spálené kyselinou. Žádné stopy. Hele, Harry, neměl bych ti toho říkat tolik. Myslel jsem, že bychom jenom…“

Než dokončil větu, obrátil se na židli k zásuvkám a začal papíry uklízet.

„Už skoro končím. Ještě co obrazec rozptylu? Dělals ho?“

Donovan zavřel a zamkl zásuvku a otočil se zpátky.

„Začal jsem, mám ho rozdělaný. Ale tady se bavíme o hlavních uspořádaných vedle sebe, dvojitý rozptyl. To je obrazec bezprostředního rozptylu. Hádal bych, že tenhle rozsah poškození mohl být tak z dvaceti centimetrů. Takže žádná záhada.“

Bosch přikývl, podíval se na hodinky a vstal.

„Ještě poslední věc.“

„Jak je libo. Už jsem toho stejně vykecal tolik, že to na průser stačí. Budeš s tím zacházet opatrně, že jo?“

„Jasně že budu. Ještě mi řekni, co ostatní otisky. Kolik jich máš celkem a kolik jich patří někomu jinému?“

„Ani jeden. Říkal jsem si, jestli to vůbec někoho bude zajímat.“

Bosch si zase sedl. Tohle nedávalo smysl. Pokoj v motelu musí být ohmataný jako holka pro všechno. Každý zákazník po sobě zanechá aspoň drobnost, nějakou stopu, i když se pokoje mezi návštěvníky přiměřeně uklízí. Vždycky zůstane něco, co ho prozradí. Harry se nedokázal smířit s tím, že by všechna místa, která Donovan zkontroloval, byla čistá, s výjimkou těch, kde se dotýkal Moore.

„Jaks myslel to, jestli to někoho bude zajímat?“

„Že nikdo neřek ani ň. Povídal jsem to Sheehanovi i tomu blbovi z vnitřního vyšetřování, co se všude motal s ním. Tvářili se, jako by to pro ně nic neznamenalo. Prostě ‚žádný jiný otisky – no a co‘? Myslím, že ještě nikdy nedělali mrtvolu v motelovém pokoji. Čekal jsem, že tam budu trčet a snímat stopy až do půlnoci. Ale nemám nic, než co jsem ti už řekl. Tak fantasticky čistý pokoj jsem ještě v žádném motelu nezažil. Zapnul jsem i laser a nenašel jsem nic, jenom místa, která někdo setřel. A podle mě, Harry, to teda není hotel, kde by se majitel chtěl s čistotou přetrhnout.“

„Řeks to Sheehanovi, že?“

„Jo, hned jak jsem byl hotový. Myslel jsem si, chápeš, je svátek, řeknou si, že kecám, abych se dostal domů k rodině. Ale když jsem jim to hlásil, tak jenom povídali,dobrý, tak to bude všechno, dobrou noc, šťastné a veselé. Tak jsem šel do prdele.“

Bosch přemýšlel o Sheehanovi, Chastainovi a Irvingovi. Sheehan byl schopný vyšetřovatel, ale s těmi dvěma za zády se mohl dopustit chyby. Do motelu šli se stoprocentním přesvědčením, že jde o sebevraždu. Harry by si na jejich místě myslel totéž. Dokonce našli vzkaz na rozloučenou. Po tom všem by je ke změně názoru mohl přimět snad jen nůž v Moorových zádech. Žádné další otisky v místnosti, střelná zbraň bez sériového čísla – to už by ale mělo stačit na zkorigování stoprocentní jistoty na polovinu. Oni ale ze svého přesvědčení neubrali ani chlup. Harryho se zmocnila zvědavost na výsledky pitvy, hlavně jestli se potvrdí závěr o sebevraždě.

Znovu vstal, poděkoval Donovanovi za informace a odešel. Vzal to po schodech do třetího patra a vešel do Oddělení vyšetřování loupeží a vražd. Většina stolů ve třech řadách zela prázdnotou, protože čas se přehoupl přes pátou. I Sheehanovo místo u stolu speciálních vražd bylo opuštěné. Pár detektivů se po Boschovi ohlédlo, ale hned zas odvrátili zrak. Nezajímal je. Byl symbolem toho, co se může stát každému, jak snadné je padnout.

„Je tady ještě Sheehan?“ zeptal se dozorčí u prvního stolu, která obsluhovala telefony, přijímala zprávy a starala se o spoustu dalších zbytečností.

„Dneska už se nevrátí,“ odpověděla, aniž vzhlédla od vyplňování plánu dovolených. „Před pár minutami volal ze soudního lékařství a povídal, že je až do půlnoci kód sedm.“

„Mohl bych na chvíli použít některý stůl? Potřebuji vyřídit pár telefonátů.“

Po osmi letech práce v téhle místnosti mu bylo silně proti srsti prosit o dovolení.

„Kterýkoliv,“ odpověděla pořád ještě zabořená do papírů.

Bosch si sedl k jakž takž prázdnému stolu a vytočil skupinu vražd v Hollywoodu. Doufal, že tam ještě někoho zastihne. Ozval se Karen Moshito, kterého se zeptal na vzkazy.

„Jenom jeden, od nějaké Sylvie. Příjmení neřekla.“

Když si poznamenával číslo, cítil, jak mu zrychluje tep.

„Slyšels to o Moorovi?“ zeptal se Moshito.

„Myslíš, že ho identifikovali? To jo, to vím.“

„Ne. Něco s pitvou. V rádiu tvrdili, že výsledky nejsou průkazné. Ještě jsem neslyšel, že by výstřel do tváře nebyl jasný.“

„Kdy to bylo?“

„Zrovna jsem to slyšel na KFWB. V pět.“

Bosch zavěsil a znovu vytočil Porterovo číslo. Nikdo se neozval a ani záznamník nebyl zapnutý. Harry si pomyslel, že ten chudák tam asi je, jenom neodpovídá. Představoval si, jak potmě sedí v rohu s flaškou v ruce a bojí se otevřít dveře i zvednout telefon.

Podíval se na číslo Sylvie Moorové, které si poznamenal. Jestlipak už slyšela o té pitvě, napadlo ho. Asi proto mu volala. V telefonu třikrát tůtlo, než zvedla sluchátko.

„Paní Moorová?“

„Ano, Sylvia.“

„Tady Harry Bosch.“

„Já vím.“

Dál neříkala nic.

„Jak se vám daří, držíte se?“

„Myslím, že je to dobrý. Já… jsem volala, protože jsem vám chtěla poděkovat. Za to, jaký jste ke mně byl včera večer.“

„Ale to, víte… Já jsem…“

„Znáte tu knihu, o které jsem vám včera povídala?“

„Dlouhé sbohem?“

„Je tam ještě jedna věta, o níž přemýšlím: ‚Pro mě je bílý rytíř stejná vzácnost jako otylý pošťák. Myslím, že dneska je tlustých pošťáků spousta.“ Jemně se zasmála, znělo to spíš jako pláč. „Zato málo bílých rytířů. Vy jste včera večer takový byl.“

Bosch nevěděl, co na to říct. Zkoušel si ji představit na druhém konci ticha.

„To je od vás hezké. Ale nevím, jestli si to zasloužím. Někdy mě napadá, že moje práce ze mě zrovna moc rytíře nedělá.“

Ještě chvíli pokračovali v běžné konverzaci a pak se rozloučili. Zavěsil a chvíli zůstal tiše sedět, pohled upřený na telefon a v hlavě myšlenky na to, co bylo i nebylo vysloveno. K něčemu mezi nimi došlo. Přeskočila jiskřička. Cosi víc než jen manželova smrt, než pouhý případ. Něco je spojovalo.

Převrátil stránky ve svém záznamníku na časový přehled, který si zapsal dříve.

9. listopad – zadržen Dance

23. listopad – smrt Jimmyho Kappse

4. prosinec – setkání Moore-Bosch

Začal k němu přidávat další data a skutečnosti, včetně takových, které se nezdály zapadat do celkového obrazu. Přesto ho přemáhal pocit, že ty případy spolu souvisí a že spojovacím článkem je Calexico Moore. Nepřestával ten přehled brát jako celek, dokud nebyl hotový. Pak si ho prostudoval a zjistil, že to dává určitou souvislost myšlenkám, které se mu honily hlavou poslední dva dny.

1. listopad hlášení PUB o černém ledu

9. listopad Rickard dostává tip – od Jimmyho Kappse

9. listopad zadržen Dance

13. listopad smrt Jimmyho Kappse

4. prosinec setkání Moore-Bosch, Moore něco tají

11. prosinec Moore dostává instruktáž od DEA

18. prosinec Moore nachází tělo – Juan Doe č. 67

18. prosinec Porter dostává případ Juan Doe

19. prosinec Moore se ubytuje ve Skrýši – sebevražda?

24. prosinec pitva Juana Doea – brouci?

25. prosinec nalezeno Moorovo tělo

26. prosinec Porter to balí

26. prosinec Moorova pitva, nejasný výsledek?

Ale nedokázal se dlouho soustředit, aniž by nemusel myslet na Sylvii Moorovou.

9

Bosch vyrazil po Los Angeles Street na Druhou a odtud směrem k Rudému větru. Před kostelem Sv. Vibiany si všiml vycházejícího průvodu špinavých bezdomovců. Museli strávit den pospáváním v kostelních lavicích a teď se přesouvali k misii na Union Street na jídlo. Cestou kolem budovy Timesů pohlédl vzhůru na hodiny. Bylo přesně šest. Přeladil si na zprávy na KFWB. Moorova pitva přišla na řadu druhá hned po zprávě o tom, jak se starosta stal nejnovější obětí ve vlně zběsilých protestů proti AIDS. Dostal zásah balónkem plným prasečí krve přímo na bílém schodišti před radnicí. K incidentu se přihlásila skupina „AIDS je fajn“.

„Další zprávy. Podle Útvaru soudního lékařství Losangelského policejního sboru se pitvou poručíka Calexika Moora nepodařilo prokázat, že si vyšetřovatel protidrogového oddělení sáhl na život sám. Policie však už jeho smrt klasifikovala jako sebevraždu. Tělo osmatřicetiletého policisty bylo nalezeno o Prvním svátku vánočním v pokoji motelu v Hollywoodu. Příčinou smrti se podle úředních informací stal výstřel z pušky. Na místě byl nalezen vzkaz na rozloučenou, jehož obsah zůstal nezveřejněn. Moorův pohřeb se koná v pondělí.“

Bosch vypnul rádio. Zpravodajství se očividně muselo zakládat na tiskovém prohlášení. Rád by věděl, co znamená formulace o neprůkaznosti výsledku pitvy. Ta totiž byla jádrem a skutečným obsahem celé zprávy.

Zaparkoval u chodníku před Rudým větrem. Vstoupil dovnitř, ale Teresu Corazónovou nezahlédl. Zašel si na toaletu a ovlažil si tvář. Chtělo by to oholit. Osušil se papírovým ručníkem a rukou si zkusmo uhladil knír a kudrnaté vlasy. Uvolnil si kravatu a zaměřil dlouhý pohled na svůj odraz. Ze zrcadla na něj hleděl chlap, jakému aby se člověk raději vyhnul.

V automatu poblíž dveří od záchodků si koupil krabičku cigaret, znovu se rozhlédl, ale po šéřlékařce ani vidu. Přešel k baru, objednal si jeden anchor, místní pivo, a usadil se s ním k prázdnému stolku u vchodových dveří. Lokál se začínal plnit lidmi z práce. Manažerské obleky a kostýmky. Spousta postraších pánů s mladšími ženami. Harry poznal několik reportérů z Timesů. Napadlo ho, že to od Teresy nebyl dobrý nápad setkat se právě zde, pokud má vůbec v úmyslu přijít. S tím rozruchem kolem pitvy by si jí někdo z reportérů mohl všimnout. Vyprázdnil sklenici a vyšel z baru ven.

Postával na chodníku před hospůdkou v chladivém večerním vzduchu a díval se směrem k tunelu na Druhé ulici. Vtom se ozval klakson a zastavilo před ním auto. Elektricky ovládané okno sjelo dolů. Teresa.

„Harry, počkej uvnitř. Jenom někde zaparkuju. Omlouvám se za zpoždění.“

Bosch se naklonil do okna.

„Nevím, ale je tam spousta reportérů. V rádiu jsem slyšel o té Moorově pitvě. Chceš riskovat, že tě budou otravovat?“

Chápal, že existují důvody pro i proti. Dostat se do novin by jí zvýšilo šance na postup z úřadující náčelnice na náčelnici. Ale stačí říct něco špatně, nebo aby někdo zkomolil citát, a z úřadující bude rázem prozatímní, ne-li v horším případě bývalá.

„Tak kam půjdem?“

Harry otevřel dveře a nastoupil.

„Máš hlad? Mohli bychom zajet ke Gorkému nebo do Zásobárny.“

„Jo, U Gorkého to ještě existuje? Dala bych si polívku.“

Osm bloků proplétání se návalem v centru města a hledání volného parkoviště jim zabralo patnáct minut. U Gorkého si objednali džbánky domácího ruského piva a Teresa si k němu dala slepičí polévku s rýží.

„Dlouhej den, co?“ otevřel konverzaci.

„Docela jo, ani jsem neobědvala. Trčela jsem tam pět hodin.“

Bosch se potřeboval dozvědět víc o Moorově pitvě, ale nemohl to vybalit přímo. Bude ji muset přivést k tomu, aby se chtěla svěřit sama.

„Jak jsi prožila Vánoce? Sblížili jste se s manželem?“

„Ani kousek. Prostě to nešlo. Nikdy se nedokázal smířit s tím, co dělám, a teď, když mám šanci šéfovat soudnímu lékařství, je to ještě horší. Odešel den před Vánocemi, a tak jsem byla sama. Chtěla jsem dneska zavolat právničce, aby pokračovala v práci na podání o rozvod, ale nestihla jsem to.“

„Škoda, že ses neozvala. Já jsem trávil Vánoce s kojotem.“

„Ale? Timido se pořád potlouká kolem?“

„Jo, sem tam se zastaví. Naproti přes průsmyk hořelo. Myslím, že se vylekal.“

„Četla jsem o tom. Měl jsi štěstí.“

Bosch přikývl. S Teresou Corazónovou ho už čtyři měsíce poutalo občasné přátelství a při každém setkání to jiskřilo povrchními důvěrnostmi. Šlo ale spíše o příležitostný vztah, pevně založený na potřebách fyzických, nikoli citových, který u žádného z nich nikdy nepřerostl v hlubší vášeň. Jsou to už měsíce, co se odloučila od manžela, profesora na lékařské fakultě UCLA, a Harryho si zřejmě vybrala za vhodný objekt své náklonnosti. On ale věděl, že pro ni není ničím víc než druhotným prostředkem kratochvíle, protože mezi jejich sporadickými schůzkami uplynuly někdy i týdny. Navíc iniciativu pokaždé přenechával jí.

Pozoroval, jak sklání hlavu, fouká si na lžíci a srká polévku. Viděl, jak se v misce vznášejí plátky mrkve. Hnědé lokny jí padaly na ramena. Teď foukala na další lžíci a pár pramínků vlasů si přitom přidržovala rukou. Pak si zase srkla. Její kůže měla přirozený tmavohnědý odstín a tvář nabírala exotické eliptické zakroužení, podtržené vysoko posazenými lícními kostmi. Plné rty zdůrazňovala červená rtěnka a tváře ozvláštňovaly jemné bílé chloupky. Věděl, že jí musí být kolem pětatřiceti, ač si nikdy nebyl jist, kolik je jí přesně. Nakonec si všiml nehtů. Nepěstěné a nakrátko ostříhané, aby nepropíchly gumové rukavice, její každodenní pracovní nástroje.

Popíjel těžké pivo ze stejně těžkého džbánku a uvažoval, jestli právě začíná další milostná epizoda, nebo zda mu opravdu přišla říct něco závažného o výsledcích pitvy Juana Doea č. 67.

„Asi bych potřebovala na Silvestra někam ven,“ řekla a vzhlédla od polévky. „Na co tak zíráš?“

„Pozoruju tě. Když potřebuješ, máš to mít. V novinách jsem se dočetl, že v Catalině bude hrát Frank Morgan.“

„Kdo to je a co hraje?“

„Uvidíš. Mně se líbí.“

„To ode mě byla hloupá otázka. Pokud se líbí tobě, tak to bude hrát na saxofon.“

Harry se usmál – spíše pro sebe než pro ni. Z jistoty, že má rande, pociťoval štěstí. Pomyšlení na osamělý Silvestr ho znervózňovalo více než opuštěnost o Vánocích, o Díkuvzdání či kdykoli jindy. Silvestrovská noc patřila jazzu a saxofon samotnému hrozil rozjitřit duši.

Usmála se a opáčila: „Harry, s ženami trpícími odloučením to umíš fenomenálně.“

Vzpomněl si na Sylvii Moorovou a její smutný úsměv.

„No,“ prohlásila Teresa, která nejspíš vycítila, že Bosch v myšlenkách uniká jinam, „určitě bys rád věděl, co to bylo za brouky ve vnitřnostech Juana Doea č. 67.“

„Nejdřív dojez.“

„Ne, to je dobrý. Tohle mě netrápí. Když strávím celý den řezáním do masa, vždycky dostanu hlad.“

Stále se usmívala. Často sahala k takovým průpovídkám, jako by zkoušela, jak se bude stavět k jejímu zdroji obživy. Poznal, že pořád visí na manželovi, ať si říkala, co chtěla. Chápal to.

„Doufám, že ti nebudou chybět nože, až z tebe udělají řádného náčelníka. Potom si řízneš leda tak do rozpočtu.“

„Ne, já budu pracující šéf, který se stará o speciální případy. Jako dneska. Ačkoli nevím, jestli ještě mají chuť mě jmenovat nastálo.“

Harry poznal, že se mu podařilo setřást nepříjemný pocit na ni. Teď může být ta pravá chvíle.

„Chceš si o tom promluvit?“

„Ne. Teda chtěla bych, ale nemůžu. Věřím ti, Harry, ale asi bych to zatím neměla pouštět ven.“

Přikývl a nechal to být s odhodláním přivést později řeč zpátky a dopídit se, co se při Moorově pitvě nepovedlo. Z kapsy v kabátě vylovil notes a položil ho na stůl.

„Tak dobře. Ale pověz mi o Juanu Doeovi č. 67.“

Odsunula misku s polévkou na okraj stolu a vzala si na klín kožený kufřík. Vytáhla tenké žluté desky a rozložila si je před sebou.

„Takže. Tuhle kopii si potom můžeš nechat. Nejdřív ti to vysvětlím. Prošla jsem si poznámky a všecko, co k tomu Salazar měl. Asi víš, že příčinou smrti byly mnohočetné tupé údery do hlavy. Tříštivé zlomeniny čelní, temenní, klínové a nadočnicové kosti.“

Při popisování všech těch zranění se názorně dotýkala vrcholku čela, hlavy vzadu, levého spánku a okraje kosti nad levým okem. Oči neodtrhla od papírů.

„Každá z nich je smrtelná sama o sobě. Našly se i další rány utržené v sebeobraně, na ty se můžeš podívat později. No, ze dvou z těch ran na hlavě vytáhl dřevěné třísky. Vypadá to na něco jako baseballovou pálku, ale asi ne tak širokého. Ty tříštivé rány jsou obrovské, takže nástroj s pákovým účinkem. Ne obyčejný klacek, něco většího. Násada od krumpáče, lopaty nebo tak – možná hřeblo na čištění bazénu. Ale s největší pravděpodobností něco hrubě opracovaného. Jak říkám, Sally z těch ran vytáhl třísky. Nevím, jestli by je mohlo zanechat obroušené a lakované hřeblo.“

Na chvíli se zahloubala do poznámek.

„Další věc – nevím, jestli ti to Porter řekl, ale to tělo tam bylo s velkou pravděpodobností odloženo. Smrt nastala nejméně šest hodin před nálezem. A podle provozu v té uličce a skrz zadní vchod do restaurace by tam nemohlo zůstat ležet celou tu dobu bez povšimnutí. Čili někdo ho tam musel pohodit.“

„Jo, to bylo v poznámkách.“

„Fajn.“

Začala listovat stránkami, letmo si prohlížela pitevní fotografie a odkládala je stranou.

„Tady je to. Výsledky z toxikologie ještě nepřišly, ale podle zbarvení krve a jater tam nebude nic. Ale to je moje – nebo spíše Sallyho – domněnka, takže se na to moc nespoléhejme.“

Harry přikývl. Zatím si nic nepoznamenal. Zapálil si a jí to patrně nevadilo. Ještě nikdy si na jeho kouření nestěžovala, i když jednou – zrovna přihlížel pitvě – vešla ze sousedního sálu a ukázala mu plíce čtyřicetiletého muže, který denně zlikvidoval tři balíčky cigaret. Připomínaly černé mokasíny přejeté nákladákem.

„Jak je ti známo,“ pokračovala, „vždycky děláme výtěry a rozbor obsahu žaludku. Zaprvé, v ušním mazu jsme našli jakýsi hnědý prášek. Stejný jsme vyčesali z vlasů a vyškrábli i zpod nehtů.“

Bosche napadlo, že to bude dehtový heroin, složka černého ledu.

„Heroin?“

„Správná úvaha, ale ne.“

„Obyčejný hnědý prach.“

Harry si udělal první poznámku.

„Ano, vzali jsme ho trochu na sklíčka, rozfoukali a podle nás to vypadalo na pšenici.“

„To jako lupínky? Měl v uších a ve vlasech prach z pšeničných lupínků?“

Ke stolu přišel číšník v bílé košili, černé kravatě a s parádní ukázkou rusky zarputilého pohledu se zeptal, zda si přejí něco dál. Očima sklouzl na hromádku fotografií vedle Teresy. Nahoře ležel obrázek Juana Doea svlečeného na pitevním stole. Koronérka ho rychle zakryla a Harry objednal další dvě piva. Muž se pomalu vzdálil.

„Takže byly to pšeničné lupínky?“ zopakoval otázku. „Zbytky na dně krabice?“

„Ne tak docela. Ale nezapomeň na to a nech mě mluvit dál. Bude to trochu složitější.“

Pokynul, ať pokračuje.

„Z nosního výtěru a obsahu žaludku jsme došli ke dvěma zajímavostem toho druhu, co mě na téhle práci přitahují, i když to jiným lidem ke mně neladí.“ Vzhlédla od papírů a usmála se na něj. „No, v obsahu žaludku Salazar identifikoval kávu, rozžvýkanou rýži, kuře, paprikové lusky, různá koření a prasečí střevo. Stručně řečeno, jedl chorizo – mexické párky. Podle střev, do kterých ty párky natlačili, bych usuzovala na domácí výrobu, nic kupovaného. Dal si to krátce před smrtí. V žaludku téměř nestačilo nastat trávení. Možná byl dokonce přepaden u jídla. V krku a v ústech už sice neměl nic, zato zbytky v zubech.

A ty zuby byly mimochodem všechny jeho. Bez jediného zubařského zásahu. Začíná ti být jasné, že ten chlápek nebyl zdejší?“

Bosch si s přikývnutím vzpomněl na Porterovy poznámky, podle nichž Juanovo oblečení pocházelo z Mexika. Pilně si zapisoval.

„A v žaludku měl taky tohle,“ pokračovala.

Přes stůl mu přisunula fotografii narůžovělého broučka s jedním křídlem pryč a druhým zlomeným. Vypadal jako mokrý, což nejspíš po nálezu v břiše i byl. Ležel na kultivační misce vedle desetníku, který ho co do velikosti desateronásobně převyšoval.

Harry zaznamenal číšníka stojícího tři metry od stolu se dvěma pivy. Zvedl je zároveň s obočím. Bosch mu pokynul, že se může bezpečně přiblížit. Postavil sklenice na stůl, kradmo pohlédl na fotku brouka a rychle se vytratil. Harry vrátil fotku Terese.

„Co je to zač?“

„Trypetid,“ odpověděla s úsměvem.

„No jasně, zrovna jsem to chtěl říct,“ zvolal Bosch.

Zasmála se otřepanému vtipu.

„Je to ovocná muška ze Středomoří. Drobný hmyz, který páchá obrovské škody na kalifornských citrusech. Salazar požádal o dobrozdání, protože jsme neměli ponětí, co je zač. Nechala jsem to jednoho vyšetřovatele zanést na UCLA k jednomu entomologovi, kterého mi doporučil Gary. Ten nám ji identifikoval.“

Gary, jak Bosch věděl, byl manžel, s nímž už ale nežila. Kýval na to, co říkala, ale jako nález mu to nepřipadalo důležité.

Pokračovala: „Teď přejděme k nosnímu výtěru. Tam byl zase ten pšeničný prach a pak jsme v něm našli tohle.“

Po stole mu podala následující snímek. Další laboratorní miska s desetníkem a vedle něj nepatrná růžovohnědá čárka, tentokrát ale mnohem menší než muška na předchozí fotce, přesto se v ní dal rozeznat brouček.

„Co je tohle?“ zeptal se.

„Podle mých entomologů totéž, ale předchozí stadium, larva.“

Spletla prsty do sebe a vystrčila lokty. Usmívala se a čekala.

„Ty se v tom asi vyžíváš, že?“ odpověděl. Nasál asi čtvrt džbánku piva. „Dobře, dostalas mě. Co to všechno znamená?“

„No, víš aspoň trochu, co to je ovocná muška, že? Dokáže zničit celou citrusovou úrodu, srazit zemědělství do kolen, spolykat miliony, žádná pomerančová šťáva k snídani atakdále atak– dále. Konec naší civilizace, ne?“

Přikývl a ona pokračovala rychlou řečí.

„Zdá se, že nám sem rok co rok někdo zavléká octomilky středozemní. Určitě jsi viděl ceduli s karanténou u silnice nebo slyšel, jak helikoptéry v noci rozprašují postřik.“

„Jo, zdá se mi z toho o Vietnamu.“

„Nejspíš jsi taky slyšel nebo četl o hnutí proti postřikům. Někteří tvrdí, že je to jedovaté jak pro brouky, tak i pro lidi a chtějí to zarazit. Takže co s tím nadělá Ministerstvo zemědělství? Jedna možnost je rozjet ve větším druhou metodu, kterou na to mají.

Federální ministerstvo zemědělství a Státní projekt na vyhlazení octomilek vypouští po celé jižní Kalifornii miliardy sterilních mušek. Miliony týden co týden. Vtip spočívá v tom, že mušky, které se sem už dostaly, se budou muset spářit se sterilními partnery, čímž kalamita odumře, protože se jejich reprodukce bude snižovat. Čistě matematický výpočet, Harry. Konec problému, pokud se jim to tady podaří nasytit sterilními jedinci.“

Výklad skončil, ale Bosch pořád nechápal smysl.

„Teda, zní to fantasticky, ale týká se to nějak toho, proč…“

„Už se dostávám k pointě. Hned to bude, jenom poslouchej. Jsi detektiv, a poslouchání se od tebe očekává. Jednou jsi mi řekl, že vyřešit vraždu znamená nechat lidi rozpovídat a jenom naslouchat. Hned ti to řeknu.“

Zvedl ruce v souhlasném gestu a nechal ji pokračovat.

„Mušky, které vypouští ministerstvo se v larválním stadiu vysuší a nabarví narůžovo, aby se udržel přehled a aby se v pastích, které visí všude po pomerančovnících, daly snadno rozlišit od normálních. Po nabarvení se larvy ozáří, čímž jsou sterilizovány, a pak se vypustí.“

Harry přikývl. Začínalo to znít zajímavě.

„Naši entomologové prozkoumali dva vzorky získané z Juana Doea č. 67 a našli tohle.“ Mrkla do poznámek ve složce. „Dospělá muška získaná ze žaludku zavražděného byla nabarvená a sterilizovaná samička. Tedy nic zajímavého. Jak jsem říkala, vypouštějí jich sto milionů týdně, pár miliard za rok, takže by nebylo nic zvláštního, kdyby náš člověk někdy v Kalifornii omylem nějakou spolkl.“

„Tím se pole zužuje,“ poznamenal Bosch. „A co ten druhý vzorek?“

„Ta larva je ale něco jiného,“ usmála se. „Doktor Braxton, entomolog, říkal, že byla nabarvená podle pokynů ministerstva. Ale Juanu Doeovi se do nosu dostala ještě před ozářením, čili sterilizací.“

Rozpletla prsty a spustila si ruce podél těla. Tolik fakta. Teď nastal čas na úvahy a první pokus přenechávala Harrymu.

„Takže měl v těle dvě nabarvené mušky, jednu sterilizovanou, druhou ne,“ srovnával si údaje. „To by mě vedlo k závěru, že se těsně před smrtí nacházel na místě, kde se provádí sterilizace. Kolem jsou miliony mušek. Jedna či dvě mu uvízly v jídle. Jednu mohl vdechnout nosem. Něco na ten způsob.“

Přikývla.

„A co ten pšeničný prach v uších a ve vlasech?“

„Pšeničný prach je krmivo. Braxton říkal, že ho používají při chovu.“

Harry pokračoval: „Tak to budu potřebovat zjistit, kde to chovají, tyhle sterilní mušky. Možná o Juanovi budou vědět. Vypadá to, že tam byl zaměstnaný jako chovatel či co.“

Usmála se a řekla: „A proč se nezeptáš mě, kde to dělají?“

„Kde, Tereso?“

„No, vtip chovu je v tom, že už se stal součástí přírodní populace mušek a životního prostředí, takže pokud nějaká vyklouzne ještě před ozářením, nic hrozného se neděje.

A tak má federální ministerstvo smluvní chovatele na dvou místech, Havaj a Mexiko. Na Havaji jsou tři, další na Oahu. V Mexiku je jeden poblíž Zihuatenejo a největší ze všech sídlí u…“

„Mexicali.“

„Jak to víš, Harry? Tys to všechno už věděl a mě necháš…“

„To bylo naslepo. Shoduje se to s něčím jiným, na čem taky dělám.“

Počastovala ho kosým pohledem, až mu na chvíli zabylo líto, že jí pokazil radost. Dopil pivo a rozhlédl se po háklivém číšníkovi.

10

Zavezla ho zpátky k Rudému větru a pak za ním jela z města do kopců k jeho domu. Bydlela v činžáku u Hancockova parku, což bylo blíže, ale říkala, že tam v poslední době strávila příliš mnoho času sama a že by si chtěla poslechnout kojota. Harry chápal skutečný důvod – že se jí na konci bude snadněji odcházet, než kdyby žádala jeho, aby už šel.

Nevadilo mu to. Vlastně se u ní cítil svázaný. Příliš mu to místo připomínalo, kam spěje celé město. Bylo to podkroví v pátém patře s výhledem na centrum v historickém obytném domě nazvaném Warfield. Zvenku si zachoval nádheru roku 1911, kdy ho dostavěl George Allan Hancock. Krásná architektura s modrošedou terakotovou fasádou. Stavitel nešetřil petrodolary, což na uličním průčelí prozrazovaly i stylizované lilie a modilliony. Ale proti interiéru, tedy tomu současnému, měl Bosch námitky. Před pár lety to místo koupila japonská firma, která ho nechala kompletně vykuchat, restaurovat, renovovat a opravit. Ve všech bytech vybourali zdi a proměnili je v jednu dlouhou, sterilní místnost s podlahou z imitace dřeva, přepážkami z nerezu a pásovým osvětlením. Bosch by řekl hezká slupka, nic víc. A George by si to podle něj myslel taky.

Když dorazili k Harrymu domů, pokračovali v hovoru, zatímco on na verandě chystal zahradní gril a dal na něj opékat syrovou červenou filetu. Koupil si ji na Vánoce a zatím se nezkazila. Vystačila na dvě porce. Teresa povídala, že okrsková komise nejspíš do konce roku neformálně rozhodne o budoucím náčelníkovi soudního lékařství. Harry jí popřál hodně štěstí, i když vnitřně si to nepřál. Byl to politický úřad, v němž holka bude muset poslouchat jak hodinky. Proč se nechat chytit? Raději změnil téma.

„Jestli ten chlápek, Juan Doe, byl někde u Mexicali, kde dělají tyhle ovocné mušky, jak se podle tebe jeho tělo mohlo dostat celou tu cestu až sem?“

„To není moje práce,“ odpověděla.

Stála u zábradlí a shlížela dolů do údolí. Chladný, svěží vzduch se tetelil miliony světýlek. Přes ramena měla přehozenou jeho bundu. Harry polil rybu ananasovou grilovací šťávou a pak ji obrátil.

„Tady u ohně je pěkně teploučko,“ řekl. Chvíli ještě lelkoval nad filetami a pak navázal: „Řekl bych, že možná kdosi neměl zájem, aby se někdo rýpal v tom kšeftu s Ministerstvem zemědělství. Chápeš? Nechtěli, aby se to tělo spojovalo s jejich výrobnou. A tak ho prostě odvezli co nejdál.“

„To jo, ale až do Los Angeles?“

„Možná, že… No, nevím. Je to kus cesty.“

Zůstali pár chvil v tichosti, ponoření každý do svých úvah. Harry slyšel a cítil, jak ananasová poleva se syčením skapává na uhlíky. Zeptal se: „Jak se dá převézt mrtvola přes hranici?“

„Myslím, že se odtamtud pašují i mnohem větší balíky, co říkáš?“

Přikývl.

„Už jsi, Harry, někdy byl v Mexicali?“

„Jenom jsem tam projížděl cestou do Bahia San Felipe, když jsem jel loni v létě na ryby. Ale bez zastávky. A ty?“

„Nikdy.“

„Víš, jak se jmenuje to město hned za hranicí? Na naší straně?“

„Ne-e.“

„Calexico.“

„To kecáš? Tam se…?“ Jo.“

Ryba byla dopečená. Nabral ji vidličkou na talíř, zakryl gril a vešli dovnitř. Podával ji se španělskou rýží a kořením pico pico. Otevřel láhev červeného a naplnil dvě sklenice. Krev bohů. Bílé neměl. Když se na stole ocitlo všechno, uviděl jí na tváři úsměv.

„Nepřipadám ti jako televizní kuchař?“

„Taky mě to napadlo. Vypadá to dobře.“

Přiťukli si a dali se tiše do jídla. Pochválila ho za vaření, i když věděl, že ryba bude trochu přesušená. Pak se znovu ponořili do běžné konverzace. Celou dobu pásl po příležitosti zeptat se na Moorovu pitvu, ale musel si počkat, až dojedí.

„Co máš v plánu dál?“ zeptala se a odložila ubrousek na stůl.

„Asi sklidím ze stolu a mrknu se, jestli…“

„Ale ne, víš, co myslím. S tím Juanem Doem.“

„Ještě nevím. Chtěl bych si znova promluvit s Porterem. A asi se podívám po Ministerstvu zemědělství. Docela rád bych věděl víc o tom, jak se sem ty mušky z Mexika dostávají.“

Přikývla a řekla: „Kdyby sis chtěl promluvit s entomologem, dej vědět, zařídím ti to.“

Díval se, jak znovu nabírá ten nepřítomný pohled, který se o ni pokoušel celý večer.

„Co ty?“ zeptal se. „Copak bys chtěla vědět?“

„O čem?“

„O těch problémech kolem Moorovy pitvy.“

„Je to na mě vidět, co?“

Vstal a odnesl talíře. Teresa se nehýbala od stolu. Posadil se zpátky a vyprázdnil víno z láhve do sklenic. Rozhodl se, že jí nabídne něco za něco, aby si nevyčítala, že mu jen tak prozradila, co neměla.

„Poslyš, Tereso, myslím, že bychom si spolu měli trochu popovídat. Podle mě tady máme dvě vyšetřování, možná i tři, která můžou patřit dohromady. Různé paprsky jednoho kola.“

Zmateně k němu vzhlédla. „Jaké případy, o čem to mluvíš?“

„Je mi jasné, že to, co ti chci říct, je mimo tvou kompetenci, ale myslím si, že bys o tom měla vědět, aby ses snadněji mohla rozhodnout. Celý večer se na tebe dívám a vidím, že zápasíš s problémem a nevíš jak dál.“

Chvíli zaváhal a dal jí možnost odvést řeč. Když jí nevyužila, povyprávěl jí o zadržení Marvina Dancea a o souvislostech s vraždou Jimmyho Kappse.

„Když jsem zjistil, že Jimmy Kapps vozil led z Havaje, zašel jsem se za Calem Moorem vyptat na černý led. Znáš to, konkurence. Chtěl jsem vědět, odkud pochází, jak ho získat, kdo to prodává, prostě všechno, abych si udělal obrázek, kdo mohl toho hocha oddělat. No, podstatné je, že jsem si myslel, že to Moore na mě hraje. Tvrdil, že nic neví, a až dneska jsem se dozvěděl, že sepisoval záznam o černém ledu. Tahal ze mě rozumy o mém případu. Něco mi tajil, zároveň si však sám skládal nějaké věci, než zmizel. Ten spis jsem dneska dostal. Obsahoval poznámku ‚Pro Harryho Bosche‘.“

„Co tam bylo, v tom spisu?“

„Dost. Včetně špionážní zprávy, podle které je pravděpodobným hlavním zdrojem černého ledu jeden ranč v Mexicali.“

Hleděla na něj, ale neříkala nic.

„Což nás přivádí k našemu Juanovi. Porter se z toho vyvlík a případ jsem dneska dostal já. Prošel jsem si záznamy. Můžeš třikrát hádat, kdo našel jeho tělo a na druhý den zmizel.“

„Doprčic,“ zareagovala.

„Přesně tak. Cal Moore. Co to znamená, netuším. Ale byl to on, kdo ohlásil nález těla. Druhý den zmizel. Za týden ho našli v motelovém pokoji, domnělá sebevražda. A den nato – hned jak ho objevili, byly toho plné noviny a televizní zprávy – si Porter zavolá a povídá ‚Tak hoši, víte co, já padám. Připadá ti na tom všechno v pořádku?“

Teresa prudce vstala od stolu a přešla k posuvným dveřím na verandu. Hleděla přes sklo na protější stranu průsmyku.

„Ti hajzli,“ sykla. „Oni to prostě chtějí celé zasklít. Aby prý to někomu nebylo nepříjemné.“

Bosch k ní zezadu přistoupil.

„Musíš se někomu svěřit. Třeba mně.“

„Ne, nemůžu. Povídej ty.“

„Já už jsem mluvil. Moc víc nevím, samý zmatek. Ten spis mi už moc neřekl, jenom že DEA Moora informovala, že černý led k nám chodí z Mexicali. Podle toho jsem taky hádal toho dodavatele ovocných mušek. A navíc se tím proplétá Cal. Vyrůstal v Calexiku a Mexicali. Vidíš, je tam trochu moc shod najednou, ale já tolika náhodám nevěřím.“

Pořád ještě se dívala do okna. Mluvil k jejím zádům, ale ve dveřích viděl ustaraný výraz. Cítil i její parfém.

„Podstatné na tom spisu je, že ho neměl ani v kanceláři, ani doma. Našel se tam, kde by ho nikdo z vnitřního vyšetřování, ani z loupeží a vražd nečekal. A když na to hoši z jeho týmu přišli, objevili lístek, že to mají dát mně. Rozumíš?“

Odpověděl mu zmatený odraz ve skle. Obrátila se a zašla do obývacího pokoje. Posadila se na polstrovanou židli a rukama si prohrábla vlasy. Harry zůstal na nohou a přecházel před ní po dřevěné podlaze sem a tam.

„Proč nechal lístek, že mají spis předat mně? To si určitě nepoznamenal pro sebe. Sám věděl, že ten spis dělá pro mě, takže ten vzkaz byl pro někoho jiného. Z čehož vyplývá, že buď v době, kdy ho psal, věděl, že se chce zabít, nebo…“

„…že ho zavraždí,“ dokončila myšlenku.

Bosch přikývl. „Přinejmenším mu muselo být jasné, že v něčem trčí příliš hluboko. Že je v kaši, v nebezpečí.“

„Proboha,“ zasténala.

Harry k ní přistoupil se sklenicí vína. Sklonil se k ní.

„Musíš mi o té pitvě říct. Něco není v pořádku. Slyšel jsem ty kecy z oficiálního prohlášení, co vydali. Neprůkaznost pitvy. Co je to za blbost? Odkdy nepoznáš, jestli rána puškou do obličeje někoho zabila, nebo ne? Tak mi to pověz, Tereso. Vymyslíme, co s tím.“

Pokrčila rameny a zavrtěla hlavou, ale Harry už poznal, že bude mluvit.

„Řekli mi, že jelikož nejsem stoprocentně… Ale nesmíš nikde říct, od koho to máš. To nesmíš.“

„Nedopadne to na tebe zpátky. Použiju to, jenom když budu muset, abych pomohl nám oběma, ale neobrátí se to proti tobě. Slibuju.“

„Nařídili mi s nikým o tom nemluvit, protože jsem neměla úplnou jistotu. Zástupce Irving, ten arogantní čurák, do toho uměl akorát šťourat. Prý že okrsková komise už brzy bude o mě rozhodovat… Že hledají náčelníka soudního lékařství, který umí být diskrétní… A že má mezi jejími členy kamarády. Nejradši bych na něho vzala skalpel!“

„Toho si nevšímej. Čím sis nebyla stoprocentně jistá?“

Vyzunkla sklenici vína. A potom to z ní vyhrklo. Vyprávěla, že pitva probíhala normálním rutinním způsobem až na to, že kromě dvou detektivů, kteří případ vyšetřovali, Sheehana a Chastaina z vnitřního vyšetřování, asistoval i policejní náčelník Irving. Po ruce měli taky laboratorního technika pro porovnání otisků prstů.

„Rozklad tkání už dost pokročil,“ pokračovala Teresa, „musela jsem odříznout konečky prstů a postříkat je chemickým tu– židlem. Collins, můj technik, potom úspěšně sejmul otisky. Porovnání provedl přímo na místě, protože Irving s sebou přinesl vzor. Shodovaly se. Byl to Moore.“

„A co zuby?“

„Se zubní identifikací to bylo těžké. Nedotčeného toho moc nezůstalo. Porovnali jsme kus řezáku nalezený ve vaně s jakýmisi dentálními záznamy, co přinesl Irving. Moore měl díru po kořeni, kterou jsem našla. Takže taky shoda.“

Autopsie začala po ověření identity a hned došla k jasnému závěru: Poškození způsobené dvouhlavňovou zbraní bylo masivní a smrtelné s okamžitým účinkem. Ale když začala zkoumat materiál, který byl oddělen od těla, vyvstaly pochybnosti, zda lze Moorovu smrt klasifikovat jako sebevraždu.

„Síla zásahu měla za následek kompletní odstřelení lebky,“ pokračovala, „přičemž pitevní protokol žádá prozkoumání všech životně důležitých orgánů včetně mozku.

S tím nastal problém, protože větší část byla rozmetána vlivem širokého profilu zásahu. Řekli mi, myslím, že broky pochází z dvouhlavňovky s uspořádáním vedle sebe. To bylo zjevné na velké šířce obrazce zásahu. Přesto ale zůstaly velká část předního mozkového lcjoku a přilehlý fragment lebky netknuté, i když byly zvlášť.

Víš, co to znamená? Rozptylový obrazec říká, že tahle část byla ustřelena do vany. Je to… na tebe moc? Vím, že jsi ho znal.“

„Moc dobře ne. Pokračuj.“

„Takže jsem prohlédla tuhle část, aniž jsem čekala, že objevím něco nového. Jenže omyl. V laloku podél lebeční výstelky byl krevní výron.“

Lokla si z jeho sklenice a dýchala těžce, jako by vymítala démona.

„Takže, Harry, to je ten zatracený velký problém.“

„To mi vysvětli.“

„Mluvíš jak Irving, vysvětli, vysvětli. Je to snad jasné. Ze dvou důvodů. Především při náhlé smrti nenastává takhle velké krvácení. Pokud je mozek oddělen od těla doslova ve zlomku sekundy, nemůže dojít k rozsáhlému krvácení do výstelky. Tohle dejme tomu nechává trochu prostoru k dohadům – ať si ho Irving má. Pokud se ale týče druhého důvodu, není o čem diskutovat. Krvácení jasně dokládá zranění zpětným rázem. O tom jsem nezapochybovala ani na chvíli.“

Harry si rychle zopakoval, co se naučil o anatomii za deset let asistování při pitvách. Mozkové zranění zpětným rázem je poškození, které vzniká na straně odvrácené od místa nárazu. Mozek se uvnitř lebky chová prakticky jako rosolový odlitek. Úder do hlavy zleva často způsobuje nejhorší poranění na pravé straně tím, že rázová síla vrhne rosol proti pravé stěně lebeční. Moorovo krvácení do přední části mozku, jak ho Teresa popsala, by znamenalo, že dostal ránu zezadu. Výstřel do obličeje to způsobit nemohl.

„Bylo by možné…,“ nedořekl, protože sám nevěděl, nač se ptát. Náhle si uvědomil téměř fyzickou bolest po cigaretě a rozpleskl konec čerstvé krabičky o dlaň.

„Co se stalo dál?“ ptal se při otevírání cigaret.

„No, když jsem to začala vysvětlovat, Irving celý ztuhl a v jednom kuse se ptal ‚Víte to jistě? Je to stoprocentně přesné? Neunáhlujeme se?‘ a pořád dokola. Myslím, že to bylo naprosto jasné. Nechtěl jiný výsledek než sebevraždu. V momentě, kdy jsem vznesla pochybnosti, spustil o unáhlených závěrech a potřebě postupovat pomaleji. Žvanil, jak by oddělení bylo zklamáno, kam až může dospět vyšetřování, při němž se nepostupuje dosti obezřetně a korektně. To jsou jeho slova. Pitomec jeden!“

„Nehas, co tě nepálí,“ napověděl Bosch.

„Přesně tak. Tak jsem jim na rovinu řekla, že to za sebevraždu neprohlásím. Potom mi vymluvili, abych to klasifikovala jako vraždu. A odtud se vzal ten závěr o neprůkaznosti. Prozatímní kompromis. Mám pocit, jako bych něco spáchala. Zatracení hajzli.“

„Chystají se to zasklít,“ uvažoval Harry.

Nechápal to. Za tou nechutí se muselo skrývat Oddělení vnitřního vyšetřování. Ať už byl Moore namočen v čemkoli, Irving je určitě přesvědčen, že ho to dohnalo k sebevraždě nebo ke smrti cizí rukou. Ať tak, nebo tak, zjevně nechtěl tu Pandořinu skříňku otvírat, dokud se nedozví, co se z ní vysype. Možná se to ani netoužil dozvědět. Pro Bosche to znamenalo jediné – byl sám. Ať vypátrá cokoli, předat to Irvingovi nebo loupežím a vraždám znamená nechat to pohřbít. Takže pokud chce pokračovat, jedině na vlastní pěst.

„Vědí, že Moore pro tebe něco dělal?“ zeptala se Teresa.

„Teď už nejspíš jo, ale v době, kdy byli s tebou, určitě ne. Ale to asi bude fuk.“

„A co případ Juana Doea, že tělo našel on?“

„Netuším, co o tom mají.“

„Co budeš dělat?“

„Nevím. Nemám ani zdání. A co ty?“

Dlouho mlčela. Pak vstala a přistoupila blíže. Přimkla se k němu a políbila ho na rty. Zašeptala: „Zapomeňme na všechno, aspoň na chvíli.“

Při milování se jí úplně poddával, nechal se jí vést a usměrňovat, zacházet s jeho tělem podle libosti. Bývali spolu dost často, aby jim bylo dobře a aby navzájem znali své zvyky. Stádia zvědavosti a ostychu už měli za sebou. Skončili ona rozkročmo posazená nahoře, on opřený o polštáře v čele lůžka. Hlavu měla zvrácenou dozadu, ostříhané nehty bezbolestně zaryté do jeho hrudníku a nevydala hlásku.

Harry ve tmě vzhlédl a z uší jí uviděl padat stříbřité kapičky. Zvedl paži, dotkl se náušnic a sjel dlaní po krku na rameno a prsa. Měla teplou, vlhkou kůži. Pomalým, systematickým pohybem jako ho by zatlačovala do prázdnoty, v níž nic jiného nemůže existovat.

Když oba odpočívali, Teresa stále schoulená na něm, pocítil záchvěv viny. Myslel na Sylvii Moorovou. Jak sem může pronikat žena, kterou poznal teprve včera večer? Ale byl to fakt. Přemýšlel, proč se cítí vinen. Možná je to za něco, co se teprve stane.

Zdálo se mu, že v dálce za domem zaslechl krátké, vysoké kojoti zavytí. Teresa zvedla hlavu z jeho prsou a naslouchali osamělému nářku spolu.

„To byl Tímido,“ uslyšel, jak tiše šeptá.

Pocit viny přiletěl znovu. Myslel na Teresu. Podvedl ji, aby se mu svěřila? Spíše ne. Možná se i tahle vina týkala něčeho budoucího. Co mohl vědět, jak naloží s informacemi, které mu poskytla?

Teresa zřejmě vycítila, že jeho myšlenky bloumají daleko od ní. Možná podle srdce, které změnilo tep, nebo podle napětí ve svalech.

„Nic,“ ozvala se.

„Co?“

„Ptal ses, co chci dělat. Nic. Nehodlám do těch lží zabřednout ještě víc. Jestli to chtějí smést, tak ať.“

Hany si uvědomil, že by byla dobrým stálým šéfem soudního lékařství pro okrsek Los Angeles.

Cítil, jako by se od ní ve tmě vzdaloval.

Odtáhla se a sedla si na kraj postele. Dívala se oknem na dorůstající měsíc. Nechali rozhrnutý závěs. Kojot se ozval znovu. Boschovi se zdálo, že mu odněkud z dálky odpověděl pes.

„Jsi stejný jako on?“ zeptala se.

„Jako kdo?“

„Timido. Sám v temném světě.“

„Někdy jo, jako každej.“

„Ano, ale ty to máš rád, ne?“

„Ne vždycky.“

„Ne vždycky…“

Přemýšlel, co říct. Jedno špatné slovo a Teresa odejde.

„Promiň, že jsem myšlenkama jinde,“ pokusil se o omluvu. „Je toho hodně…“

Nedomluvil. Na to není omluvy.

„Vyhovuje ti bydlet tady v horách, v malém opuštěném domečku, s kojotem za jediného přítele, že?“

Neodpověděl. Z nevysvětlitelných příčin se mu v myšlenkách vybavila tvář Sylvie Moorové. Tentokrát bez viny. Byl rád, že ji tam má.

„Musím jít,“ prohlásila Teresa. „Zítra mě čeká dlouhý den.“

Pozoroval ji nahou, jak si cestou do koupelny bere z nočního stolku kabelku. Slyšel šumění sprchy. Představoval si, jak si tam smývá všechny stopy po něm a polévá se univerzálním parfémem, který nosila vždy s sebou, aby překrýval všechny pracovní pachy.

Převalil se k hromádce svých šatů na zemi u postele a vytáhl si adresář. Voda ve sprše stále tekla a Harry vytočil číslo. Ozval se hlas omámený spánkem. Blížila se půlnoc.

„Nevíš, kdo to je, a nikdy jsme spolu nemluvili.“

Chvíli trvalo ticho, než byl Harryho hlas poznán.

„Dobrý, dobrý, rozumím. Pochopil jsem.“

„Nastal problém s Moorovou pitvou.“

„Člověče, to přece vím. Neprůkazný výsledek. Nemusíš mě budit, na to…“

„Ne, nerozumíš. Pleteš si pitvu a tiskové oznámení o pitvě. To jsou dvě různé věci. Už rozumíš?“

„Jo… Snad jo. Takže v čem je problém?“

„Zástupce policejního náčelníka a úřadující náčelnice soudního lékařství se neshodli. Podle jednoho sebevražda, podle druhého vražda. Obojí najednou nejde. Právě tomu se v tiskovém prohlášení říká neprůkaznost.“

V telefonu se ozvalo tiché hvízdnutí.

„To je teda dobrý. Ale proč by policajti chtěli zastírat vraždu, navíc vlastního člověka? Přece sebevražda poldy na ně už tak vrhá špatný světlo. Tak proč by tutlali vraždu, ledaže by to znamenalo, že mají co…“

„Správně,“ řekl Bosch a zavěsil.

Minutu nato sprcha zmlkla a Teresa vyšla ven. Otírala se ručníkem a před Harrym se za svou nahotu zjevně vůbec nestyděla, což mu trochu vadilo. Stud nakonec opouštěl všechny ženy, s nimiž kdy co měl, než ony definitivně opustily jeho.

Nechal ji oblékat a sám si mezitím natáhl džíny a tričko. Nemluvili. Dívala se na něj s lehkým úsměvem. Pak ji doprovodil k autu.

„Takže máme pořád rande na Silvestra?“ zeptala se, když jí galantně otevřel dveře.

„Samozřejmě,“ odpověděl, ač mu bylo jasné, že Teresa ho s nějakou výmluvou telefonicky zruší.

Natáhla se k němu, políbila ho na rty a vklouzla za volant.

„Nashle, Tereso,“ rozloučil se přes zavřené dveře.

Když se vrátil dovnitř, bila právě půlnoc. Pokoj voněl jejím parfémem a opět jeho pocitem viny. Zasunul do přehrávače Franka Morgana s Indigovou náladou a zůstal nehybně stát v obýváku za zvuků prvního sóla v Ukolébavce. Napadlo ho, že nezná nic pravdivějšího nad hlas saxofonu.

11

Spánek nepřicházel v úvahu. To bylo Boschovi jasné. Stál na verandě, shlížel dolů na světelný koberec a nechával si chladivým vzduchem zpevňovat změklou kůži i zrající rozhodnost. Poprvé po mnoha měsících se zase cítil ve svém živlu. Znovu na stopě. Hlavou mu procházelo všechno, co dosud o případech znal a v myšlenkách si sestavoval seznam návštěv, jež bude třeba vykonat, a nezbytné příští kroky.

Na prvním místě se ocitl Lucius Porter, zkrachovalý detektiv, jehož ústup se časově shodoval s tak dokonalou souhrou okolností, že nemohla být náhodná. Harry si uvědomil, že samotné pomyšlení na Portera ho rozčiluje. A dráždí tím, jak za něj nastavuje krk Docentovi.

Zašel si pro notes a znovu vytočil Porterovo číslo. Nečekal, že se mu ozve, čímž se vyhnul zklamání. Aspoň v tom byl na Portera spoleh. Mrkl na adresu, kterou měl poznamenanou už z dřívějška, a vyrazil.

Cestou z kopců ažypo Cahuengu nikoho nepředjel. Mířil na sever a u Barhamu najel na Hollywood Freeway. Provoz na dálnici byl sice hustý, ale svižný. Šňůra světel se hladce vlnila rovnoměrnou rychlostí vpřed. Nad Studio City Bosch zahlédl policejní vrtulník s kuželem světla upřeným kamsi na místo zločinu. Vypadalo to skoro, jako by helikoptéra kroužila na vodicím paprsku, který jí bránil vzlétnout a zmizet do dálky.

Harry měl tohle město nejraději v noci. Tma dokázala skrýt spoustu soužení. Město v ní utichalo, zato ale dávalo vyplynout na povrch hlubokým spodním proudům. Právě v chladu vířícího vzduchu měl pocit největší svobody. Ve skrytu stínů. Jako pasažér ve velké limuzíně, z níž vidí ven, aniž je sám spatřen.

Tma v sobě měla cosi náhodného, vrtkavost znaveného štěstí v modré neonové noci. Jaká rozmanitost života – a smrti. Člověk se mohl vézt vzadu v černé limuzíně filmových studií, nebo v modré koronérské dodávce. Hřmot aplausu zněl stejně jako svist kulky, která tmou prolétne kolem ucha. Ta nevypočitatelnost! To je Los Angeles.

Náhlé požáry a bleskové záplavy, zemětřesení, sesuvy půdy. Střelci v projíždějících autech a nacrackovaní lupiči. Opilí řidiči na klikatých cestách. Policejní vrazi a vrazi policajtů. Manželé žen, s nimiž člověk spává. A pak ty ženy. V každém okamžiku každé noci lidé zakoušejí drancování, násilí, mrzačení. Vraždy i lásky. Děti u matčina prsu i opuštěné děti v kontejneru na smetí.

Někde.

V Severním Hollywoodu Harry odbočil na Vanowenskou silnici a pokračoval na východ směrem na Burbank, potom zpátky na sever a do zchátralé obytné čtvrti. Podle graffiti od různých gangů se dalo poznat, že tady převažovali Hispánci. Věděl, že tu Porter žije dlouhá léta. Po zaplacení alimentů a chlastu si nic lepšího nemohl dovolit.

Bosch odbočil do karavanové osady Šťastné údolí. Na konci Růžové uličky našel Porterův široký přívěs. Topil se ve tmě, ani světlo nad vchodem, ani auto pod hliníkovým přístřeškem. Chvíli zůstal sedět v caprici, pokuřoval a pozoroval okolí. Z mexického klubu v Lanershimu se až sem nesla hudba pouliční kapely. Za chvíli ji ale přehlušilo letadlo, které nad hlavami rachotilo k burbankskému letišti. Harry sáhl do skříňky v palubní desce pro kožené pouzdro s baterkou a paklíči a vystoupil.

Třikrát zaklepal, a když se nikdo neozval, otevřel si šperhákem. Neváhal se vloupat k Porterovi, který tuhle hru hrál a nebyl zcela nevinný. Pro Bosche ztratil právo na soukromí, když s ním nejednal na rovinu – když se nezmínil, že to byl Moore, kdo našel tělo Juana Doea č. 67. Harry byl rozhodnutý, že si ho najde a vyptá se jej na to.

Vytáhl miniaturní baterku a rozsvítil si. Držel ji v ústech a v předklonu vsunul do zámku paklíč a malý vtlačovák. Stlačit kolíčky a otevřít dveře mu zabralo jen pár minut.

Vstoupil a přivítal ho kyselý pach, v němž poznal odér opileckého potu. Zavolal Portera jménem, ale nikdo se neozval.

Rozsvítil a začal procházet místnostmi. Skoro každý kousek rovného místa byl plný prázdných lahví. Postel rozesílaná, bílé povlečení ušpiněné. Mezi vypitým sklem na nočním stolku stál popelník přeplněný špačky a spolu s ním soška svatého, kterého Harry nepoznal. Vana v koupelně vedle ložnice byla špinavá, kartáček na zuby ležel na zemi, v koši na odpadky se povalovala flaška od whisky značky buď tak drahé, nebo tak levné, že o ní Harry nikdy neslyšel. Přikláněl se spíše ke druhé variantě.

Další prázdná láhev se nacházela v kuchyňském koši na odpadky. Na lince a ve dřezu nakupené neumyté nádobí. Harry otevřel ledničku, ale našel v ní jen kelímek hořčice a karton vajec. Byt se v mnohém podobal svému obyvateli. Projevů života se v něm našlo pomálu, pokud to vůbec život byl.

Vrátil se do obývacího pokoje a ze stolku vedle žlutého gauče vzal zarámovanou fotku – obrázek ženy. Nepříliš atraktivní, leda snad pro Portera. Bývalá manželka, z jejíhož odchodu se nevzpamatoval. Asi. Postavil obrázek zpátky a v tom okamžiku zazvonil telefon.

Harry šel po zvuku do ložnice. Telefon ležel na zemi u postele. Po sedmém zazvonění zvedl sluchátko a předstíraně rozespalým hlasem se ozval: „Co je?“

„Portere?“

„Jo.“

A ticho. Nepodařilo se. Ale poznal Bosch ten hlas? Byl to Docent? Ne, ten ne. Podle jediného slova… Ale stejně tam byl slyšet přízvuk, asi špíanělský, pomyslel si. Uložil si to do paměti a vstal z lůžka. Přeletělo další letadlo a karavan se přitom celý rozdrnčel. Vrátil se do obýváku a nedbale prohledal stůl s jednou zásuvkou, i když mu to nepomohlo odpovědět na hlavní otázku – kde je Porter?

Bosch pozhasínal světla a na odchodu ještě zamkl přední dveře. Rozhodl se začít pátrání v Severním Hollywoodu a odtud postupovat na jih k centru města. Každý policejní okrsek měl hrstku hospod, kde se scházely mraky policajtů. Po zavírací hodině ve dvě se z nich stávaly noční chlastkluby. Většina z nich byla temná doupata, kde se muži scházeli k tichému, vydatnému zapíjení, jako o život. Skrýše před ulicí, místa zapomnění a sebeodpuštění. Bosch byl přesvědčen, že na nějakém takovém místě zmizelého poldu najde.

Začal U papouška, ve výčepu na Kitteridgově ulici. Zdejší barman, svého času taky polda, povídal, že Portera naposledy viděl před Vánocemi. Další zastávkou se stala 502 na Lankershimské a po ní U svatých na Cahuengské. Portera tam všude znali, ale zrovna se tam nikde nevyskytoval.

Tak to šlo až do druhé. Tou dobou se Bosch už propracoval do středu Hollywoodu. Seděl v autě před Kulkou a snažil se vzpomenout na picí kluby v okolí, když se mu ozval operátor. Koukl, kdo to je, ale číslo mu nic neříkalo. Vrátil se do lokálu k telefonnímu automatu. Sotva vytočil číslo, světla v baru se rozsvítila. Konec poslední rundy.

„Boschi?“ Jo.“

„Tady Rickard. Máš se?“

„Dobrý. Jsem U kulky.“

„Kruci, tak to seš blízko.“

„Proč? Máte Dancea?“

„Ne, ne tak docela. Jsem zrovna na mejdanu za Cahuengskou na jih od bulváru. Nemoh jsem spát, tak jsem si řek, že to trochu provětrám. Dancea nemám, ale sleduju jeho starýho dealera. Byl na jedný z těch karet ve složce. Nějakej Kerwin Tyge.“

Bosch zapřemýšlel. To jméno si pamatoval. Mladíček, jeden z mnoha, jež pubáci zastavovali a šacovali ve snaze vyhnat z ulice. Byl na spisové kartě ve složce, kterou po sobě nechal Moore.

„Čemu říkáš mejdan?“

„Underground. Mají kousek odsud v uličce garáž. Noční párty pro každýho, kdo jde kolem. Digitální muzika do šesti do rána. A příští týden někde jinde.“

„Jaks na to přišel?“

„To je jednoduchý. V hudebninách na Melrose měli vyvěšený telefonní čísla. Prostě zavoláš a necháš se zapsat. Vstupný dvacet baků. Sjedeš se a křepčíš až do rána.“

„Prodává černý led?“

„Ne, prodává před vchodem sherm.“

Shermy byly cigarety namočené v roztoku PCP. Prodávaly se po dvacce kus a jedna stačila na celonoční rauš. Takže Tyge už zřejmě pro Dancea nedělal.

„Myslím, že bychom mohli podniknout řádnej zátah,“ pokračoval Rickard. „Potom bysme třeba pořádně zmáčkli Dancea. Myslím, že pláchl, ale tenhle kluk možná ví kam. Záleží na tobě. Nevím, jak je pro tebe Dance důležitej.“

„Kam mám přijít?“ zeptal se Bosch.

„Vem to dolů po bulváru a hned za Cahuengskou další ulicí doleva. To je ta mezi sex shopama. Je tam sice tma, ale najdeš to podle modrýho neonovýho šípu na baráku. Já budu stát asi o půl bloku blíž ve starým červeným camaru s nevadskejma značkama. Počkám na tebe. Musím vymyslet nějakou boudu, abych ho dostal i s tím svinstvem.“

„Víš, kde to máčí?“

„Jo, u chodníku má stále pivní flašku. V jednom kuse pendluje nahoru a dolů. Vodí si klienty ven. Než dorazíš, něco vymyslím.“

Bosch zavěsil a vrátil se do auta. Než tam dojel, uplynulo čtvrt hodiny, protože bulvár byl plný aut. Zaparkoval v zákazu za Rickardovou červenou kraksnou. Zpozoroval ho zabořeného do sedadla za volantem.

„Pěkný dobrý ráno,“ přivítal ho narkopolda, když dosedl do camara vedle něj.

„Tobě taky. Náš hošan je tu ještě?“

„Jasně. A vypadá to, že má dobrou šichtu. Shermanky jsou na dračku, jako by byly poslední na světě. Škoda, že mu musíme zkazit zábavu.“

Bosch zamířil pohled do temné uličky. Ve světelných záblescích modrého neonového šípu viděl u hlavního vchodu před cihlovým průčelím garáže skupinku tmavě oblečených lidí. Občas se otevřela vrátka a někdo vyšel, nebo zapadl dovnitř. Z otevřených dveří bylo slyšet hudbu, dunivé techno s dynamickými basy, které skoro otřásaly ulicí. Když si oči zvykly, všiml si, že ti lidé venku popíjejí, kouří a chladí se po taneční vřavě. Pár jich drželo nafouknuté balónky. Občas se opřeli o kapotu některého z aut zaparkovaných blízko vrat, nasáli z balónku a podali ho dál, jako by to byl joint.

„Mají je plné kysličníku dusitého.“ vysvětlil Rickard.

„Rajský plyn?“

„Přesně. Na takovýchhle mejdlech se to prodává balónek za bůra. Na jedný flašce ukradený z nemocnice nebo od zubaře tak vydělaj pár táců.“

Z kapoty auta spadla dívčina a balónek z plynem jí odfrčel do tmy. Ostatní jí pomáhali vstát. Bosch slyšel, jak hýkají smíchy.

„To je legální?“

„Měkká droga. Držení je dovolený, protože existuje spousta legálních způsobů použití. Konzumace pro zábavu je ale zločin. Ale tím my se nezatěžujem. Jestli se někdo chce nadejchat, seknout sebou o zem a rozlousknout si lebku, má to mít, tvrdím já. Proč by… Hele, to je on!“

Štíhlá klukovská postava vyšla ze vrat garáže k autům zaparkovaným v uličce.

„Sleduj, jak se sehne,“ řekl Rickard.

Zmizel skloněný za jedním autem.

„Vidíš, teď je namáčí. Potom to pár minut nechá trochu oschnout, než přijde zákazník. No a potom spolu udělaj kšeft.“

„Chceš si pro něj zajít?“

„Ne. To bychom ho dostali s jedním jediným cigárem, což nemá smysl. Držení pro vlastní potřebu. Ani by ho nenechali přes noc na záchytce. Abychom ho mohli pořádně zmáčknout, potřebujem ho dostat s celou flaškou.“

„Jak to teda provedem?“

„Ty běž zpátky do svýho auta. Vrátíš se na Cahuengskou a přijedeš sem z druhý strany. Myslím, že tak se dostaneš blíž. Zaparkuješ a potom se mi pokusíš krejt záda. Já tam půjdu z týhle strany. Mám v kufru nějaký starý hadry na přestrojení. A mám plán.“

Bosch si přesedl zpátky do svého caprice, obrátil ho a vyjel z ulice. Objel jeden blok a objevil se z jihu. Našel si místo před kontejnerem a zastavil. Pak zaregistroval shrbenou Rickardovu postavu, jak přichází ulicí, vystoupil a vydal se mu naproti. Blížili se ke garážovým vratům z obou stran. Zatímco Bosch se držel ve stínu, Rickard, vymóděný do flekatého trika a s taškou špinavého prádla v ruce, si se zpěvem vykračoval středem ulice. V lomozu z garáže si Harry nebyl jist melodií, ale připomínalo to opilecký rozmaz slavné melodie „Když muž miluje ženu“ od Percyho Sledge.

Pozornost celé skupinky před vraty se upínala na Rickarda. Pár zfetovaných holek ho nahlas povzbuzovalo. Boschovi se mezitím podařilo nepozorovaně dostat na vzdálenost čtyř aut od garážových vrat a asi tří aut od Tygeovy vodičky. Když ji Rickard míjel, zarazil se uprostřed refrénu a dělal, jako by právě našel poklad. Shýbl se mezi dvě zaparkovaná auta a hrábl po lahvi. Chystal se ji zastrčit do tašky, když se kluk mihl mezi auty a popadl ji. Rickard ji nechtěl pustit a obrátil se přitom tak, aby byl dealer k Boschovi zády. Harry vyrazil.

„Tohle je mý,“ hulákal Rickard.

„Já jsem si ji tam postavil, brácho. Pusť, než se to rozlije.“

„Hele, sežeň si svou, tahle patří mně.“

„Pusť ji!“

„A seš si jistej, že je tvoje?“

„Je moje!“

Bosch dal hošanovi zezadu ránu. Ten pustil láhev a rozplácl se o bok auta. Bosch ho tam držel přišpendleného a předloktím se mu opíral o zátylek. Láhev zůstala Rickardovi v ruce, nevylila se ani kapka.

„No, když to říkáš, tak to asi bude tvoje,“ řekl protidrogový, „což nejspíš znamená, že jsi zatčen.“

Bosch si z opasku sejmul pouta, nasadil je překupníkovi a odlepil ho od auta. Pár dalších se začalo sbírat kolem.

„Padejte, bando,“ zavelel Rickard nahlas. „Zalezte zpátky dovnitř a našňupejte se toho svýho rajskýho plynu. Klidně si přitom ohluchněte. Tadyhle to se vás netýká, ledaže byste tohohle borce chtěli doprovodit do díry.“

Sklonil se Tygeovi k uchu: „Jasný, brácho?“

Když se nikdo nehýbal, Rickard udělal jeden výhružný krok proti nim a hned se rozprskli. Pár holek vběhlo zpátky do garáže. Rickardův smích zanikl v lomozu hudby. Otočil se vzal Tygea za rameno.

„Jdeme. Harry, pojedem tvou károu.“

Jeli ke stanici na Wilcoxově a chvíli bylo v autě úplné ticho. Neměli to domluvené předem, ale Harry chtěl umožnit Rickardovi sehrát celou komedii. Teď seděl vzadu s klukem. V zrcátku Harry viděl, že zatčený má mastné, nečesané vlasy až na ramena. Tak před pěti lety potřeboval na zuby rovnátka, jenže už na první pohled bylo jasné, že pocházel z domova, kde se o ničem takovém nedalo ani uvažovat. Ty křivé, čouhající zuby k Boschovi mluvily. Víc než cokoli jiného názorně dokládaly zoufalost dealerovy existence.

„Kolik je ti teďka let, Kerwine?“ zeptal se Rickard. „A zbytečně mi nelži. Na stanici mám tvůj spis, můžu si to zkontrolovat.“

„Osmnáct. A tím spisem si můžeš vytřít prdel! Já na něho séru!“

„Cha!“ vyštěkl Rickard. „Osmnáct. Vypadá to, že jsme si pořídili dospěláka, Harry. Už ho nemusíme vodit za ručičku až do pasťáku pro mladistvý. Tohle děcko už můžem dát do sedmitisícovky, uvidíme, jak mu to půjde pod jednou střechou s velkejma klukama.“

Sedmitisícovka v policejním slangu označovala Okrskové středisko pro dospělé zadržené, podle telefonního čísla informací o vězních 555-7000. Věznice stála uprostřed města a skládala se ze čtyř pater randálu, nenávisti a násilí nad úřadem šerifa. Každý den tam někoho pobodali, každou hodinu okradli a nikdo s tím nic nedělal. Nikoho kromě oběti to nezajímalo. Šerifovi zástupci a správci zařízení tomu říkali drobné události BZČ. Bez zásahu člověka. Bosch pochopil, že jestli toho kluka mají zmáčknout, šel na to Rickard ze správné strany.

„Dostali jsme tě v dárkovým balení i s cedulkou, Kerwine,“ pokračoval Rickard. „V tomhle je nejmíň šedesát gramů. Chyt jsem tě za přechovávání s úmyslem prodat, kámo. Máš to sečtený.“

„Jdi se vysrat!“

Hošan sarkasticky cedil slova. Chystal se za sebe prát. Bosch si všiml, že Rickard drží zelenou láhev z okénka ven, aby se obsah nevypařoval dovnitř a nerozbolela je z toho hlava.

„To od tebe není pěkný, Kerwine. A už vůbec ne, když ten pán, co řídí, je ochotnej se s tebou dohodnout… No, kdyby bylo po mým, tak já bych tě nechal nanejvýš tak handlovat s bratrama v sedmitisícovce. Stačí pár dní a budeš se tam producírovat s voholenejma nožkama v růžovým prádle namočeným do havajskýho punče.“

„Vyser si voko, ty prase! Hlavně mě dovez k telefonu.“

Jeli po bulváru Sunset a blížili se k Wilcoxově. Byli skoro na místě, ale Rickard se nedostal ani zdaleka tam, kam chtěl. Nevypadalo to, že by se kluk chtěl domluvit.

„Zatelefonuješ si, až to uznáme za vhodný. Děláš ramena, chlapečku, ale vono ti to moc nevydrží. Tam vevnitř se posere každej. Však uvidíš sám. Ledaže bys nám chtěl s něčím vypomoct. Chceme si jenom popovídat vo tvým kámošovi Danceovi.“

Bosch odbočil na Wilcoxovu. Ke stanici zbývaly dva bloky. Kluk mlčel a Rickard nechal ticho trvat, než minuli další blok. Potom to zkusil znovu.

„Co říkáš, chlapče? Vybal adresu a já tohle svinstvo rovnou zahodím. Nebuď hloupej a nemysli si, že sedmi tisícovka dělá z kluků chlapy, že je to nezbytnej rituál dospělosti. To teda není, chlapče. Je to konečná. Tohle chceš?“

„Chci umřít.“

Bosch zahnul k vjezdu na parkoviště za stanicí. Nejdřív budou muset zpracovat zajištění tady, zaregistrovat důkaz a až potom odvézt kluka do města. Harrymu bylo jasné, že to musí absolvovat. Kluk nechtěl mluvit. Budou mu muset ukázat, že neblafují.

12

K pátrání po Porterovi se Bosch vrátil až ve čtyři ráno. Do té doby vypil na stanici dvě kávy a v ruce měl třetí. Opět seděl v caprici a sám projížděl městem.

Rickard souhlasil s tím, že se postará o převezení Kerwina Tygea do centra. Kluk nepromluvil. Tvrdou slupku z negace, nenávisti k policajtům a pobloudilé hrdosti se nepodařilo rozlousknout. Když byli na stanici, rozhodl se Rickard zlomit jeho odpor za každou cenu. Znovu hrozil a vyptával se s horlivostí na Boschův vkus až nezdravou. Nakonec musel sám kolegovi z protidrogového říct, že je to marné. Přesvědčil ho, ať kluka zapíše a že se to zkusí později. Když vyšli z cely výslechů, dohodli se na pokračování ve dvě odpoledne v sedmitisícovce. Aspoň dealer na vlastní oči uvidí, co je to strávit deset hodin v téhle polepšovně. Na rozhodování by mu to mělo stačit.

Bosch se vrátil k pročesávání pijatykových doupat, pajzlů otevřených po zavírací hodině pro „členy“, kteří si přinášeli vlastní pití a platili jen za kuvert. To byl samozřejmě podvod, ale někde k tomu navíc vybírali i členský příspěvek. Někteří lidé prostě nedokázali pít sami doma. A část z nich ani žádný domov neměla.

Zastavil na červenou před křižovatkou Sunsetu se Západní. Po pravé straně vozu se mihl stín a na kapotu nalehla jakási postava. Bosch instinktivně hmátl levačkou po opasku a skoro přitom pustil kafe na podlahu, ale vtom si uvědomil, že mu neznámý začal kusem novin přejíždět přední sklo. Bylo půl čtvrté ráno a jakýsi bezdomovec mu umýval okno. Dělal to mizerně, spíše rozmazával špínu. Hany vytáhl z kapsy dolar, a když se umývač dostal na levou stranu, podal mu bankovku z okna a odmítavě na něj mávl.

„To nemá cenu, kámo,“ řekl. Čistič se tiše vzdálil.

Bosch vyrazil a probral další putyky v Echo Parku nedaleko policejní akademie a po nich China to wn. Po Porterovi ani stopy. Přejel na Hollywood Freeway směrem do města a cestou kolem okrskové basy si vzpomněl na zadrženého kluka. Bude nejspíš na sedmičce, v oddělení drogových deliktů, obývaném méně nebezpečnými živly. Tam by měl být v pořádku.

Z garáže budovy Timesů, obrácené do Spring Street, zahlédl vyjíždět modré kamiony, které se vydávaly na cestu s další zásilkou ranních zpráv. Vyzkoušel ještě pár klubů poblíž Parkerova střediska, nedaleko chudinské čtvrti. Sbíral poslední drobty na dně, na konci seznamu a pomalu mu docházela místa, která by stálo zato prověřit.

Jako poslední se zastavil U Poea uprostřed Třetí avenue a nedaleko chudinských slamů, mezi budovou Los Angeles Times, ulicí svaté Vibiany a skleněnými věžemi bank ve finanční čtvrti, kde ve velkém vyráběli alkoholiky. Obchody se U Poea hýbaly hlavně nad ránem, než centrum ožilo chtivostí a shonem.

Hospoda zabírala přízemí předválečného zděného domu bez výtahu, který Agentura pro urbanistickou obnovu označila k demolici. Budova nebyla stavěná na zemětřesení a příslušné úpravy by stály víc než současná hodnota. Měli v plánu ji strhnout a uvolnit místo pro byty, které by do centra přilákaly stálé obyvatele. Ale celá věc usnula, protože jiná městská instituce, Úřad památkové ochrany, trvala na tom, aby Poeův dům, jak se místu lidově říkalo, byl prohlášen za chráněný objekt. Usilovala o soudní zrušení demoličního záměru, takže všechny plány ležely už čtyři roky u ledu a U Poea bylo otevřeno. Ostatní poschodí ležela bez užitku ladem.

Uvnitř hospoda připomínala černou díru s dlouhým, okrouhlým barem a bez stolů. Posedět s přáteli v boxu se tu nedalo. Byla zařízená na osamělé opíjení. Ideální místo pro manažery sebevrahy, co si potřebují dodat odvahy, zkrachovalé policajty, přemožené samotou, již si zabudovali do vlastních životů, spisovatele, kteří už nemají o čem psát, a kněze, neschopné odpouštět hříchy ani sobě samým. Místo tichých pitek do němoty, dokud je za co. Za židli u baru se platilo pět dolarů a jeden za sklenici s ledem do přinesené whisky. Sklenice sody stála tři baky, ale většina hostů stejně brala svůj lék neředěný. Bylo to tak levnější a rychlejší. Jméno Poe v názvu prý nemělo nic společného se známým básníkem, nýbrž vyjadřovalo sdílenou filozofii zdejší klientely: Pohoda osamělého egoisty.

I když venku panovala tma, vkročit do tohohle pajzlu znamenalo vstoupit do jeskyně. Boschovi to na malou chvíli připomnělo skok do podzemního kanálu ve Vietnamu. Zarazil se hned u dveří, než si oči zvykly na přítmí a rozpoznaly polstrovaný barpult. Smrdělo to tady hůř než v Porterově přívěsu. Barman ve zmačkané bílé košili a rozepnuté vestě postával u pravého konce pultu, za sebou řady lahví s pitím, každá se jménem majitele na štítku z lepicí pásky. Nad poličkou za lahvemi s chlastem se táhla červená neonová trubice, která jim dodávala tajuplnou záři.

Ze tmy nalevo se ozval hlas: „Sakra, Harry, co tu děláš? Ty mě hledáš?“

Bosch se otočil. Na odvráceném konci baru seděl Porter tak, aby viděl na příchozí dříve, než spatří oni jej. Přišel blíže. Před poldou stála skleněná štamprle spolu s poloprázdnou sklenicí vody a zbývající třetinou lahve bourbonu. Na pultu leželo do vějíře třiadvacet dolarů a balíček kamelek. Čím více se Harry blížil ke kolegovým zádům, tím více se ho zmocňoval vztek.

„Jo, hledám tě.“

„C-co se d-děje?“

Boschovi bylo jasné, že se nejdříve musí zachovat jako policajt, než v něm zlost ustoupí soucitu. Strhl Porterovi sportovní bundu z ramenou tak, že mu přitiskl paže k tělu. Cigaretu mu nechal vypadnout z ruky na zem. Prohmatal ho a z pouzdra v podpaždí vylovil na pult zbraň.

„Na co ji ještě nosíš, Lou? Pověsils to přece na hřebík, ne? Tak co, něčeho se bojíš?“

„Harry, co se děje? Proč se mnou tak zacházíš?“

Barman vykročil po své straně barpultu členovi klubu na pomoc, ale Bosch ho zmrazil upřeným pohledem a gestem dopravního policisty. „Jen klid. Tohle je soukromý,“ houkl.

„Přesně tak. Náš klub je soukromý a vy nejste člen.“

„To je dobrý, Tommy,“ ozval se Porter. „Já ho znám. Vyřídím to sám.“

Pár chlápků se zvedlo z nejbližších stoliček a odnášeli si lahve s pitím na druhý konec baru. Opilci, kteří už tam kotvili, sledovali dění, ale nikdo se neměl k odchodu. Pití v sklenkách zůstávalo pořád dost a hodiny ještě nedorazily k šesté. Stejně by neměli kam jít. Hospody neotvírají před sedmou a ta slabá hodinka by taky mohla trvat věčnost. Ne. Nikdo neodcházel. Tahle společnost by seděla a přihlížela třeba vraždě, kdyby to nešlo jinak.

„No tak, Harry,“ promluvil Porter, „uklidni se. Pokecáme.“

„Že by konečně? Vážně? Proč to nešlo, když jsem ti tuhle volal? A co Moore? Pokecali jste si?“

„Hele,…“

Bosch si ho otočil k sobě a pak ho shodil ze židle obličejem na dřevěné obložení. Šlo to lehčeji, než čekal, a náraz byl prudký. Nos křupnul, jako když na chodník dopadne oplatek od zmrzliny. Harry se svými zády opřel o jeho a tlačil ho obličejem ke zdi.

„Nezkoušej na mě žádný ‚Hele‘. Já jsem se za tebe postavil, protože jsem myslel, že za to stojíš. Teď je mi jasný, Lou, že jsem se splet. Vykašlal ses na Juana Doea a já chci vědět proč! Co se děje?“

Porter tlumeně mumlal do zdi přes vlastní krev. „Harry, kruci, zlomil jsi mi nos. Teče mi krev…“

„Na to se vykašli. Co Moore? Vím, že to on nahlásil tělo.“

Ozvalo se podivné zachraptění, ale Bosch ještě přitlačil. Vytlačil z něho zkysaný tělesný pach, kombinaci chlastu a cigaret. Jak dlouho už asi sedí v téhle díře a hlídá dveře, pomyslel si.

„Jdu zavolat policii,“ zařval barman. Stál se sluchátkem v ruce, aby to vypadalo vážně, jenže si nic takového samozřejmě nemohl dovolit. Dobře věděl, že kdyby ji opravdu vytočil, opilci by zmizeli tak rychle, že by po nich zbyly jen roztočené barové židle. Nezůstal by nikdo, koho by mohl okrást o drobné a kdo by se sem vrátil ke své sklence.

S tělem natlačeným na Portera u zdi Bosch vytáhl pouzdro se služebním odznakem a ukázal ho. „Já jsem policie. A ty si sakra hled svýho.“

Barman zavrtěl hlavou, jako by se divil, kam až to jeho vybraný podnik dospěl, a položil telefon zpátky k pokladně. Detektivovo sebeodhalení stačilo, aby dobrá polovička hostů postavila pití na stůl a zmizela. Nejspíš je na všechny v téhle díře někde vydaný zatykač, pomyslel si Harry.

Porter znovu zamumlal a Boschovi se zdálo, že vzlyká, jako ve čtvrtek ráno do telefonu.

„Harry, já… Já jsem nevěděl, že dělám… Já jsem…“

Přitlačil, až bylo slyšet, jak čelo narazilo na zed.

„Nezkoušej na mě tyhle kydy. Prostě ses staral jenom o sebe. O nic jinýho. A…“

„Je mi blbě, budu blejt.“

„…a teď, věř nebo ne, teď jedinej, komu o tebe vážně jde, jsem já. A ty mi povíš, hovado jedno, cos vlastně udělal, a bude to vyřízený. Nikdo jinej se to nedozví. Ty si vodejdeš na relax a já už nikdy neuvidím ten tvůj ksicht.“

Bosch slyšel, jak vlhce dýchá do zdi. Skoro jako by nahlas myslel.

„Určitě, Harry?“

„Nemáš na vybranou. Jestli nezačneš mluvit, skončíš bez práce a bez penze.“

„He, uh… já… Mám na košili krev.“

Bosch přitlačil.

„Tak jo, jo, dobrý. Řeknu ti to… Jenom jsem mu prokázal laskavost, nic jinýho, a von skončil mrtvej ve sračkách. Když jsem to slyšel, já… Nedokázal jsem se vrátit, víš? Nevěděl jsem, co se stalo. Jako, no, oni… Někdo by mě mohl hledat. Dostal jsem strach, Harry. Bojím se. Sedím tu od té doby, co jsem s tebou včera mluvil. Smrdím jak žumpa. A teď mi ještě teče krev. Potřebuju ubrousek. Myslím, že po mě jdou.“

Bosch na něho přestal tlačit celou vahou, pořád se mu ještě jednou rukou opíral do zad, aby se nemohl pohnout. Sáhl po barpultu a z hromádky vedle dózy se sirkami vzal pár koktejlových ubrousků. Položil je Porterovi na rameno, ten si uvolnil ruku z bundy a vzal si je. Odvrátil hlavu nabíhajícím nosem od zdi. Po tváři měl rozmazané slzy, což Harryho přimělo odvrátit tvář.

Dveře pajzlu se otevřely a dovnitř vpadlo šedavé světlo časného svítání. Zastavil se v nich muž, který si očividně zvykal na temno jako před ním Bosch. Měl tmavou pokožku a inkoustově černé vlasy. Z koutku levého oka mu po tváři skapávaly tři vytetované slzy. Už první pohled poldovi prozradil, že to nebude bankéř ani právník, jenž na posilněnou do nového dne potřebuje posnídat dvojitou skotskou. Vypadal jako hráč, možná celou noc makal pro nějaké Italy nebo Mexičany, aby jim ulehčil život. Nakonec očima zabloudil k Boschovi s Porterem, pak na pistoli, která pořád ještě ležela na baru. Zhodnotil situaci a tiše, beze slova vycouval ze dveří.

„Kurva práce!“ zařval barman. „Co kdybyste vodsud táhli do prdele? Vodháníte mi zákazníky. Voba dva! Ztraťte se, kurva fix!“

Na zdi visel nápis Toalety a na něm šipka, mířící do tmavé chodbičky po Boschově levici. Zatlačil Portera do ní, potom za roh a na pánský záchodek, který smrděl ještě hůř než jeho ubohý kolega. V rohu stál v kýblu šedivé vody smeták, ale podlaha z poničených kachli byla ještě špinavější. Dovlekl ho k umývadlu.

„Umyj se,“ nakázal mu. „O jakou laskavost šlo? Jaks říkal, žes ji udělal pro Moora. Spusť.“

Porter si prohlížel svůj pokřivený obraz v kusu leštěného nerezového plechu, který tam hospodský pověsil nejspíš proto, že ho už nebavilo vyměňovat rozbitá zrcadla.

„Nechce to přestat krvácet, Harry. Asi je to zlomený.“

„Kašli na frňák! Pověz mi, cos dělal.“

„Já jsem – tak hele, on mi jenom přišel říct, že zná pár lidí, kterejm by se hodilo, kdyby se nějakou dobu nedařilo přijít na to, kdo je ten mrtvej za jídelnou. Povídal, trochu to natahuj, tejden nebo dva. Stejně se u těla nenašly žádný doklady. Říkal, že si klidně můžu projít počítačový kartotéky s otiskama, poněvadž věděl, že nenajdu shodu. Jenom prej si mám dát na čas a ti lidi, co je znal, se vo mě postaraj. Prej dostanu na Vánoce pěknej prezent. Minulej tejden jsem si prošel celej postup. Stejně bych se nikam nedostal. Hele, viděl jsem ten spis. Žádná identifikace, žádný svědci, vůbec nic. Byl mrtvej nejmíň šest hodin, než ho tam vodhodili.“

„A čeho ses tak vylekal? Co se stalo o Vánocích?“

Porter se vysmrkal do chomáče z papírových ručníků a z očí se mu vyhrnuly další slzy.

„Jo, mám to zlomený. Vůbec nemůžu dýchat nosem. Musím s tím na kliniku, ať mi to narovnaj. Stejně… No, vo Vánocích se nestalo nic. To je právě divný. Moore už byl tejden nezvěstnej a já jsem z toho všeho začínal bejt nervózní. Na svátky se taky neobjevil, ani nikdo jinej. A když jsem šel domů, pověděla mi Lucky, sousedka z karavanu odvedle, jak je jí líto mrtvýho poldy, kterýho našli. Tak jsem poděkoval, zapadl dovnitř a pustil si rádio. Když jsem uslyšel, že je to on, strašně jsem se vyděsil, Harry, to mi věř.“

Porter si namočil hrst ručníků a začal si otírat zakrvácenou košili způsobem, který mu v Boschových očích přidával ještě víc patosu než předtím. Všiml si prázdného pouzdra pod ramenem a uvědomil si, že zapomněl zbraň na baru. Nechtělo se mu pro ni odcházet, když se Porter tak pěkně rozvyprávěl.

„Hele, já vím, že Moore nebyl žádnej sebevrah. Je mi fuk, co hoši vod Parkera pouštěj do voběhu. Já vím, že se takhle nevoddělal. Zavolal jsem na svaz a dostal právníka. Končím tady, Harry. Nechám se vočistit a padám do Vegas, třeba někam k hlídačům do kasina. Je tam Millie s mým klukem a já chci bejt blízko něj.“

Správně, pomyslel si Bosch. A taky se pořád ohlížet přes rameno. Nahlas řekl: „Už ti zase teče krev. Umyj si tvář. Donesu kafe a potom tě vodvezu.“

Bosch vykročil ke dveřím, ale Porter ho zarazil.

„Harry, pomůžeš mi s tímhletím?“

Pohlédl na rozbitý obličej a po delší odmlce přisvědčil: „Jo, udělám, co můžu.“

Vrátil se do putyky a kývl na barmana, který se držel úplně na opačném konci a pokuřoval. Mohlo mu být kolem padesátky a po obou předloktích se mu proplétaly vybledlé tetované obrázky modré jako žíly. S příchodem si dával na čas tak, že Harry mezitím stačil položit na pult desetidolarovku.

„Dej mi s sebou dvě kávy. Černý, a do jedný hodně cukru.“

„Však je na čase, abyste šli,“ utrousil a kývl na bankovku. „A strhnu si i za ubrousky. Nemám je tu pro poldy, co se potulujou kolem a mlátěj lidi. To by mělo akorát stačit. Nech ji ležet na pultu.“

Do polystyrénových kelímků nalil kafe, které vypadalo jako zbytky od Vánoc. Bosch se vrátil na Porterovo místo a sebral osmatřicítku Smitha a všech třiadvacet dolarů. Vrátil se zpátky ke své pětce a zapálil si cigaretu.

Barman, který nevěděl, že se detektiv dívá, nasypal pořádnou dávku cukru do obou kelímků. Bosch to nechal být. Počkal, až na ně nacvakne plastová víčka, přinese je a na jeden prstem poklepe s úsměvem, který by zmrazil i roztouženou milenku.

„V tyhle je ta bez… Hele, co je to za blbej fór?“

Místo desítky, původně položené na pult, tam zůstala jedno– dolarovka. Bosch vzal kávy a vyfoukl kouř barmanovi do tváře. „To je za kafe. Ty ubrousky si můžeš strčit.“

„Hlavně odsud kurva vypadni!“ zareagoval hospodský. Obrátil se a vykročil k opačnému konci pultu, kde už pár štamgastů vystavovalo prázdné sklenky. Potřebovali další dávku ledu na uklidnění šťáv.

Bosch si nohou otevřel dveře od záchodků, ale Portera nezahlédl. Vrazil do jediné kabinky, ale ani tam nic. Vyšel ven a spěšně se protáhl do dámské části. Lou nikde. Proběhl chodbou za další roh a našel označený únikový východ. Na podlaze viděl kapky krve. Zalitoval hrátek s barmanem a napadlo ho, jestli uprchlíka vystopuje telefonováním po nemocnicích a klinikách. Bokem stiskl kliku, ale dveře povolily jen o pár centimetrů.

Postavil kávu na zem a opřel se celou vahou. Protáhl se ven a uviděl kontejner zapřený o dveře. Ocitl se v uličce za hospodou v proudu oslepující záře svítání, která se linula od východu.

Opodál stál vrak toyoty bez kol, kapoty a jedněch dveří, mrtvě usazený u kraje. Bylo tu i pár dalších kontejnerů a odpadky zvířené větrem. Ale po Porterovi ani stopy.

13

Bosch seděl u pultu v jídelně, popíjel kávu, uždiboval z talíře vejce se slaninou a čekal na druhý vítr. Nenamáhal se sledovat Portera. Věděl, že by skoro neměl šanci. I zkrachovalý polda se umí vyhnout místům, kde by ho nejspíš hledali, když ví, že po něm jdou. Zůstane prostě viset v luftě.

Harry měl vytažený notes a nalistovanou stránku, kde si včera sestavil chronologii případu. Ale nemohl se na ni soustředit. Cítil se příliš deprimovaný, hlavně tím, že před ním Porter utekl, že mu nedůvěřoval. A také protože se zdálo být jasné, že Moorova smrt souvisela s temnem, které v dáli na obzoru vnitřně tušil každý policajt. Moore zběhl na druhou stranu a to ho zabilo.

ZJISTIL JSEM, KDO JSEM BYL.

Ani ten vzkaz Harrymu nedával pokoj. Jestli se Moore nezabil sám, odkud se potom ten lístek vzal? Připomnělo mu to slova Sylvie Moorové o minulosti, o jejím manželovi a o tom, jak se lapil do léčky, kterou si nastražil sám. Napadlo ho, že by jí zavolal a povyprávěl, co už zjistil, ale prozatím ten záměr zavrhl. Neuměl by jí odpovědět na otázky, jež by určitě kladla: Proč byl Calexico Moore zavražděn? Kdo to udělal?

Minula osmá. Bosch nechal na pultu útratu a vyšel ven. Úplně ignoroval dva bezdomovce, kteří přímo před ním na chodníku popíjeli. Zajel k Parkerovu středisku a na parkovišti v časnou hodinu šťastně našel volné místo. Zašel nejdříve do kanceláří loupeží a vražd na třetím patře, ale Sheehan tam ještě nebyl. Potom vystoupal do čtvrtého na Oddělení hledaných osob, aby navázal tam, kde Porter skončil, když se domluvil s Moorem. Tohle oddělení mělo na starosti i zprávy o pohřešovaných a spojení obou kategorií v Boschovi vždycky vyvolávalo dojem jakési symbiózy. Většina pohřešovaných skutečně prchala před něčím ze svého života.

Detektiv Capetillo na oddělení hledaných se Harryho zeptal, co potřebuje, a ten ho požádal o přehled pohřešovaných hispánských mužů za posledních deset dní. Capetillo jej zavedl ke svému stolu a nabídl mu židli. Pak odešel hledat ve spisech. Harry se rozhlédl a očima připadl na zarámovanou fotku statného detektiva, jak pózuje se ženou a dvěma holčičkami. Rodinný typ. Nad stolem visel izolepou připevněný plakát s býčími zápasy s dva roky starou toreadorskou sestavou pro klání v aréně Tijuana. Šestice jmen matadorů byla vytištěna vpravo dole. Na levou stranu plakátu použili reprodukci obrazu toreadora, který právě rudou látkou odvrací útok býčích rohů. Titulek pod obrazem zněl: „El Arte de la Muleta“, umění dráždit býka muletou.

„Klasická Veronika.“

Bosch se otočil. Capetillo byl zpátky a v jedné ruce držel tenkou složku.

„Cože?“ zeptal se Bosch.

„Veronika. Víš něco o koridě? O býčích zápasech?“

„Nikdy jsem na nich nebyl.“

„Fantazie. Já chodím nejméně čtyřikrát za rok. Tomu se nevyrovná nic, ani fotbal, ani basket – nic. Veronika, to je ten pohyb. Elegantně odvedeš rohy stranou. V Mexiku se býčím zápasům říká festival statečných, víš?“

Bosch se zahleděl na složku v detektivově ruce. Capetillo ji otevřel a podal mu tenký štoček papírů.

„Tohle je za posledních deset dní všechno,“ komentoval Capetillo. „Tihle Mexičani a američtí Hispánci dost často své pohřešované policii nehlásí. Otázka mentality, většinou nám nevěří. Když někdo od nich zmizí, tak se má za to, že to prostě vzal na jih. Spousta lidí je tu nelegálně, a to potom poldy nikdo nevolá.“

Bosch hromádku prošel za pět minut. Žádné z těch hlášení neodpovídalo popisu Juana Doea č. 67.

„A což takhle telegrafy nebo pátrání z Mexika?“

„Tak to je něco jiného.-Oficiální korespondenci máme zvlášt. Můžu se podívat. Neřekneš mi, po čem jdeš?“

„Mám jenom tušení. Snažím se identifikovat tělo. Myslím, že ten chlápek pochází zpoza hranice, možná z Mexicali. Ale to spíše hádám, než že bych věděl.“

„Tak vydrž,“ řekl Capetillo a zmizel z boxu ven.

Bosch se znovu zahleděl na plakát a všiml si, že matadorova tvář neprozrazuje ani náznak nerozhodnosti či strachu, jen soustředění na smrtící rohy. Zápasníkovy oči byly jasné a nečitelné jako oči žraloci. Capetillo se bleskurychle vrátil.

„Pěkné tušení. Za poslední dva týdny tu mám tři hlášení. Všechny se týkají chlápků, jako je ten tvůj, ale jedno z nich se mu podobá trochu víc. Vypadá to, že máme štěstí.“

Podal Boschovi samostatnou stránku a pokračoval: „Tenhle jsme dostali včera z konzulátu na Olvera Street.“

Šlo o fotokopii telegrafické zprávy zaslané konzulátu důstojníkem Státní justiční policie Carlosem Aguilou. Bosch se začetl do anglicky psaného dopisu:

Provádíme sběr informací týkajících se zmizení osoby jménem Fernal Gutierrez-Llosa, 55 let, námezdní dělník, Mexicali. Místo trvalého pobytu neznámé. Naposledy spatřen 17. 12. v Mexicali.

Popis: výška 5 stop 8 palců, hmotnost 145 liber, oči a vlasy hnědé, částečně prošedivělé. Tetování vpravo nahoře na hrudníku (symbol ducha provedený modrým inkoustem – baňo Město ztracených duší).

Kontakt: Carlos Aguila, 57-20-13, Mexicali, B.C.

Bosch si to přečetl ještě jednou. Stránka neobsahovala mnoho, ale stačila. Fernal Gutierrez-Llosa zmizel z Mexicali sedmnáctého a druhý se den brzy ráno v Los Angeles našlo tělo Juana Doea č. 67. Zběžně si ještě prohlédl další dva listy, které Capetillo přinesl, ale ty se týkaly mužů mnohem mladších než šedesát sedmička. Vrátil se k první stránce. To tetování bylo jasné.

„Myslím, že to je ono,“ řekl. „Můžu dostat kopii?“

„Jistě. Mám tam zavolat, jestli by nám nemohli poslat nějaké otisky?“

„Ne, zatím ne. Ještě si potřebuju zkontrolovat další věci.“ Ve skutečnosti nechtěl, aby se Capetillo dál angažoval.

„Ještě něco,“ pokračoval, „Nevíš,» co znamená tohle Město ztracených duší? Ta poznámka k tetování?“

„Jo. V podstatě jde o symbol baria. Femal Gutierrez-Llosa bydlel v Ciudad de los Personas Perdidos, ve Městě ztracených duší. Značkovat se je tam mezi lidma běžná věc. Jako u nás graffiti. Akorát tam malují víc po sobě než po nějakejch blbejch stěnách. Tamější policie zná symboly jednotlivých barií. V Mexicali jsou hodně rozšířené. Jestli se spojíš s Aguilou, možná ti poradí. Třeba bude mít i fotku, jestli potřebuješ.“

Bosch chvíli mlčky předstíral, že si znovu čte papír z konzulátu. Přemýšlel o Městě ztracených duší. Duch jako značka. Pohrával si s tou informací v myšlenkách stejně jako kluk, který v ruce otáčí nalezený baseballový míček a zkoumá, jak moc je rozedřený ve švech. Vzpomněl si na tetování na Moorově rameni, na dábla se svatozáří. Pocházelo snad z baria kolem Mexicali?

„Říkáš, že policie má o těchhle tetováních záznamy?“

„Přesně tak. Jedna z mála slušných policejních prací.“

„Jak to myslíš?“

„No, byls už někdy v Mexiku? Myslím pracovně? To je úplný třetí svět. Policejní aparát, jak bys to asi nazval, je podle našich měřítek strašně primitivní. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby neměli žádné jeho otisky. Nejvíc se divím, že vůbec psali konzulovi až sem. Tenhle Aguila musel mít podobný tušení jako ty.“

Bosch se naposledy mrkl na plakát nad stolem, poděkoval Capetillovi za pomoc a kopii dopisu z konzulátu a odešel.

Nastoupil do výtahu směrem dolů a uvnitř uviděl Sheehana. V kabině bylo plno a bývalý kolega stál až vzadu za všemi ostatními. Vystoupili ve třetím a teprve pak se dali do řeči.

„Ahoj, Frankie,“ pozdravil Bosch, „o vánočním svátku večer se mi nějak nepodařilo k tobě dostat.“

„Co tady děláš, Harry?“

„Čekám na tebe. Máš zpoždění, nebo je vrátnice přestěhovaná do pátýho poschodí?“

To byl tak trochu pokus o fór. Na pátém sídlilo vnitřní vyšetřování. A taky chtěl Harry Sheehanovi naznačit, že ví, co se děje kolem Moorova případu. Pokud totiž jel dolů, pak z pětky nebo ze šestky, tedy z OVV nebo od Irvinga, případně z obou dvou.

„Hele, nehraj to na mě. Byl jsem tam, protože toho mám dneska po ránu dost na práci – díky těm hrám, co se v nich tak vyžíváš.“

„O čem je řeč?“

„Tím si nelam hlavu. A hele, navíc ani nestojím o to, aby mě tady s tebou někdo viděl. Ohledně na tebe mám speciální pokyny od Irvinga. To vyšetřování není tvoje věc. Pomáhals tenkrát večer a tím to taky skončilo.“

Stáli na chodbě před Oddělením vyšetřování loupeží a vražd. Boschovi se nelíbil tón, jakým ho Sheehan pražil. Ještě nezažil, že by Frankie takhle sklapl kufry před nějakým hlavounem.

„No tak, Frankie, pojď, dáme si kafe a můžeš se svěřit, co tě tak otrávilo.“

„Nic mě neotrávilo, člověče! Zapomínáš, že jsem s tebou dělal. Znám tě, jak se do něčeho zakousneš, tak už nepustíš. Já ti prostě říkám, jak se věci mají. Tu noc, kdy jsme ho našli, jsi tam byl. A tím to končí. Vrať se do Hollywoodu.“

Bosch k němu přistoupil blíže a ztišil hlas. „Oba víme, Frankie, že tím to neskončilo a ani neskončí. Jestli chceš, můžeš zajít za Irvingem a vyklopit mu, co jsem ti teď řekl.“

Sheehan na něj pár vteřin zíral a pak se z něj rozhodnost začala vytrácet.

„Dobrý, Harry, pojď dál. Ale brzo toho budu litovat.“

Šli k Sheehanovu stolu a Bosch si odvedle přitáhl židli. Jeho bývalý parťák si sundal kabát a pověsil ho na háček vedle svého stolu. Pak si sedl, urovnal podpažní pouzdro s pistolí, založil ruce a spustil:

„Víš, kde jsem od rána byl? Na soudním lékařství, kde jsem se pokoušel dohodnout, aby to ještě pár hodin drželi pod pokličkou. Zdá se, že to přes noc někde prasklo. Irving měl hned ráno telefonáty, že tajíme vraždu jednoho z našich vlastních důstojníků. Ty o tom určitě nic nevíš, nebo jo?“

Harry odpověděl: „Jediné, co vím, je, že jsem přemýšlel o místě činu tam v tom motelu a o neprůkaznosti pitvy, jak oni tvrdí, a sebevražda se mi moc nezdá.“

„Tobě se nemá co zdát. Nezapomínej, že na tom neděláš. A co tohle?“

Otevřel zásuvku a vytáhl z ní složku. Zorrillův spis, který mu Rickard ukazoval předevčírem.

„Nesnaž se mi namluvit, že jsi to ještě neviděl. Protože potom bych to taky mohl zanést na vědecké vyšetřovací metody a nechat si sejmout otisky. Vsadím vlastní prcgumu, že tvoje tam budou.“

„To bys prohrál, Frankie.“

„Možná bych měl víc dětí, ale neprohrál bych, Harry.“

Bosch chvíli počkal, až se uklidní.

„Hele, celý tohle štěkání a strašení, co na mě zkoušíš, mně říká jedno: Ani ty v tom nevidíš sebevraždu! Tak přestaň žvanit kolem.“

„Máš pravdu. Jenomže mám za prdelí zástupce náčelníka, který přišel na skvělej nápad nalepit na mě při vyšetřování tohohle případu civila z vnitřního vyšetřování. Čili už teď stojím oběma nohama ve sračkách a to jsem na tom ještě ani pořádně nezačal makat.“

„Říkáš, že chtějí, aby se to nikam nepohlo?“

„Ne, to jsem neřek.“

„A co máš teda v plánu povědět Timesům?“

„Tisková konference bude dneska odpoledne. Irving na ni chce pozvat všechny a připustit, že zkoumáme možnost vraždy. K čertu s celými Timesy a jejich špehy. A jak víš, že ten povyk spustily zrovna Timesy?“

„Tak jsem si tipnul.“

„Jo, dávej si bacha, Boschi. Jestli se takhle přeřekneš před Irvingem, tak tě potopí a rád vytáhne něco z tvé minulosti. Už o tomhle spisu mám co přemýšlet. Irvingovi jsi povídal, žes toho chlapa neznal, a najednou tu mám papíry, podle kterých ti něco zjišťoval.“

Bosch si uvědomil, že zapomněl sundat lístek se svým jménem, který tam nalepil Moore.

„Irvingovi si říkej, co chceš. Nemám z něho strach.“ Pohlédl na složku. „Co si o tom myslíš?“

„O tom spisu? Nahlas nic.“

„Ale, Frankie, chtěl jsem po Moorovi, aby se mi mrkl na tu drogovou vraždu, a on si mezitím skončil v tom motelu s hlavou ve vaně rozstřelenou na tisíc kousků. Naprosto jasný případ včetně toho, že se v celým pokoji nenašel jedinej otisk, kterej by patřil někomu jinýmu.“

„A co má být, jestli jde vyšetřování hladce a jestli se nenajdou jiné otisky? Vím o pár chlápcích, kteří podle mě dostali, co si zaslouží, chápeš?“

V Sheehanově obraně nastal zlom. Ať vědomě nebo ne, jasně teď Boschovi dal najevo, že se Moore dostal na stranu zločinu.

„Mně tohle nestačí,“ navázal Bosch hodně tlumeně. „Ty neseš odpovědnost, ale já ne. Jedu na vlastní pěst a hodlám to rozlousknout. Jo, Moore možná zběhnul, ale to neznamená, že někdo má právo s ním takhle prásknout o kachličky. To víme oba. A kromě toho tu máme další těla.“

Harry viděl, že upoutal Sheehanovu pozornost.

„Můžeme se dohodnout,“ dodal tiše.

Sheehan vstal a řekl: „Dobře, tak jdem na to kafe.“

O pět minut později už seděli u stolku v bufetu ve druhém poschodí a Bosch mluvil o Jimmym Kappsovi a Juanu Doeovi č. 67. Nastínil souvislosti mezi Moorem a Juanem, Juanem a Mexicali, Mexicali a Humbertem Zorrillem, Zorrillem a černým ledem, černým ledem a Jimmym Kappsem. Vyprávěl a vyprávěl. Sheehan si dělal poznámky až do konce.

„A co si o tom všem myslíš?“ zeptal se na závěr.

„To samé, co ty,“ odpověděl Bosch, „že Moore to táhl s nimi. Možná že tu budoval pozice Zorrillovi, tomu bossovi s ledem, a zabředl tak hluboko, že nemohl zpátky. Ještě nevím, jak to všechno do sebe zapadá, ale mám v zásobě pár dalších nápadů. Ve hře je spousta věcí. Možná chtěl vycouvat, ale Humberto ho sejmul. Nebo dělal na tom spisu, chtěl mi něco dát, a oni ho dostali.“

„Samé domněnky.“

„Taky se mohlo rozkřiknout, že tvůj partner Chastain rozjel vnitřní vyšetřování, čímž by se Moore mohl stát nebezpečným, takže ho raději sejmuli.“

Sheehan váhal. Nastal okamžik pravdy. Pokud promluví o akci Oddělení vnitřního vyšetřování, poruší dost předpisů na to, aby ho navždy vykopli z loupeží a vražd jako Harryho.

„Za takovéhle řeči mě můžou čekat kopačky,“ řekl, „a skončím v prdeli jako ty.“

„V prdeli jsme všichni, kamaráde, jedno jestli výš nebo níž. Stejně plavem v hovnech.“

Sheehan si usrkl kafe.

„Vnitřní vyšetřování dostalo hlášení, je tomu asi dva měsíce, že Moore je nějak namočený do překupování drog na bulváru. Možná nabízel ochranu, možná něco víc. Zdroj si tím nebyl jistý.“

„Před dvěma měsíci?“ zeptal se Bosch. „A nic nenašli? Vždyť přece Moore celou tu dobu dělal na ulici. Copak to bylo málo, aby ho třeba přeřadili do kanceláře?“

„Poslyš, nezapomínej, že to Irving přidělil Chastainovi a mně. Ale já s ním moc nejsem a on mi toho moc neřekne. Když Moore zmizel, pověděl mi jenom tolik, že vyšetřování je teprve v raném stadiu. Neměl dost důkazů, aby to podezření potvrdil, nebo popřel.“

„Víš, jak intenzivně na tom dělal?“

„Myslím, že dost. Je to vyšetřovatel vnitřních záležitostí. Stále na lovu po frčkách. Tohle vypadalo na víc než nějaké tahanice uvnitř oddělení. Mohl by se proslavit u vládního protidrogového. Takže bych hádal, že se na to chrtil, ale nemohl s tím hnout. Moore musel být třída.“

Ale stejně ne dost vysoká, pomyslel si Bosch. Však podle toho dopadl.

„Kdo byl ten zdroj?“

„To nepotřebuješ vědět.“

„Oběma nám je jasný, že jo. Jestli to mám vyšetřit na vlastní pěst, tak se musím orientovat, kdo je kdo.“

Sheehan znovu zaváhal, ale moc dobře to nehrál.

„Anonymní dopis. Podle Chastaina ho psala jeho žena. Aspoň si to myslel, ale ona to popřela.“

„Jak si tím mohl být jistý?“

„Podle detailů z toho dopisu. Nevím, o co šlo, ale Chastain tvrdil, že je mohl znát jenom někdo hodně blízký. Řekl mi, že to není nic neobvyklého, ženské často píšou udání. Ale většinou prý to bývají nesmysly. Manželka nebo manžel podá úplně falešné obvinění, když se rozvádějí nebo tak něco, chápeš, prostě aby tomu druhému přidělali práci. Takže spoustu času zabralo prověřování, o co tady jde. Moorovi se v té době rozcházeli. Podle Chastaina to nikdy nepřiznala, ale on si byl jistý, že dopis pochází od ní. Nikdy se mu ale nepodařilo prokázat obsah.“

Bosch myslel na Sylvii. Byl skálopevně přesvědčený, že se vyšetřovatelé pletou.

„Mluvil s manželkou po prověření identity?“

„Ne, to udělal včera Irving.“

„Řekli jí o té pitvě, že nešlo o sebevraždu?“

„To nevím. Hele, já s Irvingem nevysedávám jako ty se mnou a nevyptávám se ho na všechno, co mi hučí hlavou.“

Bosch přepínal jeho vstřícnost.

„Ještě pár posledních věcí, Frankie. Zaměřil se Chastain na černý led?“

„Ne. Když jsme včera dostali tenhle tvůj spis, málem se z toho posral. Měl jsem dojem, že z týhle stránky o tom slyší prvně. Docela jsem se bavil, jestli je na těchhle věcech vůbec něco zábavného.“

„Teď mu můžeš povyprávět i ten zbytek, co víš ode mě.“

„Ani náhodou. Tenhle rozhovor se nikdy nekonal. Než mu cokoli dám, musím dělat, jako bych na to přišel sám.“

Bosch intenzivně přemýšlel. Na co by se ještě měl zeptat?

„A co ten vzkaz na rozloučenou. Ten tam nějak nezapadá. Odkud se vzal, jestli to nebyla sebevražda?“

„Jó, to je problém. Kvůli tomu jsme taky pěkně potrápili koronérku. Co já si o tom myslím, tak ho buď s sebou nosil pořád, nebo ho to donutili napsat, než ho sejmuli. Nevím.“

„Hm,“ zamyslel se Bosch. „Ty bys něco takového sepsal, kdyby se tě někdo chystal oddělat?“

„Nevím, člověče. Když na člověka míří pistolí, udělá věci, který bys nečekal. Vždycky doufá, že se to obrátí k lepšímu. Já to vidím takhle.“

Bosch přikývl, ač nevěděl, jestli má souhlasit, nebo ne.

„Musím jít,“ prohlásil exparťák. „Dej mi vědět, až něco zjistíš.“

Harry přisvědčil a zůstal u stolku sám se dvěma kávami. Za chvíli byl Sheehan zpátky.

„Hele, nikdy jsem ti to neřekl, ale je mi líto, co se ti stalo. Určitě bychom tě rádi měli zpátky. Tohle byl od samýho začátku můj názor.“

Bosch k němu vzhlédl. „Jo, Frankie, dík.“

14

Centrum projektu na vymýcení mušek octomilek sídlilo na okraji východní části Los Angeles na San Fernando Road nedaleko Okrskového zdravotnického střediska Kalifornské univerzity, k němuž patřila i márnice. Bosch měl nutkání zastavit se za Teresou, ale napadlo ho, že by jí měl dát oddechový čas. Taky si uvědomil, že je to od něj zbabělé, ale zůstal při tom. Jel dál.

Budova projektového centra vznikla z bývalého okresního psychiatrického zařízení, které osiřelo a opustilo původní účel už před pár lety na základě výnosu Nejvyššího soudu, jenž prakticky znemožnil státní správě – rukou její policejní složky – zadržovat duševně nemocné na ulici a dávat je na pozorování a v zájmu obecné bezpečnosti pod zámek. Po sloučení psychiatrických středisek se brány zařízení u Sanfernandské cesty definitivně zavřely.

Od té doby sloužilo různým účelům, dokonce i jako kulisy pro natáčení krváku o strašidelné cvokárně a před pár lety coby dočasná márnice poté, co zemětřesení poškodilo zařízení na Kalifornské univerzitě. Těla se skladovala v chladírenských vozech na parkovišti. Kvůli nouzové situaci braly okresní instituce každé auto, jež bylo k máni. Nápis na jednom z nich hlásal „Živí humři přímo z Mainu!“ Harry si pamatoval, jak o tom četl v Timesech ve sloupku „Jedině v L. A.“.

U vjezdu kontrolovala hlídka státní policie. Bosch stáhl okénko, ukázal odznak a zeptal se, kde najde vedoucího octomilkového projektu. Navedli ho na parkoviště ke vchodu do administrativní budovy.

Na dveřích pořád ještě visel nápis „Pouze pro pacienty s doprovodem“. Bosch vstoupil. Procházel chodbou a cestou pokynul dalšímu policistovi. Došel k sekretářce, které se znovu představil a požádal o vpuštění k zodpovědnému entomologovi. Žena si krátce zatelefonovala a poté Harryho dovedla do přilehlé kanceláře, kde ho představila jakémusi Rolandu Edsonovi. S vystrašeným pohledem zůstala stát u dveří, dokud ji úředník nepropustil.

Když muži v kanceláři osaměli, Edson promluvil: „Já se živím zabíjením much, ne lidí, detektive. Mám brát vaši návštěvu vážně?“ zasmál se.

Bosch se přinutil ke zdvořilému úsměvu. Chlápek za stolem byl malý, na sobě měl košili s krátkým rukávem a zelenou kravatu. Holá hlava mu hrála slunečními odlesky a jizvami po špatných odhadech vzdálenosti od ostrohranných předmětů. Nosil silné brýle bez obrouček, jež mu zvětšovaly oči do té míry, že se podobal zdroji své obživy. Podřízení ho za zády určitě přezdívali Moucha.

Harry stručně vysvětlil, že pracuje na vyšetřování případu vraždy, jehož vysoce důvěrná povaha mu neumožňovala zasvětit Edsona do problému. Upozornil, že po něm mohou přijít další vyšetřovatelé s dalšími otázkami. Pak ho požádal o obecné informace o chovu a přepravě sterilních ovocných mušek do státu v naději, že poukazem na potřebu odborné rady byrokrata rozpovídá.

Edsonovy odpovědi do značné míry korespondovaly s informacemi, které už měl od Teresy Corazónové, ale Bosch se tvářil, jako by je slyšel poprvé, a dělal si poznámky.

„Tady máte vzorek, detektive,“ řekl Edson a zvedl těžítko – kus skla, do nějž byla na věčné časy zalita jedna ovocná muška jako prehistorický mravenec v kusu jantaru.

Bosch přikývl a usměrňoval výslech převážně k Mexicali. Entomolog prozradil, že tamním chovným partnerem je společnost jménem EnviroBreed, která vymycovacímu středisku dodává týdně v průměru třicet milionů mušek.

„Jak se sem dostávají?“ zeptal se Bosch.

„Ve stadiu kukly, jak jinak?“

„Jistě, ale mne zajímá jak?“

„V tomto stadiu hmyz nepřijímá potravu a je nepohyblivý. Říkáme tomu stadium metamorfózy z larvy v imago, dospělého jedince. Funguje to docela dobře, protože tento okamžik je k převozu ideální. Přicházejí v jakýchsi inkubátorech, chcete-li. V environmentálních boxech, jak říkáme my. Krátce po příjezdu je přeměna dokončena a mušky mohou být vypuštěny jako dospělé kusy.“

„Takže jakmile se dostanou až sem, jsou už nabarvené a ozářené, je to tak?“

„Přesně tak. Jak jsem řekl.“

„A zakuklené, nikoli larva?“

„V množném čísle larvae, detektive, nicméně ano, v zásadě máte pravdu. I to jsem už říkal.“

Bosch si začínal myslet, že Edson je – v zásadě – snaživý blb. Určitě mu tady přezdívají Moucha.

„Dobře,“ prohlásil, „takže co kdybych tady, v Los Angeles, našel larvae, vlastně larvu, která je nabarvená, ale neozářená – je to možné?“

Edson se na chvíli odmlčel. Nechtěl dát příliš rychlou odpověď, která by nebyla přesná. V Boschovi narůstal dojem, že tenhle človíček každý večer cestou domů metrem sleduje pořad Hádej! a vždycky musí odpovědět jako první, i kdyby soutěžil sám.

„Tedy, detektive, v rámci daného postupu to možné je. Přesto bych poznamenal, že vámi uvedený příklad je velmi nepravděpodobný. Jak jsem již uvedl, nechávají dodavatelé před odesláním k nám procházet balíky s kuklami ozařovacím zařízením. V těchto balících často nacházíme mezi kuklami přimíšené larvy, protože obecně je jejich dokonalé oddělení nemožné. Nicméně tyto larví exempláře procházejí týmž ozařovacím procesem jako kukly. Z toho vyplývá, že ne, nepovažuji to za možné.“

„Kdybych tedy našel osobu, na jejímž těle se nachází obarvená, avšak neozářená kukla, pak by tato osoba nemohla být zdejší, je to tak?“

„Ano, tak by zněla moje odpověď.“

„V kondicionálu?“

„Tedy tak zní moje odpověď, detektive.“

„Odkud by tedy pocházela taková osoba?“

Edson se nejprve na chvíli zamyslel. Gumou na horním konci tužky, s níž si celou dobu hrál, si poposunul brýle po nose.

„Předpokládám, že ona osoba je mrtvá, když jste se představil jako kriminalista, a že jste se jí nemohl zeptat přímo.“

„Vy byste se mohl přihlásit do Hádej!, pane Edsone“

„Doktore Edsone. Nicméně nemohu začít spekulovat, kde mohla osoba, o níž hovoříte, přijít k takovému exempláři.“

„Nemohla by být jedním z chovatelů, které jste zmínil, z Mexika či z Havaje?“

„Ano, to je jedna možnost.“

„A ta druhá?“

„No, víte, pane Boschi, sám jste viděl, jakou tady máme bezpečnostní službu. Upřímně řečeno, pracují tu i lidé, kteří zde nejsou příliš spokojeni. Určití extremisté jsou dokonce přesvědčeni, že si příroda poradí sama. Jestliže se octomilka stěhuje do jižní Kalifornie, jakým právem se ji snažíme vyhubit? Někteří lidé si myslí, že do toho nemáme co zasahovat. Už jsme tu měli hrozby od jistých skupin. Anonymní, přesto však hrozby, že budou chovat a vypouštět nesterilizované mušky a způsobí rozsáhlé škody. Já bych na jejich místě takové mušky nejspíše barvil, abych oklamal protivníky.“

Tato dedukce Edsona očividně uspokojovala, ale Bosch ji nebral. Nezapadala do známých skutečností. Přikývl však na znamení, že jeho vývody vezme v úvahu a posoudí. Potom pokračoval: „Povězte mi ještě, jak se sem dostávají zásilky od chovatelů. Například, jak se sem dováží z té výrobny v Mexicali, s níž máte smlouvu?“

Edson vysvětloval, že se kukly v chovatelských zařízeních balí po tisícovkách do metr osmdesát dlouhých tub podobných obřím párkům. Ty se pak svážou do kartonů spolu s inkubátory a zvlhčovači. Environmentální boxy se zapečetí v laboratoři Enviro– Breedu pod dohledem inspektorů státního Ministerstva zemědělství a v kamionech se přepraví přes hranici a dále na sever až do Los Angeles. Podle dostupnosti zboží sem dodávky z Enviro– Breedu chodí dvakrát až třikrát týdně.

„Kartony se na hranici neprohlíží?“ zeptal se Bosch.

„Prohlíží, ale neotevírají. Otevřením by produkt mohl být ohrožen. Prostředí v každém kartonu je pečlivě sledováno, chápete. Ale jak jsem řekl, kartony se pečetí za dohledu úředních inspektorů a každý karton prochází další inspekcí při rozlomení pečetí v našem středisku, aby se zajistilo, že zásilkou nebylo manipulováno. Hm, a na hranici se úředně kontrolují čísla pečetí podle nákladového listu, který má u sebe řidič, a podle našeho nezávislého přepravního avíza. Je to velmi důkladný systém, detektive. Prověřený na nejvyšší úrovni.“

Bosch chvíli mlčel. Neměl v úmyslu debatovat o systému zabezpečení. Jen by rád věděl, kdo ho na té nejvyšší úrovni vymýšlel, jestli vědátoři, nebo pohraničníci.

„Kdybych potřeboval navštívit Mexicali, mohl byste mi zajistit přístup do EnviroBreedu?“

„Vyloučeno,“ pospíšil si Edson. „Nezapomeňte, že jde o soukromé dodavatele. Veškeré naše modifikované mušky odebíráme od soukromých zařízení. Ačkoli máme v každém takovém chovu inspektory Ministerstva zemědělství a ačkoli státní entomologové, jako například já, tam vykonávají pravidelné návštěvy, nemůžeme jim nařídit, aby se podrobili policejnímu či jinému vyšetřování, aniž bychom se mohli odvolat na konkrétní porušení kontraktu.

Jinými slovy, detektive, řekněte mi, čeho se dopustili, a já vám povím, jestli vás tam mohu dostat.“

Bosch neodpověděl. Nechtěl Edsonovi prozrazovat víc, než bylo nezbytné. Změnil téma.

„Pokud jde o ty environmentální boxy, v nichž se dováží tuby s kuklami, jak jsou velké?“ zeptal se.

„Ty už mají slušnou velikost. My je vykládáme vysokozdvižným vozíkem.“

„Můžete mi jeden ukázat?“

Edson pohlédl na hodinky. „Předpokládám, že to možné je. Nevím totiž, co jsme dostali, pokud vůbec něco.“

Bosch vstal, aby svůj požadavek podtrhl, a Edson ho nakonec následoval. Vyvedl Harryho ven z administrativní budovy a pak chodbou kolem dalších kanceláří a laboratoří, bývalých kotců pro blázny, závisláky a opuštěné. Harry si vzpomněl, že kdysi, ještě když jezdil jako patrola, touž chodbou eskortoval ženu, kterou zajistil na Mount Fleming. Lezla po železné konstrukci za prvním „O“ v nápise Hollywood a měla u sebe nylonové lano s jedním koncem upraveným do smyčky. O pár let později se v novinách dočetl, že sotva ji propustili z Pattonovy státní nemocnice, vrátila se tam zpátky a dovedla do konce, co jí kdysi překazil.

„Těžká práce,“ poznamenal Edson, „objasňovat vraždy.“

Bosch na tuhle otázku odpověděl totéž co vždycky.

„Někdy to není tak zlé. Oběti, se kterými pracuji, to mají za sebou.“

Edson už nepromluvil. Chodba končila těžkými železnými vraty, která otevřel. Vyšli do překládkového prostoru uvnitř obrovského hangáru. Asi deset metrů od nich pracovalo šest hispánských dělníků, kteří skládali bílé plastové boxy na ještěrky a ty pak tahali přes několikerý dvojité dveře na opačný konec překládkového prostoru. Bosch si všiml, že krabice velikostí zhruba odpovídaly rakvím.

Nejdříve se pomocí vysokozdvižného minivozíku skládaly z bílé dodávky s modrým nápisem „EnviroBreed“ na boku. Dveře u řidiče byly otevřené a na práci dohlížel jeden běloch. Další stál s notesem vzadu u vozidla a skláněl se k pečetím na každé krabici, kontroloval jejich čísla a na podložku si cosi zapisoval.

„Máme štěstí,“ zaradoval se Edson. „Probíhá přebírání dodávky. Environmentální boxy se odvážejí do laboratoře, kde bude dokončen proces metamorfózy, čili M+M, jak my tady říkáme.“

Skrz otevřené dveře Edson ukázal na šest oranžových pickupů seřazených a zaparkovaných venku.

„Dospělé mušky se umísťují do uzavřených kbelíků a naším vozovým parkem se pak rozvážejí na místa nasazení. Vypouštějí se ručně. V současnosti je nasazujeme na oblast asi sta čtverečních mil. Zhruba padesát milionů sterilních mušek týdně. Pokud je dostaneme, i více. Sterilní mušky nakonec převáží nad divoce se množící populací a zcela ji vyhubí.“

V entomologově hlase zazněl triumf.

„Chtěl byste si promluvit s řidičem z EnviroBreedu?“ zeptal se Edson. „Určitě by byl poctěn.

„Ne,“ přerušil ho Bosch. „Jen bych chtěl vidět, jak se to dělá. Jinak bych ovšem ocenil, kdybyste mou návštěvu udržoval v tajnosti.“

Když to říkal, všiml si, že se řidič od EnviroBreedu dívá přímo na něj. Měl opálenou tvář s hlubokými vráskami, bílé vlasy, na hlavě plantážnický slamák a v ústech hnědou cigaretu. Bosch pohled opětoval a dobře věděl, že je prozrazen. Na šoférově tváři zachytil něco jako nepatrný úsměv. Potom se muž odvrátil a dál se věnoval vykládce.

„Mohl bych pro vás udělat ještě něco, detektive?“ nabídl se Edson.

„Ne, děkuji vám. Díky za spolupráci.“

„Jistě trefíte zpátky.“

Edson se otočil a vrátil se ocelovými dveřmi dovnitř. Harry si do úst vložil cigaretu, ale nechal ji nezapálenou. Odehnal od hlavy hejno mušek, možná růžových octomilek, napadlo ho, sešel po schodech dolů z překládači plochy a garážovými vraty ven.

Cestou zpátky do města se rozhodl, že to nebude odkládat a zastaví se u Teresy. Zajel na univerzitní parkoviště, kde strávil deset minut hledáním dost velkého místa pro svého caprice. Konečně ho odstavil na vzdáleném konci parkoviště nad starým železničním depem. Chvíli zůstal sedět a s cigaretou v puse, s pohledem bloudícím po rezavých skříních vagónů a pavučině kolejí přemýšlel, co jí řekne. Zahlédl skupinku sprejerů v plandavých bílých tričkách a pytlovitých kapsáčích, jak si to míří přes depo. Ten s plechovkou se za ostatními opozdil a na bok jednoho vagónu vyvedl scrip. Bylo to španělsky, ale Bosch rozuměl. Vystihoval filozofii gangu:

TEĎ SE SMĚJ, PLÁČ PŘIJDE POTOM

Sledoval kluky, dokud nezmizeli za další řadou vagónů. Potom vystoupil a zadními dveřmi, kudy se sem přinášeli nebožtíci, vešel do márnice. Bezpečnostní služba ho s kývnutím pustila, jakmile se prokázal odznakem.

Uvnitř měli dobrý den. Smrad z dezinfekce vítězil nad zápachem smrti. Harry prošel kolem dveří k lednicím jedna a dvě a pak vchodem ke schodišti, které vedlo do horního kancelářského patra.

Zeptal se sekretářky, jestli by mohl hovořit s náčelnicí Útvaru soudního lékařství, doktorkou Corazónovou. Žena, již bledost pokožky a narůžovělý vlas připodobňovaly k zdejším klientům, chvíli tiše mluvila do telefonu a pak mu pokynula, ať jde dál. Teresa stála za stolem a hleděla z okna. Měla stejný výhled na železniční depo jako Harry z auta. Možná že ho i viděla přijíždět. Z druhého poschodí ale přehlížela i věže v centru města až po Mount Washington. Bosch si všiml, jak jasně se mrakodrapy v dálce rýsují. I venku byl krásný den.

„Já s tebou nemluvím,“ oznámila Teresa, aniž se otočila.

„No tak.“

„Ne!“

„Tak proč jsi mě pouštěla dovnitř?“

„Abych ti řekla, že s tebou nemluvím, že jsem na tebe zlá a že jsi nejspíš ohrozil mou pozici šéfvyšetřovatelky.“

„No tak, Tereso. Slyšel jsem, že máš odpoledne tiskovku. Uvidíš, že se to vyřeší.“

Nic jiného ho nenapadlo. Obrátila se a opřela zády o parapet. Upírala na něj pohled, který by dokázal vytesat jeho jméno do náhrobního kamene. I přes celou místnost cítil její parfém.

„A samozřejmě ti za to musím poděkovat.“

„Mně ne. Tu tiskovku prý svolal Irving…“

„Neblbni mi hlavu, Harry. Oba víme, jaks naložil s tím, co jsem ti řekla. A taky víme, že ten suchoprd Irving to automaticky hodí na mě. Nezbývá mi, než vzít na vědomí, že moje naděje na stálé místo jsou v prdeli. Rozluč se s touhle kanceláří, Harry, vidíš mě tady naposled.“

Bosch si vždycky všímal, kolik profesionálek, s nimiž se setkal, hlavně policistek a právniček, začínalo být v hádkách sprostých. Že by jim to dávalo pocit rovnocennosti vůči mužům, s nimiž bojují? ptal se v duchu.

„To se spraví,“ chlácholil.

„O čem to mluvíš? Vždyť mu stačí, aby se pár členům komise zmínil, že jsem pustila informace o neuzavřeném důvěrném vyšetřování novinářům, což mě jako kandidáta definitivně diskvalifikuje.“

„Poslyš, on nemůže mít jistotu, žes to byla ty, a nejspíš podezřívá mě. Celé to rozvířil Bremmer z Timesů, s kterým se občas vídám. Irving to ví. Takže si s tím přestaň dělat hlavu. Přišel jsem tě pozvat na oběd nebo tak.“

To byla chyba. Viděl, jak Teresa vzteky rudne.

„Oběd nebo tak? Děláš si legraci? Copak… Právě jsi mi řekl, že my dva jsme hlavní podezřelí z úniku informací, a teď chceš, abych si s tebou šla posedět do restaurace? Uvědomuješ si, co by…“

„Takže čau, Tereso, a přeju ti příjemnou tiskovku,“ přerušil ji Bosch. Obrátil se a vyšel ze dveří.

Cestou do města se Harrymu ozval operátor – číslo Docentovy přímé linky. Nejspíš se třese o tu svou statistiku, pomyslel si. Rozhodl se ho ignorovat a vypnul i vysílačku, kterou měl v autě.

Zastavil u pojízdného stánku na Alvaradu a objednal si dvakrát taco s krevetovou náplní. Servírovali je na tortillách, kukuřičných plackách na mexický způsob, a Bosch si vždycky pochutnal na těžkém cilantru v omáčce.

O pár metrů dál postával muž zpaměti citující biblické verše. Na hlavě měl hrnek s vodou, bezpečně usazený v účesu ve stylu afra ze sedmdesátých let. Nerozlil ani kapku. Občas po něm sáhl a napil se, ale nepřestával přeskakovat z jedné novozákonní knihy do druhé. Před každým citátem uvedl posluchačům pro orientaci číslo kapitoly a verše. U nohou měl postavené kulaté skleněné akvárium napůl zaplněné mincemi. Bosch dojedl, koupil si kolu na cestu a drobné hodil do akvária. Za odměnu se mu dostalo „Pánbůh požehnej“.

15

Justiční palác zabíral celý blok naproti budově soudu. Prvních šest poschodí obýval úřad šerifa a čtyři horní patřily okresní věznici. Zvenku to bylo na první pohled zřetelné. Nejen díky mřížím v oknech, ale i proto, že horní část budovy vypadala jako opuštěná, vypálená skořápka. Jako by se nenávist a zloba vězněná v neklimatizovaných celách proměňovala v oheň a dým a navždy zanechávala okna a betonové balustrády zčernalé.

Budova pocházela z přelomu století a kámen, z něhož ji vystavěli, jí dodával vizáž zlověstné pevnosti. Patřila k těm několika stavbám v celém městě, kde dosud fungovala lidská obsluha výtahů. V rohu každé dřevem obložené kabiny seděla na polstrované židličce černoška, která roztahovala dveře a v každém patře, kde zastavila, dorovnávala ovládacím kolem kabinu s podlahou.

„Sedm tisíc,“ oznámil Bosch obsluze výtahu, když nastoupil. V paláci se už nějaký čas neukázal, takže si nevzpomněl na její jméno. Věděl ale, že s výtahem jezdila už v době, kdy ještě nedělal policajta. Stejně jako ostatní. Otevřela dveře v šestce. Sotva vystoupil, uviděl Rickarda. Protidrogový kolega postával u skleněného okénka vrátnice a právě podával svůj odznak přes zásuvku pod sklem.

„Tady jsi,“ zavolal na něj Harry a rychle přiložil svůj odznak k jeho.

„Jdeme spolu,“ vysvětlil Rickard do mikrofonu. Strážný za sklem vyměnil služební odznaky za návštěvnické a podal jim je. Připnuli si je na košile a Bosch si všiml, že opravňovaly k návštěvě nezabezpečenějšího úseku v desátém patře. Tam se umísťovali pachatelé podezřelí z nejhorších zločinů, čekající na soud nebo po prokázání viny na transport do státních věznic.

Oba poldové šli chodbou k vězeňskému výtahu.

„Tys dal kluka do nejostřejšího oddělení?“ zeptal se Bosch.

„Jo. Mám tam známého. Řekl jsem mu, že to bude stačit, aby se nám strachy podělal. Teď ti o Danceovi řekne všechno, co ví.“

Vyvezli se nahoru bezpečnostním výtahem, který ovládal dozorčí. Harry to považoval za nejhorší práci v celém justičním systému. Když se dveře v desátém patře otevřely, převzal je další dozorčí, který zkontroloval odznaky a nechal je zapsat. Prošli přes dvoje posuvné ocelové dveře k návštěvnímu prostoru pro advokáty. Ten sestával z dlouhého stolu s lavicemi po obou stranách. Po délce stolu probíhala asi třiceticentimetrová přepážka. Na vzdálenějším stolu seděla právnička a v předklonu si přes přepážku šeptala s klientem, který si dlaněmi nastavoval uši, aby lépe slyšel. Svaly na pažích měl vyboulené a rukávy na nich napjaté k prasknutí. Úplný netvor.

Na zdi za nimi visel nápis ZÁKAZ DOTÝKÁNÍ, LÍBÁNÍ A PODÁVÁNÍ PŘES PŘEPÁŽKU. Na tomtéž konci stál bachař opřený o zed, s podobně masivními pařáty založenými na prsou, a pozoroval právničku s klientem.

Než dozorčí přivedli Tygea, zaznamenal Bosch hluk. Přes zamřížované dveře za návštěvním stolem sem doléhal řev stovek hlasů násobený kovovou ozvěnou. Občas práskly ocelové dveře a do toho se ozývaly neartikulované výkřiky.

Mřížovými dveřmi vstoupil bachař a oznámil: „Pár minut to potrvá, hoši. Musíme ho dovést z marodky.“ Nato zmizel, než se ho stačili zeptat, co se stalo. Harry vězně neznal, ale stejně se mu sevřel žaludek. Pohlédl na Rickarda, který se usmíval.

„Uvidíme tu změnu,“ prohlásil narkopolda.

Bosch nechápal, jak z něčeho takového může mít někdo potěšení. Pro něj to byla nejhorší část celé práce. Zoufalé metody na zoufalce. Přišel sem, protože musel. Byl to jeho případ. Ale tohohle poldu nechápal.

„Proč mu to děláš? Co vlastně chceš?“

Kolega na něj pohlédl.

„Co chci? Dozvědět se, co se děje. Myslím, že bys to mohl vědět líp sám. Když můžu, pomůžu. Jestli na to tenhle kluk doplatí, tak to se prostě nedá nic dělat. A od tebe se chci dozvědět, o co tady jde. Co proved Cal a co se s tím bude dělat.“

Bosch se opřel o zed a chvíli přemýšlel, co říct. Slyšel, jak obr na konci stolu zvyšuje hlas a kvůli čemusi odmítá nabídku. Bachař k němu přikročil a spustil ruce podél jeho boků, čímž vězně uklidnil. Měl srolované rukávy, které odhalovaly impozantní bicepsy. Na vyklenutém levém předloktí se vyjímala vytetovaná písmena CL, které na bílé kůži působily jako značka. Harry věděl, že veřejně se mezi takhle potetovanými bachaři tvrdilo, že to znamená Club Lynwood podle stanice šerifa na předměstí Los Angeles, kde vládly gangy. Tatáž písmena ale znamenala i chango luchador, drogobijec. Bachař byl taky členem gangu, byť legálně ozbrojeného a placeného z veřejných peněz.

Odvrátil zrak. Měl chuť si zapálit, jenže všude v okrese vešel v platnost nekuřácký zákon, i v base. Tady to skoro vyvolalo vzpouru.

„Poslyš,“ obrátil se ke kolegovi, „nevím, co ti mám o Moorovi vykládat. Já na tom dělám a nedělám, rozumíš, jak to myslím? Kříží se to se dvěma případy, které jsem dostal. Čili je to nevyhnutelný. Jestli mně ten kluk vydá Dancea, dobrý, pomůže mi to. Budu se na něho moct mrknout ohledně mých dvou případů, možná i Moorova. Ale nejsem si tím jistý. Určitě vím to, s čím dneska oficiálně vyjdou – že to vypadá na vraždu. Ale že zběhl, to veřejně nepřiznají. To je taky důvod, proč kolem šňupe vnitro. Dal se na zločin.“

„To ne,“ odporoval Rickard, ale neznělo to přesvědčivě. „Musel bych o tom vědět.“

„Tak hluboko do člověka nevidíš, kámo. Každý má svou tajnou komůrku.“

„Takže co chystá Parkerovo středisko?“

„Nevím. Myslím, že si nevědí rady. Podle mě to chtěli nechat projít jako sebevraždu. Ale soudní lékařka se začala stavět na zadní, tak obrátili a je z toho vražda. Ale nečekám, že by na Spring Street vybalili všecko špinavé prádlo, aby se v něm kdejaký reportér mohl do sytosti hrabat.“

„Tak to ať si radši rozmýšlej. Já teda nehodlám stát a koukat. Je mi jedno, jestli přeběh. Zažil jsem ho při práci a byl to dobrej polda. Viděl jsem ho samotnýho vlítnout do chodbičky a vytáhnout odtamtud čtyři dealery. Viděl jsem ho vlízt mezi pasáka a jeho zboží, nechat si místo ní vrazit ránu a plivat zuby na chodník. Byl jsem přitom, jak projel devět křižovatek na červenou, aby stihl dostat do nemocnice ubohýho starýho feťáka, kterej málem dojel na předávkování.

Tohle by polda v teplým kanclu neudělal. Takže já tvrdím, že jestli zběhnul, tak si myslím, že ho oddělali, když se pokoušel vrátit zpátky.“

Domluvil a nastalo ticho, které Bosch nechal viset ve vzduchu. Oba dobře věděli, že když se někdo dostane na druhou stranu, není cesty zpátky. Ozvaly se kroky, které se blížily k mřížím.

Rickard prohlásil: „Hoši z Parkerovýho ať mi radši předvedou něco pořádnýho. Ne že se na to vykašlou. Nebo ukážu já jim.“

Bosch chtěl odpovědět, ale u dveří se objevil bachař s Tygem, který vypadal, jako by za posledních deset hodin zestárnul o deset let. Měl nepřítomný pohled, který Harrymu připomínal muže, které potkával ve Vietnamu. Vysoko na levé lícní kosti se mu vyjímala modřina.

Neviditelná elektronika odsunula dveře a kluk, náhle dospělý, přistoupil k lavici, kam mu ukázal dozorce. Nejistě se posadil a očima jako by schválně uhýbal Rickardovi, který se zeptal:

„Jak to jde, Kerwine?“

Pohlédl na vyšetřovatele a z jeho očí se Boschovi stáhnul žaludek. Vybavila se mu první noc, kterou jako chlapec strávil v McLarenově polepšovně. Koncentrovaný strach a řev samoty. A to tam kolem něj byla děcka, většinou bez násilných sklonů. Tenhle kluk byl posledních dvanáct hodin v obklíčení divokých predátorů. Harry se styděl, že v tom jede s ním, ale neříkal nic. Tuhle show nerežíroval.

„Poslyš, člověče, je mi jasný, že se tady moc dobře nebavíš. Proto jsme taky přišli – kouknout se, jestli sis nerozmyslel to, o čem jsme se bavili včera.“

Mluvil tiše, aby obr na konci nemohl slyšet.

Když kluk nic neříkal, ani nenaznačil, že by slyšel, přitlačil.

„Kerwine, chceš se dostat ven? Tady máš pana Harryho Bosche. Ten může zařídit, abych to celý skrečoval, i když to byl oprávněnej zásah. Ale musíš si s náma popovídat o Danceovi. Hele, dívej se sem.“

Rickard vytáhl z kapsy u košile kus bílého papíru, standardní formulář z kanceláře okrskového prokurátora.

„Na podání tvýho případu mám osmačtyřicet hodin. Díky víkendu se to prodlužuje do pondělka. Tohle jsou tvoje papíry. Ještě jsem nic nenapsal, protože jsem s tebou chtěl znova mluvit, abych viděl, jestli si chceš pomoct ven. Ale když ne, tak to prostě podám a ty se tady zabydlíš asi tak na… No, nejspíš rok dobrý zábavy.“

Udělal pauzu, ale nestalo se nic.

„Co myslíš, jak budeš vypadat po ročním pobytu v téhle díře?“

Kluk sklopil oči a po tvářích mu začaly stékat slzy.

„Táhni k čertu,“ stačil říct přidušeným hlasem.

Bosch měl dost. Na tohle dlouho nezapomene. Uvědomil si, že zatíná zuby. Zkusil uvolnit dolní čelist, ale nešlo to.

Rickard se předklonil, že klukovi něco řekne, ale Harry ho zarazil rukou na rameni.

„Ser na to,“ sykl. „Pusť ho!“

„Cože?“

„Kašlem na to.“

„O čem sakra mluvíš?“

Kluk se díval na Bosche, na tváři nevěřícný výraz. Ale ten to nehrál. Bylo mu špatně z toho, co spáchali.

„Koukej,“ nedal se Rickard, „na tohohle prda máme šedesát gramů PCP. Patří mně. A jestli nechce spolupracovat, tak to má teda smůlu. Půjde zpátky do zoo.“

„Ne, nepůjde.“ Naklonil se ke kolegovi tak blízko, aby to bachař neslyšel. „Ne, parťáku. Bereme ho ven. Udělej to, nebo ti zatopím.“

„Co to plácáš?“

„Půjdu s tím rovnou do pátýho poschodí. Ten kluk tady se svým obviněním nemá co dělat. Bude to tvůj průser, protože já podám stížnost. A tvůj kámoš tady taky dostane svoje. Tohle chceš? Jenom proto, žes tohohle kluka nedokázal rozpovídat?“

„Myslíš, že vnitřňákům záleží na malým mizerným dealerovi?“

„Ne, ale dají si záležet, aby mohli setřít tebe. Udělají to s radostí. A až vylezeš, budeš se plazit ještě pomalejc než tenhle kluk.“

Harry se narovnal a chvíli nikdo nic neříkal. Viděl, jak polda přemýšlí, jestli to byl blaf.

„Ty a jít na vnitřní vyšetřování. To si nedovedu představit.“

„Přesně tohle riskuješ.“

Rickard sklopil oči k papíru, který držel v ruce a pomalu ho zmačkal.

„Dobře, milý parťáku, ale radši si mě přidej na seznam.“

„Jaký seznam?“

„Lidí, ke kterým se nemáš votáčet zády.“

Oba vstali.

„Propusťte ho,“ přikázal strážnému.

Harry ukázal na kluka. „Chci, aby s ním byla eskorta, dokud odtud nevyjde, jasný?“

Bachař přikývl. Tyge neříkal nic.

Trvalo hodinu, než ho dostali ven. Rickard podepsal příslušné papíry a oba dostali zpátky odznaky. Beze slova čekali u skleněného okénka v sedmém patře.

Bosch si sám sebe hnusil. Ztratil ze zřetele profesionální umění a klíč k téhle práci. Řešit případy znamenalo umět lidi rozpovídat, ne nutit je mluvit silou. Tentokrát na to zapomněl.

„Jestli chceš, tak už můžeš jít,“ řekl.

„Jak vyjde z támhletěch dveří a dostaneš ho do ruky, já mizím. Nechci s ním nic mít. Ale podívám se, že odchází s tebou. Kdyby se mi náhodou něco z toho mělo nějak vrátit.“

„To je chytrý.“

„To teda je.“

„Ale stejně se máš ještě hodně co učit. Všechno není černý a bílý. Každý si nezaslouží zadupat do země. Vezmi si takovéhle děcko a…“

„Ušetři mě týhle lekce, Boschi. Možná se toho musím ještě dost naučit, ale ne od tebe. Seš prvotřídní babrák. Jediný, co bych tak vod tebe moh pochytit, je, jak se leze po žebříku dolů. Dík, nechci.“

„Jak myslíš,“ odpověděl a přešel k lavičce na druhé straně místnosti. Sedl si. Za patnáct minut vyšel kluk ven. Prošel mezi nimi k výtahu. Když vyšli před Justiční palác, rozloučil se nar– kopolda slovy „Jdi se vysrat!“ a zamířil ke svému autu.

„Ty taky.“ odpověděl Bosch.

Stál na chodníku, zapálil si cigaretu a nabídl i klukovi. Tyge si nevzal.

„Nic neřeknu.“ prohlásil.

„Já vím, v pohodě. Mám tě někam vzít? K opravdovýmu doktorovi, nebo do Hollywoodu?“

„Nejlíp do Hollywoodu.“

Šli k autu, které stálo zaparkované o dva bloky dál, u Parkerova střediska. Vyjeli Třetí ulicí na Hollywood a první polovinu cesty absolvovali mlčky.

„Bydlíš někde? Kde ti mám zastavit?“

„To je jedno.“

„Žádnej bejvák?“

„Ne.“

„Rodina?“

„Nic.“

„Co budeš dělat?“

„To je jedno.“

Harry odbočil na Západní. Další asi čtvrthodinu bylo ticho. Pak zastavil u Skrýše.

„Co je tohle?“

„Zůstaň tady. Za minutu jsem zpátky.“

V kanceláři mu hoteliér nabídl pokoj sedm. Harry mu vrazil před oči služební odznak a řekl, ať si to rozmyslí. Majitel v témž ušpiněném tričku bez rukávů mu podal klíč od třináctky. Vrátil se do auta a podal ho klukovi. Vytáhl peněženku.

„Máš tam na týden pokoj,“ řekl mu. „A jestli ti můžu poradit, i když si asi myslíš, že moje rady za moc nestojí, tak si to všechno přeber a potom odsud zmiz, jak nejdál můžeš. Existují vhodnější místa pro život, než tohle město.“

Kluk se podíval na klíč v ruce. Bosch mu podal všechny peníze, co měl, všehovšudy 43 dolarů.

„Co, tak ty mi dáváš pokoj a peníze a myslíš si, že ti něco řeknu? Tak tohle jsem viděl v televizi. Celý to bylo podvod, ty i ten druhej.“

„To se pleteš, chlapče. Dělám to pro tebe, protože to potřebuju kvůli sobě. To neznamená, že ti schvaluju, čím se živíš. To ne.

Jestli tě ještě někdy zmerčím na ulici, tak tě zabásnu. Mám sice jenom mizernou šanci, ale šance to je. Nalož si s tím, jak chceš. Jsi volný. Není to žádný podfuk.“

Kluk otevřel dveře a vystoupil z auta. Znovu se podíval na Bosche.

„Tak proč to děláš?“

„Nevím. Možná proto, žes ho poslal k čertu. Měl jsem to říct já, ale neudělal jsem to. Musím jít.“

Zase se na něho chvíli zadíval. Potom promluvil.

„Hele, čéče, Dance je pryč. Nevím, proč po něm všichni tak pasete.“

„Poslyš, kluku, nedal jsem ti…“

„Já vím.“

Harry zůstal zírat.

„Odjel. Odešel z města. Povídal, že náš zdroj vybouch, a jel se tam mrknout, jak by se to dalo zase rozjet. Víš, chce postoupit a dělat zdroj sám.“

„Tam?“

„Povídal v Mexiku, ale víc nevím. Je pryč, proto jsem dělal shermy.“

Kluk zabouchl dveře a zmizel ve dvoře motelu. Bosch seděl a přemýšlel. Znovu mu vytanula Rickardova otázka. Co z toho kluka bude za rok? Potom si uvědomil, kolik let se kdysi dávno sám potloukal po omšelých hotelích. Ale zvládl to a přežil. Naděje umírá poslední. Nastartoval a odjel.

16

Rozhovor s klukem rozhodl. Bosch pochopil, že cestě do Mexika se nelze vyhnout. Všechny paprsky kola směřovaly k náboji, kterým bylo Mexicali. Ale copak to nevěděl už dávno?

Vydal se ke stanici na Wilcoxově a pokoušel se stanovit další postup. Bude se muset spojit s Aguilou, důstojníkem Státní justiční policie, který poslal konzulátu identifikační dopis na Juana Doea č. 67. Také to chce kontaktovat DEA, která poskytla Moorovi špionážní zprávu. Situace si navíc žádá souhlas s cestou od Poundse, což by mohlo znamenat konečnou hned na začátku. Tady bude třeba nějak zapůsobit.

Stůl vyšetřovatelů vražd v kanceláři zel prázdnotou. Hodiny ukazovaly čtyři pryč, pátek odpoledne a navíc sváteční týden. Jestli se nevyskytly nové případy, tak detektivové vypadli co nejdříve domů k rodinám a nepolicejnímu životu. Za skleněnou stěnou Harry v boxu zahlédl Docenta, hlavu skloněnou ke kusu papíru, na který psal podle pravítka, aby mu věty nevybíhaly z řádků.

Bosch se posadil a sáhl po hromádce růžových vzkazů u svého místa. Nic co by si žádalo okamžitou odezvu. Dvě zprávy od Bremmera z Timesú podepsané jako Jon Marcus, tajným kódem, na němž se kdysi dohodli, aby se neprozradilo, že volá známý reportér. Pár dalších od okresních prokurátorů, kteří pracovali na jeho případech a zřejmě potřebovali nějaké informace nebo vypátrat důkazy. Našel vzkaz, že volala Teresa, ale podle času na lístku poznal, že už spolu mezitím byli. Asi chtěla oznámit, že s ním nemluví.

Žádný vzkaz od Portera ani Sylvie Moorové. Vytáhl si kopii šetření z Mexicali od Capetilla, detektiva přes pohřešované, a vytočil číslo uvedené Carlosem Aguilou. Dostal se na ústřednu

Státní justiční policie. Ve španělštině nebyl moc zběhlý, na čemž mnoho nezměnil ani nedávný pobyt, takže trvalo asi pět minut vysvětlování, než ho přepojili na oddělení vyšetřování. Znovu se zeptal na Aguilu, ale nedostal ho na drát. Místo něj se ozval anglicky mluvící kapitán, který vysvětlil, že Aguila v kanceláři není, ale vrátí se později a bude pracovat i v neděli. Bosch věděl, že policejní týden má v Mexiku šest pracovních dní.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se kapitán.

Bosch vysvětlil, že vyšetřuje vraždu a reaguje na dotaz, který Aguila zaslal konzulátu v Los Angeles. Popis se shodoval s nalezeným tělem. Kapitán vysvětlil, že je s případem seznámen, že přijímal ohlášení o pohřešování a případ pak předával Aguilovi. Bosch se zeptal, zda jsou k dispozici otisky prstů na ověření identifikace, ale kapitán odpověděl, že ne. Jedna nula pro Capetilla, pomyslel si Bosch.

„Nemáte z márnice fotografii toho muže, kterou byste nám mohli poslat?“ zeptal se kapitán. „Mohli bychom provést identifikaci pomocí rodiny Gutierrez-Llosa.“

„Ano, fotky mám. Podle toho dopisu byl Llosa námezdní dělník, že?“

„Ano. Hledal denní práce na rynku, kam si zaměstnavatelé chodí najímat dělníky. Pod sochou Benita Juareze.“

„Nevíte o tom, že by pracoval u firmy jménem EnviroBreed? Ta obchoduje se státem Kalifornie.“

Nastalo dlouhé ticho, než Mexičan odpověděl.

„Je mi líto, ale o jeho zaměstnáních nevím. Udělal jsem si poznámky a projednám to s vyšetřovatelem Aguilou, až se vrátí. Pokud nám pošlete fotografie, zajistíme co nejrychlejší provedení pozitivní identifikace. Osobně tu záležitost urychlím a spojím se s vámi.“

Teď se do telefonu odmlčel Bosch.

„Kapitáne, uniklo mi vaše jméno.“

„Gustavo Grena, ředitel vyšetřování, Mexicali.“

„Kapitáne Greno, sdělte laskavě Aguilovi, že ty fotky bude mít zítra.“

„Tak rychle?“

„Ano. Řekněte mu, že je osobně přivezu.“

„Vyšetřovateli Boschi, to není nutné. Jsem přesvědčen…“

„S tím si nedělejte starosti, kapitáne,“ přerušil ho, „řekněte mu, že tam budu nejpozději krátce po poledni.“

„Jak si přejete.“

Bosch poděkoval a zavěsil. Vzhlédl a zaregistroval, že na něj Docent hledí skrze sklo a tázavě i prosebně zároveň vztyčuje palec a zvedá obočí. Bosch uhnul pohledem.

Příležitostný dělník, přemýšlel. Fernal Gutierrez-Llosa byl námezdník, který si pro práci chodil kamsi na rynek – kdoví, co to je. Jak do toho zapadá tahle práce? Třeba to byl pašerák, který tahal černý led přes hranici. Možná taky, že s drogami neměl společného vůbec nic. Možná si zasloužil smrt jen tím, že se dostal, kam neměl, a viděl, co neměl.

Bosch znal jen kamínky. Teď ale potřeboval maltu, kterou by je náležitě pospojoval. Když přebíral svůj první zlatý štít, dělal tehdy na loupežích s parťákem Vanem Nuysem, který mu říkal, že nejdůležitější na vyšetřování nejsou fakta, ale tmel mezi nimi. A ten se skládal z instinktu, představivosti, někdy hádání a nejčastěji z obyčejného štěstí.

Fakta viděl předevčírem večer v chátrajícím motelovém pokoji a tehdy z nich usuzoval na poldovu sebevraždu. Dneska už věděl, že se mýlil. Probral si skutečnosti znovu spolu s ostatními střípky, které sesbíral, a tentokrát mu vyšla vražda policisty v řetězci několika dalších. Jestliže Mexicali bylo v kole nábojem, k němuž vedlo tolik paprsků, pak Moore fungoval jako šroub, který to kolo drží na svém místě.

Vytáhl si notes a našel v něm jméno agenta DEA, uvedené na špionážní zprávě, kterou Moore založil do Zorrillova spisu. Ze seznamu na stole vytáhl číslo agentury a vytočil ho. Bosch požádal mužský hlas v telefonu o spojení s Corvem a na jeho otázku se představil:

„Povězte mu, že volá duch Calexika Moora.“

Za minutu se ozval jiný hlas: „S kým mluvím?“

„To je Corvo?“

„Poslyšte, chcete-li se mnou mluvit, pak řekněte, kdo jste. Jinak to pokládám.“

Bosch se představil.

„Co je to za tajnosti, člověče?“

„Ale nic. Rád bych se s tebou sešel.“

„Ještě jsi mi neřekl důvod.“

„Chceš důvod? Dobře, protože zítra ráno jedu do Mexicali. Jdu po Zorríllovi. Hodila by se mi pomoc od někoho, kdo se vyzná v jeho čachrech. Myslel jsem, že bych si s tebou měl nejdřív promluvit, když jsi byl Moorův zdroj.“

„Kdo tvrdí, že jsem ho vůbec znal?“

„Přijal jsi můj hovor, ne? A pouštěl jsi mu informace z DEA. To mi řekl.“

„Boschi, sedm let jsem dělal tajnýho. Snažíš se blafovat? Che, tak tohle si zkoušej na prodavače balónků na Hollywoodským bulváru. Možná ti to sežerou.“

„Poslyš, hele, budu v sedm v Kódu 7, v zadním baru. Odtamtud jedu na jih. Je to na tobě. Když přijdeš, tak přijdeš.“

„Kdybych se tam rozhod ukázat, jak tě poznám?“

„Žádnej strach, já už si tě najdu. Budeš ten chlápek, co si pořád myslí, že je tajnej.“

Zavěsil, zvedl oči a zaznamenal Poundse, jak postává kousek od stolu vražd a čte si nejnovější zprávy o zločinech spáchaných na lidech, další z oblíbených statistických témat. Tahle kategorie, v podstatě veškeré násilné činy, se rozmáhala rychleji než celková zločinnost. Znamenalo to nejen, že přibývá zločinů, ale že zločinci jsou nebezpečnější a násilničtější. Bosch si všiml bílého prášku na horní části nadporučíkových kalhot. Míval ho tam často, čímž obstarával látku pro vtipné debaty a zábavu v kanceláři mužstva. Někteří detektivové tvrdili, že si dává do nosu koks a přitom trousí. Zvláštní vtip tomu dodával fakt, že Docent byl jedním z těch, co se do oddělení dokázali vrátit. Jiní měli za to, že je to cukr z koblih, který ve své skleněné buňce tajně sklepává za staženými žaluziemi, aby ho nikdo neviděl. Bosch se ale – podle vůně, která šéfa všude doprovázela – domníval, že má ve zvyku poprášit se každé ráno dětským pudrem. Teprve pak si oblékal košili a kravatu. Žel, kalhoty míval na sobě už předtím.

Docent odtrhl zrak od svých zpráv a se strojenou věcností v hlase se zeptal: „Jak to vypadá? Daří se ti s těmi případy pohnout?“

Bosch nasadil uklidňující úsměv. Přikývl, ale mlčel. Jen ať se snaží.

„No, a co je nového?“

„Ale, pár věcí. Slyšel jste už dneska něco o Porterovi?“

„O Porterovi? Ne, proč? Zapomeň na něj, Boschi. Je to hňup, který ti nepomůže. Tak co máš? Zatím jsi nepodal žádné hlášení o postupu. Zrovna jsem se díval do krabice a nebylo tam od tebe nic.“

„Měl jsem napilno, nadporučíku. Něco se hýbe kolem Jimmyho Kappse a mám identifikaci a možné místo činu u posledního Porterova případu. To bylo to tělo pohozené v uličce u bulváru Sunset minulý týden. Brzo už se dozvím kdo a proč, možná už zítra u obou případů. Budu dělat i přes víkend, jestli vám to nevadí.“

„Výborně. Každopádně si vem času, kolik budeš potřebovat. Přesčasovou povolenku ti vyplním ještě dneska.“

„Díky.“

„Ale proč děláš dva případy najednou? Nechceš si vybrat ten jednodušší? Stačí nám objasnit jeden.“

„Protože myslím, že spolu oba souvisí.“

„To…“ Pounds rukou zarazil další hovor. „S tím pojď raději ke mně do kanceláře.“

Posadili se za stůl se skleněnou deskou, načež Docent okamžitě sáhl po pravítku a začal si s ním hrát.

„Tak, Harry, o co kráčí?“

Bosch se chystal improvizovat. Chtěl, aby jeho hlas zněl tak, jako by na všechno, co řekne, měl jasné důkazy. Ve skutečnosti zazní mnoho spekulací a o dost méně tmele. Posadil se na židli před nadporučíkovým stolem. Od svého protějšku cítil pach dětského pudru.

„Jimmy Kapps, to byla odplata.Včera jsem zjistil, že zorganizoval zásah proti konkurentovi jménem Dance, který dodával černý led pouličním prodavačům. To se Jimmymu vůbec nelíbilo, protože se sám pokoušel rozjet trh s havajským ledem. Takže ho prásknul hochům z PUBu. Jenže když ti Dancea chytili, prokurátor to shodil ze stolu pro nedostatek důkazů. Chlápek vyšel ven a čtyři dny nato to Kapps koupil.“

„Fajn,“ přerušil Pounds. „To zní dobře. Takže podezříváš Dancea, jo?“

„Než přijdu na něco lepšího. On totiž zmizel.“

„Jo, a jak to souvisí s případem Juan Doe?“

„Podle DEA je černý led, který distribuoval Dance, z Mexicali. Mám nejistou identifikaci od tamější státní policie. Zdá se, že jde o nějakého Gutierreze Llosu, který byl z Mexicali.“

„Pašerák?“

„Možná, ale pár věcí do toho nezapadá. Místní policie ho považovala za námezdního dělníka.“

„Třeba šel po velkých prachách. Takových je hodně.“

„Třeba.“

„A ty myslíš, že ho oddělali jako odplatu za Kappse?“

„Možná.“

Pounds přikývl. Zatím to jde, pomyslel si Bosch. Chvíli oba mlčeli. Konečně si nadporučík odkašlal.

„Na dva dny je to slušná práce, Harry. Fakt dobrý. A co podnikneš dál?“

„Chtěl bych jít po Danceovi a ověřit si identifikaci Juana Doea…“ odmlčel se. Nebyl si jistý, kolik toho má říct. Určitě se nesvěří s výletem do Mexicali.

„Říkals, že Dance zmizel.“

„To mám z jednoho zdroje, nevím to jistě. Chtěl bych tam zajet tenhle víkend.“

„Dobře.“

Bosch se rozhodl, že mu pootevře dvířka kousek víc.

„Je tam ještě něco, jestli si to chcete poslechnout. Týká se to Cala Moora.“

Docent položil pravítko na stůl, založil ruce a opřel se do křesla. Pozice, kterou zaujal, signalizovala výstrahu. Dostávali se na půdu, kde začíná být nebezpečně v sázce služební postup.

„Není tohle trochu tenký led? Moorův případ není náš.“

„A já ho ani nechci, nadporučíku. Mám tyhle dva. Ale pořád se s ním střetávám. Jestli o tom nechcete nic vědět, v pořádku, já si poradím.“

„Ne, ne, jen mi to pověz. Jenom se mi nelíbí tohle zaplétání… Jinak dobrý.“

„Jo, zaplétání, to sedí. No, jak jsem řekl, pubáci chytili Dancea. Moore u toho nebyl, přišel až k hotovému, ale udělali to jeho lidi. A druhá věc, taky našel tělo v případu Juana Doea.“

„To tělo našel Cal Moore?“ nevěřil Pounds. „V Porterově zápise jsem nic takového neviděl.“

„Je tam uvedený služebním číslem. No, byl to teda on, kdo našel odložené tělo. Takže se mi vyskytuje v obou případech. A den potom, co našel v uličce tělo Juana Doea, se ubytoval v tom motelu a nechal si vystřelit mozek do vany. Asi jste slyšel, že loupeže a vraždy tvrdí, že to nebyla sebevražda.“

Docent přikývl. Na tváři měl výraz naprostého ochromení. Očekával stručnou zprávu o vyšetřování pár případů, ne tohle.

„Čili i jeho někdo odpravil,“ pokračoval Bosch. „Takže už tu máme tři případy – Kapps, potom Juan Doe a Moore. A Dance někde v luftě.“

Harry poznal, že už řekl dost. Mohl si dovolit opřít do židle a sledovat, jak Docentův mozek jede na plné obrátky. Bylo mu jasné, že nadporučík dobře ví, že by měl zvednout telefon a požádat Irvinga o pomoc nebo aspoň o instrukce. Ale to by znamenalo, že loupeže a vraždy by převzaly i řízení případů Kapps a Juan Doe. Detektivové z OVLV by si určitě dali pěkně načas a uzavřít kterýkoli z nich by trvalo týdny.

„Co Porter? Co o tom říká on?“

Bosch se snažil neházet nic na Portera. Ani nevěděl proč, když ten chlap přece selhal a lhal. Uvnitř k němu přesto cosi cítil. Možná za to mohla ta poslední otázka: Harry, chceš se o mě postarat kvůli tomuhle?

„Portera jsem nenašel,“ zalhal. „Nezvedá telefon, ale myslím, že neměl moc čas dávat to všechno dohromady.“

Pounds pohrdavě zavrtěl hlavou.

„Jistěže ne. Nejspíš byl chlastat.“

Bosch neříkal nic. Teď byl na řadě ten druhý.

„Poslyš, Harry, v tomhle… jsi mi neřek všechno na rovinu, že? Já si ale nemůžu dovolit lítat v tom jak urvaný vagón. Musím vědět všechno.“

Jako zkušený polda pochopil, že Poundse zajímá, jak hluboko v tom bude trčet, kdyby se to zvrtlo podělanou stranou navrch.

„Víte totéž, co já,“ pokračoval Bosch. „Jsou tady dva případy, i s Moorem možná tři, které je třeba objasnit. Jestli vám to stačí do šesti až osmi týdnů, stačí je poslat na Parkerovo středisko. Pokud je chcete dokončit do prvního, jak jste říkal, tak mě nechte ty čtyři dny dělat.“

Docent zíral kamsi nad Boschovu hlavu a pravítkem se škrábal za uchem. Rozhodoval se.

„Dobrá,“ řekl konečně. „Vezmi si víkend a udělej, co budeš moct. V pondělí uvidíme, jak na tom jsme. Možná potom budeme muset přizvat loupeže a vraždy. Chci, aby ses mi hlásil zítra a v neděli, abych věděl, co se děje a jak to jde.“

„Jak je libo,“ odpověděl Bosch. Vstal a obrátil se k odchodu. Nade dveřmi si všiml pověšeného křížku. Že by se Pounds před chvíli díval právě na něj? Většinou se tvrdilo, že vstal z politických mrtvých. Takových bylo na oddělení plno a všichni se scházeli v kostele v Údolí, protože jeden z asistentů náčelníka tam dělal laického kazatele. Bosch si dovedl představit, jak tam všichni chodí každou neděli ráno a druží se s ním a chválí, jaký je skvělý člověk.

„Uslyšíme se zítra,“ ozval se zezadu Pounds.

„Jo, zítra.“

Chvíli nato Docent zamkl kancelář a šel domů. Bosch zůstal na oddělení sám, popíjel kávu, kouřil a čekal na zprávy o šesté. Nahoře na skříni plné spisů, za stolem krádeží aut, stál malý černobílý televizor. Pustil ho a chvíli si hrál s anténou, než získal přiměřeně čistý obraz. Z vrátnice se přišlo dívat pár uniformovaných strážců.

Cal Moore se konečně dostal na první místo zpráv. Kanál 2 zahájil zprávou o tiskové konferenci v Parkerově středisku, na níž zástupce náčelníka Irvin Irving odhalil nejnovější poznatky. Na záznamu stál za kyticí mikrofonů a za ním Teresa. Připsal jí zásluhu za objev nových důkazů v průběhu pitvy, které naznačovaly cizí zavinění. Vyšetřování nyní běží na plné obrátky. Zpráva končila Moorovou fotografií s reportérovým komentářem.

„Vyšetřovatelé nyní mají úkol, a jak sami říkají, osobní závazek do hloubky prověřit život poručíka Calexika Moora a odhalit, co ho přivedlo do pokoje pochybného motelu, kde byl čísi rukou popraven. Podle našich zdrojů se vyšetřování nemá příliš od čeho odvíjet s jedinou výjimkou, za niž vděčí úřadující náčelnici Útvaru soudního lékařství, která odhalila vraždu, jež by jinak mohla skončit v temnotě s nálepkou sebevražda osamělého policisty.“

Kamera najela na detail Moorovy tváře a reportér zakončil slovy: „Záhada právě začíná…“

Bosch vypnul televizor, strážci se vrátili na své posty a on usedl zpátky na svou židli u stolu vražd. Moorova fotka, kterou ukázali, musela být pár let stará, hádal Harry. Obličej vypadal mladší, oči jasnější, žádná předzvěst dvojího života.

To mu připomnělo ostatní fotografie z Calova mládí, o nichž Sylvia Moorová říkala, že je sbíral a občas prohlížel. Co ještě si z minulosti uchovával? Bosch fotku své matky neměl a otce poznal až jako starce na smrtelné posteli. Jaký náklad si asi Moore vlekl s sebou životem?

Byl čas vydat se směrem ke Kódu 7. Než vyrazil k autu, zastavil se ještě na chodbě u vrátnice. Sundal ze zdi polepené portréty hledaných desku s přišpendleným rozpisem služeb na stanici. Předpokládal, že ho za poslední týden nikdo neobnovil, a nezmýlil se. Mezi poručíky na něm pořád bylo Moorovo jméno a adresa do Los Feliz. Opsal si ji do notesu a vyšel ven.

17

Bosch zhluboka potáhl z cigarety a upustil špačka do kanálu. Váhal, zda má vzít za kliku Kódu 7 stylizovanou do tvaru obušku. Díval se přes První ulici na travnatý čtverec po straně radnice, kterému se říkalo Park svobody. Pod výbojkami viděl ležet spící těla bezdomovců, mužů i žen, na trávě kolem válečného památníku. Scéna připomínala padlé na bitevním poli, mrtvé, které nikdo nepohřbí.

Vstoupil, prošel přední částí restaurace a roztáhl si závěs černý jak soudcovský talár, který zakrýval vstup do baru. Bylo tu plno advokátů, policistů a vzduch se modral cigaretovým kouřem. Všichni sem přišli přečkat dopravní špičku, a buď se jim tady zalíbilo, nebo se příliš opili. Harry přešel ke konci baru, kde stálo pár prázdných židlí, a objednal si pivo. Podle hodin nad pultem bylo přesně sedm. V zrcadle za barpultem si prohlížel místnost, ale nezaznamenal, koho by mohl považovat za agenta Corva z DEA. Zapálil si další cigaretu a rozhodl se, že počká do osmi.

V témže okamžiku se ještě jednou zadíval do zrcadla a všiml si menšího snědého muže s černým plnovousem, jak rozhrnuje závěs a v přítmí baru zaostřuje zrak. Na sobě měl džíny a mikinu, pod ní bouli od pistole a na opasku operátor. Rozhlížel se, až se jejich oči setkaly v zrcadle a Harry jednou kývl hlavou. Corvo přišel a posadil se na vedlejší židli.

„Tak jsi mě dostal.“ řekl agent.

„Ty mě taky. Myslím, že oba jsme zralí zpátky na akademii. Dáš si pivo?“

„Poslyš, Boschi, než to na mě začneš zkoušet po dobrém, musím ti říct, že nevím, o co tady jde. Ještě jsem se nerozmyslel, jestli se s tebou budu bavit.“

Harry si z popelníku vzal cigaretu a zadíval se na něj v zrcadle.

„Ještě jsem se nerozmyslel, maj tyhle cigára mentolovou nebo sladkou příchuť.“

Corvo sklouzl ze židle.

„Dobře se bav.“

„Počkej, člověče, dej si pivo, ne? Klídek.“

„Prověřil jsem si tě, než jsem šel sem. A vypadáš na další ztracený případ, co se řítí na konečnou. Nejdřív z loupeží a vražd do Hollywoodu a další stanice bude strážný kamionu s brokovnicí.“

„Ne, další stanice je Mexicali. Můžu tam jet i naslepo a třeba přijít na to, co tam pečeš se Zorrillem, rlebo můžeš pomoct mně i sobě, když mi řekneš, co je co.“

„Tak především nejedeš nikam. Hned jak odsud vypadnu, beru telefon a máš po výletě.“

„Hned jak odsud vypadnu já, jsem už na cestě. Na zastavování je pozdě. Sedni si. Jestli jsem tě naštval, tak promiň. Já už jsem někdy takový. Ale já potřebuju vás a vy mě.“

Corvo zůstával stát.

„Boschi, na co se to chystáš? Chceš zajet na ranč, hodit si papeže přes rameno a dotáhnout ho sem, jo?“

„Něco na ten způsob.“

„Hergot!“

„Po pravdě řečeno, ještě nevím, co udělám. Prostě budu hrát hru tak, jak se vyvine. Možná papeže vůbec neuvidím, možná jo. Chceš to risknout?“

Corvo se posadil a kývl na barmana. Objednal si totéž co Bosch. Zrcadlo odhalilo dlouhou, tlustou jizvu přes pravou půlku plnovousu. Jestli si ho nechal narůst, aby zákryl rudorůžový šrám na tváři, moc se mu to nepodařilo. Ale možná ne. Většina agentů DEA, které Bosch znal a s nimiž dělal, se stylizovala jako drsní chlapi. Taková jizva by určitě neškodila. Život plný blafování a hlučného chvástání. Jizvy se vystavovaly na odiv jako vyznamenání za odvahu. Bosch si jenom říkal, jak může tenhle chlápek s tak nápadným zvláštním znamením pracovat jako tajný.

Barman přinesl pití a Corvo do sebe hodil štamprli jako starý pijan.

„Takže“ začal, „proč tam doopravdy jedeš? A proč bych ti měl vůbec něco věřit?“

Bosch chvíli zapřemýšlel.

„Protože ti můžu podat Zorrilla.“

„Do prdele.“

Harry neříkal nic. Musel Corvovi nandat, co si zaslouží, a trochu ho rozhodit. A až skončí s tím pózováním, budou se moct pustit do práce. Na chvíli ho napadlo, že jediná bez přehánění a dobře vystižená věc na všech těch policejních filmech a televizních seriálech je rivalita a nedůvěra mezi místními a federálními policajty. Jedna strana se vždycky považuje za lepší, moudřejší a schopnější. Obvykle je to ta, která se plete.

„Dobrý,“ prohlásil Corvo, „já to risknu. Tak co máš?“

„Než se do toho pustím, měl bych jednu otázku. Kdo jsi, člověče? Teda takhle, seš z L. A. Jak ses dostal do Moorových spisů? Jakto, že jsi expert na Zorrilla?“

„Tak to je zhruba deset otázek. Odpověd na všechny spočívá v podstatě v tom, že jsem řídicím agentem vyšetřování v Mexicali, které společně provádí Mexico City a úřady Los Angeles. Máme to stejně daleko a o případ se dělíme. Víc ti neřeknu, dokud nebudu vědět, že to u tebe má smysl. Teď mluv ty.“

Bosch povyprávěl o Jimmym Kappsovi, Juanu Doeovi a o souvislostech jejich úmrtí s Danceem, Moorem a Zorrillovým podnikáním. Zakončil informací, že se dozvěděl o Danceóvě přesunu do Mexika, pravděpodobně do Mexicali, po Moorově zavraždění.

Corvo dopil svoje pivo a namítl: „Něco mi pověz, protože v tom tvém scénáři zeje díra jak hrom. Proč si vlastně myslíš, že toho tvého Juana oddělali tam dole? A potom taky proč se s jeho tělem někdo tahal celou cestu až sem? To mi nedává smysl.“

„Podle pitvy nastala smrt o šest až osm hodin dřív, než ho Moore našel tady, aspoň jak tvrdil. A taky se při ní našly věci, které tělo spojují s Mexicali, přesněji s určitým místem v Mexicali. Myslím, že ho prostě chtěli dostat pryč, aby si ho s tou lokalitou nikdo nespojoval. Poslali ho do Los Angeles, protože sem už měli vypravený nákladák. Bylo to bez problémů.“

„Poslouchej, vykládáš páté přes deváté. O jakém místě teď mluvíme?“

„Problém je v tom, že nemluvíme my, ale jenom já. Ty jsi ještě neřekl ani hovno. Ale já jsem přišel udělat obchod, něco za něco. Vy jste Zorrillovi zatím nevyfoukli jedinou zásilku. Já ti můžu dát jeho kanál. Co dáš ty mně?“

Corvo se zasmál a dvěma prsty ukázal barmanovi znamení vítězství. Za chvíli přišla další dvě piva.

„Chceš něco vědět? Líbíš se mi, věř tomu nebo ne. Prověřil jsem si tě a zamlouvá se mi, co jsem zjistil. Ale něco mi říká, že nemáš nic, s čím by stálo za to obchodovat.“

„Dívali jste se někdy na místo, kterému se říká Enviro– Breed?“

Agent sklopil zrak dolů ke svému pivu a vypadalo to, že si srovnává myšlenky. Harry ho musel popostrčit.

„Ano, nebo ne?“

„EnviroBreed je fabrička tam u nich. Dělají tam tyhle sterilní mušky, co se vysazují u nás. Smluvní dodavatel našich úřadů. Ti broučci se musí chovat u nich, protože…“

„To znám. Jaktože o tom víš ty?“

„Jediný důvod je, že jsem dělal na plánech našich místních operací. Chtěli jsme mít pozorovací stanoviště na sledování cílového ranče. Obrátili jsme se na přilehlé průmyslové parky a hledali vhodného kandidáta. EnviroBreed nám samozřejmě padl do oka – americký management, oficiální dodavatel. Šli jsme si zjistit, jestli bychom si tam mohli zřídit pozorovatelnu, třeba na střeše, v kanceláři nebo podobně. Pozemky ranče začínají rovnou přes cestu.“

„Jenže oni řekli ne.“

„Kdepak, oni řekli ano, ale my ne.“

„Jak to?“

„Kvůli záření. Toho hmyzu, těch zatracených mušek, je tam všude plno. Ale hlavně bychom měli zastíněný výhled. Když jsme vylezli na střechu, ranč byl vidět dobře, ale stodoly a stáje – celý ten chov býků – stál v jedné čáře s EnviroBreedem a hlavními budovami. Takže to pro nás nemělo cenu. Chlápkovi, co s námi jednal, jsme poděkovali a šli pryč.“

„Jak jste se mu představili? Nebo jste na rovinu řekli, že patříte k DEA?“

„Ne, cosi jsme tenkrát vymysleli. Vydávali jsme se za Národní meteorologickou službu, která dělá na projektu sledování systému pouštních a horských vzdušných proudů. Něco na ten způsob. On to vzal.“

„Jo.“

Corvo si hřbetem ruky otřel ústa.

„Jak do toho EnviroBreed zapadá z tohohle konce?“

„Přes mého Juana Doea. On ty mušky, jaks říkal, měl v těle. Myslím, že ho zabili tam.“

Agent se obrátil tak, aby viděl přímo na Bosche, který s ním stále komunikoval přes zrcadlo za pultem.

„Dobře, dejme tomu, že jsi mě zaujal. Vyprávěj svou povídačku dál.“

Harry vysvětlil, že podle něj je EnviroBreed, o jehož těsné blízkosti od Zorrillova ranče se dozvěděl teprve od Corva, součástí kanálu, kterým teče černý led. Odhalil zbytek své teorie, totiž že Fernal Gutierrez-Llosa byl námezdní dělník, který se bud nechal najímat za pašeráka a nezvládl to, nebo zahlédl něco, co neměl. Ať tak, nebo onak, někdo ho ubil k smrti, naložil do bílého environ– mentálního boxu a zavezl ho v zásilce ovocných mušek do Los Angeles. Tělo pak bylo pohozeno v Hollywoodu a nález nahlášen Moorem, jenž se pravděpodobně postaral o všechno na tomhle konci.

„Tělo odtamtud museli dostat, protože vyšetřování ve fabrice si nemohli dovolit. Něco tam mají. A rozhodně jim to stálo za zabití toho chlápka.“

Corvo měl loket položený na pultu a ruku pod bradou. „Co tam mohl vidět?“ zamumlal.

„To nevím. Jisté je, že EnviroBreed má dohodu s federály, že si jejich zásilek na hranici nebudou všímat. Otevíráním boxů by se mohlo poškodit zboží.“

„Kdo ti to řekl?“

„Nikdo.“

„Jak to? To jsi o EnviroBreedu nikomu neřekl?“

„Jen jsem se vyptával. Tohle všechno jsem nikde nevykládal, až tobě.“

„Koho ses ptal? Volal jsi Státní justiční policii?“

„Jo. Oni o staříkovi poslali dopis konzulátu. Tak jsem na to přišel. Až tam budu, musím provést formální ověření identity.“

„Jasný, ale zmínil ses o EnviroBreedu?“

„Zeptal jsem se, jestli zaslechli něco o tom, že by tam pracoval.“

Corvo otráveně vydechl a obrátil se zpátky k pultu.

„S kým jsi tam mluvil?“

„S nějakým kapitánem Grenou.“

„Toho neznám. Ale asi sis zkazil náskok. S takovými věcmi za místními vůbec nechoď. Hned zvednou telefon, vyklopí Zorrillovi, cos zrovna říkal, a třicátého si zajdou pro prémie.“

„Možná zkazil, možná ne. Grena mě odbyl a možná má dojem, že tím to končí. Aspoň jsem tam nelezl a neptal se, jestli bych si u nich mohl postavit korouhvičku.“

Zmlkli. Oba přemýšleli, co ten druhý zatím řekl.

„Hned se do toho pustím,“ promluvil po chvíli Corvo. „Musíš mi slíbit, že jak tam přijedeš, nebudeš to zbytečně rozviřovat.“

„Já neslibuju nic. Protože zatím jsem tady rozdával jenom já. Tys mi neřek ani prd.“

„Co chceš vědět?“

„Něco o Zorrillovi.“

„Stačí ti, že po jeho kůži pasem už dlouho.“

Tentokrát mávl pro další dvě piva Bosch. Zapálil si cigaretu a pozoroval, jak kouř zastírá jeho vlastní obraz v zrcadle.

„O Zorrillovi ti stačí vědět jedno – že je pěkně vyčuranej. Jak jsem řek, nedivil bych se, kdyby už o tvém příjezdu věděl. Zasraní státní tajtrlíci! My se bavíme jedině s federály. A ani jim se nedá věřit víc než bývalé manželce.“

Bosch významně přikývl a doufal, že Corvo bude mluvit dál.

„A jestli to neví teď, tak nejpozději před tvým příjezdem. Takže si na sebe dávej bacha, k čemuž je nejlepší tam vůbec nejezdit. Já vím, že tahle možnost pro tebe není. Druhé nejlepší by potom bylo úplně přeskočit justiční policii. Těm nemůžeš věřit nic. Papež má mezi nimi své lidi, jasný?“

Bosch mu do zrcadla přikývl. Zároveň se rozhodl, že přestane pořád jen kývat.

„Je mi jasný, že co jsem ti teď řekl, ti šlo uchem tam a prdelí ven,“ pokračoval Corvo. „Moh bych pro tebe udělat to, že tě dám dohromady s jedním borcem, co je odtamtad. Jmenuje se Ramos, začni u něho. Až tam přijedeš, prostě vykonáš zdvořilostní návštěvu u justičáků, budeš dělat, že je všechno perfektní, a potom se spojíš s Ramosem.“

„Jestli to s tím EnviroBreedem vyjde a došlápnete si na Zorrilla, chci být přitom.“

„Dobře, hlavně se drž Ramose. Domluvený?“

Bosch chvíli přemýšlel a pak řekl: „Jo. Teď mi něco řekni o Zorrillovi. Pořád odbíháš jinam.“

„Zorrillo už to táhne nějakej čas. Máme o něm špionážní záznamy nejmíň od sedmdesátejch let. Strašnej kariérista. Patří k těmhletěm skokanům na trampolíně.“

Bosch tenhle výraz už slyšel, ale s jistotou čekal, že k němu Corvo stejně podá vysvětlení.

„Černý led je jenom jeho poslední novinka. Jako děcko z něho byl ‚marijuanito‘. Z baria ho vytáhl někdo takový, jako je dneska sám. Ve dvanácti nosil přes čáru batohy trávy, když vyrost, vozil ji po autech a jenom stoupal vzhůru. Začátkem osmdesátých let, když jsme se soustředili hlavně na Floridu, se Kolumbijci spojili s Mexičany. Pašovali kokain do Mexika vzduchem a odsud je to nechali tahat dál po starých marjánkových stezkách. Jednou z nich byla Mexicali-Calexico. Říkalo se jí Trampolína. To svinstvo hopsne z Kolumbie a odrazí se až do Států.

Tak se ze Zorrilla stal boháč. Vypracoval se z baria k pěknému, velkému ranči s vlastní osobní stráží a polovičkou policajtů v Baja podplacenou. A historie se začala opakovat. Většinu svých lidí vytáhl ze slamů. Nikdy nezapomněl na bario, ani bario na něj. Neuvěřitelná věrnost, proto mu říkají papež. No, a sotva jsme přesunuli část sil a začali se zabývat situací kolem kokainu v Mexiku, přešel na heroin. V blízkých bariích měl dehtové laboratoře. A vždycky si najímal dobrovolné pašeráky, co mu to nosili k nám. Za jeden výlet těm ubožákům platil víc, než by vydělali kdekoli jinde za pět let.“

Bosch přemýšlel o pokušení. Tolik peněz za tak málo rizika. I ti, které chytili, trávili za mřížemi jenom chvilku.

„Přechod od dehtového heroinu na černý led byl pro Zorrilla jako podnikatele naprosto přirozený krok. Jako droga je samozřejmě v plenkách, co se týče rozšíření v příslušných kruzích. Podle nás je ale hlavním dodavatelem k nám. Černý led se objevuje úplně všude. V New Yorku, Seattlu, Chicagu, ve všech našich větších městech. To, na co jsi narazil v Los Angeles, není víc než kapka v moři, jediná z mnoha. Myslíme si, že po tahounech z baria sem pořád vozí heroin, ale led je růstový produkt. Patří mu budoucnost a on to ví. Přesouvá do něj čím dál víc svých aktivit a chystá se vyhnat Havajce. Má tak nízké režie, že prodává prášek o dvacet dolarů levněji než je běžná cena havajského ledu nebo skla nebo jak se to tenhle týden zrovna jmenuje. Zorrillův matroš je navíc lepší. Tím likviduje Havajany na pevnině. A až poptávka po něm začne opravdu stoupat, což bude asi stejně rychle jako s crackem v polovině osmdesátých let, srazí cenu, a než ho ostatní doženou, bude mít faktický monopol.

Ten chlap je jako tyhle rybářské bárky, co za sebou mají deset mil dlouhou síť. Krouží kolem tak dlouho, dokud nepochytá všechny ryby.“

„Podnikatel,“ utrousil Bosch, jen aby něco poznamenal.

„Jo, já mu tak říkám. Vzpomínáš si, jak pohraniční hlídka před pár lety našla v Arizoně tunel? Vedl ze skladiště na jedné straně hranice do jiného na druhé. V Nogales. Tak my si myslíme, že v tom figuroval jako investor, přinejmenším jeden z několika. Asi to byl jeho nápad.“

„Pointa je ovšem v tom, že jste na něho nikdy ani nesáhli.“

„Kdepak! Kdykoli se přiblížíme, začnou padat mrtvoly. Asi bys řekl, že jako podnikatel je trochu divoký.“

Bosch si v duchu vybavil Moorovo tělo v ušpiněné motelové koupelně. Chystal se snad na bosse zaútočit?

„Zorrillo má styky s eMe,“ pokračoval Corvo. „Povídá se, že může nechat vyřídit kohokoliv kdekoliv. Kdysi v sedmdesátých letech nejspíš zuřila pěkně krvavá řež o kontrolu nad marján– kovými stezkami. Zorrillo stanul na vrcholu. Hotová válka gangů, bario proti bariu. Tehdy je všechny sjednotil a jeho klan dominoval. Svatí a hříšní. Z toho všeho vzešla velká část eMe.“

EMe byla mexická mafie, hispánský gang, který měl pod kontrolou všechny vězně v mexických a kalifornských věznicích. Bosch toho o nich moc nevěděl a jen v málo případech se setkal s jejími členy. Věděl ale, že se striktně vyžadovala skupinová loajalita. Porušování pravidel se trestalo smrtí.

„Jak to všechno víš?“ zeptal se.

„Za ta léta máme informátory. Lidi, co to přežili. O našem kamarádu papežovi známe celé dějiny. Dokonce vím, že má v kanceláři na ranči sametový obraz Elvise.“

„Mělo jeho bario znak?“

„Jaký znak myslíš?“

„Poznávací, něco jako erb.“

„Ďábla se svatozáří.“

Bosch dopil pivo a rozhlédl se dokola po lokále. Zahlédl zástupce okresního prokurátora, o němž věděl, že patří k týmu, který dává požehnání k vyšetřování policejních přestřelek. Seděl sám se svým martini. U několika dalších stolů poznal pár skupinek policajtů. Všichni kouřili jak fabriky. Harry měl chuť odejít někam, kde by si o tom všem mohl v klidu popřemýšlet. Ďábel se svatozáří. Moore ho měl na paži vytetovaného také. Pocházel odtamtud, co Zorrillo. To i zkušenému poldovi stačilo o stupínek zvednout hladinu adrenalinu v krvi.

„Jak se tam za čárou setkám s Ramosem?“

„Najde si tě. Kde budeš spát?“

„Nevím.“

„Tak se ubytuj v De Anzu, v Calexiku. Na naší straně hranice je to bezpečnější. Voda je pro tebe taky lepší.“

„Dobře, budu tam.“

„Další věc je, že si přes hranici nemůžeš vzít zbraň. Samozřejmě že ji lehko převezeš. Stačí se na přechodu vytasit s odznakem a nikdo ti kufr otvírat nebude. Ale jestli se tam na druhé straně něco semele, tak nejdřív půjdou po tom, jestli jsi před čárou odevzdal zbraň.“

Významně na Bosche kývl.

„V Calexiku na policejní stanici je zbrojnice, kde uskladňují bouchačky poldům cestujícím na jih. Píšou si záznamy a dají ti potvrzení. Kolegiální podpora. Tak ji tam nech. Nemysli si, že se ti ji podaří převést a tvrdit, že zůstala doma. Odevzdej zbraň, dej se zapsat a nebudeš mít problém. Rozumíš? Je to dobrý alibi, kdyby se něco semlelo.“

Bosch kývl. Věděl, co má na mysli.

Corvo vytáhl peněženku a podal Boschovi vizitku.

„Zavolej kdykoli. Kdybych byl mimo, najdou mě. Stačí říct na ústředně, že jsi to ty. Nechám tam tvoje jméno a pokyn spojit.“

Teď mluvil jinak, přidal na tempu řeči. Bosch to připisoval vzrušení, způsobenému tipem na EnviroBreed. Jako agent DEA dychtil pustit se do toho. Harry si ho prohlížel v zrcadle. Jizva na tváři jako by změnou nálady ztmavla. I on si měřil Boschův odraz.

„Bitka,“ řekl a přejel si prstem po jizvě, „v Zihuatenaju. Dělal jsem tam na jednom případu. Nosil jsem bouchačku v botě, ale hošan s nožem mě dostal dřív, než jsem se stačil sklonit. Jejich nemocnice stojí za prd. Zbabrali mi to a skončil jsem takhle. Už tam nemůžu, byl bych moc nápadnej.“

Očividně ten příběh vykládal rád. Během vyprávění se dmul zdáním statečnosti. Asi to byl jediný okamžik jeho života, kdy pocítil blízkost konce. Harry tušil, jaká otázka se teď od něj očekává, a tak se zeptal.

„A co ten, co ti to udělal, jak skončil on?“

„Měl státní pohřeb. Dostal jsem ho, hned jak jsem dosáhl na bouchačku.“

Corvo našel způsob, jak podat usmrcení muže, který se zapletl do přestřelky s nožem, jako heroický čin. Tak to alespoň muselo znít v jeho uších. Asi ten příběh vyprávěl často, kdykoli někoho přistihl, jak si prohlíží jizvu. Bosch uctivě kývl a položil na pult peníze.

„Nezapomeň naši dohodu. Na Zornila beze mě nejdeš. A určitě řekni Ramosovi.“

„Á, tak my máme dohodu,“ řekl Corvo. „Ale nezaručuju, že to nastane, když tam budeš. Nechceme nic uspěchat. Navíc jsme Zorrilla ztratili. Přechodně, aspoň doufám.“

„Jak to myslíš, že jste ho ztratili?“

„Už asi deset dní nebyl spatřen. Myslíme si ale, že je na ranči. Jenom se skrývá, mění zvyky.“

„Jaké zvyky?“

„Papež je člověk, který se rád předvádí. Rád se nám vysmívá. Většinou jezdí v džípu po ranči, loví kojoty, střílí z bouchačky a obdivuje svoje býky. Hlavně jednoho, šampióna, který jednou zabil matadora. Jmenuje se El Temblar. Často se na něho jezdí dívat. Myslím, že se mu podobá tím, jak je hrdý.

Ale to je fule. Prostě Zorrilla nikdo neviděl na ranči, ani na Plaza de los Toros, jak bývá jeho nedělním zvykem. Ani nebyl spatřen na projíždce po bariích, kde si připomíná, odkud vzešel. Všude je tam hodně známý. Ta přezdívka, papež z Mexicali, mu strašně lichotí.“

Bosch si zkoušel představit, jak drogový boss asi žije. Slavná osobnost, která ničemu slávu nedodává. Zapálil si. Chtělo se mu pryč odtud.

„Takže kdy ho naposledy někdo viděl?“

„Jestli tam vůbec je, tak neopustil pozemek od patnáctého prosince. To byla neděle a on na Plaze sledoval býky. Od té doby ne. Podle některých informátorů až od osmnáctého, prý ho viděli, jak se potuluje někde venku. Ale to je všechno. Buď zmizel, nebo se skrývá, jak jsem říkal.“

„Třeba proto, že nakázal oddělat poldu.“

Agent přikývl.

Bosch odešel sám, zatímco Corvo si zašel zatelefonovat z automatu. Vyšel z lokálu na čerstvý noční vzduch a naposledy zatáhl z cigarety. Ve ztemnělém parku přes ulici zaznamenal pohyb. Potom nějaký blázen vstoupil do kužele světla pod pouliční lampou. Byl to černoch, vzpínal se a trhal pažemi. Křepče se otočil a vracel se zpátky do tmy. Trombonista ve fiktivní pochodové kapele odkudsi z jiných světů.

18

Třípatrový nájemní dům, kde dřív bydlel Cal, se na Franklinově avenue vyjímal asi tak, jako taxík na letišti. Patřil k těm mnoha poválečným dílům se štukovou fasádou, které tady kolem lemovaly ulice. Říkalo se mu U fontánek, ty však byly zasypané hlínou a přeměněné na květináče. Stál asi blok od ústředního sídla Scientologické církve, z jejíhož komplexu se bílé neonové světlo linulo až tam, kde stál na obrubníku Bosch. Bylo skoro deset, a tak se nemusel bát, že by mu někdo nabídl test osobnosti. Půl hodiny tam postával, pokuřoval a prohlížel si činžák, než se konečně rozhodl jít na to – vloupat se dovnitř.

Dům měl být zabezpečený, ale ve skutečnosti nebyl. Zámek na hlavních dveřích Bosch překonal nožem na máslo, který měl spolu s paklíči uložený ve skříňce v palubní desce caprice. S dalšími dveřmi, vedoucími do chodby, si nemusel dělat vůbec žádné starosti. Potřebovaly namazat, což prozrazovaly tím, že špatně doléhaly. Bosch jimi prošel, podíval se na seznam nájemníků a našel Moorovo jméno pod číslem sedm na třetím poschodí.

Byt objevil vzadu na konci chodby, která středem dělila poschodí. Přes sloupek zárubně byla přelepená policejní průkazní páska. Kapesním nožíkem ji odřízl a poklekl, aby viděl na zámek. Táž chodba vedla ještě ke dvěma dalším bytům, ale z žádného z nich nevycházel zvuk televize ani hovoru. Díky solidnímu osvětlení ani nepotřeboval baterku. Moore měl ve dveřích obyčejný zámek s vložkou, který Harrymu s napínákem a listem z pilky dal necelé dvě minuty práce.

S rukou zabalenou do kapesníku se chystal otevřít dveře, když ho napadlo, jak chytře se zachoval, když sem přišel. Kdyby to zjistil Irving nebo Pounds, byl by zpátky v uniformě na chodníku, než nastane Nový rok. Ještě jednou se rozhlédl chodbou a otevřel dveře. Musel dovnitř. Zdálo se, že o to, co se Calovi stalo, se nikdo jiný nezajímal, což bylo dobře. Ale Boschovi na tom z nějakého důvodu záleželo. Myslel si, že by právě tady mohl zjistit proč.

Když vstoupil do bytu, zavřel za sebou a zamkl. Stál metr či dva za dveřmi a dával očím čas přivyknout tmě. Smrdělo to tady plesnivinou a přítmí rušila jenom žlutavě bílá záře od scientologů, která sem pronikala i přes závěsy na okně obývacího pokoje. Bosch vešel do místnosti a rozžal lampu na stolku u konce proleželého kanape. Světlo odhalilo zařízení ve stejném stylu, jaké už pokoj musel mít před nějakými dvaceti lety. V původně námořnicky tmavomodrém koberci vedly vyšlapané cestičky kolem gauče do kuchyně a předsíně, která směřovala vpravo. Šel dál a zběžně si přitom prohlédl ložnici a kuchyni. Nejnápadněji ze všech znaků v celém bytě působil dojem prázdnoty. Nic osobního kolem. Žádné obrázky na zdech, žádné vzkazy na ledničce, žádná bunda na opěradle přes židli. Dokonce ani nádobí ve dřezu. Moore tady sice bydlel, ale jako by ani neexistoval.

Bosch věděl, co hledá. Začal kuchyní. Pootvíral skříňky a zásuvky. Našel krabici lupínků, dózu kávy a ze tří čtvrtin prázdnou láhev koňaku. V další skříňce objevil neotevřený sladký rum s mexickou vinětou a lodyhou cukrové třtiny uvnitř. Po šuplatech se povalovalo trochu stříbrného nádobí a pár kartonků papírových sirek posbíraných po hollywoodských hospodách jako Ports a U kulky.

Lednička až na dva kostkovače s ledem zela prázdnotou. Na nejvyšší poličce dole v mrazáku našel kelímek hořčice, nedojedený balíček teď už žluklého boloňského sýra a osamělou plechovku s budweiserem, která pořád ještě měla kolem hrdla plastovou fólii pro pět dalších kamarádů. Ve dveřích na dolní poličce ležel balíček krystalového cukru.

Harry si ho pozorně prohlédl. Nebyl otevřený. Potom si řekl: Ale co, když už jsem tady. Vytáhl ho, utrhl vršek a pomalu sypal do dřezu. Vypadalo to jako cukr a chutnalo to taky tak. V celém sáčku nic než cukr. Pustil teplou vodu a díval se, jak bílá hromádka mizí ve výlevce.

Nechal sáček ležet na kuchyňské lince a vešel do komory. Na ramínkách visela přehlídka šatů a ještě víc jich leželo odhozených do plastového kose se špinavým prádlem na zemi. Na poličce byl uložený zelený károvaný kufr a bílá krabice s nápisem „Snakes“. Bosch začal vyklopením prádla z koše a prošacováním kapes u špinavých košil a kalhot. Prázdné. Pak se prohmatal šatstvem na věšácích až na konec, kde visela v igelitovém obalu Moorova vycházková uniforma. Když jednou člověk skončí se službou u hlídky, zbývá jediný účel, proč si ji nechat – vlastní funus. Nezničit ji považoval Bosch za špatné znamení, nedostatek sebedůvěry. V souladu s požadavkem oddělení si jednu uniformu nechal pro případ velké katastrofy, třeba zemětřesení nebo rozsáhlých nepokojů. Ale modré vycházkové hadry zrušil už před deseti lety.

Sundal kufr. I ten byl prázdný a páchl zatuchlinou. Už dlouho jej nikdo nepoužil. Stáhl i krabici od bot, ale i bez otevírání poznal, že je prázdná.

Vrátil ji zpátky a vybavil si obrázek boty postavené v rohu na kachličkách v koupelně tam ve Skrýši. Napadlo ho, jestli vrahovi dělalo potíže ji stáhnout Moorovi z nohy, aby sebevražedné aranžmá působilo dokonale. Nebo mu snad poručil, aby si ji sundal sám? Asi ne. Rána zezadu do hlavy, kterou odhalila Teresa, zřejmě znamenala, že oběť nevěděla, čím to dostala. Bosch si představoval, jak se zabiják blíží zezadu, ve skrytu stínu a jak se rozmáchne pažbou krátké pušky po Calově hlavě. Ten padne k zemi. Vrah mu sundá botu, zatáhne ho do koupelny a zmáčkne oba kohoutky. Potom je otře, naaranžuje mrtvému palec u nohy proti pažbě a rukama mu přejede po hlavních, aby vyrobil přesvědčivě rozmazané otisky. Nakonec postaví botu na podlahu, přidá třísku z pažby a kulisy jsou hotové. Jasná sebevražda.

Velká postel byla neustianá. Na nočním stolku se válelo pár dolarů v drobných vedle malé zarámované fotky Moora s manželkou. Bosch se sklonil a prohlížel si ji, aniž by se dotýkal. Sylvia se usmívala a seděla snad v restauraci nebo u slavnostní svatební tabule. Na obrázku vypadala krásná a její manžel se na ni díval, jako že si toho je vědom.

„Zbabrals to, Cale,“ prohlásil do prázdna.

Přešel k prádelníku, tak starému a zjizvenému fleky od cigaret a vyřezanými monogramy, že by ho snad nevzala ani Armáda spásy. V horní zásuvce našel hřeben a obrázek rámovaný třešňovým dřevem obrácený přední stranou dolů. Bosch ho zvedl, ale zjistil, že je prázdný. Chvíli se nad ním zamyslel. Rámeček měl vyřezávaný květinový vzor. To znamená, že by byl drahý a určitě nepatřil k zařízení bytu. Musel si ho přinést Moore. Ale prázdný? Znovu zauvažoval. Moc rád by se zeptal Sheehana nebo kohokoli jiného, jestli fotku z bytu odnesl v rámci vyšetřování. Ale to nemohl, aniž by prozradil, že sem vnikl.

Další zásuvka obsahovala spodní prádlo, ponožky a komínek triček. Nic víc. O patro níže se našlo další šatstvo, vše úhledně poskládané z prádelny. Pod dvojicí na sobě vyrovnaných košil ležel schovaný hambatý časopis, který na obálce hlásal, že uvnitř jsou k vidění všeodhalující fotografie přední hollywoodské herečky. Bosch jím zalistoval, spíše ze zvědavosti, než že by v něm očekával nějakou stopu. Určitě si ho prohlíželi všichni detektivové a uniformovaní, kteří se v rámci vyšetřování Moorova zmizení dostali do bytu.

Vrátil časopis na místo se zjištěním, že ze slibovaných fotografií se vyklubaly tmavé, zrnité snímky, na nichž šlo stěží rozeznat, že herečka je nahoře bez. Musely pocházet z nějakého starého filmu, kdy ještě neměla dost vlivu na zacházení se svými vnadami. Dokázal si představit zklamání mužů, kteří si časopis koupili s vyhlídkou na lákavé sliby na obálce, i hereččinu zlost a stud. A říkal si, jak asi působily na Cala. Hlavou mu bleskla podoba Sylvie Moorové. Strčil časopis pod košile a zavřel zásuvku.

Poslední šuplík obsahoval jedny složené, vybledlé džíny a bílý, věkem změklý papírový sáček s tlustou hromádkou fotografií. To kvůli nim sem Harry přišel. Poznal to instinktivně, už když ten sáček zvedal. Vynesl ho z ložnice a cestou klepnutím na vypínač zhasl stropní světlo.

Posadil se na gauč k lampičce, zapálil si cigaretu a vyndal fotky. Na první pohled poznal, že většina z nich je vybledlá a hodně stará. Působily jaksi intimněji a naléhavěji než nahota z časopisu. Dokumenty nešťastného života.

Zdálo se, že jsou seřazeny víceméně chronologicky, protože po počátečních zažloutlých černobílých následovaly barevné. A dokládaly to i další znaky, například šaty a auta.

Přehled začínal starým snímkem mladé Hispánky oblečené do čehosi na způsob uniformy nemocniční ošetřovatelky. Byla snědá, milá, na tváři holčičí úsměv a trochu překvapení, jak tak stála s rukama za zády na kraji bazénu. Za zády jí vykukoval okrouhlý předmět, ve kterém Bosch poznal schovaný servírovací tác. Nechtěla, aby byl na fotce s ní. Tedy žádná ošetřovatelka, ale pokojská, služka.

Hromádka obsahovala další její snímky pořízené v rozmezí několika let. Čas k ní byl milosrdný, ale svou daň si přesto vybíral. Exotická krása jí zůstávala, začaly ji však doplňovat ustarané vrásky a z očí se poněkud vytratila vřelost. Na pár fotkách, které Bosch prolistoval, chovala dítě a později pózovala s malým klučíkem. Zadíval se na ně pozorněji a i přes černobílost obrázků poznal, že snědý, černovlasý chlapec má světlé oči. Zelené, doplnil si. Calexico Moore se svou matkou.

Na jedné z fotek stála žena s chlapečkem před obrovským bílým domem se střechou ze španělských tašek. Vypadal jako vila ve Středomoří. Za matkou s hochem se zvedala bílá věž, ale trochu rozostřeně. Kousek pod vrcholem měla dvojici tmavých, rozmazaných oken podobných pohledu prázdných očí. Bosch si vzpomněl, že Cal vyprávěl své ženě, jak vyrůstal na hradě. Tak to je on.

Na dalším snímku chlapec prkenně stál vedle muže – anglosaský typ s blond vlasy a do tmava opálenou pokožkou. Pózovali před elegantním thunderbirdem z konce padesátých let. Muž měl jednu ruku položenou na kapotě a druhou na hochově hlavě. Fotka jako by vyjadřovala, že obojí patří jemu.

Muž do kamery mžoural. Přesto mu bylo vidět do očí, stejně zelených, jako měl i syn. Vlasy na hlavě mu řídly a z porovnání zhruba stejně starých fotek hocha s matkou vycházelo, že od ní musel být nejméně o patnáct let starší. Snímek chlapce s otcem měl od častého prohlížení otřepené hrany, mnohem více než ostatní obrázky v hromádce.

Další skupina fotek změnila prostředí. Vypadalo to na momentky z Mexicali, jichž bylo méně, zato však dokumentovaly delší období. Chlapec rostl před očima a zachycené prostředí prozrazovalo typický třetí svět. Snímky z baria. V pozadí většinou shluky lidí, výhradně Mexičanů, z nichž každý v sobě na první pohled kombinoval zoufalství s nadějí, jakou Bosch znal z ghet v Los Angeles.

A tady se začal objevovat druhý kluk stejného věku, možná o málo starší. Vypadal silnější a pevnější. Na hodně fotkách byl zachycen společně s Calem. Že by bratr? pomyslel si Bosch.

V této skupině snímků se na matce začal více projevovat postupující věk. Pryč byla dívka s tácem za zády. Nahradila ji matka přivyklá těžkostem života. Do fotografií se vkradla nepříjemná neodbytnost. Harrymu přišlo zatěžko důkladně je prohlížet, protože chápal, jak musely působit na Moora.

Na posledním černobílém obrázku seděli dva kluci bez košil, zády opření o sebe u piknikového stolu a smáli se žertu na věky uvázlému čase. Teenager Calexico s bezelstným úsměvem na rtech. Ten druhý, o rok o dva starší, už poznal, jak chutná život. V očích mu hrál tvrdý, nevlídný pohled. Cal měl zaťatou pravou paži a do objektivu vystavoval svaly. Bosch si všiml, že už na ní měl tetování. Ďábel se svatozáří, Svatí a hříšní.

Na dalších snímcích se druhý kluk už neukázal. Byly to barevné fotky z Los Angeles. Na pozadí jednoho z nich se dala rozeznat radnice, na jiném kašna v Echo Parku. Moore přijel s matkou do Spojených států. Kamarád, ať to byl kdokoli, zůstal doma.

Z fotografií u dna hromádky se vytratila i matka. Na posledních dvou byl zachycen Moore jako dospělý. Nejdříve při promoci na policejní akademii. Třída novopečených kadetů se shromáždila na trávníku před posluchárnou, později pojmenovanou po Darylu F. Gatesovi, a všichni vyhazovali čepice do vzduchu. Bosch vyhledal ve skupině Moora – ruku přehozenou přes rameno jiného absolventa a na tváři opravdovou radost.

Na poslední fotografii byl Cal zachycený ve vycházkové uniformě, jak k sobě tiskne mladou Sylvii, tvář na tvář, úsměv na úsměv. Měla tehdy kůži hladší, oči jasnější a vlasy delší a hustší než dnes. Ale stejně se moc nezměnila, pořád je to krásná ženská.

Harry zasunul fotky zpátky do sáčku a odložil je vedle sebe na gauč. Díval se na něj a v duchu se ptal, proč se nikdy neocitly v albu nebo jinak na očích. Momentky jednoho života zabalené a připravené k odchodu.

Důvod vlastně znal. Sám měl doma plno svých vlastních obrázků, které by nikdy nenalepil do knihy, protože je při prohlížení musel cítit v ruce. Znamenaly víc než záběry z jiných časů. Byly to částice života, který nemohl jít dál, aniž by věděl a chápal, co leží za ním.

Bosch sáhl po lampě a zhasl. Kouřil další cigaretu, jejíž červená špička poskakovala ve tmě. Přemýšlel o Mexiku a Calexiku Moorovi.

„Zbabrals to,“ zašeptal znova.

Než sem přišel, říkal si, že se potřebuje do Moora vcítit. Tak si to zdůvodňoval. Ale teď, když tu tak potmě seděl, pochopil, že za tím bylo víc. Snažil se porozumět běhu života, jejž nelze vysvětlit. Odpovědi na všechny otázky měl jedině Cal. A ten už vlastně nebyl.

Zadíval se na bílé neonové světlo v závěsech, které na opačném konci pokoje připomínaly duchy. Vrátil se v myšlenkách k ohmatané, hodně vybledlé fotce táty se synem. Myslel na vlastního otce, jehož nikdy neznal a nepotkal, až na smrtelné posteli. To už ale bylo pozdě, aby Harry měnil běh svého života.

Ve vstupních dveřích zarachotil zvenku klíč. Bosch vstal, vytasil zbraň a svižně přeběhl pokojem do předsíně. Nejdříve zahnul do ložnice, ale pak se vrátil do haly a do koupelny, odkud měl na obývací pokoj lepší výhled. Odhodil nedopalek do záchodu. Ozvalo se krátké zasyčení.

Slyšel, jak se vstupní dveře otvírají, načež nastalo pár vteřin ticha. Rozsvítilo se v obývacím pokoji. Bosch ustoupil do tmy své skrýše. V zrcadle na toaletní skříňce viděl Sylvii Moorovou, jak stojí uprostřed pokoje a rozhlíží se, jako by v bytě byla poprvé. Pohledem sklouzla na bílý sáček na gauči a vzala ho do ruky. Harry pozoroval, jak se probírá fotografiemi. Nad poslední z nich se zastavila déle, nad tou, na niž byla sama. Přejela si rukou po tváři, jako by chtěla zmapovat čas.

Když skončila s prohlížením, vložila fotky zpět do sáčku a položila ho zpátky na gauč. Vyšla směrem k předsíni. Harry tiše vlezl do vany. Rozsvítilo se v ložnici a bylo slyšet otevírání dveří od komory a pak posouvání ramínek po tyči. Vrátil pistoli do pouzdra, vylezl z vany a vstoupil do předsíně.

„Paní Moorová? Sylvie?“ zavolal. Nebyl si jist, jak na sebe upozornit, aniž by ji vylekal.

„To jsem já, detektiv Bosch. Všechno v pořádku.“

Vyšla z komory, oči měla vytřeštěné strachem. V ruce držela ramínko s manželovou vycházkovou uniformou.

„Ježíš, vy jste mě vystrašil. Co tady děláte?“

„Taky jsem se vás chtěl zeptat.“

Stále měla uniformu před sebou, jako by ji přistihl neoděnou. Udělala krok zpátky ke dveřím do ložnice.

„Sledoval jste mě?“ zeptala se. „Co se děje?“

„Ne, nesledoval. Byl jsem tu před vámi.“

„Potmě?“

„Ano, přemýšlel jsem. Když jsem slyšel otevírat dveře, schoval jsem se do koupelny. A když jsem poznal vás, nevěděl jsem, jak vyjít, aniž bych vás vyděsil. Omlouvám se. Vystrašil jsem vás a vy mě.“

Přikývla, jako by vysvětlení přijímala. Měla na sobě světle modrou džínovou košili a nebělené texasky, vlasy stažené dozadu, náušnice s narůžovělým kamenem. Na levém uchu visel další kroužek s půlměsícem a dole na něm zavěšená hvězda. Nasadila zdvořilý úsměv. Harry si uvědomil, že se už den neholil.

„Myslel jste, že je to vrah?“ zeptala se, aby řeč nestála. „Že se třeba vrací na místo činu?“

„Možná, něco na ten způsob… Vlastně ne, nevím, co mě v tu chvíli napadlo. Koneckonců nejsme na místě činu.“

Kývl na uniformu, kterou ještě pořád držela v ruce.

„Musím ji zítra zanést pohřební službě.“

Nedalo se přehlédnout, jak se Harry zamračil.

„Rakev bude samozřejmě zavřená. Ale myslím, že by to tak měl rád, ve své modré uniformě. Pan McEnvoy z pohřebního ústavu se zajímal, jestli ji mám.“

Harry přikývl. Pořád stáli v předsíni, a tak zacouval do obývacího pokoje a ona za ním.

„Slyšel jste něco o tom, jak si to policie představuje? Jak to bude probíhat – myslím ten pohřeb?“

„Kdo ví? Ale zatím se říká, že odešel při plnění služebních povinností.“

„Takže se všemi poctami.“

„Asi ano.“

Loučení s hrdinou, pomyslel si Bosch. Oddělení si na sebekritiku moc nepotrpělo. Není-li to nezbytné, nebude do světa roztrubovat, že zlého poldu zabili zločinci za zlo, které pro ně páchal. A už vůbec ne, když se médiím předhodí pohřeb hrdiny, po němž postačí pohodlně sedět v křesle a celou noc na sedmi kanálech poslouchat soucitné reportáže. Oddělení potřebovalo co nejvíce sympatií.

Také si uvědomil, že smrt při plnění služebních povinností bude pro vdovu znamenat nárok na plnou penzi. Pokud se Sylvia Moorová oblékne do černého, v příhodných okamžicích si bude otírat oči kapesníčkem a nepustí si pusu na špacír, zajistí si doživotní zasílání manželovy výplaty. To nebyl zlý obchod. Tak nebo tak. Pokud udání na vnitřní vyšetřování psala ona, trváním na něm či zveřejněním by riskovala svou penzi. Oddělení by pak mohlo tvrdit, že Cal byl zavražděn na základě svých neoficiálních aktivit, a vyhlídka na důchod by se rozplynula. Ale to jí zajisté nebude nutné vysvětlovat.

„Kdy se koná pohřeb?“ zeptal se.

„V pondělí v jednu, v misijní kapli San Fernando. Pohřben bude v Oakwoodu v Chatsworthu.“

No, pomyslel si Bosch, jestli z toho chtějí udělat show, pak si vybrali to správné místo. Procesí několika set motorizovaných poldů, jak se vine klikatým bulvárem Valley Circle, to už stojí za fotku na přední straně.

„Paní Moorová, proč jste sem pro manželovu uniformu přišla…“ – pohlédl na hodinky, které ukazovaly 10.45 – „tak pozdě?“

„Říkejte mi Sylvia.“

„Dobře.“

„Popravdě řečeno vlastně nevím proč. Nespala jsem – myslím jako vůbec – od…, co ho našli. Nevím. Prostě jsem se chtěla projet. A kromě toho jsem zrovna dneska dostala klíče od tohohle bytu.“

„Kdo vám je dal?“

„Zástupce náčelníka Irving. Zastavil se říct, že v bytě skončili a že si můžu vzít, co budu chtít. Problém je, že není co. Doufala jsem, že to tady už nikdy neuvidím, ale potom zavolal ten člověk z pohřební služby a chtěl po mně vycházkovou uniformu. A tak jsem tady.“

Bosch vzal z gauče balíček fotek a podával jí ho.

„Co s tím, chcete je?“

„Raději ne.“

„Už jste je někdy viděla?“

„Některé myslím ano. Pár se mi jich zdálo povědomých. Ale o jiných vím jistě, že ne.“

„Co to podle vás znamená? Chlap si celý život schovává fotky a vlastní ženě je nikdy neukáže…“

„Nevím.“

„Zvláštní.“ Otevřel sáček a začal fotky procházet. „Víte, co se stalo s jeho matkou?“

„Zemřela, ještě než jsem ho poznala. Měla mozkový nádor. Říkal mi, že mu bylo dvacet.“

„A otec?“

„Tvrdil, že je mrtvý. Ale říkala jsem vám, že nevím, jestli je to pravda. Nikdy mi totiž neřekl jak nebo kdy. Pokud jsem se ptala, odpovídal, že se mu o tom nechce mluvit. A tak jsme se o tom nikdy nebavili.“

Bosch vyndal fotku chlapců u piknikového stolu.

„Kdo je tohle?“

Přistoupila blíže a zadívala se na fotku. Harry pozoroval její tvář. V hnědých očích zahlédl zelené skvrnky. Ucítil slabý závan parfému.

„Neznám ho, asi kamarád.“

„Neměl bratra?“

„O žádném se mi nikdy nezmínil. Když jsme se brali, říkal mi, že jsem jeho jediná příbuzná. Že…, že kromě mě je úplně sám.“

Bosch se na fotografii zadíval.

„Zdají se mi trochu podobní.“

Neříkala nic.

„A co to tetování?“

„Co je s ním?“

„Svěřil se vám někdy, odkud ho má a co znamená?“

„Povídal, že ho dostal v té vsi, kde vyrůstal. Už jako kluk. Myslím, že to bylo bario, jmenovalo se to Svatí a hříšní. Podle něho lidé, co tam žili, nevěděli, co z toho jsou a co z nich bude.“

Přemýšlel o lístku na rozloučenou nalezeném u Cala v zadní kapse. Zjistil jsem, kdo jsem byl Jestlipak si uvědomovala význam toho pojmu v souvislosti s místem, kde vyrůstal, napadlo ho. Kde každý chlapec musel zjistit, jestli je svatý nebo hříšný?

Sylvia ho vytrhla ze zamyšlení.

„Vlastně jste mi neřekl, proč jste přišel a seděl potmě. To jste musel?“

„Spíš jsem se tu chtěl porozhlédnout. Pokoušel jsem se něco setřást, vcítit se do vašeho manžela. Zní to hloupě?“

„Mně né.“

„To je dobře.“

„A podařilo se? Setřásl jste to?“

„Ještě nevím. Někdy to chvilku trvá.“

„Víte, ptala jsem se na vás Irvinga. Říkal, že na tom případu nepracujete. Že jste u mě byl ten večer, protože ostatní detektivové měli plno práce s reportéry a… s tělem.“

Bosche se zmocnilo vzrušení, jako by byl malý kluk. Ona se na něj ptala! Teď, když jede na vlastní pěst, už nevadí, jestli se na něj vyptává.

„No,“ odpověděl, „do jisté míry je to pravda. Oficiálně na tomto případu nepracuji. Dělám ale na jiných vraždách, které pravděpodobně souvisí se smrtí vašeho manžela.“

Oči měla neustále upřené do jeho. Viděl, jak ráda by se zeptala, co je to za případy, ale zachovala se jako policejní manželka, která zná pravidla hry. V této chvíli si jasně uvědomoval, že si holka nezaslouží, co ji postihlo. Ani trochu.

Zeptal se: „Vy jste to nebyla, že? Nedala jste tip vnitřnímu vyšetřování, nepsala jste ten dopis?“

Zavrtěla hlavou.

„Ale nebudou vám věřit. Myslí si, že jste to celé rozjela vy.“

„Ale já to nebyla.“

„Co říkal Irving, když vám dával klíče?“

„Že jestli chci ty peníze, tu penzi, nemám do toho zasahovat. Žádné další nápady. Jako bych s tím měla něco společného! Jako by mi na něčem ještě záleželo! Kdepak. Věděla jsem, že Cal udělal chybu. Nevím, co to bylo, ale něco se s ním stalo. Tohle žena pozná bez říkání. A to vlastně způsobilo konec mezi námi. Ale já jsem žádný takový dopis neposílala. Poldovu manželku jsem hrála až do konce. Říkala jsem Irvingovi i tomu před ním, že se pletou. Ale nevšímali si toho, chtěli jenom dostat Cala.“

„Předtím jste mi řekla, že ten první byl Chastain, je to tak?“

„Ano.“

„Co přesně chtěl? Zmiňovala jste, že se chtěl podívat po domě.“

„Držel v ruce ten dopis a tvrdil, že jsem ho psala já. Že prý mu můžu navykládat, co chci. Tak jsem mu řekla, že ode mě není a ať jde pryč. Nejdřív ale nechtěl odejít.“

„Co přesně chtěl?“

„No…, to už si vůbec nepamatuji. Výpisy z účtů a jaký má majetek. Asi si myslel, že tam sedím a jenom čekám na to, abych mu mohla dát na pospas svého manžela. Chtěl psací stroj a já jsem mu řekla, že žádný nemáme. Vytlačila jsem ho ven a zavřela za ním dveře.“

Přikývl a snažil se začlenit tato fakta do toho, co už věděl. Ale bylo to příliš spletité.

„Nepamatujete si, co bylo v tom dopise?“

„Neměla jsem ani příležitost si ho přečíst. Neukázal mi ho, protože si myslel – a jako řada dalších je stále přesvědčen –, že byl ode mě. Takže jsem si přečetla jenom kousek, než ho zase strčil zpátky do kufříku. Něco o tom, že Cal dělal fasádu nějakému Mexičanovi. Prý poskytoval ochranu. Mluvilo se tam něco o faustovské smlouvě. Víte, co to znamená, že? Smlouva s dáblem.“

Bosch přikývl. Ten výklad mu připomněl, že je učitelka. Také si uvědomil, že už aspoň deset minut stojí v obývacím pokoji. Ale nenaznačil, že by si mohli sednout. Bál se, že náhlý pohyb by mohl narušit kouzlo okamžiku, poslat ji dveřmi ven a pryč od něj.

„No,“ pokračovala, „nevím, jestli bych použila takovou alegorii, kdybych to byla psala. Ale v zásadě měl ten dopis pravdu.

Tím chci říct, že jsem sice nevěděla, co dělal, ale bylo mi jasné, že se něco děje. Viděla jsem, že ho to vnitřně zabíjí.

Jednou, ještě než ode mě odešel, jsem se ho konečně zeptala, co se děje, a on mi na to řekl, že udělal chybu a že se ji sám pokusí napravit. Nechtěl se o tom se mnou bavit, úplně mě izoloval.“

Posadila se na kraj polstrované židle s modrou uniformou na klíně. Křesílko bylo odporně zelené, s vypálenými stopami od cigaret na pravé područce. Bosch si sedl na gauč vedle balíčku fotek.

Vyprávěla dál: „Irving a Chastain, ti dva mi nevěří. Když s nimi mluvím, jenom přikyvují. Tvrdí, že je tam příliš mnoho intimních detailů, takže jsem to musela psát já. A zatím se někde někdo raduje, že ho vyřídili kouskem papíru.“

Bosch přemýšlel o Kappsovi, jestli ten mohl vědět o Moorovi dost podrobností, aby napsal takový dopis. Falešně obvinil Dancea, možná se pokoušel nejdříve zavařit Calovi. Nebo ho snad napsal Dance, který chtěl postoupit výše, a Moore mu stál v cestě.

Harry si vzpomněl na plechovku kávy, kterou viděl v kuchyni. Váhal, zda se má Sylvie zeptat, jestli by si nedala. Nechtěl, aby společný čas skončil. Měl chuť si zakouřit, ale neodvážil se požádat o dovolení z obavy, že by byl odmítnut.

„Dala byste si kávu? V kuchyni je, mohl bych postavit vodu.“

Pohlédla tím směrem, jako by snad poloha nebo čistota právě zmíněné místnosti hrály v odpovědi nějakou roli. Pak odmítla se slovy, že se nechce zdržet dlouho.

„Zítra jedu do Mexika,“ řekl Bosch.

„Do Mexicali?“

„Ano.“

„Kvůli těm jiným případům?“

„Ano.“

A tak jí o nich pověděl. O černém ledu, Jimmym Kappsovi a Juanu Doeovi č. 67, o souvislostech s jejím manželem a s Mexicali. Že právě tam čeká rozluštění celého klubka.

Vyprávění zakončil slovy: „Domyslíte si sama, že lidé jako Irving to nechtějí rozviřovat. Nezáleží jim na tom, kdo Cala doopravdy zabil, protože zběhl. Snaží se ho odepsat jako nedobytnou pohledávku. Nehodlají to vyšetřit, nemají zájem, aby jim to bouchlo pod rukama. Chápete, co říkám?“

„Nezapomeňte, že jsem měla za muže policajta.“

„Jistě, takže chápete. Podstatné ovšem je, že mně na tom záleží. Váš manžel pro mě připravoval jeden spis – o černém ledu. Mám z toho dojem, jako by se pokoušel udělat dobrý skutek. Možná usiloval o nemožné, o překročení téže hranice zpět. Snad právě to ho zabilo. A jestli ano, pak já to nenechám jen tak.“

Nastalo dlouhé ticho. V obličeji se Sylvii zračila bolest, ale oči zůstaly zaostřené a suché. Potáhla si uniformu na klíně výše. Odněkud z dálky bylo slyšet kroužící policejní vrtulník. Noc v Los Angeles se prostě neobejde bez pátracích helikoptér ve vzduchu a kroužení reflektorů.

„Černý led,“ zašeptala po chvíli.

„Co s ním?“

„Zní to legračně, jinak nic.“ Na pár chvil umlkla, rozhlížela se po pokoji a uvědomovala si, že právě sem se její manžel uchýlil, poté co ji opustil. „Černý led. Já jsem vyrůstala u zálivu, nejdéle přímo v San Francisku, a o černém ledu nám vždycky říkali, že si na něj máme dávat pozor. Ale to bylo něco jiného.“

Podívala se na něj a musela uhodnout, že ho zmátla.

„V zimě, když se někdy po dešti pořádně ochladí a kapky namrzají na silnici – tomu se říká černý led. Je tam, na zemi, na černém asfaltu a není vidět. Pamatuju si, jak mě otec učil řídit a jak mi vždycky říkal: ‚Dej si pozor na černý led, děvenko. Tohle nebezpečí nepoznáš, dokud do něj neupadneš. Ale to už je pozdě a začneš neovladatelně klouzat.“

Usmála se té vzpomínce a doplnila: „No, tak tenhle černý led jsem znala já, když jsem vyrůstala. Tak jako kola dříve bývala sodovka. Význam věcí se nám mění.“

Harry se na ni tiše díval. Chtělo se mu ji znovu obejmout, cítit měkkost její tváře na své.

„Neříkal vám otec taky někdy, abyste si dal pozor na čemý led?“ zeptala se.

„Já jsem ho neznal. Řídit jsem se nějak naučil sám.“

Přikývla a mlčela, ale tentokrát neodvrátila zrak.

„Stálo mě to asi tři auta. Než jsem to konečně zvládl, nikdo mi už další nechtěl půjčit. A před černým ledem mě taky nevarovali.“

„Já ano.“

„Děkuji.“

„Taky jste fixovaný na minulost, Harry?“

Neodpovídal.

„Myslím, že takoví jsme všichni. Jak se to říká? Studiem minulosti se učíme o budoucnosti. Tak nějak to bylo. Jevíte se mi jako věčný student…“

Jako by viděla do Boschova nitra vševědoucíma očima. Uvědomil si, že navzdory všem tužbám, jež se ho zmocňovaly tenkrát večer, vůbec nepotřebovala podpírat či léčit bolest. To ona uzdravovala. Jak mohl Cal Moore utéct od někoho takového?

Změnil téma, aniž věděl proč, snad jen aby odvrátil pozornost od sebe.

„V ložnici je rámeček na fotografii z vyřezávaného třešňového dřeva, ale bez obrázku. Pamatujete se na něj?“

„Musím se podívat.“

Vstala, odložila manželovu uniformu na židli a odešla do ložnice. Trvalo dlouho, než si rámeček z horní zásuvky prohlédla a řekla, že jej nepoznává. Celou tu dobu se na Bosche ani nepodívala.

Stáli vedle postele a tiše se dívali jeden na druhého. Nakonec Harry pozvedl ruku a zaváhal. Udělala krok k němu. Chtěla ten dotek. Pohladil ji po tváři stejným způsobem, jako to dělala ona, když si hned po příchodu zkoumavě prohlížela tu fotografii v domnění, že je sama. Potom nechal svou ruku sklouznout po krku dolů a dozadu na šíji.

Upřeně na sebe hleděli. Přimkla se ještě blíže a nastavila rty. Položila mu ruku za krk a přitáhla si ho. Políbili se. Držela se ho a tiskla se k němu tak, že prozrazovala, co jí chybí. Harry viděl, že má zavřené oči, a pochopil, že je jeho vlastním odrazem v zrcadle touhy a osamění.

Milovali se na manželově rozestlané posteli a nikdo z nich nemyslel na to, co bude zítra, za týden, za rok. Bosch měl oči zavřené, aby se tím více soustředil na ostatní smyslové vjemy – její vůni a chuť a doteky.

Potom se od ní odtrhl a opřel si hlavu mezi její pihovaté prsy. Ona zabořila ruce do jeho vlasů a prsty se mu probírala v kudrnách. Poslouchal, jak jí srdce bije v rytmu s jeho vlastním.

19

Minula jedna po půlnoci, než se Bosch se svým capricem dostal na Woodrowa Wilsona a začal stoupat po vinuté silničce ke svému domu. Reflektory ze studií Universal City vykružovaly osmičky na nízkých mracích. Musel se proplétat kolem aut svátečních hostů zaparkovaných po obou stranách cesty a vyhozeným vánočním stromkem, jemuž ve větvích utkvěla zapomenutá blýskavá cetka a který vítr zavál až na vozovku. Na vedlejším sedadle ležela poslední plechovka budweiseru z Calovy ledničky a Porterova pistole.

Celý život věřil, že se propracovává k něčemu lepšímu, že tó všechno má nějaký smysl. V dětském útulku, sirotčinci, v armádě ve Vietnamu a teď i na oddělení, vždycky si uchovával pocit, že usiluje o nějaké řešení a poznání smyslu. Že je v něm nebo na něm něco dobrého. Nejtěžší ze všeho bylo to čekání, které často končilo pocitem duševní prázdnoty. Byl přesvědčený, že lidé na první pohled poznají, jaké má v sobě prázdno. Zvykl si ho vyplňovat izolací a prací. Někdy také pitím a hlasem jazzového saxofonu. Ale přítomností lidí ne. Do nitra si nikdy nikoho nepouštěl.

Přemýšlel, co viděl v očích Sylvie Moorové, v těch opravdových. Ptal se, jestli je ona tím, kdo by ho mohl naplnit.

„Chci tě zase někdy vidět,“ rozloučil se s ní, když se rozcházeli před Fontánkami.

„Ano,“ řekla prostě. Rukou se dotkla jeho tváře a nasedla do auta.

Bosch rozjímal, co asi to jediné slůvko a letmý dotek mohly znamenat. Cítil se šťastný a to bylo něco nového.

Vykroužil poslední zatáčku, zpomalil a nechal předjet vůz, který se bliknutím dálkových světel domáhal rychlejší jízdy. Přemítal o tom, jak si dlouze prohlížela ten rámeček bez fotografie, než prohlásila, že ho nezná. Lhala mu? Jak pravděpodobné je, že si Cal koupil tak drahou věc po přestěhování do toho hrozného doupěte? Moc ne, odpověděl si.

Když zastavoval auto pod přístřeškem, zmítaly jím protichůdné pocity. Jaký obrázek tam býval? Jestli zapírala, co záleží na tom, že si to chtěla nechat pro sebe? Seděl v autě, otevřel pivo a hodil ho do sebe tak rychle, až mu nateklo za krk. Tuto noc bude spát dobře, to věděl určitě.

Vešel do domu a uložil Porterovu pistoli do skříňky v kuchyni. Zkontroloval záznamník, ale žádné vzkazy neměl. Ani vysvětlení od exkolegy, proč vlastně utekl. Ani dotaz od Poundse, jak to jde. Ani hrozbu od Irvinga, že ví, co Harry chystá.

Po dvou nocích, kdy skoro nespal, se těšil na svou postel jako málokdy. Takhle to probíhalo hodně často, rutina, kterou dodržoval. Po nocích prchavého odpočinku a zlých snů nastávala ta jedna, kdy ho vyčerpání konečně uvrhlo do hlubokého spánku.

Jak si kolem sebe načechrával přikrývky a polštáře, našel na nich pořád ještě stopy po pudru a vůni Teresy Corazónové. Zavřel oči a chvíli o ní přemýšlel. Ale její obraz mu záhy z mysli vytlačila tvář Sylvie Moorové. Ne fotka ze sáčku na nočním stolku, ale skutečný obličej. Unavený, ale silný, oči upřené do jeho vlastních.

Sen, který se dostavil, se podobal ostatním, jež Harry míval. Byl na jakémsi tmavém místě. Obklopovala ho hluboká temnota a z dálky se mu ozvěnou vracel vlastní dech. Cítil, nebo spíš podle znalosti toho místa věděl, že tma někde vpředu končí a že tam musí jít. Tentokrát ale nastala novinka – nešel sám. Měl s sebou Sylvii. Spolu se choulili ve tmě a pot je řezal v očích. Harry držel ji, ona jeho a nemluvili.

Vymanili se z objetí a pohybovali se tmou. Zepředu prosvítalo slabé světlo a Harry mířil k němu, přičemž v levé ruce svíral věrného Smith & Wessona. Pravou rukou držel Sylvii a vedl ji za sebou. Jakmile vstoupili do světla, seděl tam Calexico Moore a čekal s bouchačkou. Nekryl se, naopak, část jeho siluety zvýrazňovalo světlo, proudící do průchodu. Jeho zelené oči se nořily do stínu a usmíval se. Potom zvedl pušku.

„Kdo to zbabral?“ zeptal se.

Tmou otřásl ohlušující hřmot. Moorovy ruce se rozletěly od těla jako uvázaní ptáci snažící se uprchnout a pustily pušku. Ustoupil do tmy a byl pryč. Neupadl, jen zmizel. Byl pryč. Zůstalo po něm jen světlo v průchodu. Harry jednou rukou stále držel Sylvii, ve druhé měl kouřící revolver.

Otevřel oči a posadil se na lůžku. Kolem závěsů dovnitř od východu pronikalo bledé světlo. Sen se zdál krátký, ale ranní jas napověděl, že spal celou noc. Nastavil zápěstí s hodinkami do světla. Budík neměl, protože ho nikdy nepotřeboval. Bylo šest. Dlaněmi si promnul obličej a pokoušel se vybavit si celý sen, což obvykle nedělal. Terapeutka z laboratoře spánkových poruch mu kdysi poradila, aby si dělal zápisky o tom, co si pamatuje ze snů. Jako cvičení, říkala, pomocí nějž se vědomí dozví, co říká podvědomí. Měsíce pak měl u postele sešit a tužku, jimiž si poctivě zapisoval ranní vzpomínky. Ale zjistil, že mu to nepomáhá. Ať rozuměl zdroji svých nočních můr sebelépe, ze spánku je vypudit nedokázal. A tak už před léty z programu léčby nespavosti odešel.

Dnes si sen nedokázal vybavit. Sylviina tvář se rozplynula v mlze. Harry si uvědomil, že je zpocený. Vstal, sundal z postele povlečení a v komoře je hodil do koše na prádlo. Zašel do kuchyně a dal si vařit kávu. Osprchoval se, oholil a oblékl si džíny, zelenou manšestrovou košili a černou sportovní bundu. Cestovní ústroj. Pak se vrátil do kuchyně a nalil si do termosky černou kávu.

První, co si nachystal do auta, byla pistole. Vyndal kobereček, kterým byl vystlán kufr, a zpod něj vytáhl náhradní pneumatiku a zvedák. Vyňal revolver z pouzdra, zabalil jej do olejem napuštěné látky, uložil do vybrání ve dně a přiklopil rezervou. Pak upravil na původní místo kobereček a uložil zvedák podél zadní stěny do kufru. Přidal ještě diplomatku a bágl s oblečením na pár dní. Výsledek se zdál být ucházející, i když nečekal, že by se někdo namáhal prohlídkou.

Zašel zpátky do domu a z vestavěné skříně v hale si vzal druhou zbraň, čtyřiačtyřicítku s pažbičkou a pojistkou dělanou na pravou ruku. I zásobník se vyklápěl vlevo. Boschovi jako levákovi nebyla k ničemu. Měl tu bouchačku už šest let, protože ji dostal jako dárek od muže, jemuž znásilnili a zabili dceru. Bosch pachatele poranil v krátké přestřelce, když ho zajišťovali ve Van Nuys poblíž Sepulvédské přehrady. Přežil to a teď si kroutí nepodmíněné doživotí. To všechno ale otci zavražděné nestačilo. Po soudu dal Boschovi tuhle zbraň. Musel ji přijmout, pokud nechtěl odmítnout spoluodpovědnost za bolest toho muže. Poselství té pistole bylo jasné: Příště miř pořádně! Střílej a zabíjej! Bosch vzal revolver do ruky. Mohl si ho nechat předělat na levostranný, ale tím by uznal pravdu zoufalého muže. A tou si nebyl tak docela jistý.

Zbraň strávila celých šest let od té doby na poličce ve skříni. Teď ji Harry vyndal, ujistil se, zda je funkční, a nabil zásobník. Pak si revolver uložil do pouzdra a mohl vyrazit.

Cestou přes kuchyň vzal ještě termosku a sklonil se nad záznamník, aby nahrál novou zprávu:

„Tady Bosch. Jsem na víkend v Mexiku. Chcete-li zanechat vzkaz, vyčkejte. Máte-li naléhavou zprávu, budu k dosažení v hotelu De Anza v Calexiku.“

Ještě nebylo sedm a už sjížděl z kopců dolů. Najel na Hollywood Freeway a uháněl po ní až k obchvatu centra s nejasnými konturami mrakodrapů v ranní směsici mlhy a smogu. Odbočil na spojku k San Bernardino Freeway a vzal to z města na západ. K pohraničnímu městečku Calexico a sesterskému Mexicali na druhé straně drátů to bylo dvě stě padesát mil. Bude tam ještě před polednem. Nalil si hrnek kávy, aniž vybryndal jedinou kapku, a začal si užívat cestování.

Losangeleský smog se rozplynul až za yucaipskou odbočkou na Riverside County, Nebe zmodralo jako oceán na mapě, kterou měl položenou vedle na sedadle. Nefoukalo. Když míjel areál větrné elektrárny poblíž Palm Springs, stovky obřích vrtulí, které měly generovat proud, stály nehnuté v ranní pouštní mlze. Scenérie působila strašidelným hřbitovním dojmem, který na pohled nijak nelákal.

Bosch bez zastavení projížděl podél bohatých pouštních čtvrtí Palm Springs a Rancho Mirage a míjel bulváry pojmenované po prezidentech na odpočinku a jiných celebritách. Když minul ulici Boba Hopea, vzpomněl si na komika, jak ho znal z Vietnamu.

Zrovna se tenkrát vracel z třináctidenního průzkumu severovietnamských tunelů v provincii Cu čchi a Hopeovo večerní vystoupení se mu zdálo ohromně veselé. O pár let později viděl v televizi sestřih z téže show v pořadu vzpomínek na slavného baviče. Tentokrát z něj měl smutný pocit. Za Rancho Mirage odbočil na silnici číslo 86 přímo na jih.

Cesta otevřenou krajinou mu působila příjemné mrazení. Vzbuzovala pocit směřování někam do neznáma. Byl přesvědčený, že právě jízda s širokým rozhledem je pro něj nejlepší kulisou k přemýšlení. Vrátil se k prohlídce Moorova bytu a k hledání skrytých významů a poselství. Otlučený nábytek, prázdný kufr, osamělý lechtivý magazín, prázdný rámeček. Stopy záhadné existence. Zamyslel se nad balíčkem fotografií. Sylvia si to rozmyslela a vzala si je. Škoda, že si nepůjčil snímek těch dvou chlapců a otce se synem.

Fotku vlastního otce neměl Bosch žádnou. Sylvii řekl, že ho neznal, což ale nebyla tak docela pravda. Nevěděl o něm v době dospívání a aspoň navenek se stavěl, že mu na tom nezáleží. Ale z války si domů přinesl pocit naléhavé potřeby poznat vlastní kořeny. Dohnal ho až tak daleko, že po dvaceti letech začal otce hledat, byť ho ani neznal jménem.

Když úřady odňaly Harryho z matčiny péče, vyrůstal v řadě dětských útulků a sirotčinců. Ještě v noclehárnách McClaren, San Fernando a dalších ho matka konejšila pravidelnými návštěvami, pokud neseděla v base. Říkala mu, že ho bez jejího souhlasu nemohou strčit do sirotčince a že má dobrého právníka, s jehož pomocí se ho pokusí dostat zpátky k sobě.

Když mu jednoho dne ředitelka domova sdělila, že návštěvy skončily, protože matka je mrtvá, vzal to jinak než většina jedenáctiletých kluků. Navenek nedal najevo nic. Přikývl, že slyšel a odešel. Ale na hodině plavání se ten den potopil až na dno v nejhlubším místě a křičel tak nahlas a dlouho, až čekal, že ten zvuk dolehne k povrchu a vyděsí plavčíka. Pokaždé vyplaval nahoru, nadechl se a zpátky, až se vyčerpal tak, že se sotva udržel chladných trubek schůdků, jediných paží, které mu ještě zbyly. Vlastně si přál, aby byl mohl být přitom. Chtěl mít možnost ji ochránit.

Potom dostal nálepku UKA, uvolněn k adopci. Nastalo mu cestování z jednoho náhradního domova do druhého, až si připadal jako pokusná myš. Když nesplnil očekávání, putoval o dům a o soud dál. Jednou ho vrátili do McClarenova útulku kvůli zlozvyku jíst s otevřenou pusou. A předtím se dostal do jednoho domu v Údolí na výběrovku, jak si to úkáci pojmenovali. Mimo jiné ho s pár dalšími třináctiletými kluky vzali na baseballové hřiště. Nakonec byl vybrán, ale brzy se ukázalo, že nikoli zásluhou ušlechtilých chlapeckých ctností. Ten člověk hledal leváka, ze kterého chtěl vypěstovat baseballového nadhazovače. Takoví se cení. Po dvou měsících každodenního tréninku, hodin nadhazování a teorie o strategii hry odtamtud utekl. Trvalo šest týdnů, než ho policajti sbalili na Hollywoodském bulváru a poslali zpátky čekat na další kolo výběrovky. Pokaždé, když si někdo přišel do domova vybrat, všichni museli stát zpříma a usmívat se.

Pátrání po otci začal na okresní matrice. V záznamech o narození z roku 1950 našel Hieronyma Bosche, který přišel na svět v nemocnici Královny andělů. Jméno matky Margerie Philips Loweová, pojmenován po otci. Harry samozřejmě věděl, že skutečnost je jiná. Matka mu jednou prozradila, že je jmenovcem slavného umělce, k jehož dílu chovala obdiv. Tvrdila, že jeho pět set let staré obrazy dobře vystihovaly současné Los Angeles, pochmurnou krajinu plnou dravců a jejich obětí. Jméno pravého otce mu slíbila prozradit, až k tomu nastane příhodný čas. Ale než se to mohlo stát, našlo se její mrtvé tělo v jedné uličce u Hollywoodského bulváru.

Harry si najal právníka, aby mu pro předsedu Soudního dvora pro péči o nezletilé sepsal žádost o nahlédnutí do osobních záznamů. Žádosti bylo vyhověno, a tak se mohl na několik dní ponořit do archivu okresního dokumentačního úřadu. Z mnoho stránkových dokumentů vyčetl, jak daleko až matka šla ve svých marných pokusech o ponechání hocha v péči. Bosch z toho čerpal duchovní útěchu, ale otcovo jméno nikde ve spisech nefigurovalo. Slepá ulička. Zapsal si ale právníka, který pro matku všechny ty listiny vypracoval a podal – J. Michael Haller. Při psaní si uvědomil, že mu to jméno něco říká. Mickey Haller patřil v Los Angeles k nejlepším advokátům na trestní věci. Svého času dělal případ jednoho z Mansonových děvčat. Koncem padesátých let dosáhl zproštění obvinění pro takzvaného Postracha dálnic, příslušníka dálniční patroly obviněného ze znásilnění sedmi žen, které zastavoval na opuštěných úsecích Golden State Highway za rychlou jízdu. Proč by se měl J. Michael Haller zabývat sporem o péči o dítě?

Vybaven chabou předtuchou se Bosch vydal rovnou do budovy trestního soudu a objednal si z archivu záznamy o všech matčiných sporech. Když se jimi probíral, zjistil, že kromě bitvy o svěření do péče Haller zastupoval Margerii P. Loweovou v šesti případech zadržení pro potulku v letech 1948 až 1961. To už se silně shodovalo s obdobím, kdy byl hvězdou mezi advokáty.

Harrymu to vnitřně bylo jasné.

Na recepci pětičlenné advokátní kanceláře, sídlící v nejvyšším patře mrakodrapu na Pershing Square se dozvěděl, že právník nedávno odešel ze zdravotních důvodů do penze. Bydliště v telefonním seznamu uvedeno neměl, zato na seznamu registrovaných voličů ano. Hlásil se k demokratům a bydlel na Canon Drive v Beverly Hills. Bosch v životě nezapomene na ty nádherné růžové keře, které lemovaly chodník k otcově rezidenci. Byly naprosto dokonalé.

Služebná, která otevřela dveře, ho odmítla slovy, že pan Haller nepřijímá návštěvy. Požádal ji, aby vyřídila, že mu přišel složit poklonu syn Margerie Loweové. Deset minut nato už procházel chodbou plnou členů právníkovy rodiny, kteří na něj divně hleděli. Starý pán je poslal ze svého pokoje ven a zavolal si samotného Bosche. Když stál u lůžka, odhadoval, že nemocný může vážit snad pětačtyřicet kilo. I bez ptaní poznal, že ho zevnitř požírá rakovina.

„Myslím, že vím, proč jste přišel,“ zaskřípal.

„Chtěl jsem jen… Nevím.“

Chvíli tam tiše postával a díval se, jakou námahu starci působí jen udržet otevřená víčka. Z krabice u postele vedla pod přikrývky trubice. V bedně to pravidelně pípalo s každou dávkou obluzujícího morfinu, kterou vháněla umírajícímu do krevního oběhu. Muž si Harryho tiše prohlížel.

„Nechci od vás nic,“ promluvil nakonec. „Nevím, asi jsem vám jenom chtěl říct, že jsem se z toho v pořádku dostal. Mám se dobře, pokud jste si někdy dělal starosti.“

„Byl jsi ve válce?“

„Ano. A mám to za sebou.“

„Můj syn – můj druhý syn… Toho jsem před tím zachránil… Co budeš dělat teď?“

„Nevím.“

Po další odmlce stařec jako by přikývl a pokračoval: „Říkají ti Harry. To mi pověděla tvoje matka. Hodně mi o tobě vyprávěla… Ale já jsem nikdy… Rozumíš? Byla jiná doba. A když se to táhlo tak dlouho, nemohl jsem to zvrátit.“

Bosch jen kýval. Nepřišel, aby starému pánovi přidával na bolestech. Uplynula další chvíle ticha, jíž dominovalo těžké dýchání.

„Harry Haller,“ zašeptal stařec, na loupajících se, chemoterapií spálených rtech neznatelný zkřivený úsměv. „To jsi mohl být. Četl jsi někdy Hesseho?“

Bosch nerozuměl, ale znovu kývl. Ozvalo se pípnutí. Minutu se jen díval, dokud dávka nezačne působit. Otec zavřel oči a vzdechl.

„Raději abych šel,“ řekl Harry. „Dávejte na sebe pozor.“

Dotkl se křehké, zmodralé ruky, která se mu sevřela kolem prstů tak pevně, skoro zoufale, a pak povolila. Vykročil ze dveří, ale zaslechl ještě zachrčení.

„Promiňte, co jste říkal?“

„Že ano, dělal jsem si starosti.“

Po starcově tváři stékala do bílých vlasů slza. Bosch znovu přikývl.

Dva týdny poté stál na kopci nad oddělením Znamenitého pastýře na hřbitově Forest Lawn a díval se, jak mu do země spouštějí otce, kterého nikdy neznal. Během obřadu pozoroval skupinku, ve které tušil tři nevlastní sestry a bratra, zřejmě o pár let staršího, který celou dobu jeho pozornost opětoval. Když všechno skončilo, obrátil se na podpatku a odešel.

Krátce před desátou Bosch dojel k odpočívadlu s jídelnou El Oasis Verde a pojedl rančerská vejce. Sedl si ke stolku u okna s výhledem na modrobílý příkrov Saltonského jezera a v dálce na východě na Čokoládové hory. Liboval si v nádheře a rozlehlosti té scenérie. Když dojedl a číšnice mu dolila do termosky kávu, vyšel na prašné parkoviště a opřel se o blatník caprice. Vdechoval chladivý čistý vzduch a znovu se kochal pohledem.

Z nevlastního bratra vyrostl špičkový obhájce a on sám byl polda. Zvláštní, leč přijatelná shoda, pomyslel si. Nikdy spolu nemluvili a asi k tomu ani nebudou mít příležitost.

Vyjel dále na jih, kde silnice číslo 86 probíhá rovinou mezi jezerem a pohořím Santa Rosa. Zemědělský kraj, který se stále propadá pod úroveň moře. Větší část Imperiál Valley dělily za– vlažovací kanály na čtverce a jízdu kolem nich doprovázel pach hnojiva a vůně čerstvé zeleniny. Z příjezdových cest k farmám sem tam vyjížděly valníky s bednami plnými salátu, špenátu a cilantra, které zdržovaly provoz. Harrymu to nevadilo. Trpělivě čekal, až bude moci předjet.

Poblíž městečka Vallecito zastavil na krajnici a pozoroval formaci nízko letících bojových strojů, jak s burácením překonává hory na jihozápadě, kříží silnici a mizí nad Saltonským jezerem. Neznal identifikační znaky soudobých válečných letounů, které se vyvinuly v mnohem rychlejší a pohyblivější stroje, než jaké si pamatoval z Vietnamu. Letěly však dost nízko na to, aby rozeznal bojovou výstroj zavěšenou pod křídly každého z nich. Pozoroval, jak se trojice letounů naklání a v sevřeném trojúhelníkovém útvaru nabírá kurs zpátky k horám. Když byly pryč, podíval se do automapy a našel tam směrem k jihozápadu čtyři sektory uzavřené pro veřejnost. Střelnice amerického námořního dělostřelectva u Hory pověr. Popiska v mapě upozorňovala, že v oblasti probíhá bombardování. Nevstupovat.

Bosch ucítil, že se vůz slabě zachvěl, načež zahřmělo. Vzhlédl od mapy a zdálo se mu, že vidí, jak od úpatí Hory pověr stoupá kouřový oblak. Pak uslyšel další výbuch a ještě jeden.

Tryskáče, od jejichž stříbřitých těl se odrážel sluneční kotouč, znovu přeletěly nad hlavou v přípravě na další kolo. Bosch se vrátil na silnici za dalším nákladákem, na němž vzadu seděli dva výrostci. Mexičtí zemědělští námezdníci, jejichž unavené oči jako by prozrazovaly, že vědí, jak dlouhý a těžký život je čeká. Byli zhruba stejně staří jako ti dva na fotce s piknikovým stolem v bílém sáčku. Na Bosche se dívali bez zájmu.

Chvíli na to se cesta uvolnila a Harry mohl předjet vlekoucí se náklaďák. Jak se mu vzdaloval, slyšel další výbuchy od Hory pověr. Míjel farmy, rodinné bufety a jeden cukrovar, který měl bílou čarou na vrcholku komína vyznačenou výšku hladiny moře.

To léto, kdy hovořil se svým otcem, se pustil do Hesseových knih. Hnala ho zvědavost poznat, co měl starý pán na mysli. Našel to hned ve druhé knize, kterou přečetl. Harry Haller byl jednou z postav, osamělý muž bez iluzí, bez pořádné vlastní identity, stepní vlk.

V srpnu se dal k policii.

Zdálo se mu, jako by se terén zvedal. Plantáže ustoupily hnědým křovinám a z otevřené krajiny začaly stoupat prašné víry. S přibývající výškou zaléhalo v uších. Že se blíží hranice, věděl dlouho předtím, než minul zelenou ceduli s nápisem Calexico 20 mil.

20

Calexico se nijak nelišilo od většiny pohraničních měst. Plno prachu, nízká zástavba, hlavní třída přehlídka nevkusné směsice neonů a plastových cedulí, včetně nezbytných zlatých oblouků, výrazně a svým způsobem i konejšivě zastoupených uprostřed všech těch mexických pojišťoven aut a obchodů se suvenýry.

Silnice 86 se ve městě napojovala na stojedenáctku a mířila přímo na hraniční přechod. Řada vozidel začínala už asi pět bloků před betonovým, výfukovými plyny zešedlým terminálem s osádkou mexických „federales“. Připomínalo to Los Angeles, každodenní frontu o páté u nájezdu z Broadwaye na stojedničku. Než v ní stačil uváznout, odbočil doleva na Pátou ulici, projel kolem hotelu De Anza a na policejní stanici o dva bloky dále. Jednopodlažní budova z betonových bloků byla zbarvená stejnou žlutí, jako typický poznámkový blok advokáta. Podle cedulek na fasádě Bosch poznal, že současně slouží i jako radnice, požární zbrojnice a kancelář městského kronikáře. Zaparkoval na volném místě před průčelím.

Otevřel dveře ušpiněného caprice a z parku přes ulici k němu dolehl zpěv. Pět Mexičanů tam sedělo na lavičce a popíjelo budweiser. Šestý, oblečený v černé kovbojské košili s bílou výšivkou a ve slamáku, tam stál obrácený k nim, hrál na kytaru a španělsky zpíval. Píseň byla pomalá, takže si ji Harry bez problémů stačil překládat.

Jak tě mám mít rád, jak tě objímat, když je srdce mé celé bolestné.

Pěvcův tklivý hlas se nesl parkem a Boschovi se píseň zdála nádherná. Opřel se o vůz a kouřil, dokud neskončila.

Polibky úst tvých, lásko má, jak ty mne k smrti dusí, slzy osušit a srdce dát puška má pomoct mi musí, životem dál se protloukat puška má pomoct mi musí.

Když dozpíval, vysloužil si od mužů u piknikového stolu ovace a přípitek.

Za skleněnými dveřmi s nápisem Policie se nacházela místnůstka sotva větší než korba pick-upu, v níž to páchlo kyselou zatuchlinou. Vlevo stál automat na kolu, přímo se šlo do dveří na elektrický bzučák, vpravo stěna z tlustého skla s podávací zásuvkou. Zde seděl uniformovaný policista a za ním žena u dispečerské rádiové stanice. Opačnou stranu jejího pracoviště tvořila zeď ze sejfových skříněk, každá o velikosti třicet na třicet.

„Uvnitř nemůžete kouřit,“ přivítala ho uniforma.

Nosil tmavé zrcadlovky a měl dost přes váhu. Podle štítku na prsou se jmenoval Gruber. Bosch se vrátil a cvrnknul špačka ven na parkoviště.

„Za znečišťování veřejných ploch se v Calexiku platí pokuta sto dolarů, pane,“ informoval Gruber.

Harry se prokázal odznakem v otevřeném pouzdře.

„Můžete mi zaslat účet,“ odpověděl. „Potřebuji si u vás uložit zbraň.“

Gruber se stroze usmál, přičemž odhalil ubývající růžové dásně.

„Já tabák žvýkám. Potom s tím člověk nemá problémy.“

„To věřím!“

Gruber se zamračil a musel chvíli uvažovat, než řekl: „Dobře, tak ji dejte sem. Kdo chce uložit zbraň, musí ji přinést, aby bylo co uložit.“

Obrátil se na dispečerku ověřit si, zda má podle ní navrch. Ale žena nereagovala. Bosch si všiml, jak obrovskému napětí musí díky rozměrům Gruberova pupku čelit knoflíky na uniformě. Vytáhl z pouzdra čtyřiačtyřicítku a vložil ji do podávači zásuvky.

„Štyrý-á štyrý-cét,“ oznámil Gruber, pozvedl zbraň a zkoumal ji. „Chcete ji tu nechat i s pouzdrem?“

Na to Harry nepomyslil. Pouzdro potřeboval, jinak by si musel Smitha zastrčit za opasek, odkud by ho nejspíš při prvním běhu ztratil.

„Ne,“ odpověděl, „jenom zbraň.“

Gruber zamžikal a odnesl pistoli k trezorům, jeden z nich otevřel a vložil ji dovnitř. Pak box zavřel, zamkl, vyndal klíč a vrátil se k okénku.

„Ukažte mi ještě jednou odznak. Musím vypsat stvrzenku.“

Bosch položil pouzdro se služebním odznakem do zásuvky a sledoval Grubera, jak pomalu vypisuje stvrzenku s průpisem. Zdálo se, že správnost údajů kontroluje po každém druhém písmenu.

„Jak jste přišel k takovému jménu?“

„Můžete si to zkrátit na Harry.“

„Mně to nedělá problém, já to klidně napíšu. Hlavně po mě nechtějte, abych ho přečetl. Rýmuje se to s generalissimus.“

Konečně vložil obě kopie do podávači zásuvky a chtěl, aby je Bosch dvojmo podepsal. Musel použít vlastní pero.

„Hele, podpis levačkou a pravostranná pistole,“ komentoval Gruber. „To se hned tak nevidí.“

Znovu spiklenecky zamrkal, ale reakce se nedočkal.

„Jenom aby řeč nestála,“ dodal.

Když se Harry vracel do auta, muži v parku pořád seděli kolem piknikového stolu, ale nikdo už nezpíval. Nastoupil do caprice a klíč od sejfu vhodil do popelníku. Cigarety tam nikdy ne– odklepával. Všiml si, jak starší bělovlasý muž odemyká dveře pod cedulí kronikářské kanceláře. Vycouval a zamířil vedle k hotelu De Anza.

Budova měla tři poschodí ve španělském stylu a na střeše satelitní anténu. Bosch zaparkoval v cihlami vydlážděném vjezdu před domem. Chtěl se ubytovat, odložit si v pokoji zavazadla, opláchnout si obličej a vzít to přes hranici do Mexicali. Recepční měl bílou košili s hnědým motýlkem, který ladil s vestou. Nemohlo mu být moc přes dvacet. Podle plastové jmenovky to byl Miguel, asistent recepčního.

Bosch požádal o pokoj, vyplnil registrační kartu a podal ji zpátky. Mladík řekl: „Děkuji, pane Boschi, máme pro vás nějaké vzkazy.“

Obrátil se ke košíku, z něhož vybral tři růžové kartičky. Dvě od Poundse, jednu od Irvinga. Bosch se podíval na časy a zjistil, že všechny byly přijaty během posledních dvou hodin. Nejdříve Docent, pak Irving a znovu Docent.

„Moment,“ zavolal zpátky Miguela, „je tady někde telefon?“

„Za rohem, pane, po pravé straně.“

Bosch stál s telefonem v ruce a nevěděl, co má dělat. Něco se muselo dít, jinak by ho oba dva nesháněli. Někdo z nich, možná oba měli důvod mu volat domů, kde si poslechli nahranou zprávu. Co se mohlo stát? Vytáhl telefonní kartu a zavolal kolegům z vražd na Hollywoodské oddělení. Snad tam někdo bude a řekne, o co jde. Po prvním vyzvonění se ohlásil Jerry Edgar.

„Jede, co se děje? Dostal jsem dva vzkazy od velkýho těžítka, co mi šlape na paty.“

Nastalo delší ticho. Trochu moc dlouhé.

„Jede?“

„Harry, kde jsi?“

„Dole na jihu.“

„Kde tam?“

„Tak co je, Jede?“

„Ať jsi kdekoliv, Docent se tě snaží povolat zpátky. Povídal, že když s tebou bude někdo mluvit, ať ti řekne, že máš mrskat domů. Že prý…“

„Proč? Co se stalo?“

„Kvůli Porterovi, člověče. Našli ho dneska ráno v Sunshine Canyon. Někdo mu namotal drát kolem krku tak pevně, že ho stáhnul asi tak na velikost zápěstí.“

„Proboha!“ Bosch vytáhl cigarety. „Proboha!“

„Jo.“

„Co tam dělal? Sunshine, to jsou ty skládky ve Foothillském okrsku, ne?“

„Jo, ale na to se vykašli, někdo ho tam pohodil.“

Jak jinak! To si měl Harry uvědomit, samozřejmě. Nějak mu to nemyslelo.

„Jasně, jasně. Tak povídej.“

„No, dneska ráno tam našli jeho tělo. Narazil na něj nějaký sběrač starých hadrů. Byl přisypaný odpadkama a všelijakým svinstvem. Ale hoši z loupeží a vražd něco z toho už vystopovali. Mají účtenky z restaurací, zjistili jméno popeláře, co jim odváží smetí, a už vědí, které auto a která trasa. Jezdí do města a naposledy tam byl včera ráno. Dělají na tom spolu s Hollywoodem. Chystám se začít prohledávat celou cestu. Najdeme kontejner, ve kterém přijel a odtamtud se vodpíchnem dál.“

Bosch si vzpomněl na kontejner vzadu U Poea. Takže Porter před ním neutekl. Nejspíš ho uškrtili a vytáhli ven v době, kdy si on vyměňoval zlomyslnosti s barmanem. Pak si vzpomněl na muže s vytetovanými slzami. Jak mu to mohlo uniknout? Vždyť nejspíš stál tři metry od vraha!

„Já jsem na místě nebyl, ale slyšel jsem, že ho nejdříve zmlátili a pak oddělali,“ pokračoval Edgar. „Měl pomlácený ksicht, zlomený nos a tak. Prý spousta krve. Člověče, to je ale blbej konec.“

Nepotrvá dlouho a dojdou s fotkami k Poeovi. Barman pozná jeho obličej a s potěšením označí Harryho jako toho, kdo přišel, představil se jako polda a Portera napadl. Uvažoval, jestli to má Edgarovi říct a ušetřit mu tak spoustu běhání. Ale kdesi uvnitř vzplál pud sebezáchovy, takže se zatím rozhodl neříkat nic.

„Proč Docent s Irvingem shání mě?“

„Nemám zdání. Vím jenom, že nejdřív to koupil Moore, po něm Porter. Možná se k něčemu chystají. Myslím, že chtějí mít všechny pěkně v teple a bezpečí. Tady se povídá, že ty dva případy jsou vlastně jeden. Irving už je spojil a má teď oba vedený pod jednou akcí.“

Bosch neříkal nic a snažil se uvažovat. To dává všemu nový impuls.

„Poslyš, Jede. Nic o mě nevíš, nemluvili jsme spolu. Jasný?“

Edgar zaváhal a zeptal se: „Víš jistě, že chceš zkoušet tuhle hru?“

„Jo, prozatím jo. Ozvu se ti.“

„Pozor na záda!“

Pozor na černý led, pomyslel si Bosch. Zavěsil a chvíli zůstal stát opřený o zed. Tak Porter! Jak se to mohlo stát? Instinktivně zajel rukou k boku, ale neuklidnil se. Pouzdro bylo prázdné.

Musel se rozhodnout: Buď pojede dál do Mexicali, nebo se vrátí do Los Angeles. Návrat pro něj bude jasně znamenat konec tohohle případu. Irving ho odřízne jako nahnilou špičku na banánu.

Takže de facto nemá na výběr, uvědomil si. Z kapsy vytáhl dvacku a vrátil se k recepci. Podal bankovku po pultu Miguelovi.

„Prosím, pane?“

„Rád bych zrušil rezervaci.“

„Samozřejmě. Za to se neplatí. Vždyť jste v tom pokoji ani nebyl.“

„Ne, to je pro tebe, Migueli. Mám drobný problém. Potřebuji, aby se nikdo nedozvěděl, že jsem tu byl. Chápeš?“

Recepční byl sice mladý, ale chytrý. Odpověděl, že mu tento požadavek nečiní žádné potíže. Vytáhl ze zásuvky účtenku a zasunul si ji do vnitřní kapsy u vesty. Nato mu Harry šoupnul přes přepážku telefonní vzkazy.

„Kdyby volali znovu, tak jsem je nikdy nedostal, ano?“

„Přesně tak, pane.“

Za pár minut už stál ve frontě na hraničním přechodu. Zaznamenal, jak celnice a pohraniční kontrola na americké straně velikostí překonává svůj mexický protějšek – s jasným poselstvím: Vyjet z této země není problém, ale dostat se zpátky, to už je úplně o něčem jiném.

Když přišel na řadu u závory, měl pouzdro se služebním odznakem otevřené a vystrčené z okna. Mexickému policistovi podal ještě stvrzenku z policejního oddělení v Calexiku.

„Soukromá cesta?“ zeptal se pohraničník. Měl na sobě vybledlou uniformu, původně v armádní zelené, a na čepici dokola propocený pás.

„Služební. Mám schůzku na Plaza Justicia.“

„Ach tak. Znáte cestu?“

Bosch zvedl jednu z map, které měl na sedadle a přikývl. Policista si prohlédl růžovou stvrzenku.

„Jste neozbrojen?“ zeptal se s očima začtenýma do papírku. „Čtyřiačtyřicítku jste nechal doma, co?“

„Přesně tak.“

Pohraničník se usmál a Boschovi se zazdálo, že tomu moc nevěří. Nicméně přikývl a odmávl ho. Caprice se okamžitě vnořil do divokého proudu aut, která plynula po široké avenue bez jediné čáry, která by vyznačovala jízdní pruh. Vozidla jela chvílemi v šesti řadách, jindy v pěti nebo ve čtyřech. Přejíždění z jedné do druhé probíhalo hladce. Nebylo slyšet žádné troubení a doprava plynula svižně vpřed. Ujel snad míli, než se zastavili na červenou a než se poprvé mohl podívat do mapy.

Usoudil, že se nachází na třídě Calzadaro López Mateos, která nakonec vedla k justičnímu centru v jižní části města. Naskočila zelená a proud aut se rozjel. Bosch se trochu uvolnil a začal se při jízdě rozhlížet kolem. Podél bulváru stály řady starých obchůdků a dílniček. Fasády natřené pastelovými barvami dávno zčernaly od výfukových plynů z neustávající plechové řeky, což působilo poněkud depresivně. V proudu se objevilo pár velkých pestrobarevných školních autobusů, ale ne tolik, aby stačily rozveselit okolní scenérii. Bulvár se ostře stočil k jihu a zahýbal kolem kruhového objezdu s pomníkem uprostřed – zlatým jezdcem na vzpínajícím se oři. U něj postávalo pár mužů, většinou v kovbojských slamácích, jen tak nebo opřených o podstavec. Hleděli na proud vozidel. Námezdníci čekající na práci. Bosch mrkl do mapy. Vyčetl, že se to tady jmenuje objezd Benita Juareze.

Vzápětí se ocitl před komplexem tří velkých budov, každá se sestavou antén a satelitních talířů na střeše. Cedule u silnice hlásala AYUNTAMIENTO DE MEXICALI, Rada města Mexicali.

Odbočil na parkoviště. Nikde žádné parkovací hodiny, ani obsluha. Našel si místo a zastavil. Z auta si komplex chvíli pozorně prohlížel, přičemž se nemohl ubránit pocitu, jako by před něčím nebo před někým utíkal. Porterova smrt jím otřásla. Vždyť byl přímo u toho! Nechápal jen, jaktože sám unikl a že se zabiják nepokusil dostat i jeho. Možná by se to dalo vysvětlit tím, že vrah nechtěl riskovat útok na dva cíle najednou. Nebo druhá alternativa, že jako najatý zabiják prostě jen plnil příkaz vyřídit Portera. Harry měl pocit, že jestli je to tak, potom objednávka musela přijít odtud, z Mexicali.

Každá ze tří budov komplexu tvořila průčelí jedné ze stran trojúhelníkového náměstí. Měly moderní architekturu s fasádami z hnědorůžového pískovce. Všechna okna ve třetím poschodí zaslepoval zevnitř novinový papír. Asi proti zapadajícímu slunci, domníval se. Celé budově to ubíralo na lesku. Chromovaná písmena nad hlavním vchodem hlásala POLICIA JUDICIAL DEL ESTADO DE BAJA CALIFORNIA. Vystoupil z auta se spisem Juana Doea č. 67 v ruce, zamkl dveře a vydal se ke vstupu.

Cestou přes náměstíčko minul pár desítek lidí a spoustu pouličních prodavačů občerstvení a suvenýrů, převážně ale s jídlem. Na hlavním schodišti před policejní budovou se k němu shlukly dívenky se žvýkačkami a náramky z barevných perliček, které se mu snažily prodat. Harry je s díky odmítl. Když otevíral dveře do vstupní haly, skoro se srazil s malou ženou, která na rameni vyvažovala tác se šesti koláči.

V čekárně stály čtyři řady plastových židlí obrácených k přepážce, o kterou se opíral uniformovaný úředník se zrcadlovkami, začtený do novin. Všechny oči z obsazených míst se upřeně soustředily na něj.

Bosch přistoupil a řekl, že má schůzku s vyšetřovatelem Carlosem Aguilou. Otevřel pouzdro s odznakem a položil ho na přepážku. Na muže za sklem to nezapůsobilo. Pomalu sáhl pod pult a vyndal odtamtud telefon, historický kousek s rotačním číselníkem, mnohem starší než budova, v níž sloužil. Vytáčení úředníkovi zabralo snad hodinu.

Chvíli nato začal rychlou španělštinou hovořit do sluchátka. Hfrrry rozluštil jenom některá slova – kapitán, gringo, ano, policie Los Angeles, vyšetřovatel. Taky se mu zdálo, že zaslechl, jak říká Charlie Chan. Pak chvíli poslouchal a zavěsil. Aniž vzhlédl, píchl palcem do vzduchu směrem ke dveřím za sebou a vrátil se ke svým novinám. Harry obešel přepážku a dveřmi vstoupil do chodby, která vedla daleko vlevo i vpravo, lemovaná spoustou dveří. Vrátil se zpátky do čekárny, poklepal strážci na rameno a zeptal se kudy.

„Na konec, poslední kancelář,“ odpověděl mu anglicky a ukázal doleva.

Bosch podle pokynů došel k velkým dveřím, kolem nichž se rojilo pár mužů, někteří vestoje, jiní posedávali na gaučích. O volné úseky zdí bez pohovek se opíraly bicykly. Stál tam osamělý stůl, u něhož mladá žena psala na stroji zjevně podle diktátu vedle stojícího muže. Za páskem dvakrát sešívaných kalhot měl zastrčenou devítimilimetrovou barrettu. I u několika dalších mužů zaregistroval pistole, v pouzdrech i za pasem. Kancelář detektivů. Když Bosch vstoupil, hovor v místnosti ustal. Nejblíže stojícího se zeptal na Carlose Aguilu. Nato jiný cosi zavolal skrz dveře na opačné straně místnosti. Také mluvil příliš rychle, aby Harry porozuměl, přesto znovu zachytil slovo Chan a přemýšlel, co může ve španělštině znamenat. Muž, který předtím volal, teď kývl palcem směrem ke dveřím a Bosch šel. Za sebou uslyšel tichý smích, ale neobrátil se.

Dveře vedly do kanceláříčky s jediným stolem. Za ním trůnil šedovlasý člověk s unaveným pohledem a kouřil cigaretu. Celé jeho stolní náčiní tvořily jedny mexické noviny, skleněný popelník a telefon. V křesle u vzdálenější zdi seděl další muž s leteckými zrcadlovkami na očích – jak také jinak – a prohlížel si příchozího, pokud nespal.

„Buenos dias,“ pozdravil ten starší. Pak pokračoval anglicky: „Jsem kapitán Gustavo Grena a vy jste detektiv Bosch. Hovořili jsme spolu včera.“

Harry se natáhl přes stůl a podali si ruce. Poté Grena představil muže za brýlemi.

„A to je vyšetřovatel Aguila, kterého jste přišel navštívit. Co jste přinesl z vyšetřování v Los Angeles?“

Aguila, policista, který poslal dotaz na konzulát, měl drobnou postavu, tmavé vlasy a světlou pokožku. Čelo a nos mu slunce spálilo do červena, ale košile rozepnutá pod krkem odhalovala bílou kůži na prsou. Nosil džíny a černé kožené botky. Boschovi pokynul, ale nenamáhal se potřást si pravicí.

Sednout si nebylo kam, a tak Harry přistoupil ke stolu a položil na něj spis. Otevřel ho a vytáhl snímky Juana Doea č. 67 pořízené na pitevně: hlavu a tetování na hrudníku. Podal je Grenovi, který je chvíli zkoumal a pak odložil.

„Takže asi rovněž pátráte po dalším muži, zřejmě vrahovi?“ zeptal se Grena.

„Existuje možnost, že byl zabit zde a jeho tělo pak bylo převezeno do Los Angeles. Pokud ano, pak by po vrahovi mělo pátrat pravděpodobně vaše oddělení.“

Grena se zatvářil překvapeně.

„Tomu nerozumím,“ prohlásil. „Proč? Proč by někdo něco takového dělal? Určitě se musíte mýlit, detektive Boschi.“

Harry pokrčil rameny. Nechtěl na ně tlačit, aspoň zatím ne.

„No, rád bych získal ověření identifikace a potom mohu jít.“

„Výborně,“ odpověděl Grena. „Nechám vás s vyšetřovatelem Aguilou. Musím vás však informovat, že pokud se týče firmy EnviroBreed, již jste zmínil včera telefonicky, osobně jsem hovořil s ředitelem a ten mne ujistil, že Juan Doe u nich nepracoval. Ušetřil jsem vám dost času.“

Potom kývl, jako by chtěl dodat, že ho to nikterak neobtěžovalo, že to nic.

„Jak to mohou vědět, když dosud nemáme identifikaci?“

Grena si potáhl z cigarety, aby získal čas na rozmyšlenou. Pak řekl: „Uvedl jsem mu jméno Fernal Gutierrez-Llosa. Takového zaměstnance nikdy neměli. Je to americká firma a my musíme být opatrní… Chápejte, neradi bychom bránili mezinárodnímu obchodu.“

Grena vstal, odhodil cigaretu do popelníku, pokynul Aguilovi a odešel. Bosch se podíval do zrcadlových skel a pomyslel si, jestli Aguila rozuměl aspoň slůvko z předešlé konverzace.

„Nenamáhejte se se španělštinou,“ ozval se, když Grena zmizel. „Já hovořím vaší řečí.“

21

Bosch trval na tom, že bude řídit, a vymluvil se, že nechce caprice nechávat na parkovišti, protože není jeho. Neprozradil samozřejmě, že chtěl být nablízku své pistoli, stále ještě schované v kufru. Na prostranství mezi budovami museli znovu mávnutím zahnat děti, které jim vnucovaly své zboží.

Když seděli v autě, zeptal se Bosch: „Jak provedeme identifikaci bez otisků prstů?“

Aguila vzal ze sedadla složku.

„Přátelé a příbuzní se podívají na fotky.“

„Jedeme do jeho domu? Mohl bych sejmout otisky a vzít je s sebou do Los Angeles a někdo se tam na ně podívá. Já bych vám to potvrdil.“

„To není dům, detektive, ale chatrč.“

Bosch přikývl a nastartoval. Aguila ho vedl dále na jih na bulvár Lazara Cardenase, kde se dali kousek na západ, než to na Avenida Canto Rodado stočili zpátky na jih.

„Jedeme do baria,“ vysvětloval Aguila. „Říká se mu Ciudad de los Personas Perdidos, Město ztracených duší.“

„To je i význam toho tetování, že?“

„Ano, to je pravda.“

Bosch se na chvíli zamyslel, než položil otázku: „Jak daleko je to z baria Ztracených duší ke Svatým a hříšným?“

„Taky jihovýchodní sektor. Nejsou od sebe daleko. Pokud chcete, mohu vám to ukázat.“

„No, možná ano.“

„A proč se vlastně ptáte?“

Bosch si vzpomněl na Corvovo naléhání, aby nevěřil místní policii.

„Jen ze zvědavosti,“ odpověděl, „to se týká jiného případu.“

Vzápětí ho hryzlo, že nemluví s Aguilou otevřeně. Byl to polda, čili pochybnosti si zasloužil, ale ne tak, jak říkal Corvo. Na chvíli nastalo v autě ticho. Vzdalovali se od středu města s jeho dopravou a výstavbou. Ubývalo firem, obchodů a restaurací, které začaly nahrazovat chatrče a kartonové přístřešky. Kousek od silnice Harry zahlédl mrazicí box, ve kterém si kdosi zařídil domov. Lidé, které míjeli, posedávali na rezavých blocích ze starých motorů a sudech od oleje a vyhaslýma očima sledovali projíždějící auto. Bosch se usilovně snažil udržet pohled na prašné silnici.

„Na stanici vám říkali Charlie Chan – jak to?“ zeptal se hlavně proto, že byl nervózní a předpokládal, že udržování hovoru mu pomůže setřást úzkost a nepříjemný pocit z téhle cesty.

„Ano,“ odpověděl Aguila, „protože jsem Číňan.“

Bosch obrátil hlavu a zadíval se na něj. Z profilu viděl i na typické zaoblení očí za brýlemi. Nepochybně.

„Tedy částečně, po jednom dědečkovi. V Mexicali žije velká čínsko-mexická komunita.“

„Ale?“

„Město založila kolem roku 1900 Colorado River Land Company. Patřil jim velký kus území po obou stranách hranice a potřebovali levnou pracovní sílu na sklízení bavlny a zeleniny,“ vyprávěl Aguila. „A tak založili naproti Calexiku Mexicali. Jakó zrcadlový obraz, aspoň tak to nejspíš původně plánovali. Přivezli sem deset tisíc Číňanů, samé muže, a postavili si město. Firemní město.“

Bosch přikývl. Ještě nikdy tuhle historii neslyšel a připadala mu zajímavá. Když poprvé projížděl ulicemi, viděl spousty čínských restaurací a vývěsek, ale nevybavoval si žádné Asiaty.

„A všichni ti Číňané tady zůstali?“ zeptal se.

„Většinou ano. Ale jak jsem říkal, deset tisíc mužů a žádná žena. To společnost nedovolila, aby se nerozptylovali od práce. Pár jich později přijelo, ale většina mužů se přiženila do mexických rodin. Smísila se krev, ale jak jste asi viděl, zůstala spousta zvyků. O siestě si dáme něco čínského, co vy na to?“

„Dobře, rád.“

„Práce u policie zůstává převážně v rukou tradičních Mexičanů. U Státní justiční policie není moc lidí jako já. Proto mi říkají Charlie Chan. Dívají se na mě jako na outsidera.“

„Mysíím, že chápu, jaké to je.“

„Nastane chvíle, kdy mi budete moci důvěřovat, detektive Boschi. Já klidně počkám, až budete chtít probrat ten druhý případ, o kterém jste se zmínil.“

Harry přikývl. Cítil se zahanben a silou se nutil věnovat pozornost řízení. Za chvíli ho Aguila navedl na úzkou, nezpevněnou cestu vedoucí středem baria. Kolem se krčily domy z betonových tvárnic s plochými střechami a s prostěradly místo dveří. Různé přístavky k domům tvořily slepence z překližek a hliníkových plechů. Všude kolem se válely odpadky a trosky všeho možného. Po ulici procházeli utahaní, vychrtlí muži a hleděli na caprice s kalifornskými značkami.

„Zajedte k té budově s namalovanou hvězdou,“ naváděl Aguila.

Bosch si jí všiml. Zdobila betonovou zeď jedné z těch smutných staveb. Nad ní nápis „Personas Perdidos“, pod ní naškrábaná slova Ctihodný starosta a šerif.

Bosch zaparkoval před barákem a čekal na další pokyny.

„Není to starosta, ani šerif, jestli si něco takového myslíte,“ řekl Aguila. „Arnoldo Munoz de la Cruz tady prostě udržuje klid. Vnáší pořádek do nepořádku, nebo se aspoň snaží. Platí za šerifa Města ztracených duší. To on nás upozornil, že ten muž zmizel. Tady bydlel Fernal Gutierrez-Llosa.“

Bosch vystoupil, složku Juana Doea s sebou. Když zepředu obcházel auto, otřel se rukou o bundu v místech, kde měl zavěšené pouzdro na zbraň. Ten pohyb prováděl podvědomě při každém vystupování z vozu, když byl ve službě. Tentokrát ale uklidňující přítomnost pistole neucítil a intenzivně si uvědomil, že je neozbrojeným cizincem v neznámé zemi. Dokud měl s sebou Aguilu, nemohl si vytáhnout z kufru zbraň. Nebo aspoň dokud ho více nepozná.

Policista zatáhl za hliněný zvon u vchodu do domu. Místo dveří v něm viselo prostěradlo svěšené přes prkýnko, přibité nahoře napříč průchodem. Zevnitř zaznělo „Abierto“ a oba vešli.

Munoz byl menší, tmavý chlapík s šedivými vlasy staženými vzadu na uzel. Pohlédl nejdříve na Aguilu a po něm upřel zvědavý pohled na Bosche. Představili se a místní policista vysvětlil důvod návštěvy. Hovořil pomalu, aby Harry rozuměl. Vysvětlil muži, že je třeba, aby se podíval na několik fotografií. Munoz vypadal zmateně, než ze složky vytáhli pitevní snímky a než pochopil, že jde o fotky mrtvého.

„Je to Fernal Gutierrez-Llosa?“ zeptal se Aguila, když mu dopřál dost dlouhý pohled.

„Je to on.“

Munoz odvrátil zrak a Bosch měl první příležitost rozhlédnout se kolem. Chatrč s jedinou místností se v mnohém podobala vězeňské cele. Jen to nejnutnější – postel, krabice se šatstvem, ručník převěšený přes opěradlo staré židle, svíčka a hrnek s kartáčkem na zuby postavené na kartonové krabici u postele. Páchlo to tu bídou a Harry se cítil jako vetřelec.

„Kde bydlel?“ zeptal se anglicky svého průvodce.

Aguila se otočil k Munozovi a řekl: „Je mi líto, že jste ztratil přítele. Je mou povinností oznámit to manželce. Víte, jestli je tady?“

Munoz přikývl a řekl, že žena je doma.

„Šel byste s námi a pomohl nám?“

Znovu přisvědčil. Sebral z postele bílou košili a oblékl si ji. Pak přešel k východu a podržel závěs, aby mohli projít.

Bosch zašel nejdříve ke kufru auta a vzal si z aktovky soupravu na snímání otisků. Vyšli prašnou ulicí dále k místu, kde stála chatrč sbitá z překližek s plátěnou markýzou vpředu. Aguila zatahal Bosche za loket.

„Seňor Munoz a já to sdělíme ženě. Zavoláme ji ven. Vy půjdete, sejmete si otisky a další věci, co potřebujete.“

Munoz zavolal jméno Marita a za pár chvil vyhlédla zpoza bílého igelitového koupelnového závěsu ve vchodě drobná žena. Když uviděla souseda s detektivem, vyšla ven. Podle výrazu její tváře Harry poznal, že už ví, jakou novinu jí muži nesou. Ženy už jsou takové. Jako ten večer, kdy poprvé uviděl Sylvii Moorovou. I ona věděla předem. Podal spis Aguilovi, kdyby žena chtěla vidět snímky, a vnořil se do místnosti, kterou donedávna sdílela s Juanem Doem.

Zařízeno to tu bylo skromně. Žádné překvapení. Velká matrace přehozená přes dřevěnou paletu. Vedle ní jediná židle a na druhé straně skříň vyrobená z laťové a kartonové přepravky. Uvnitř viselo pár kousků oblečení. Zadní stěnu chýše tvořil kus nerovného hliníkového plechu s natištěnou značkou piva Tecate. Přes ni probíhaly poličky z prken s plechovkami od kávy, krabicí od cigaret a dalšími drobnostmi.

Zvenku sem doléhal ženin pláč a Munozovo konejšení. Rychle se rozhlédl po místnosti a hledal vhodné místo, odkud sejmout otisky. Ani si nebyl jist, jestli je to opravdu nutné. Manželčiny slzy identitu potvrzovaly.

Přistoupil k poličkám a nehtem otevřel cigaretovou dózu. Obsahovala špinavý hřeben, pár pesos a sadu domina.

„Carlosi,“ zavolal.

Přes koupelnový závěs se objevila Aguilova hlava.

„Zeptejte se, jestli v poslední domě sahala na tu krabici. Tohle vypadá na věci jejího manžela. Jestli ne, tak zkusím vzít pár otisků.“

Po chvíli španělského dohadování žena řekla, že se krabice nikdy nedotýkala, protože ta patřila manželovi. Harry si ji v nehtech přenesl na improvizovaný prádelník. Otevřel si soupravu a vytáhl malou lahvičku s rozprašovačem, nádobku s černým pudrem, kartáček ze sobolí srsti, širokou průhlednou lepicí pásku a hromádku kartiček tři krát pět palců. Položil si to všechno na postel a dal se do práce.

Vzal rozprašovač a stříkl na krabici čtyři dávky ninhydrinové mlhy. Když se usadila, vytáhl cigaretu, zapálil ji a přejel hořící sirkou po hraně krabice. Teplo v nastříkané látce zvýraznilo rýhy několika otisků. Pak se sklonil k improvizovanému stolu a prohlédl si je. Hledal co nejúplnější exempláře a našel dva. Odvíčkoval nádobku s černým práškem a kartáčkem nanesl slabou vrstvu na otisky. Tím se jasně vyznačily rýhy a místa jejich rozdvojení. Z cívky odvinul kousek pásky, přitiskl ho na otisk a zvedl. Pak jej přitlačil na kartičku. Totéž zopakoval u druhé stopy. Měl dva otisky, které si mohl odvézt s sebou.

Aguila přišel dovnitř.

„Získal jste otisk?“

„Dva. Doufám, že budou jeho, ne její. Ale asi na tom moc nezáleží. Podle toho, co jsem zaslechl, ho identifikovala taky. Dívala se na fotky?“

Policista přisvědčil. „Trvala na tom. Prohledal jste místnost?“

„Proč?“

„Nevím.“

„Jen jsem se rozhlédl. Moc tu toho nemají.“

„Sejmul jste otisky z těch plechovek od kávy?“

Bosch pohlédl na police. Stály tam tři. „Ne,“ odpověděl, „myslel jsem, že na nich budou spíš její prsty. Nechci jí snímat srovnávací otisky. Nemá smysl ji tím trápit.“

Aguila přikývl, ale pak se podivil.

„K čemu by měl chudák a jeho žena tři plechovky kávy?“

Tohle stálo za úvahu. Bosch se vrátil k policím a sundal jednu z plechovek. Chrastilo to v ní, a když ji otevřel, našel uvnitř hrst pesos. Druhá byla ze třetiny plná kávy. Poslední nevážila skoro nic. Našel v ní osobní dokumenty – křestní list Gutierreze Llosy a oddací list. Prožili spolu dvaatřicet let. To pomyšlení skličovalo. Pak vytáhl fotografii, byl na ní jasný Juan Doe č. 67. Totožnost potvrzena. Na další fotografii si prohlédl manželku. Nakonec vyndal hromádku kontrolních ústřižků od šeků sepnutých gumičkou. Zběžně je prošel. Všechny vypsány na malé částky a od různých firem – účetní záznamy námezdního dělníka. Zaměstnavatelé, kteří nevypláceli hotovost, dávali šeky. Poslední dva v hromádce zněly na šestnáct dolarů, vydány společností EnviroBreed Inc. Bosch si strčil útržky do kapsy a prohlásil, že mohou jít.

Aguila vdově znovu kondoloval a Bosch si zašel odložit do auta kriminalistické nádobíčko a karty se sejmutými otisky. Přes víko kufru viděl, že oba průvodci stále ještě stojí se ženou před chatrčí. Rychle zvedl roh koberečku, povytáhl rezervu a vzal si revolver. Zastrčil ho do pouzdra, které si posunul na záda. Měl ho sice pod bundou, ale pátravé oko by vidělo. Bosch se už ale Aguily přestal obávat. Nasedl do auta a čekal. Za pár minut mohli vyrazit.

Harry cestou pozoroval vdovu a šerifa ve zpětném zrcátku.

„Co s ní teď bude?“ zeptal se.

„Ani nechtějte vědět, detektive. Už tak měla těžký život a čeká ji mnohem více soužení. Myslím, že pláče nad ztrátou manžela i nad sebou. A má proč.“

Bosch řídil dál beze slova, dokud se nedostali z Města ztracených duší na hlavní silnici.

„To s těmi plechovkami od kávy bylo od vás chytré,“ promluvil po chvíli.

Aguila neodpovídal, ani nebylo třeba. Harry pochopil, že tam už hledal a věděl o útržcích od EnviroBreedu. Grena švindloval a tomuhle vyšetřovateli se to nelíbilo, nemohl se s tím smířit nebo byl prostě jen nešťastný, že ho k tomu nevzali. Bez ohledu na důvod směroval Bosche správně. Chtěl, aby ty šeky našel, aby věděl, že Grena lže.

„Byl jste si to v EnviroBreedu ověřit?“

„Ne,“ odpověděl Aguila. „To by nahlásili mému kapitánovi. Nemohl jsem tam jít, když už provedl řádné vyšetření. EnviroBreed obchoduje se zahraničím. Má smlouvy se státními orgány v USA. Pochopte, je to…“

„Choulostivá věc?“

„Ano, přesně tak.“

„To znám a chápu. Nemůžete obcházet Grenu. Ale já ano. Kde je EnviroBreed?“

„Nedaleko odtud směrem na jihozápad. Dál už se krajina zvedá do Sierra de los Cucapah. Je tam spousta průmyslových koncernů a velkých rančů.“

„Jak blízko je to z EnviroBreedu na papežův ranč?“

„Papežův?“

„Zorrillův. Říká se mu papež z Mexicali, ne? Myslel jsem, že vás zajímá ten druhý případ, na kterém dělám.“

Kousek cesty ujeli v tichu. Bosch mrkl na Aguilu a viděl, že se zachmuřil. Ani zrcadlová skla to nedokázala skrýt. Zmínka o Zorrillovi nejspíš domácímu detektivovi potvrdila podezření, které pojal ve chvíli, kdy se Grena pokusil zavést vyšetřování na scestí. Bosch už věděl od Corva, že EnviroBreed leží jen přes silnici od ranče. Tou otázkou si chtěl jen důkladněji otestovat Aguilu.

Chvíli trvalo, než konečně odpověděl.

„Obávám se, že hodně blízko.“

„Dobrá, tak mi ho ukažte.“

22

„Dovolte mi jednu otázku,“ navázal Bosch. „Jak to, že jste poslal ten dotaz na konzulární úřad? Vy tady přece nemáte pohřešované. Když se někdo ztratí, tak je prostě za hranicí, ale žádné dotazy se nikam neposílají. Jak jste došel k závěru, že tento případ je odlišný?“

Ujížděli k horskému hřebeni, který se zvedal vysoko nad příkrov hnědého městského smogu. Směřovali na jihovýchod po Avenida Val Verde krajem, kde se k západu rozprostíraly ranče, zatímco východní stranu silnice lemovaly průmyslové parky.

„To ta žena,“ odpověděl Aguila. „Přišla k nám se šerifem ohlásit zmizení. Grena mě pověřil vyšetřováním. Její slova mě přesvědčila, že by manžel bez ní dobrovolně přes hranici nešel. Tak jsem šel na rynek.“

Aguila vyprávěl, že uprostřed kruhového objezdu pod zlatou sochou Benita Juareze na Calzado Lopez Mateos se chodí čekat na práci. Příležitostní námezdníci, s nimiž na rynku mluvil, povídali, že auta z EnviroBreedu přijíždějí pro dělníky dvakrát třikrát týdně. Chlapi, kteří už v chovu mušek byli, popisovali tamní práci jako těžkou. Vyráběli krmnou pastu pro hmyz a nakládali těžké inkubační kartony do dodávkových aut. Celou dobu měli ústa a oči plné mušek. Mnozí z těch, co to jednou zkusili, tvrdili, že už se tam nikdy nevrátí a raději budou čekat, až se na rynku zastaví někdo jiný.

Ale Gutierrez-Llosa ne. Někteří z čekajících ho viděli nastupovat do vozu EnviroBreedu. V porovnání s ostatními to byl starý chlap, a tak si moc nemohl vybírat.

Když se Aguila dozvěděl, že se produkt z EnviroBreedu posílá přes hranici, rozeslal konzulátům v jižní Kalifornii oznámení o pohřešované osobě. Podle jedné z jeho hypotéz mohl být muž nešťastnou náhodou usmrcen při práci a jeho tělo potom odklizeno, aby vyšetřování nenarušilo výrobu. V průmyslových závodech ve městě se to považovalo za běžný jev.

„Vyšetřování úmrtí, byť by šlo o nešťastnou náhodu, se může hodně prodražit,“ vyprávěl.

„La mordida.“

„Ano, úplatky.“

Když probral svá zjištění s Grenou, pokračoval Aguila, bylo mu vyšetřování zastaveno. Kapitán prohlásil, že šetření v Enviro– Breedu provede sám, a později oznámil, že šlo o slepou uličku. Na tom to celé skončilo, dokud nezavolal Bosch, že se našlo tělo.

„Zdá se, že se Grena spálil.“

Vyšetřovatel neodpovídal. Právě míjeli ranč ohrazený plotem z železných řetězů s řezným drátem nahoře. Bylo skrz něj vidět na Sierra de los Cucapah a celý obrovský pozemek od silnice k horám vypadal úplně prázdný. Za chvíli projeli kolem proluky v plotě – vjezdu na pozemek ranče, zablokovaný pick-upem, postaveným napříč přes vozovku. V kabině seděli dva muži, kteří pozorovali projíždějícího Bosche, stejně jako on je.

„To bude ono, ne?“ zeptal se. „Zorrillův ranč.“

„Ano, vjezd.“

„Zorrillovo jméno v tom nikdy nefigurovalo, než jste ho slyšel ode mě?“

„Dokud jste ho nevyslovil, tak ne.“

Aguila to dále nekomentoval. Chvíli poté se začali blížit k jakýmsi budovám uvnitř oploceného obvodu ranče, avšak jen kousek od silnice. Bosch rozeznával betonovou konstrukci připomínající stodolu se zavřenými garážovými vraty. Po obou stranách k ní přiléhaly ohrady. Napočítal v nich asi šest býků, každý sám ve svém kotci. Jinak kolem ani noha.

„Chová býky pro koridu,“ vysvětlil Aguila.

„Slyšel jsem. Musí v tom být spousta peněz, že?“

„Všechno ze semene jednoho výstavního býka, El Temblara. Nejslavnější zvíře z Mexicali. Zabil Mesona, toho slavného toreadora. Žije tady a má volný pohyb po celém ranči, vybírá si jalovice podle vlastní chuti. Je to šampión.“

„El Temblar – Třas?“ zeptal se.

„Ano. Říká se o něm, že když útočí, třesou se lidé i země. Hotová legenda. Mesonova smrt – stalo se to před deseti lety – byla velká události. Každou neděli na plaze se na to vzpomíná.“

„A to ho nechají jen tak volně běhat? Jako hlídacího psa, nebo co?“

„Lidi se někdy zastavují u plotu a čekají, aby to majestátní zvíře aspoň zahlédli. Býci pocházející z jeho semene jsou považování za nejlepší v celém státě. Zastavte tady.“

Bosch sjel na krajnici. Všiml si, že se Aguila dívá na řadu skladišť a hal přes silnici. Některé měly firemní štíty, většinou v angličtině. Firmy využívající levné mexické pracovní síly a nízkých daní k výrobě pro americký trh. Výrobci nábytku, dlažeb a obkladů, integrovaných obvodů.

„Vidíte tu budovu Mexitec Furniture?“ ukázal Aguila. „Ta druhá za ní, neoznačená, to je EnviroBreed.“

Měl pravdu. Bílá stavba bez nápisu, ani náznak, co se děje uvnitř. Obehnaná třímetrovým plotem s ostnatým drátem nahoře. Dvojjazyčné cedulky upozorňovaly, že dráty jsou pod proudem a uvnitř hlídají psi. Žádné ale nebylo vidět, nejspíš je do dvora vypouštěli na noc. V rozích na průčelní straně byly osazeny dvě kamery a na pozemku parkovalo několik vozů. Žádné firemní dodávky, jenom dvojice zavřených garážových vrat vepředu.

Před vstupem do areálu byl Bosch požádán o uvedení účelu návštěvy a ukázání služebního odznaku na vzdálenou kameru, než se automaticky otevřela vstupní brána. Zaparkoval vedle hnědého lincolnu s kalifornskými značkami, odkud museli přejít nedlážděný, prašný dvůr ke dveřím označeným jako kancelář. Bosch si rukou přejel po zádech – zbraň byla na svém místě, což ho trochu uklidnilo. Sáhl na kliku a dveře se otevřely. Vyšel muž v širokém kovbojském klobouku, který mu zastiňoval obličej zjizvený akné a ožehnutý sluncem. Byl to Anglosas, možná řidič dodávky, kterého zahlédl v hmyzím středisku v Los Angeles, pomyslel si Bosch.

„Poslední dveře vlevo,“ oznámil. „Čeká na vás.“

„Kdo?“

„On.“

Muž se pod kloboukem usmál, až to vypadalo, že se mu obličej rozlomí. Prošli do chodby s dřevěným obložením, která vedla přímo dovnitř, po levé straně byla malá recepce a za ní troje dveře. Na konci chodby ještě jedny. U přepážky na recepci seděla mladá mexická žena, která je provázela tichým pohledem. Bosch jí pokynul a šli dál. Minuli první dveře se zkratkou ministerstva zemědělství, zavřené. Další dvoje žádné označení neměly. Nápis na posledních oznamoval:

NEBEZPEČÍ – RADIACE!

NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN!

Na háku vedle nich visely ochranné brýle a dýchací masky. Harry otevřel poslední dveře vlevo a vstoupili do malého předpokoje s prázdným stolem bez sekretářky.

„Pojdte dále,“ ozval se hlas odvedle.

Bosch s Aguilou vešli do velké kanceláře s obrovským ocelovým stolem uprostřed, za nímž seděl muž ve světlemodré košili. Zapisoval cosi do účetní knihy a opodál se mu kouřilo z polystyrénem izolovaného hrnku s kávou. Okenními žaluziemi za ním pronikalo dovnitř dost světla na to, aby si nemusel svítit stolní lampou. Vypadal na padesát, v šedivých vlasech byly sem tam znát staré šmouhy po černém přelivu. Taky gringo.

Muž neříkal nic a psal a psal. Bosch se rozhlédl. Na nízko pověšené poličce u zdi, která byla stolu nejblíže, stála televizní konzola vnitřního okruhu se čtyřmi obrazovkami, na každé černobílý záběr na bránu a průčelní nároží. Poslední čtverec byl velmi tmavý, pravděpodobně z interiéru nákladové haly. Harry viděl bílou dodávku s otevřenými dveřmi vzadu a dva či tři muže, jak do ní nakládají bílé boxy.

„Ano?“ ozval se muž, aniž vzhlédl.

„Docela slušné vybavení pro bezpečí mušek.“

Konečně zvedl hlavu: „Prosím?“

„Nevěděl jsem, že mají takovou cenu.“

„Co pro vás mohu udělat?“

Tužku, kterou dosud psal, podrážděně pohodil na stůl na znamení, že se Boschovou vinou právě začínají zadírat kola mezinárodního obchodu.

„Harry Bosch, Policie Los An…“

„To už jste říkal u brány. Co pro vás mohu udělat?“

„Přijel jsem si sem promluvit o jednom z vašich zaměstnanců.“

„Jméno?“ Znovu vzal tužku a vrátil se ke své knize.

„Víte co? Domnívám se, že když policista urazí tři sta mil a přejede přes hranici jenom proto, aby položil pár otázek, tak už si zaslouží trochu zájmu. Ale vy na to nic. To je mi opravdu zvláštní.“

Tentokrát pero dopadlo na stůl s třísknutím a odrazem skončilo vedle v koši na odpadky.

„Pane policisto, je mi jedno, co vám připadá zvláštní, a co ne. Mám tady zásilku zboží podléhajícího rychlé zkáze, které musím do čtyř hodin vypravit na cestu. Nemohu si dovolit projevovat zájem podle vašeho gusta. Takže pokud mi řeknete jméno toho zaměstnance – pokud byl naším zaměstnancem –, zodpovím vám, co bude v mých silách.“

„Jak jste to myslel s tím ‚byl naším zaměstnancem‘?“

„Cože?“

„Zrovna jste řekl ‚byl.“

„No a?“

„No, co to znamená?“

„Vy jste… S tím dotazováním jste začal vy. Já…“

„A vy se jmenujete?“

„Cože?“

„Jak se jmenujete?“

Muž byl dokonale popletený. Napil se kávy a zaútočil: „Poslyšte, pane, tady nemáte žádnou pravomoc.“

„Řekl jste, i kdyby ten člověk byl naším zaměstnancem, ale já jsem v minulém čase nehovořil. Vypadá to, jako byste už věděl, že jsme mluvili o někom, kdo byl a dnes už není.“

„Prostě jsem to předpokládal. No, když už policista váží celou tu cestu z Los Angeles až k nám, myslel jsem si, že je řeč o mrtvém. Nesnažte se mi tady podsouvat… Nemůžete si dovolit sem vpadnout, prokázat se odznakem, který na téhle straně hranice neplatí za víc než za ten plech, ze kterého je vyrobený, a začít mně tady vnucovat své nápady. Já nemusím…“

„Chcete-li jednat s úřední mocí, prosím. Toto je Carlos Aguila, příslušník Státní justiční policie. Jste ve stejné situaci, jako by ty otázky kladl on.“

Aguila mlčky přikývl.

„O to nejde,“ ohradil se muž za stolem. „Vadí mi ta typická americká imperialistická arogance, s kterou jste sem vpadnul. To považuji za krajně nechutné. Jmenuji se Charles Ely, majitel EnviroBreedu. O muži, který tady podle vás pracoval, nic nevím.“

„Ještě jsem vám neřekl, jak se jmenuje.“

„To je jedno. Rozumíte konečně? Dopustil jste se chyby. Tuhle hru jste hrál špatně.“

Bosch z kapsy vytáhl pitevní snímek Gutierreze-Llosy a poslal ho po stole. Ely se na něj podíval, aniž se ho dotkl. Nebyla na něm poznat viditelná reakce. Potom položil na stůl ústřižky šeků. Zase nic.

„Jmenoval se Fernal Gutierrez-Llosa,“ řekl, „námezdní dělník. Potřebuji vědět, kdy zde pracoval naposledy a co dělal.“

Ely sáhl do koše pro tužku a odstrčil jí fotku zpátky k detektivům.

„Obávám se, že vám nemohu nijak pomoci. O námezdních dělnících nevedeme záznamy. Na konci každé směny jim vystavujeme šeky na doručitele. Neustále se tu mění. Tohohle muže bych nerozeznal od Adama. Navíc jsem přesvědčen, že jsme o tomto muži již poskytli informace kapitánu Grenovi. Myslím, že mu budu muset zavolat a zeptat se, proč to nestačilo.“

Bosch měl na jazyku otázku, co myslel, že nestačilo: úplatek Grenovi, nebo poskytnuté informace. Ale ovládl se, aby to nezavařil Aguilovi. Místo toho navrhl: „Jen do toho, pane Ely. Možná že ho mezitím někdo tady pozná. Jdu si to tu prohlédnout.“

To Elyho rozčílilo. „Nikoli, vážený pane. V žádném případě se nebudete volně pohybovat po závodě. Úseky této budovy jsou využívány k ozařování materiálu a pro nepovolané osoby platí jako nebezpečné se zvýšenou radiací. Další části podléhají dohledu ministerstva zemědělství a vztahuje se na ně karanténa. Tam je všeobecně přístup zakázán. A opakuji, že zde nemáte žádné pravomoci.“

„Kdo vlastní EnviroBreed?“ zeptal se Bosch.

Tak náhlá změna tématu Elyho očividně vylekala.

„Kdo?“ vyhrknul.

„Kdo to je, Ely?“

„Na to vám nemusím odpovídat. Nemáte…“

„Ten člověk přes ulici? Je to papež?“

Ely vstal a ukázal směrem ke dveřím.

„Nevím, o čem mluvíte, a vy jste na odchodu. A já se spojím jak se státní policií, tak s americkými a mexickými úřady. Uvidíme, jak se budou stavět k činnosti losangeleské policie na cizím území.“

Bosch a Aguila se vrátili na chodbu a zavřeli za sebou dveře. Harry se na chvíli zastavil a čekal, jestli uslyší telefon nebo kroky. Když se neozvalo nic, obrátil se ke dveřím na konci chodby. Zkusil je otevřít, ale bylo zamčeno.

Když došli k místnosti s cedulkou ministerstva, natáhl krk a zase naslouchal. Nic. Otevřel bez zaklepání. Od malého dřevěného stolu vzhlédl chlapík, typická kancelářská krysa. Jeho místnost by se do Elyho vešla čtyřikrát. Měl bílou košili s krátkým rukávem a tenkou modrou kravatu, krátce zastřižené šedivé vlasy s knírkem, který se podobal kartáčku na zuby, a bezvýrazné oči za skly bifokálních brýlí, zaryté do kulaťoučkých, růžových spánků. Na plastové podložce pod ruku, která mu čouhala z kapsy, měl vytištěné jméno: Jerry Dinsmore. Na stole před ním leželo v zamaštěném papíru napůl snědené burrito.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se s plnými ústy.

Bosch s Aguilou vstoupili do místnosti.

Harry mu strčil pod nos svůj odznak a dal mu čas na důkladnou prohlídku. Potom položil na stůl hned vedle jídla snímek z pitevny. Dinsmore se na něj podíval, sbalil si nedojedenou svačinu a schoval ji do zásuvky.

„Poznáváte ho?“ zeptal se Bosch. „Jde o rutinní kontrolu. Nebezpečí šíření nákazy. Zatáhl nám to do L. A. a zhebnul. Snažíme se zjistit, odkud přišel, aby každý, kdo s ním přišel do styku, mohl dostat injekci. Ale zatím to nespěchá, aspoň doufáme.“

Dinsmore dožvýkával mnohem pomaleji než předtím. Díval se na fotografii a pak vzhlédl nad brýlovou obroučku.

„Pracoval tady?“

„Domníváme se, že ano. Prověřujeme všechny stálé zaměstnance. Snad byste ho mohl poznat. Podstatné je, jak úzce jste s ním přišel do styku, a tedy zda bude třeba vás dát do karantény.“

„No, já do kontaktu s dělníky nepřicházím. Takže to se mě nebude týkat. Ale o jaké nemoci to mluvíte? Nechápu, proč policie z Los Angeles… Ten člověk vypadá jako zbitý.“

„Nezlobte se, pane Dinsmore, ale pokud neusoudíme, že jste v ohrožené skupině, jsou tyto informace důvěrné. Pokud ano, pak vyložíme karty na stůl. No, v jakém smyslu nepřicházíte do kontaktu s dělníky? Copak zde neprovádíte dozor?“

Bosch čekal, že dovnitř každou chvíli vpadne Ely.

„Jsem tady inspektor, ale zajímá mne pouze hotový produkt. Kontroluji vzorky přímo v přepravních obalech, které pak pečetím. To se odehrává v expediční hale. Nezapomínejte, že toto je soukromé zařízení a že tudíž nemám přímou pravomoc nad chovnými nebo sterilizačními laboratořemi. Tudíž se s pracovníky nesetkávám.“

„Hovořil jste o vzorcích. Znamená to, že nenahlížíte do všech boxů?“

„Nikoli, neprohlížím jednotlivé tubusy v přepravních boxech, ty ale kontroluji a zapečeťuji. Nechápu ovšem, jak to souvisí s tímto mužem. On přece…“

„Ne, to jistě nesouvisí. No nic. Vás se karanténa netýká.“

Dinsmorovi se lehce rozšířila očka a Bosch na něj mrkl, aby ho zmátl ještě více. Hloubal nad tím, jestli je tento člověk součástí celé mašinérie, nebo spíše sedí zalezlý ve své díře jako krtek. Rozloučil se přáním, ať mu nevychladne burrito, a oba policisté vyšli zpátky na chodbu. V tom okamžiku se otevřely poslední dveře na konci a vyšel Ely. Sundal si z obličeje masku s brýlemi a s bryndáním kávy přes okraj hrnku si to supěl k nim.

„Pokud nebudete mít soudní příkaz, nechci tady vás dva ani vidět.“

Stál těsně u Bosche a vztek mu vyrýval rudé rýhy v obličeji. Tímhle výstupem možná zastrašoval jiné, ale na Harryho valný dojem neudělal. Zkušený detektiv sklopil zrak ke kávě menšího pána a usmál se. Další drobný kamínek zapadl do mozaiky. V žaludku Juana Doea č. 67 se našla káva. Takhle tedy polkl octomilku, která ukazovala cestu až sem. Ely následoval pohledem. Když uviděl, že mu na hladině vroucího nápoje plave muška, ulevil si: „Zasrané mouchy!“

„Víte,“ neodpustil si Bosch, „asi si ten soudní příkaz opatřím.“ Nic jiného ho v tu chvíli nenapadlo a dopřát Elymu uspokojení z vítězného vyhazovu, to nechtěl. Vyšli s Aguilou k východu.

„Na to nespoléhejte,“ křikl za nimi Ely. „Tady jste v Mexiku. Tady jste nula!“

23

Bosch postával u okna svého pokoje v hotelu Colorado na Calzado Justo Sierra a vyhlížel na část Mexicali, která se před ním rozprostírala. Výhled doleva zakrývalo sousední křídlo budovy. Zato vpravo bylo vidět ulice ucpané auty a stejnými barevnými autobusy, které už zahlédl dříve. Odněkud zaznívala hudba pouliční kapely. Z nedaleké restaurace se vzduchem nesl pach přepáleného tuku. Nebe nad chátrajícím městem se v zapadajícím slunci barvilo do purpurová a ruda. V dálce se rýsovaly budovy justičního centra a nedaleko od nich oválný stadion. Plaza de los Toros.

Před dvěma hodinami volal Corvovi do Los Angeles a nechal mu vzkaz s telefonním číslem a adresou. Čekal, že se ozve jeho mexicalský spojenec Ramos. Odešel od okna a zadíval se na telefon. Ano, bylo na čase obvolat ty, co ho sháněli, ale odkládal to. Z cínové dózy s ledem, postavené na prádelníku, si vytáhl pivo. Otevřel si ho, vypil asi čtvrt a sedl si na postel k telefonu.

Doma na záznamníku měl tři vzkazy, všechny od Poundse a všechny stejné: „Zavolej mi.“

Ale neposlechl. Nejdříve si vytočil kolegy z vražd. Byl sice večer a sobota k tomu, ale pravděpodobnost, že mužstvo sedí v práci, se s Porterovou smrtí hodně zvýšila. Ozval se Jerry Edgar.

„Co je nového?“

„Krucinál, člověče, musíš přijet.“ Mluvil hodně tiše. „Všichni tě hledají. Ujalo se toho OVLV, takže nevím přesně, co se děje. Dělám tady jenom poslíčka. Ale, myslím, že… Vlastně nevím.“

„No tak, mluv!“

„No, jako by si mysleli, že buď jsi Portera oddělal ty, nebo že jsi další na řadě. Těžko říct, co vlastně dělaj a co se jim honí hlavou.“

„Kdo tam je?“

„Všichni. My jsme velitelské stanoviště. Irving zrovna sedí v akváriu s Docentem.“

Harrymu bylo jasné, že už to nemůže moc protahovat. Bude se muset ozvat. Možná už si nenapravitelně uškodil.

„Tak jo,“ zakončil hovor. „Zavolám jim. Ale nejdřív musím vyřídit pár dalších telefonátů. Dík.“

Zavěsil a vytočil si další číslo. Doufal, že si ho zapamatoval správně a že Teresa bude doma. Táhlo na sedmou a to by mohla být někde na večeři. Po šestém zazvonění se ozvala.

„Tady Bosch. Máš se špatně?“

„Co chceš?“ zavrčela. „Kde jsi? Všichni se po tobě shání, víš o tom?“

„Už jsem slyšel, ale nejsem ve městě. Jenom volám, protože našli mýho kamaráda Lucia Portera.“

„Jo, našli. To je mi líto. Zrovna jsem se vrátila od pitvy.“

„Hm, myslel jsem si, že ji dají tobě.“

Nastala krátká odmlka. Pak se zeptala: „Harry, mám takový pocit, že chceš… Prostě že nevoláš jen kvůli kamarádství mezi váma.“

„No…“

„Krucifix, už je to tu zas, že jo?“

„Ne. Jenom jsem chtěl vědět, jak se mu to všechno stalo. Byl to kamarád, dělal jsem s ním. No nic.“

„Nevím, proč ti to dovolím. Sakra práce. Mexická kravata. Tak, a už to víš. Spokojen? Máš všechno, cos chtěl?“

„Uškrcen?“

„Ano. Ocelový vázací drát s dřevěnými kolíčky na koncích. Určitě jsi takový už musel vidět. Dočtu se o tom zítra v Timesech?“

Počkal, až se vymluví. Podíval se z postele do otevřeného okna a viděl, že denní světlo je definitivně pryč. Nebe nabralo tmavý odstín červeného vína. Vybavil si muže od Poea, toho s třemi slzami.

„Dělala jsi srovn…“

„Srovnání s případem Jimmy Kapps? Ano. Máme před tebou náskok, ale ještě nám to pár dní potrvá.“

„Jak to?“

„Protože přesně tak dlouho trvá porovnání těch dřevěných kolíků a analýza složení slitiny. Nicméně na tom drátu jsme udělali analýzu střihu. A vypadá to dobře.“

„Což znamená?“

„Zdá se, že garota, kterou byl zabit Porter, pochází ze stejného svitku drátu jako ta, jíž uškrtili Kappse. Konce se shodují. Není to stoprocentní, protože podobné nůžky zanechávají srovnatelné otisky. Proto děláme porovnání složení. Za pár dní to budeme vědět.“

Mluvila o všem tak věcně. Překvapilo ho, že se pořád zlobí. Televizní zpravodajství z předvčerejšího večera přece vypovídalo v její prospěch. Nevěděl, co říct dál. Nejenže se vedle ní nedokázal uvolnit v posteli, ale už i rozhovor po telefonu ho znervózňoval.

„Díky, Tereso,“ začal se loučit. „Uvidíme se.“

„Harry?“ pospíšila si, než stačil zavěsit.

„Co?“

„Až se vrátíš, raději mi nevolej. Myslím, že by naše vztahy měly zůstat čistě pracovní. Jestli se sejdeme někdy v kanceláři, v pořádku. Ale nic víc.“

Neodpovídal. „Jo?“

„Jasně.“

Zavěsili oba. Bosch zůstal pár minut sedět bez hnutí. Potom znovu zvedl sluchátko a vytočil si přímou linku do Poundsova akvária.

„Tady Bosch.“

„Kde jsi?“

„V Mexicali. Nechával jste mi vzkazy?“

„Volal jsem do toho hotelu, co máš na záznamníku. Povídali, žes tam nebyl.“

„Rozhodl jsem se zůstat na druhé straně hranice.“

„No to je fuk. Porter je mrtvý.“

„Cože!“ snažil se znít co nejopravdověji. „Co se stalo? Vždyť jsem s ním včera byl. On…“

„Kašli na to, Boschi. Co tam děláš?“

„Říkal jste, abych šel po tom případu. A ten vede sem.“

„Nikdy jsem ti neříkal, že máš jet do Mexika,“ řval. „Chci tě mít tady, a to už před deseti minutami. Nevypadá to s tebou dobře, hochu. Máme barmana, který tě v tom přisámbohu pěkně zkoupe. Počkej!“

„Boschi,“ řekl jiný hlas. „Tady zástupce velitele Irving. Kde se nacházíte?“

„Jsem v Mexicali.“

„Zítra ráno budete u mne v kanceláři v nula osm nula nula.“

Harry nezaváhal. Věděl, že nesmí projevit slabost.

„To nemohu, náčelníku. Mám tady nedokončenou práci, která mi zabere ještě nejméně zítřek.“

„Bavíme se o vraždě našeho kolegy, detektive. Nevím, zda si to uvědomujete, ale možná hrozí nebezpečí i vám.“

„Já vím, co dělám. I sem mě dovedla vražda našeho kolegy. Vzpomínáte si? Nebo snad na Moorovi nezáleží?“

Tohle Irving ignoroval.

„Odmítáte splnit můj přímý rozkaz k návratu?“

„Podívejte, náčelníku. Je mi jedno, co vám navykládal nějaký hospodský. Já nejsem pachatel.“

„To jsem nikdy neřekl. Ale vaše slova odhalují, že o tom víte mnohem více, než kdybyste do toho nebyl zatažen.“

„Já vám říkám, že odpověď na řadu otázek – o Moorovi, Porterovi a ostatních – je tady za hranicí. Jedině tady. To tvrdím já.“

„Detektive Boschi. Zmýlil jsem se ve vás. Dal jsem vám značnou volnost, protože se mi zdálo, že jsem u vás pozoroval změnu. Nyní vidím, že jsem se spletl. Opět jste mě převezl. Vy…“

„Náčelníku, dělám svou prá…“

„Nepřerušujte mě! Možná vám můj výslovný příkaz k návratu nevoní, ale nebudete mi skákat do řeči. Já vám říkám, že pokud se nechcete vrátit, dobrá, nemusíte. Ale pak se může stát, že už se nebudete mít k čemu vrátit, Boschi. Rozmyslete si to. Mohl byste přijít i o to, co ještě máte.“

Irving zavěsil. Bosch si vzal z nádoby s ledem další láhev a u okna si zapálil. Irvingovy hrozby šly mimo něj. Aspoň do značné míry. Nejspíš si vyslouží pozastavení výkonu služby, nanejvýš tak na pět dní. To přežije. Ale přeložení jinam od Irvinga nehrozí. Kam by ho tak mohl odsunout? Horších míst než Hollywood už moc není. Bosch se raději zamyslel nad Porterem. Ještě před chvílí se mu dařilo zapomenout, vytěsnit to z mysli, ale teď se k ubožákovi musel vrátit. Uškrcený vázacím drátem, pohozený v odpadcích. Chudák! Přesto cosi Boschovi bránilo v soucítění s mrtvým poldou. Jeho neštěstí mu nepronikalo k srdci, jak by čekal nebo jak by mělo. Bídný konec života. Ale soucit se nedostavoval. Porter fatálně chyboval. Harry si slíbil, že se ničeho podobného nedopustí a že potáhne dál.

Snažil se soustředit na Zorrilla. Měl jistotu, že papež je tím, kdo tahá za provázky a kdo poslal vrahy, aby odstřihli nepevné konečky. Jestliže je pravděpodobné, že Kappse i Portera zabil jeden a týž člověk, pak není těžké přidat k obětem i Moora. A možná i Gutierreze-Llosu. Muž se třemi slzami. Zbavovalo to Dancea podezření? Harry pochyboval. Mohl to být on, kdo vlákal Moora do Skrýše. Tyhle myšlenky dávaly jistotu, že bude správné zůstat. Odpovědi leží tady, ne v Los Angeles.

Vzal si z prádelníku kufřík a vytáhl z něj Danceovo trestanecké foto, které měl ze spisu od Moora. Prohlížel si zkušeně zakaboněný výraz mladíka s chlapeckou tváří a odbarvenými blond vlasy. Chtěl se vypracovat výše a přijel si to zařídit na jih od hranice. Bylo jasné, že pokud je Dance v Mexicali, dá mu práci proniknout do systému. Bude potřebovat pomoc.

Někdo zaklepal na dveře a Harry se vylekal. Tiše odložil láhev a z nočního stolku si vyndal zbraň. Přes kukátko uviděl asi třicetiletého muže s tmavými vlasy a hustým knírkem. Rozhodně to nebyl číšník s pivem. „Si?“

„Boschi, tady Ramos.“

Pootevřel dveře na řetěz a požádal o nějaký průkaz.

„Děláš si srandu? Tady žádné průkazy nenosím. Pusť mě dovnitř, posílá mě Corvo.“

„Jak to mám poznat?“

„Volal jsi do L. A. asi před dvěma hodinami a nechals tam adresu. A věř mi, že mě pěkně sereš, když mě necháváš stát na chodbě a přeříkávat všechny tyhle kecy.“

Bosch přivřel, odjistil řetízek a zase otevřel. Pistoli měl pořád v ruce, ale skloněnou dolů a ruku u boku. Ramos ho následoval do místnosti. Došel k oknu, vyhlédl ven, pak poodešel a začal pochodovat podél postele.

„Děsnej smrad,“ prohodil, „někdo tam smaží tortilly nebo podobný svinstvo. Máš ještě pivo? A mimochodem, s tímhle tě federálové chytnou a budeš mít problémy, až pojedeš zpátky. Jakto žes nezůstal v Calexiku, jak ti řek Corvo, člověče?“

Nebýt to policajt, hádal by Bosch, že je nadrogovaný až po střechu. Usoudil ale, že za tou nadopovanou vizáží musí být něco jiného, o čem ještě neví. Bosch zvedl telefon a objednal dalších šest lahví, aniž by jen na chvíli spustil toho muže z očí. Když zavěsil, zastrčil si zbraň za opasek a posadil se na židli u okna.

„Nechtělo se mi stát na hranici frontu,“ odpověděl na jednu z mnoha Ramosových otázek.

„Čili nechtěl jsi moc důvěřovat Corvovi. Já ti to nevyčítám. Ne že bych mu sám nevěřil, to zas jo. Ale chápu, že chceš věci dělat po svým. Tady se mnohem líp vaří. Calexico je dost divoký městečko. Jeden nikdy neví, jaký svinstvo se na něj chystá. Tam šlápneš jednou vedle a už se vezeš. Já to mám taky radši tady. Už jsi jedl?“

Boschovi se na moment vybavila slova Sylvie Moorové o černém ledu. Ramos pořád přecházel po pokoji. Na opasku měl dva operátory. Musel v sobě mít dávku nějakého svinstva, to bylo jasné.

„Už jsem jedl,“ odpověděl Bosch a posunul si židli blíže k oknu, protože pokojem se od agenta šířil štiplavý tělesný zápach.

„Znám místo s nejlepším čínským jídlem na celým kontinentu. Mohli bychom se tam…“

„Hej, Ramosi, posad se. Znervózňuješ mě. Sedni si a mluv, co se tady děje.“

Ramos se rozhlédl, jako by ten pokoj viděl poprvé. Chmátl po židli u dveří a sedl si na ni rozkročmo opěradlem dopředu rovnou uprostřed místnosti.

„Děje se to, že jsi na nás moc velkej dojem neudělal tím, cos vyved dneska v EnviroBreedu.“

Bosche překvapilo, že DEA ví tak moc a tak rychle, ale snažil se nedat to na sobě znát.

„To nebyl moc povedenej kousek,“ pokračoval. „Já jsem ti přišel říct, abys skončil to svoje sólo. Corvo mi řek, že je to tvoje hobby, ale nečekal jsem, že to rozbalíš tak rychle.“

„V čem je problém?“ zeptal se Bosch. „Zavedla mě tam stopa. Podle toho, co říkal Corvo, vy o tomhle místě nemáte páru. Zašel jsem tam a trochu s nima zatřepal. To je všechno.“

„S těmahle lidma nezatřeseš, Boschi, to ti říkám já. Hele, dost řečí. Tohle jsem ti chtěl a teď mě zajímá, co ještě jinýho máš kromě ty mušárny. Přesnějc řečeno, ptám se, co tady děláš?“

Než Harry stačil odpovědět, ozvalo se zvučné zaklepání na dveře. Agent DEA vyskočil ze židle a přikrčil se na zemi.

„To je obsluha,“ řekl Bosch. „Co je s tebou?“

„Takhle klepem dycky my, než někam vpadnem.“

Harry s udiveným pohledem vstal a šel ke dveřím. Kukátkem viděl stejného číšníka, který mu donesl pivo minule. Otevřel, zaplatil za zboží a podal Ramosovi láhev z nového kyblíku.

Agent do sebe hodil polovičku na ex a posadil se. Harry si vzal taky a posadil se zpátky na své místo.

„Co to je, než někam vpadnem?“

„No,“ pokračoval Ramos po dalším doušku, „to, cos řek Corvovi, byly dobrý informace. Ale pak jsi to vyvážil tou dnešní kovbojkou. Skoro jsi to zbabral.“

„To tvrdíš ty. Co jsi zjistil?“

„Takže EnviroBreed. Ověřili jsme si to a je to přesnej zásah. Jako majitele jsme přes několik slepejch uliček vystopovali nějakýho Gilberta Ornelase. To je dost známá přezdívka Fernanda Ibarry, jednoho ze Zorillovejch „pobočníků. Pracujeme s federálama na povolení k prohlídce. V tomhle případě spolupracujou. Ten novej prokurátor, co ho sem dostali, je čistej a zlej. Spolupracuje s náma. Takže jestli dostánem ten papír, bude to velkej zátah.“

„Kdy to budeš vědět?“

„Každou chvíli. Ještě musí zapadnout jeden kamínek.“

„A to?“

„Jestli vozí černej led přes hranici v dodávkách EnviroBreedu, jak ho potom dostává z ranče do tý fabriky? Ranč sledujem a tohle bysme museli vidět. A že to nevyráběj v EnviroBreedu, to víme jistě. Je to moc malý, kolem spousta lidí, blízko u cesty atakdál, atakdál. Všechny špionážní informace tvrděj, že to dělaj na ranči, v podzemním bunkru. Máme letecký fotky s tepelnejma snímkama úniku z ventilace. Čili otázka je, jak to dostávaj přes silnici do EnviroBreedu.“

Bosch přemýšlel, jak mu Corvo v Kódu 7 vyprávěl o Zorrillově finanční spoluúčasti na tunelu pod hranicí u Nogales.

„Nepřeváží to přes silnici, ale pod ní.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Ramos. „Zrovna vo tom zpracováváme informaci. Jestli se to potvrdí, dostaneme povolení od prokurátora a jdeme na to. Vlítnem najednou na ranč i Enviro– Breed. Spojená operace. Prokurátor posílá federální milici, my ÚNTL.“

Záliba exekutivních institucí ve všech těch zkratkách lezla Harrymu krkem. Nicméně se zeptal, co je to ÚNTL.

„Útvar nasazení proti tajným laboratořím. Tihle hoši jsou fakt nindžové.“

Bosch si probíral nové informace. Nerozuměl tomu spěchu. Ramos musel něco vynechat, novinky o Zorrillovi.

„Tys ho viděl, nebo někdo od vás, ne? Myslím Zorrilla.“

„Přesně tak. A taky toho dalšího ptáčka, po kterým tady dole paseš, Dancea.“

„Kde? Kdy?“

„Máme tam za plotem jednoho Dl, který je oba viděl dneska venku před hlavním komplexem, jak střílej na terč. A potom…“

„Jak byl blízko ten váš důvěrnej informátor?“

„Docela dost. Ne tak blízko aby moh říct, ahoj, jak se máte, pane papež, ale na identifikaci to stačilo.“

Ramos se zachechtal a zašel si pro další pivo. Jednu láhev hodil i Boschovi, který ještě nedopil tu předchozí.

„Kde byl?“ zeptal se Hany.

„Proboha, kdo ví? Důležitý pro mě je, že se vrátil a že bude přitom, až tam vpadne ÚNTL. A ty si mimochodem raději neber s sebou zbraň, nebo tě federálové seberou taky. Útvar dostane zvláštní výjimku pro svý bouchačky, ale tím to končí. Prokurátor to podepíše – jenom doufám, že si ho nikdy nekoupěj nebo nevoddělaj. Jestli budou chtít, abys měl čím střílet, tak ti každopádně daj něco ze svý výzbroje.“

„A jak se dozvím, kdy to vypukne?“

Ramos pořád ještě stál. Zaklonil hlavu a nalil do sebe půlku láhve. Teď už od něj smrděl celý pokoj. Bosch si držel svou láhev pod nosem, aby to přerazil pivem.

„Dáme ti vědět,“ odpověděl agent. „Vezmi si tohle a čekej.“

Hodil Boschovi jeden z operátorů, které měl za pasem.

„Zapni si to a já na tebe zabzučím, až budem připravený to rozjet. Bude to brzo. Určitě před Novým rokem, aspoň doufám. Musíme s tím pohnout. Těžko říct, jak dlouho cíl tentokrát zůstane na místě.“

Dopil pivo a postavil láhev na stůl. Další už si nevzal. Schůzka skončila.

„A co můj parťák?“ zeptal se Bosch.

„Kdo, ten Mexikán? Na to zapomeň. On je od státních. Tohle mu nemůžeš říct, Boschi. Papež má lokální poldy a ostatní veličiny pod palcem. Nikomu z nich nevěř a nic jim nepovídej. Jenom s sebou nos tenhle operátor, jak jsem ti řek, a čekej, až pípne. Zajdi na zápasy, válej se u bazénu nebo tak něco. Do prdele, podívej se na sebe. Chtělo by to chytit trochu barvu.“

„Já znám Aguilu líp než ty.“

„Věděls, že dělá pro chlápka, kterej je pravidelně každou neděli Zorrillovým hostem na zápasech?“

„Ne,“ odpověděl. Myslel na Grenu.

„Věděls, že stát se u Státní justiční policie detektivem, jenom to povýšení, stojí v průměru dva tisíce dolarů bez ohledu na zkušenosti ve vyšetřovacích metodách?“

„Ne.“

„To je jasný. Ale tak to tady chodí, chápej. Nikomu nevěř. Možná že děláš s posledním čestným poldou v Mexicali, ale život na to nesázej.“

Bosch přikývl a zeptal se: „Ještě něco. Chtěl bych zítra přijít k vám a podívat se na záznamy o zadržených. Máte tam Zorrillovy lidi?“

„Většinou jo. Co přesně hledáš?“

„Chlápka s vytetovanými třemi slzami. Je to Zorrillův zabiják. Včera dostal dalšího poldu v L. A.“

„Ježíšmarjá! Dobrý, přijd ráno. Zavolej mi na tohle číslo. Jestli ho identifikuješ, dáme to vědět prokurátorovi. To nám pomůže s povolením k prohlídce.“

Podal Boschovi vizitku se samotným telefonním číslem, jinak prázdnou, a odešel. Harry se zamkl na řetízek.

24

Bosch seděl na posteli s pivem v ruce a musel myslet na Zorrillovo náhlé znovuobjevení. Kladl si otázku, kde asi mohl být a hlavně proč by měl opouštět bezpečí svého ranče. Pohrával si s myšlenkou, že drogový boss se přesunul do L. A. a že vlákat Moora do motelu, kde skončil na kachličkách v koupelně, se neobešlo bez jeho osobní přítomnosti. Třeba by nikdo méně významný detektiva nepřiměl k návštěvě toho místa.

Oknem vniklo dovnitř kvílení brzd a skřípění plechů. Než stačil vstát, už se z ulice pod oknem nesla hádka. Slova se přiostřovala, až vyústila ve řvané staccato hrozeb, jimž Bosch nerozuměl. Vyhlédl ven a viděl dva muže ve výhružných postojích u dvojice aut. Jedno zezadu zastavilo o druhé.

Jak se obracel, zaznamenal nalevo od sebe nepatrný záblesk modrého světla. Než se stačil podívat, láhev s pivem se mu z ruky rozlétla na všechny strany. Instinktivně o krok ustoupil a vrhl se přes postel na podlahu. Připravil se na další výstřely, ale žádné nenásledovaly. Puls se mu prudce zvýšil a vnímání pročistilo, jak tomu bývá v situacích života a smrti. Doplazil se po podlaze ke stolku a vytáhl lampu ze zásuvky. Na místnost padla tma. Sáhl na stolek pro pistoli a vtom uslyšel, jak se obě auta bleskově rozjíždí a řítí se ulicí pryč. Pěkné aranžmá, pomyslel si, ale minuli.

Přeplazil se pod okno a vstal se zády přitisknutými ke zdi. Celou tu dobu si nadával – takhle pózovat v okně! Vyhlédl ven do tmy, odkud vyšel záblesk z hlavně, ale nikde nikdo. Otevřeno bylo více oken a zjistit, odkud přesně střela vyšla, se nedalo. Podíval se zpátky do pokoje a na desce v hlavě postele našel stopu po kulce. Pomyslná čára, kterou si spojil místo dopadu s polohou roztříštěné lahve, vedla k otevřenému tmavému oknu v pátém patře vedlejšího křídla. Nezaznamenal žádný pohyb, kromě povlávání záclony ve vánku. Zastrčil si zbraň za opasek a vyšel z pokoje. Oblečení mu páchlo pivem a za košilí musely uváznout skelné střepinky, které dráždily kůži. Musel mít nejméně dvě menší řezné rány, jednu na krku, druhou na pravé ruce s lahví. Cestou si držel zraněnou dlaň na zátylku.

Odhadl, že otevřené okno bude patřit čtvrtému pokoji v pátém patře. Pistoli měl vytaženou a mířil před sebe. Pomalu se plížil chodbou. Uvažoval, jestli má rozkopnout dveře, ale ukázalo se, že je to zbytečné. Z otevřených dveří pokoje 504 vycházel svěží vánek. V místnosti byla tma a Bosch věděl, že světlo na chodbě by ho prozradilo. Klepl po vypínači a rychle vpadl dovnitř. Pokryl pokoj pistolí, ale bylo prázdno. Ve vzduchu se vznášel pach spáleného střelného prachu. Vyhlédl z okna a očima sledoval imaginární střelnou dráhu do svého pokoje ve třetím patře. Byl to snadný cíl. V tom okamžiku zaslechl kvílení pneumatik a spatřil zadní světla velkého sedanu, jak vyjíždí z hotelového parkoviště a uhání pryč.

Bosch si zastrčil pistoli za pásek a přetáhl si přes ni košili. Zběžně si prohlédl pokoj, zda po sobě střelec něco nezanechal. Do oka mu padl měděný odlesk v záhybu přehozu v místě, kde byl zasunut pod polštáře. Zatáhl za látku, z níž vypadla prázdná patrona z pušky ráže třicet dva. Ze zásuvky ve stole si vzal obálku a nabral střelu do ní.

Vyšel z pokoje 504 a kráčel chodbou. Celou dobu nikdo nevyhlédl ze dveří, žádná hotelová ochranka, žádný nářek blížících se sirén. Nikdo nic neslyšel, leda snad třesk rozbité lahve. Bosch poznal, že dvaatřicítka, která na něj vypálila, musela mít na konci hlavně tlumič. Ať to byl, kdo chtěl, dal si na čas a na svůj jediný výstřel si počkal. Ale minul – záměrně? Usoudil, že ne. Mířit tak těsně vedle by bylo příliš riskantní. Tentokrát mu přálo štěstí. To, že se obrátil od okna, mu nejspíš na poslední chvíli zachránilo život.

Bosch se vrátil do svého pokoje vydloubnout ze zdi kulku, zavázat si ruku a odhlásit se z hotelu. Dal se do běhu, protože mu blesklo hlavou, že by měl varovat Aguilu.

Dorazil do pokoje a z peněženky vydoloval lístek s jeho adresou a telefonním číslem. Vyšetřovatel to zvedl skoro hned.

„Bueno.“

„Tady Bosch. Zrovna po mě někdo střílel.“

„Ano. Kde? Jste zraněn?“

„Jsem v pořádku. V mém pokoji. Stříleli do okna. Chci vás varovat.“

„Ano?“

„Byli jsme tam dneska spolu, Carlosi. Nevím, jestli jdou jenom po mně, nebo po obou. Vy jste v pořádku?“

„Ano, jsem.“

Bosch si uvědomil, že neví, jestli má Aguila rodinu, nebo žije sám. Znal sice jeho předky, ale jinak nic.

„Co budete dělat?“ zeptal se.

„Nevím, odsud odcházím…“

„Tak přijedte sem.“

„Dobře, ano… Vlastně ne. Nemohl byste přijet vy sem? Já sice budu pryč, ale vy byste mohl zkusit zjistit, kdo si pronajal pokoj 504. Odtamtud se střílelo. Pro vás to bude snadnější než pro mě.“

„Už jsem na cestě.“

„Sejdeme se u vás. Já musím ještě něco vyřídit.“

Nad nevzhlednou siluetou průmyslového parku na Val Verde visel měsíc jako úsměv češírské kočky. Hodinky ukazovaly deset. Bosch seděl v autě před továrnou na nábytek Mexitec asi sto osmdesát metrů od EnviroBreedu a čekal, až od muškárny odjede poslední vůz. Byl to hnědý lincoln, který přisuzoval Elymu. Vedle sebe na sedadle měl tašku s nakoupeným jídlem. Auto se naplnilo vůní pečeného hovězího, kterou vypouštěl staženým okénkem ven.

Pohled na areál EnviroBreedu mu zrychloval dech a pumpoval do žil tolik adrenalinu jako pořádná dávka dopingu. I v nočním chladu se potil. Musel myslet na Moora, na Portera a na všechny další. Mě ne, vracelo se mu, mě ne.

Ve čtvrt na jedenáct se v továrně otevřely dveře a vyšel muž v doprovodu nejasných tmavých stínů. Ely a psi. Celou dobu mu vyskakovali k pasu. Roznášel cosi po dvoře a psy měl stále po boku. Potom pleskl dlaní o stehno a křikl: „Žer!“ Psi se rozběhli po různých místech, kde spolu zápasili o pánovy dary.

Ely nastoupil do lincolna. Chvíli na to se mu rozzářily zadní světla a vůz vycouval ze svého stání na kraji parkoviště. Bosch sledoval, jak reflektory opisují na ploše kruh a míří k bráně. Vrata se pomalu rozjela a vůz proklouzl ven. Na kraji silnice řidič přibrzdil, i když měl volno. Bosch se v autě přikrčil, ale lincoln vyrazil na opačnou stranu, na sever k hranici.

Harry pár minut počkal. Nikde žádný pohyb – ani auta, ani lidé. Počítal s tím, že průzkumníci DEA budou pryč. Před plánovaným útokem je vždycky stahovali, aby přitom nezařvali. Doufal, že i tentokrát. Vylezl ven s taškou, baterkou a paklíči. Potom se sehnul do auta, vytáhl gumové koberečky, které měl předem srolované, a vzal si je pod paži.

Při první návštěvě za světla postřehl, že bezpečnostní opatření se v EnviroBreedu soustředují výhradně na zastrašování od úmyslu dostat se dovnitř. Jakmile je ale někdo vyřadí z provozu, nerozezní se žádný poplach. Psi, kamery, třímetrový plot s elektrickým drátem nahoře. Zato uvnitř Bosch neviděl žádnou pásku na oknech v Elyho kanceláři, žádná čidla, dokonce ani ovládání alarmu u hlavních dveří.

Poplach by přivolal policii. Chovatelé se sice chtěli chránit před nezvanými hosty, ne však upoutávat pozornost úřadů, byť byly snadno zkorumpovatelné a uplatitelné, aby zavíraly oči. Do ničeho je nezatahovat byl prostě dobrý obchod. Tedy žádný alarm. To samozřejmě neznamenalo, že signál nemůže v případě vloupání jít někam jinam, například na ranč přes silnici. Ale s tímhle rizikem Bosch počítal.

Vzal to zkratkou kolem Mexiteku do uličky za budovami, které tvořily přední řadu Val Verde. Blížil se k EnviroBreedu zezadu a čekal na psy.

Za chvíli’přiběhli, rychle a tiše. Štíhlí černí dobrmani mířili rovnou k plotu. Jeden hlubokým hlasem zavrčel a druhý se přidal. Harry kráčel podél areálu a očima šel po drátě nahoře. Psi ho sledovali a z vyplazených jazyků jim kapaly sliny. Minuli kotec, kde byli zavřeni přes den. O zadní stěnu budovy byl opřený trakař a jinak nic. Jen psi.

Bosch se přikrčil k zemi a otevřel tašku. Začal plastovou lahvičkou „Sueno Mas“, (lepšího spánku). Potom rozbalil papír s kusem pečeného masa, které koupil u čínského stánku poblíž hotelu. Jídlo už skoro vychladlo. Utrhl kus velikosti dětské pěsti a vtlačil do něj tři extra silné prášky na spaní. Zmáčkl ho v ruce a přehodil přes plot. Psi k němu doběhli a jeden nad ním zaujal vlastnickou pozici, ale nedotkl se ho. Druhý pes stál nad ním.

Očichávali maso, po očku sledovali Bosche a znovu čichali. Rozhlíželi se, jestli pán náhodou není nablízku a nepomohl by jim s rozhodnutím. Bezradně se dívali jeden na druhého. Jeden nakonec vzal maso do tlamy, ale zase ho pustil. Znovu se zadívali na Bosche. Ten křikl: „Žer!“

Psi se nepohnuli, ani když vykřikl příkaz ještě několikrát. Potom si uvědomil, že pozorují jeho pravou ruku a pochopil. Pleskl se do stehna a zavelel znovu. Psi se vrhli na maso.

Rychle jim připravil další dvě pochoutky na dobrou noc a hodil je přes plot. Zmizely, jen se po nich zaprášilo. Bosch se začal procházet podél plotu v uličce. Psi ho doprovázeli. Přešel dvakrát tam a zpátky, aby jim rychleji trávilo. Chvíli si jich nevšímal a zkoumal tenký stočený drát probíhající po hřebeni plotu. Díval se, jak se v měsíčním světle leskne. Každé čtyři metry našel napojení na elektrické svorky a zdálo se mu, jako by slyšel tiché bzučení. Roztrhá a usmaží to každého, kdo by se pokusil přelézt, dřív než stačí přehodit nohu na druhou stranu. Ale chtěl to zkusit.

Uviděl světla a musel se schovat za kontejner s odpadky. Uličkou pomalu projelo auto, při bližším pohledu rozeznal policejní patrolu. Na okamžik ztuhl strachy, protože tohle by těžko vysvětloval. Uvědomil si, že v uličce u plotu nechal ležet srolované koberečky z auta. Při projíždění kolem plotu EnviroBreedu auto ještě více zpomalilo. Řidič zamlaskal na psy, kteří pořád ještě stáli u plotu. Potom zmizelo a Harry mohl vylézt z úkrytu.

Dobrmani ho ze své strany plotu pozorovali ještě dobrou hodinu. Pak si jeden sedl a druhý brzy následoval. První si postupně natahoval přední tlapy, až skončil vleže. Druhý po něm. Pak se jim hlavy skoro jako na povel zhouply a padly na přední běhy. Jeden z nich pod sebe udělal loužičku. Oba psi měli oči otevřené. Bosch vzal z papíru poslední kus masa a obloukem ho poslal přes plot. Jeden dobrman se ještě pokusil zvednout hlavu a sledovat dráhu dopadu, ale hned nato ji zase složil. Žádný z nich už se k žrádlu nepohnul. Bosch propletl prsty do plotu psům před čumákem a zatřásl jím. V drátech to zachrastilo, ale zvířata tomu nevěnovala žádnou pozornost.

Přišel čas. Bosch skrčil promaštěný papír a hodil ho do kontejneru. Z tašky si vytáhl pár pracovních rukavic a nasadil si je. Potom rozvinul přední kobereček a podržel ho levou rukou za konec. Pravou rukou se chytil plotu, jak nejvýše dosáhl a nohou na téže straně se zaklesl do kosočtverce v pletivu co nejdál nad zemí. Zhluboka se nadechl a jedním švihem se vyhoupl nahoru. Levým ramenem a paží vyhodil rohožku vzhůru, až přistála přes hřeben plotu. Zůstala tam viset přes řezný drát jako koňské sedlo. Totéž zopakoval se zadním koberečkem, až oba visely vedle sebe a vahou zplošťovaly drátěnou spirálu.

Stačila necelá minuta, aby se dostal až nahoru a opatrně přehodil jednu nohu přes sedlo. Pak přetáhl i druhou. Elektrické bzučení bylo nahoře slyšet silněji. Obezřetně několikrát přehmátl, až konečně seskočil dolů vedle spících psích těl. Ze svazku klíčů vylovil malou baterku a zamířil ji na psy. Měli otevřené oči a roztažené panenky. Dýchali těžce. Chvíli postál a díval se, jak se jejich těla vzdouvají a klesají v jednotném rytmu. Pak zapátral světlem po zemi, až našel nesežraný kus vepřového. Hodil ho přes plot do uličky. Vzal psy za obojky, zatáhl je do kotce a zavřel branku na západku. Přestali být nebezpeční.

Bosch tiše přeběhl po straně budovy a pohledem za roh se ujistil, že je parkoviště stále prázdné. Nato se vrátil podél zdi zpátky k oknu do Elyho kanceláře.

Prozkoumal ho a znovu zkontroloval, jestli se nemýlil, když tam neviděl poplašné zařízení. Projel baterkou po celém obvodu okna ze skleněných pásků. Nenašel žádné dráty, otřesovou pásku, nic, co by připomínalo alarm. Otevřel nůž a vypáčil jeden z kovových pásků, které přidržovaly první skleněnou lamelu. Opatrně ji vyndal z rámu a opřel o zed. Zamířil světlo přes otvor dovnitř a projel jím kancelář. Místnost byla prázdná. Našel stůl a ostatní zařízení. Panel se čtyřmi obrazovkami byl černý, kamery vypnuté. – Demontoval celkem pět skel, které úhledně naskládal k venkovní zdi. Otvor už byl dost velký, aby se mohl vyhoupnout na parapet a vlézt do kanceláře.

Na stole neležely žádné papíry ani jiný nepořádek. Skleněné těžítko rozložilo paprsek baterky do duhy a rozeslalo ho po místnosti. Bosch zkusil otevřít zásuvky, ale byly zamčené. Pomohl si hákovým paklíčem, ale nic zajímavého nenašel. Kniha, která ležela v jedné z nich, se pravděpodobně týkala příjmu biologického materiálu.

Posvítil si do koše, který stál na podlaze pod stolem. Našel v něm pár pokrčených papírků. Vysypal obsah na podlahu, každý kousek rozbalil, znovu skrčil a vhodil zpět. Neměly žádný význam.

Ale ne všechny. Na jednom z nich bylo pár načmáraných poznámek včetně následující:

COLORADO 504

Co s tím, přemýšlel. Měl v ruce důkaz pokusu o vlastní vraždu, jenže nalezený při nelegální prohlídce. Cenu by měl, jen kdyby se později našel při řádném zásahu. Otázka zněla, kdy k němu dojde. Když nechá lístek v koši, je dost pravděpodobné, že ho vysypou a důkaz bude ztracen.

Zmačkal ho a ze stojánku na stole odvinul delší kus pásky. Jeden konec přilepil k papírku, který vložil zpátky do koše, a druhý pečlivě přitlačil na dno. Doufal, že i po vysypání uvázne doličná stránka uvnitř. Možná si toho nevšimnou.

Vyšel z kanceláře do chodby. Z háku u vchodu do laboratoře si vzal brýle a masku a obojí si nasadil. Zámek ve dveřích měl tři kolíčky, s nimiž si poradil rychle.

Dveře se otevřely do tmy. Chvilku počkal. Vstoupil do sytého, odporně nasládlého vlhka. Světlem baterky začal přejíždět po místnosti, která vypadala jako expediční hala. U ucha mu bzučela moucha a druhá dorážela na obličejovou masku. Odehnal je a šel dále dovnitř.

Na opačném konci prošel přes několikerý dvojité dveře do další místnosti, kde byla vlhkost až nesnesitelná. Osvětlovaly ji červené žárovky rovnoměrně rozmístěné nad řadami laminátových nádob s hmyzem. Obklopoval ho teplý vzduch, do masky a na čelo útočila armáda mušek. Znovu je odehnal, přiblížil se k jedné z nádob a zamířil do ní baterku. Hrnec byl plný hnědavě růžové hmoty, která se pod světlem vlnila jako zpomalené moře.

Pak prohledal světlem celou místnost. Našel poličku s jakýmsi nářadím a malou míchačku na beton, kterou, jak se domníval, námezdníci používali při přípravě krmné pasty. Vzadu viselo na kolících ve zdi několik lopat, hrábí a metel. Pod nimi palety s velkými pytli mleté pšenice a cukru a menší pytlíky s droždím. Na všech španělské potisky. Tak tohle by mohla být kuchyně, napadlo ho.

Přejel baterkou po nářadí a všiml si, že se jedna z lopat odlišovala, protože měla novou násadu. Byla ze světlého a čistého dřeva, zatímco u ostatních už materiál dávno zčernal špínou a lidským potem.

Při pohledu na novou lopatu Bosch nabyl jistotu, že Fernal Gutierrez-Llosa zahynul zde, ubit takovou silou, že násada nevydržela nebo byla natolik zakrvavená, že potřebovala vyměnit. Co viděl, že musel zemřít? Čeho se mohl dopustit za jediný den? Bosch přejel baterkou dále, až na opačném konci našel další dveře a na nich dvojjazyčnou cedulku:

POZOR! ZÁŘENÍ! NEVSTUPOVAT!

Znovu přišly ke slovu paklíče. Otevřel dveře, projel místnost baterkou, ale žádné další dveře neviděl. Musel být na konci budovy. Tato místnost vypadala ze všech tří největší a dělila ji přepážka s malým okénkem. Nápis na ní hlásal tentokrát jen anglicky:

VSTUP POUZE S OCHRANNÝMI PROSTŘEDKY!

Bosch přepážku obešel a uviděl, že větší část prostoru zabírá velká krabice – jakýsi stroj. Vedl do něj dopravník, který jednou stranou navážel tácy dovnitř a druhou je vynášel ven, kde se obsah vysypával do nádob, jaké viděl v předchozí místnosti. Stroj zpestřovaly další varovné nápisy. Tak tady docházelo ke sterilizaci larev ozářením.

Přešel na druhý konec místnosti, kde viděl velké kovové pracovní stoly a nad nimi skříňky. Nebyly zamčené a obsahovaly spoustu krabic s různými věcmi – s gumovými rukavicemi, pár– kovitymi pytli na převoz larev, bateriemi, tepelnými čidly. Tady se larvy pytlovaly a ukládaly do environmentálních boxů. Konec výrobní linky. Nic tu nevypadalo podezřele.

Bosch couval zpátky ke dveřím. Zhasl baterku. Zůstalo pouze slabé červené záření monitorovací kamery v rohu pod stropem. Čeho jsem si nevšiml, ptal se sám sebe. Co ještě zbývá?

Znovu rozsvítil a vrátil se k ozařovacímu stroji za přepážkou. Všechny nápisy v celé budově měly za cíl odradit lidi od tohoto místa. Tajemství se musí skrývat zde. Prohlédl si od podlahy po strop sahající stohy širokých ocelových táců na larvy. Opřel se ramenem o jeden z nich a odsunul ho směrem ke dveřím. Nic než betonová podlaha. Zkusil další, podíval se na zem a uviděl hranu poklopu.

Tunel!

V tom okamžiku mu to došlo. Červené světlo na kameře! Panel s obrazovkami v Elyho kanceláři byl vypnutý. Když tady byli předtím, všiml si přece, že jediný kamerou sledovaný interiér byla expedice.

To znamená, že tuto místnost sleduje někdo jiný. Podíval se na hodinky a pokusil se odhadnout, jak dlouho tu je. Dvě minuty, nebo tři? Jestli sem jedou z ranče, nemá moc času. Podíval se dolů na obrys poklopu a potom na kameru ve tmě.

Nemohl spoléhat na to, že se nikdo nedívá. Rychle zatlačil stoh táců zpátky na poklop a vyšel ze třetí místnosti. Šel stejnou cestou zpátky, pověsil masku a brýle na hák u Elyho kanceláře. Přeběhl kancelář, protáhl se oknem, zasadil skla do okna a prsty vmáčkl kovové plíšky zpátky.

Psi pořád leželi a pravidelně oddechovali. Zaváhal, ale pak se rozhodl, že je vytáhne ven pro případ, že by náhodou u monitoru nikdo nebyl a nezaznamenal ho. Popadl je za obojky a vytáhl z kotce. Jeden z nich zavrčel, ale znělo to spíš jako zakňourání. Druhý ho následoval.

S rozběhem skočil na plot, ve spěchu se vyšvihl nahoru, ale tam se donutil zpomalit a při přelézání gumových koberců sázet spíše na opatrnost. Když byl nahoře, zdálo se mu, že přes elektrický bzukot slyší motor. Při seskoku zavadil o gumy a shodil je k sobě do uličky. Osahal kapsy a ujistil se, že nevytratil paklíče, ani baterku. Ani klíče. Pistole zůstala v pouzdře. Měl všechno.

Teď už bylo slyšet auto, možná ne jedno. Museli ho vidět. Když běžel uličkou směrem k Mexiteku, slyšel někoho volat: „Pedro y Pablo! Pedro y Pablo!“ Takže ti psi se jmenovali Petr a Pavel, zaznamenal.

Vlezl do auta, schoulil na přední sedadlo a pozoroval Enviro– Breed. Před areálem zastavila dvě auta a u nich viděl tři muže. Drželi pušky a stáli pod reflektorem nad hlavní branou. Pak se zpoza rohu vynořil čtvrtý a říkal něco španělsky. Našel psy. Boschovi připadal něčím známý, ale byla tma a vzdálenost příliš velká na to, aby rozeznal tetování velikosti slzy. Otevřeli dveře a se zbraněmi mířícími po policejním způsobu vzhůru vešli do budovy. To byl pro Bosche signál. Nastartoval caprice a vyjel na silnici. Uháněl pryč a cestou si uvědomil, že se zase jednou třese uvolněným napětím – pořádně si užil strachu. Z vlasů mu stékal pot a osychal na krku v proudu chladného nočního vzduchu.

Zapálil si cigaretu a vyhodil sirku oknem. Nervózně se zasmál do větru.

25

V neděli ráno Bosch z telefonního automatu v restauraci Casa de Mandarín zavolal na číslo, které mu dal Ramos. Uvedl své jméno a telefon, zavěsil a zapálil si cigaretu. Za dvě minuty se agent DEA ozval zpátky.

„Qué pasa, amigo?“

„Nic. Chtěl bych se podívat na ty fotky, co máš, pamatuješ?“

„Jasně, jasně. Víš co? Cestou tě vyzvednu. Dej mi půl hodiny.“

„Odhlásil jsem se z hotelu.“

„Odjíždíš?“

„Ne, jenom jsem se odstěhoval. Já to tak dělám, když se mě někdo pokouší zabít.“

„Co?“

„Střelec s puškou, Ramosi. Povykládám ti o tom. Každopádně jsem momentálně v luftě. Jestli pro mě chceš přijet, tak do města k Mandarínovi.“

„Dobrý, za půl hodiny. Tohle si chci poslechnout.“

Zavěsili a Bosch se vrátil ke stolu, kde Aguila ještě dojídal snídani. Oba si objednali míchaná vejce se salsou, sekaným cilantrem a k tomu smažené knedlíčky. Jídlo bylo vynikající a Harry ho okamžitě zhltal, jako vždycky po noci beze spánku.

Včera, když se s úlevným smíchem vracel z EnviroBreedu, se sešli u Aguily v malém domku poblíž letiště. Od mexického kolegy se dozvěděl výsledky pátrání v hotelu. Recepční nebyl schopen podat kloudný popis muže, který si pronajal pokoj 504, kromě toho, že měl na tváři pod levým okem vytetované tři slzy.

Aguila se nevyptával, kde Bosch byl, jako by věděl, že stejně nedostane odpověď. Raději nabídl přespání na gauči ve svém skromně zařízeném příbytku. Harry přijal, i když nemohl spát.

Noc strávil zíráním do okna a přemýšlením, dokud přes tenkou bílou záclonu nezačalo dovnitř vnikat modrošedé svítání.

Dlouho přemítal o Luciu Porterovi. Představoval si, jak jeho tělo, svlečené a voskovité, leží na kovovém stole a jak ho Teresa Corazónová nůžkami otevírá. Představoval si, jak na oční rohovce nachází krvavé body jako po píchnutí špendlíkem – důkazy uškrcení. Vzpomínal na doby, kdy býval s Porterem na sále a spolu sledovali čtvrcení jiných a pitevní stůl postupně se plnící jejich pozůstatky. A teď na něm ležel on, pod šíjí dřevěný špalek, s hlavu zakloněnou pro lepší přístup s kostní pilou. Těsně před rozedněním se Boschovi myšlenky únavou smíchaly a náhle tam viděl ležet sebe a poblíž Teresu, jak si připravuje pitevní nádobíčko.

Posadil se, sáhl po cigaretách a přitom si přísahal, že na tomhle stole nikdy neskončí. Takhle ne.

„Protidrogové?“ zeptal se Aguila a odsunul od sebe dojedený talíř.

„Co?“

Kývl k pageru, který právě zaregistroval na Harryho pásku.

„Jo, chtěli, abych si to vzal.“

Bosch byl přesvědčen, že tomuhle muži musí věřit, protože si to zaslouží. Ať si Ramos říká, co chce, a Corvo jakbysmet. I když strávil celý život prací ve státních institucích, doufal, že ho nezasáhl jejich kolektivistický způsob nemyšlení, že se stále rozhodoval sám za sebe. Až nastane ten pravý čas, poví Aguilovi, co se děje.

„Dneska ráno se k nim jdu podívat na nějaké fotky a podobně. Potom bychom se mohli zase sejít.“

Mexičan souhlasil a řekl, že si půjde do Justičního paláce dodělat papíry o prokázání úmrtí Femala Gutierreze-Llosy. Bosch měl nutkání zmínit se o nové násadě na lopatě v EnviroBreedu, ale rozmyslel si to. O svém vloupání poví jen jediné osobě.

Chvíli se mlčky věnovali Harry své kávě a Aguila čaji. Pak se zeptal: „Viděl jste někdy Zorrillu osobně?“

„Ano, z dálky.“

„Kde to bylo, na zápasech?“

„Jo, na Plaza de los Toros. Papež se tam často chodí dívat, jak si vedou jeho býci. Má tam každý týden rezervaci jedné lóže, ale ve stínu. Já si můžu dovolit jenom místa na slunečné straně, proto ho znám jenom na dálku.“

„Má péči o býky, co?“

„Prosím?“

„Chodí se dívat, jak vyhrávají jeho býci, ne toreadoři.“

„Kdepak. Přihlíží, jak jeho býci se ctí umírají.“

Bosch moc nechápal, co to znamená, ale nechal to tak.

„Rád bych tam dneska zašel. Dostánem se dovnitř? Chtěl bych sedět v kóji nedaleko od papežovy.“

„Nevím, ty jsou drahé. Někdy je ani nemohou prodat, ale potom je mají zamčené…“

„Kolik stojí?“

„Na to byste potřeboval nejméně dvě stě amerických dolarů. Strašná drahota.“

Bosch vytáhl peněženku a odpočítal 210 dolarů. Desítku nechal na stole za snídani a zbytek posunul po vybledlém zeleném ubruse k Aguilovi. Došlo mu, že to je více peněz, než co on vydělá za celý šestidenní týden. Neměl tak rychle rozhodnout o něčem, co by kolega sám musel hodiny pečlivě vážit.

„Kupte lístky do lóže poblíž jeho.“

„Pochopte, že kolem sebe bude mít spoustu mužů. A taky…“

„Jenom ho chci vidět, nic víc. Kupte ty lístky.“

Vyšli z restaurace a Aguila šel pěšky k náměstí Justice vzdálenému jen pár bloků. Harry zůstal stát venku a čekal na Ramose. Mrkl na hodinky. Bylo osm. Právě se měl hlásit u Irvinga v kanceláři v Parkerově středisku. Jestlipak už proti němu podnáčelník zahájil disciplinární řízení? Až se vrátí do města, nejspíš okamžitě skončí u kancelářské práce.

Ledaže… Ledaže by měl v kapse kompletně vyřešený případ. Jedině tak by se měl čím bránit. Bylo jasné, že se z Mexika musí vrátit s odhalením v balíčku převázaném dárkovou stužkou.

Došlo mu, že vystavovat se jako terč na chodníku před hospůdkou je hloupé. Vrátil se dovnitř a vyhlížel Ramose přes dveře. Přišla číšnice, několikrát se přehnaně uklonila a odešla. To asi za to třídolarové dýško, pomyslel si.

Trvalo skoro hodinu, než agent dorazil. Harry nechtěl být bez auta, a tak trval na tom, že pojede za ním. Vyrazili na sever po Loper Mateos. Na kruhovém objezdu kolem Juarezovy sochy odbočili na východ do čtvrti neoznačených skladišť. Zajeli do uličky a zaparkovali za budovou počmáranou snad tucty graffitových tagů. Ramos vystoupil z otlučeného Chevroletu Camaro s mexickými značkami a kradmo se rozhlížel.

„Vítej v naší skromné federální kanceláři,“ pronesl.

Uvnitř panovalo pokojné nedělní ráno. Nikde nikdo. Ramos zapnul stropní osvětlení, které odhalilo několik řad stolů a skříní na spisy. Vzadu stály dva trezory na zbraně a jeden dvoutunový sejf na uložení důkazů.

„Tak, já se mrknu, co tady máme, a ty mi zatím povyprávěj, co bylo včera v noci. Víš jistě, že tě někdo chtěl oddělat?“

„Jistější by mohl být už jenom zásah.“

Náplast, kterou měl Bosch na krku, zakrýval límec a té druhé v dlani pravé ruky si také málokdo všiml.

Dopodrobna vylíčil federálnímu agentovi střelbu v hotelu včetně detailů s nalezenou patronou v pokoji 504.

„A co kulka? Dá se získat?“

„Myslím, že bude pořád v čele postele. Radši jsem se tam potom už moc nepotloukal.“

„Jasný, vsadím se, že jsi pelášil varovat svýho mexickýho kámoše. Hele, já ti říkám, vzpamatuj se. Možná že je dobrej, ale neznáš ho. Třeba to všecko spískal on.“

„Popravdě řečeno, varoval jsem ho. Ale potom jsem zmizel a řídil se tvými pokyny.“

„O čem to mluvíš?“

„O EnviroBreedu. V noci jsem tam zašel.“

„Co? Seš cvok, Boschi? Já jsem ti přece ne…“

„Počkej, no tak, neblbni mi hlavu! Včera večer jsi mi vykládal všecky ty blbiny proto, abych věděl, co je třeba ke schválení prohlídky. Tak si teď na nic nehraj! Jsme tady sami. Vím dobře, že tohle jsi chtěl a já jsem to udělal. Tak si mě zapiš mezi důvěrný informátory.“

Ramos přecházel sem a tam kolem spisových skříní. Hrál to dobře.

„Podívej se, Boschi, každého informátora si musím nejdříve nechat prověřit nahoře. Takže tohle nepůjde. Já nemůžu…“

„Tak si to zařiď.“

„Boschi, to…“

„Chceš vědět, co jsem tam našel, nebo na to radši zapomenem?“

Tohle agenta na chvíli uklidnilo.

„Máš už ve městě ty svoje nindžáky, ty mukly – nebo jaks to říkal?“

„Úntly, sakra. Jo, včera v noci dorazili.“

„Fajn. Tak to budeš muset spustit, protože mě tam načapali.“

Ramos viditelně zbrunátněl v obličeji. Zatřásl hlavou a složil se na židli.

„Kurva, jak to víš?“

„Měli tam kameru, který jsem si všiml, až už bylo pozdě. Výpad jsem odtamtud, ale pár lidí to přišlo zkontrolovat. Nemohli mě poznat, měl jsem masku. Ale vědí, že někdo byl uvnitř.“

„Dobře, Boschi, nemám moc na vybranou. Cos viděl?“

A bylo to. Ramos posvěcoval nelegální prohlídku. Vystavoval povolení. Teď ho v tom Harry nemohl nechat. Vylíčil nález poklopu schovaného za štosem táců u ozařovacího stroje.

„Neotvíral jsi ho?“

„Neměl jsem kdy. Ale stejně bych se tím nezdržoval. Dělal jsem v tunelech ve Vietnamu. Každý poklop je past. A ti lidi, co tam potom naběhli, přijeli autem, ne tunelem. Což znamená, že uvnitř je nejspíš nějaký překvapení.“

Pokračoval radami, že žádost o povolení k prohlídce – nebo jak se to tady jmenuje – by se měla vztahovat i na zabavení všeho nářadí a odpadků v koších.

„Proč?“

„Protože to, co tam najdeš, mi pomůže rozluštit jednu z těch vražd, kvůli kterým jsem přijel. A je tam i důkaz o plánované vraždě policejního důstojníka – mě.“

Ramos přikývl a na víc se neptal. Nezajímal se. Vstal, šel ke skříni na spisy a vyndal z ní dva velké černé šanony.

Bosch si sedl k prázdnému stolu a nechal si svazky rozložit před sebou.

„Tyhle jsou o známých spolupracovnících kolem Humberta Zorrilla. U některých máme i biografie, u dalších ne. Jinak samé pozorování, někdy i bez jména.“

Bosch otevřel jeden zakladač a díval se na první fotku, rozmazaný špionážní snímek osm krát deset. Měl to být Zorrillo, což se dalo uhodnout. Tmavé vlasy, vous, energický pohled tmavých očí. Tu tvář už někdy viděl – mladší, bez vousů, úsměv místo bezvýrazného, vážného výrazu. Tvář dospělého muže, který figuroval na chlapeckých fotografiích s Calexikem Moorem!

„Co o něm víte?“ zeptal se Ramose. „Nějaké informace o příbuzných?“

„O žádných nevím. No, moc jsme po nich nepátrali. Je nám fuk, odkud přišel. Nám jde o to, co dělá a chystá teď.“

Bosch otočil list v plastovém obalu a dal se do prohlížení policejních a špionážních fotek. Ramos se posadil ke svému stolu, vložil si do stroje papír a začal něco psát.

„Vypisuju ti statut informátora. Nějak to zařídím.“

Když prošel asi dvě třetiny svazku, narazil na muže s třemi slzami. Měl tam několik fotek, policejních i špionážních, z různých úhlů a v průběhu několika let. Slzavé tetování proměnilo tvář usměvavého drzouna v kovaného podvodníka. Podle stručných životopisných údajů se jmenoval Osvaldo Arpis Rafaelillo, ročník 1952. Tři pobyty v penitenciano si vysloužil za vraždu jako mladistvý, další jako dospělý a za přechovávání drog. Půlku života strávil v base. Záznamy ho líčily jako Zorrillova celoživotního kumpána.

„Mám ho,“ oznámil Bosch.

Ramos přišel blíže. Také ho poznal.

„Říkáš, že byl v L. A. voddělávat poldy?“

„Jo, nejmíň jednoho. Ale myslím, že ten první taky mohla být jeho práce. A jednoho konkurenčního kurýra z Havaje, Jimmyho Kappse. Ten byl uškrcený stejným způsobem, jako jeden z těch dvou poldů.“

„Mexická kravata, že?“

„Správně.“

„A ten námezdník, co to podle tebe dostal v tý mušárně?“

„Mohl je oddělat všechny. Nevím.“

„Tenhle borec má bohatou minulost. Jó, Arpis. Z basy se dostal teprve před rokem, nebo tak nějak. To je, kamaráde, chladnokrevný zabiják, jedna z papežových hlavních opor. Dokáže zařídit všechno. Lidi kolem něj mu říkají Alvin Karpis, podle toho zabijáka se samopalem ve třicátých letech. Ma Barkerův gang, víš? Dvakrát ho už zabásli za vraždu, ale prý to s ním nijak nehlo. Má toho na triku víc, než dokážeš spočítat.“

Bosch hleděl na fotky a zeptal se. „A to je všechno, co o něm máte? Tady toto?“

„Někde bude víc, ale tobě tohle musí stačit. Většinou jde o povídačky od informátorů. Podstatný je, že když to Zornilo poprvé dotáhl na špici, tenhle hošan mu sám dělal frontovou linii. Vyřizoval veškerou špinavou práci. Kdykoli papež něco potřeboval, obrátil se na kamaráda Arpyho z baria a ten to vykonal. A jak jsem řek, zavřeli ho jenom párkrát. Z ostatních průšvihů ho nejspíš vyplatil.“

Bosch si začal dělat biografické poznámky do notesu a Ramos vyprávěl dále.

„Oba pochází z jednoho baria na jih odsud. Nějak jako…“

„Svatí a hříšní.“

„Jo, přesně tak. Od místních poldů, kterým důvěřuju, dokud je mám na očích, jsem se doslechl, že Arpis zabíjel pro radost. V bariu měli takové rčení: Quiett eres? To znamená, kdo jsi? Používalo se to jako výzva – na čí straně jsi? S námi, nebo proti nám? Svatý, nebo hříšný? Když se Zorrillo dostal k moci, posílal Arpise na ty, co stáli proti němu. Místní říkali, že když někoho oddělali, rozšířili o tom po bariu zprávu. El descubuio quien era. Čili…“

„Zjistil, kdo byl.“

„Jo. Skvělá práce s veřejností. Mexikáni se houfně začali přidávat na jeho stranu. Teda pokud je to pravda. Nakonec začali nechávat u těl lístky. Chápeš? Někoho zabili a na košili mu přišpendlili lístek s nápisem,Zjistil, kdo byl‘, nebo tak nějak.“

Bosch nic neříkal, ani nepsal. Další kamínek zapadl do mozaiky.

„Občas je to k vidění na graffiti po bariu,“ pokračoval Ramos. „Patří to k folklóru kolem Zorrilla. Součást jeho papežství.“

Harry zavřel notes a vstal.

„Mám, co jsem hledal.“

„Fajn. Tak bud opatrnej. Nemáš žádnej důvod si myslet, že se vo tebe nepokusí znova, zvlášť když je ve hře Arpis. Jestli chceš, můžeš dneska zůstat tady. Je to bezpečný.“

„Ne, poradím si.“ Kývl a obrátil se k odchodu. Klepnul po operátoru na opasku a zeptal se: „Zavoláš mi?“

„Jo, jsi na seznamu. Přijede i Corvo, takže musím zajistit, abys byl u toho. Co máš v plánu na večer?“

„Ještě nevím. Asi budu dělat turistu, zajdu na městskou kroniku, mrknu na zápasy.“

„Hlavně klid a já ti zavolám.“

„Polepším se.“

Vyšel ven a nasedl do caprice. Musel myslet na vzkaz, nalezený u Cala Moora v zadní kapse. Zjistil jsem, kdo jsem byl

26

Dostat se přes hranici zabralo Boschovi třicet minut. Řada aut se táhla skoro půl míle nazpátek od šedohnědé vstupní brány pohraniční stráže. Během popojíždění o délku auta či dvě mu došly mince a jednodolarovky, jak kolem procházely zástupy rolníků s nataženými dlaněmi a prodavači levného občerstvení. Mnozí se bez vyzvání vrhali špinavými hadry na přední sklo a natahovali ruce po drobných. S každým dalším ošetřením na něm přibývalo šmouh, až musel zapnout ostřikovače a stěrače. Když se konečně dostal na řadu, stačilo ukázat odznak a pohraničník v zrcadlových brýlích jen pokynul, aby pokračoval. „Jestli si chcete setřít to svinstvo z okna, tak hadice je támhle vpravo,“ poradil mu.

Za pár minut už stál na parkovišti před calexickou radnicí. Odstavil vůz a s cigaretou v ústech se díval do parku. Dnes tam nebyli žádní trubadúři a parčík vypadal úplně opuštěně. Vystoupil a zamířil ke dveřím s nápisem Úřad městského kronikáře Calexico, aniž měl představu, co vlastně hledá. Měl před sebou celé odpoledne a jediným vodítkem mu bylo tušení, že smrtí Calexika Moora se proplétají jakési hlubší souvislosti – počínaje rozhodnutím dát se na stranu zločinu, přes poslední vzkaz v zadní kapse až po dávnou fotku se Zorrillem. Bosch chtěl zjistit, co se stalo s domem, kterému říkal hrad, a s mužem, s nímž před ním pózoval a který měl vlasy bílé jak sníh.

Skleněné dveře byly zamčené, protože společnost v neděli otevírala až v jednu. Podíval se na hodinky, které mu prozradily, že si musí ještě čtvrthodinku počkat. Přiložil dlaně ke sklu a koukl dovnitř. V malé místnosti se dvěma stoly, regálem knih na zdi a zasklenými knihovničkami nikdo nebyl.

Odešel ode dveří a napadlo ho, že by mohl využít čas a sehnat si něco k jídlu. Místo toho zašel vedle na policejní stanici a z automatu v minipředsíňce si vzal kolu. Kývl na dozorčího za sklem. Dnes Grubera vystřídal někdo jiný. Postával venku a opíral se o zed, když zahlédl staršího pána s prořídlými vlasy pečlivě ulízanými po stranách hlavy, jak odemyká dveře od místnosti kronikáře. Přišel o pár minut dříve, ale Bosch si to namířil po chodníku k němu a následoval ho dovnitř.

„Máte otevřeno?“

„Jako by se stalo,“ odpověděl pán, „když už jsem tady. Potřebujete něco speciálního, s čím bych vám mohl pomoci?“

Bosch přešel do středu místnosti a vysvětlil, že si není přesně jist svým přáním.

„Tak nějak se snažím vypátrat něco do hloubky o jednom kamarádovi a jsem přesvědčený, že jeho otec byl tak trochu historickou postavou. Tedy v Calexiku. Rád bych našel jejich dům, pokud ještě stojí, a o starém pánovi se dozvěděl, co se dá.“

„Jak se ten člověk jmenuje?“

„Nevím. Tedy znám jenom příjmení – Moore.“

„No, chlapče, tohle jméno nás daleko neposune. Máme tady jednu takovou hodně rozvětvenou rodinu. Všude samí bratři, bratranci. Ale, něco vám poradím. Počkejte…“

„Vy máte fotografie? Knihy se snímky Moorových? Já toho otce znám z fotek. Mohl bych ho najít…“

„Ano, přesně tohle jsem myslel. Ukážu vám pár věcí. Moora vám najdeme. Sám jsem tak trochu zvědavý. Mimochodem, proč to pro svého přítele chcete udělat?“

„Kvůli rodinnému rodokmenu. Rád bych mu ho poskládal.“

Za pár minut už seděl u druhého stolu, před sebou trojici knih vázaných v kůži a načichlých prachem. Měly ročenkový formát a na každé straně se proplétala obrazová a psaná historie. Náhodně nalistoval černobílý záběr rozestavěného hotelu De Anza.

Začal popořádku. První kniha se jmenovala Calexico a Mexicali – sedmdesát pět let na hranici Zběžným prohlížením textů a fotek Bosch v krátkosti pochytil dějiny obou měst a jejich budovatelů. Vyprávěly stejný příběh jako Aguila, avšak z pohledu bílého muže. Ve svazku se popisovala nezměrná bída v Tchaj-peji a jak se tamější čínští muži těšili na odchod do Baja California za štěstím. O levné pracovní síle ani zmínky.

Ve dvacátých a třicátých letech zažívalo Calexico a firma, kolem které vzniklo, konjukturu. Manažeři Colorado River Land Company vládli všemu, kam oko dohlédlo. Kniha vyprávěla, jak si mnozí z těchto mužů vybudovali nákladná sídla a statky na strmých srázech nad řekou, které se zvedaly na předměstí. Mnohokrát se tu opakovala jména tří bratří Moorových: Andersona, Cecila a Morgana. Figurovali tu i další z rodu, ale o těchto třech se vždycky hovořilo v souvislosti s významným a vysokým postavením ve společnosti.

Když Bosch zalistoval v kapitole „Prašné městečko u cesty dláždí své ulice zlatem“, narazil konečně na muže, jenž ho zajímal – na Cecila Moora. Uprostřed stati o bohatství, které do Cale– xika přišlo s bavlnou, se vyjímala fotografie člověka s předčasně zbělelými vlasy, stojícího před domem postaveným ve středomořském stylu a velkém jako škola. Byl to pán ze snímku, který si Moore schovával v pokrčeném bílém sáčku. Na levé straně domu se zvedala bílá, špičatá věž se dvěma klenutými okny v nejvyšším bodě. Dodávala rezidenci nádech španělského hradu. Domov Calova dětství.

„To je on a tohle je to místo,“ ukazoval Bosch a nesl knihu ke starému pánovi.

„Cecil Moore,“ potvrdil.

„Žije ještě?“

„Ne, žádný z těch bratrů už není mezi námi. On ale zemřel jako poslední, loni o tom čase. Odešel ve spánku. Ale stejně si myslím, že se mýlíte.“

„Jak to?“

„Cecil neměl děti.“

Bosch přikývl.

„Možná máte pravdu. A co ten dům, taky je pryč?“

„Vy nesestavujete žádný rodinný rodokmen, že ne?“

„Ne, jsem policista. Přijel jsem z Los Angeles a hledám někoho, kdo by mi o tom muži něco řekl. Pomůžete mi?“

Stařec se díval tak, že Harry zalitoval své neupřímnosti k němu.

„Nevím, co to má společného s Los Angeles, ale pokračujte. Co dál chcete vědět?“

„Existuje ještě ten dům s věží?“

„Ano, Castillo de los Ojos pořád stojí. Hrad očí. Pojmenovali ho podle těch oken ve věži. Když se v nich v noci svítívalo, říkalo se, že jsou to oči shlížející dolů na Calexico.“

„Kde se nachází?“

„U cesty zvané Kojoti stezka západně od města. Pojedete odtud po devadesát osmičce kolem Pinto Wash až na Crucifixion Thorn. Tam odbočte na Anza Road – jako ten hotel tady ve městě. Po ní dojedete na Kojoti stezku. Hrad stojí až na konci. Nemůžete ho minout.“

„Kdo tam teď bydlí?“

„Myslím, že nikdo. Nechal ho městu. Ale na údržbu něčeho takového nejsou peníze. Prodali to a vlastně mám dojem, že někomu z Los Angeles. Ale pokud vím, tak se tam nenastěhoval. Je to škoda. Doufal jsem, že z toho bude třeba muzeum.“

Bosch poděkoval a odešel, aby mohl vyrazit na Crucifixion Thorn. Neměl ponětí, jestli je Castillo de los Ojos něčím víc než nemovitostí po mrtvém muži, která nemá nic společného s jeho případem. Ale neměl jinak co dělat a chtělo se mu jet.

Státní silnice číslo 98, dvouproudá asfaltka, se táhla na západ od centra Calexika podél hranice směrem k plantážím, rozděleným zavlažovacími rýhami na obrovskou šachovnici. Cestou ho doprovázela vůně zeleného pepře a cilantra. Když přejížděl podél lánů bavlny, uvědomil si, že celá ta nedozírná rozloha kdysi patřila společnosti.

Vpředu se z roviny zvedaly kopce. Dům Calova dětství byl vidět už z velké dálky. Castillo de los Ojos. Dvojice klenutých oken tvořila tmavé a prázdné oči na pozadí broskvově natřeného kamenného průčelí věže, která vyrůstala z ostrohu na obzoru.

Bosch přejel most přes vyschlé dno, které považoval za Pinto Wash, i když u cesty neviděl žádnou cedulku. Letmo pohlédl dolů, do prašného příkopu pod sebou a uviděl tam zaparkovaný citrusově zelený Chevrolet Blazer. Jen koutkem oka zaznamenal za volantem muže s dalekohledem. Ostraha hranic. Využíval proláklinu jako úkryt, z něhož měl hranici jako na dlani i s přeběhlíky.

Tady končila orná půda. Terén se téměř bez přechodu začal zvedat do hnědých, křovinatých kopců. Silnice se rozšiřovala v odpočívadlo ve stínu dubů a eukalyptů, které se v dopoledním bezvětří ani nepohnuly. Úřední cedule hlásala:

PŘÍRODNÍ PARK CRUCIFICTION AREA Nebezpečí! Opuštěné doly!

Z kronik, jimiž listoval ve městě, si Harry pamatoval zlaté doly, které na přelomu století zjizvily pohraniční pásmo. Spekulanti tenkrát úžasně vydělávali, přicházeli o pohádková jmění a kopce se hemžily bandity. Pak přišla společnost a nastolila pořádek.

Zapálil si cigaretu a prohlížel věž, kterou teď viděl vyrůstat z mnohem větší blízkosti zpoza zdí obehnaného komplexu. Nehybnost celé scenérie spolu s bezduchostí domnělých očí na věži působily až morbidně. O pahorek se dělily ještě další stavby, bylo vidět jejich střechy z prejzových tašek. Ale ta věž vypadala ve své výlučnosti a s prázdnýma skleněnýma očima osaměle a mrtvě.

Silnice Anza Road se objevila o další půl míle dále. Bosch odbočil vpravo. Úzká vinutá cesta se propadala a zase zvedala dokola po úbočí pahorku. Vpravo se otvíral pohled do nížiny na úrodnou pánev. Pak odbočil vlevo na silnici označenou jako Kojoti stezka. Zakrátko už míjel obrovské haciendy na rozlehlých lánech země. Zdi, které obklopovaly téměř každý pozemek, většinou dovolovaly zahlédnout jen vyšší poschodí.

Kojoti stezka končila smyčkou kolem prastarého dubu, jehož větve by ji v létě celou zastínily. A na konci cesty – Castillo de los Ojos.

Ze strany od silnice jej kromě věže celý chránila dva a půl metru vysoká kamenná zeď. Více se dalo zahlédnout jedině skrz černou bránu z kovaného železa. Bosch zajel na příjezdovou cestu a k bráně, zamčené na těžký ocelový řetěz se zámkem. Vystoupil a mříží viděl prázdné parkoviště před domem. Závěsy byly na všech průčelních oknech zatažené.

Vedle brány na zdi našel poštovní schránku a domovní telefon. Zmáčkl zvonek, ale odpověď žádná. Stejně by nevěděl, co říct, kdyby se někdo ozval. Otevřel schránku, ale taky byla prázdná.

Nechal auto stát, kde bylo, a vydal se Kojoti stezkou kousek zpátky k nejbližším domu, jednomu z mála, který neměl dokola zed. Místo ní tam stál plaňkový plot a u brány interkom. Zazvonil a odpověď tentokrát přišla.

„Ano?“ zeptal se ženský hlas.

„Ano, madam, tady policie. Jen jsem chtěl, zda bych vám mohl položit pár otázek o sousedním domě.“

„Který myslíte?“

Hlas zněl velmi stařecky.

„Hrad.“

„Tam nikdo nebydlí. Pan Moore už před nějakým časem zemřel.“

„Já vím, madam. Mohl bych si s vámi, prosím, na chvíli pohovořit uvnitř? Mohu se vám prokázat.“

Chvíli trvalo, než se z mluvítka ozvalo: „Dobrá tedy.“ Bzučák odemkl bránu.

Žena chtěla vidět odznak skrze malá okénka ve dveřích. Harry ji viděl – bělovlasou, vetchou, namáhající si zrak z pojízdného křesla. Nakonec otevřela.

„Proč posílají policistu z Los Angeles?“

„Madam, já pracuji na jednom případě v Los Angeles. Týká se muže, který žil na hradě. Kdysi dávno, jako chlapec.“

Podívala se na něj přivřenýma očima, jako by se snažila prohlédnout skrz paměť.

„Mluvíte o Calexiku Moorovi?“

„Ano. Vy ho znáte?“

„Je raněný?“

Bosch zaváhal a řekl: „Obávám se, že už nežije.“

„Stalo se mu to… tam, v Los Angeles?“

„Ano. Sloužil u policie. Myslím, že to nějak souviselo s jeho životem tady. Proto jsem sem přijel. Vlastně ani nevím, na co se mám ptát… Nežil tady dlouho, ale vy si ho pamatujete?“

„Dlouho tu sice nepobyl, ale to neznamená, že bych ho od té doby neviděla. Naopak, celá léta se tu pravidelně objevoval. Jezdil na motorce nebo autem a vždycky, když přijel, seděl u cesty a díval se na ten dům. Jednou jsem poslala Martu, aby mu zanesla sendvič a sodovku.“

Domyslel si, že Marta bude služebná, jak bylo v těchto sídlech obvyklé.

„Jenom se díval a vzpomínal, aspoň si to myslím,“ pokračovala žena. „Hrozná věc, co mu Cecil provedl. Asi za to teď platí.“

„Co strašného to bylo?“

„Poslat hocha i s matkou pryč takovým způsobem! Myslím, že od té doby už s tím klukem ani se ženou nikdy ani nepromluvil. Ale toho chlapce jsem vídávala, dokonce i jako muže, jak se vrací a pozoruje ten dům. Mezi lidmi tady se povídá, že proto Cecil postavil kolem tu zeď. Je to už dvacet let. Prý se nechtěl dívat na Calexika, jak sedí na ulici. To byl celý on. Nelíbí se mu, co se děje pod okny, postaví si zeď. Stejně jsem ale mladého Cala sem tam vídala. Jednou jsem mu sama donesla něco studeného k pití. To jsem ještě nebyla odkázaná na tohle křeslo. Seděl v autě a já se zeptala, proč sem pořád jezdí. A on jenom řekl: „Teto Mary, já rád vzpomínám.“ Tak to povídal.“

„Teto Mary?“

„Ano. Myslela jsem, že proto jste přišel ke mně. Můj Anderson a Cecil byli bratři, pokoj jejich duším.“

Bosch přikývl a s úctou pár vteřin počkal s další otázkou.

„Ten pán v muzeu dole ve městě mi říkal, že neměl děti.“

„Jistěže. Cecil to před veřejností tajil. Obrovské tajemství! Nechtěl poskvrnit jméno společnosti.“

„Calexikova matka byla služebná?“

„Ano. Ona – ale vypadá to, jako byste to všechno už znal.“

„Jen pár střípků. K čemu tam došlo? Proč ji poslal i s chlapcem pryč?“

Chvíli se odmlčela, jako by si skládala příběh starý přes třicet let.

„Když otěhotněla, žila tady – udělal jí to on – a taky tu porodila. Potom, asi o čtyři pět let později zjistil, že mu lhala. Jednoho dne ji nechal svými lidmi sledovat na druhou stranu, když jela za matkou do Mexicali. Žádnou matku tam neměla – zato manžela a dalšího syna, staršího než Calexico. A tak je vyhnal. Svou vlastní krev!“

Bosch se dlouze zamyslel. Žena hleděla nepřítomným pohledem do minulosti.

„Kdy jste viděla Calexika naposled?“

„Počkejte, no, to už musí být pár let. Nakonec sem přestal jezdit.“

„Myslíte, že se dozvěděl o otcově smrti?“

„Na pohřbu nebyl. Ale já mu to nemám za zlé.“

„Slyšel jsem, že Cecil Moore přenechal dům městu.“

„Ano, zemřel v osamění a všechno odkázal radnici. Calexikovi ani žádné z bývalých žen a milenek nenechal nic. Byl to zlý člověk až do smrti. Město s domem samozřejmě nic nenadělalo. Je příliš velký a nákladný na udržování. Už nevzkvétá jako kdysi a něco takového si město nemůže dovolit. Uvažovalo se, že by z toho udělali muzeum místní historie. Ale ta by nestačila zaplnit ani skříň. A tak to radní prodali. Prý utržili přes milion. Snad se na pár let dostanou z deficitu.“

„Kdo to koupil?“

„Nevím. Ale stejně se tam nikdy nenastěhoval. Občas sem chodí kastelán. Minulý týden se tam svítilo. Ale jinak ne, co já vím, nikdo tam nepřišel. Musí to být investice. Nevím do čeho. Tady už nic není.“

„Ještě poslední otázku. Když se sem Cal jezdil dívat, měl někdy někoho s sebou?“

„Vždycky sám. Ten ubohý chlapec tam vždycky vysedával samotný.“

Cestou zpátky do města Bosch uvažoval o Moorových osamělých hlídkách před otcovým domem. Toužil po domě svého mládí, nebo po otci, který ho vyhnal, uvažoval Bosch. Možná po obojím.

Harryho myšlenkami se přehnal obraz krátkého setkání s vlastním otcem. Nemocný stařec na smrtelné posteli. Bosch mu odpustil za každou vteřinu, o niž ho obral. Věděl, že to nešlo jinak, nechtěl-li se zbytek života trápit zbytečnou bolestí v srdci.

27

Řada aut na hraničním přechodu směrem do Mexika byla delší a postupovala pomaleji než včera. Bosch si domyslel, že za to mohou býčí zápasy, které přitahovaly lidi z celého okolí. Tradiční způsob trávení nedělního podvečera se těšil stejné popularitě jako zápasy Raiders v L. A.

Když byl skoro na řadě, před sebou jen dvě auta, uvědomil si, že má ještě v pouzdře na zádech zastrčený svůj Smiťh & Wesson. Pozdě něco dělat. Pohraničníkovi řekl prostě „zápasy“ a ten ho mávnutím ruky propustil.

Nad Mexicali se modralo nebe bez jediného mráčku a vzduch příjemně chladil. Příslib toho nejlepšího počasí. Harry měl očekáváním sucho v krku. Vlastně ze dvou důvodů – uvidí rituál býčích zápasů a možná i Zorrilla, muže, jehož jméno a pověst ho v posledních třech dnech obklopovaly tak intenzivně, že se pomalu stával jeho součástí. Chtěl papeže vidět v jeho přirozeném prostředí, mezi býky, mezi jeho lidmi.

Zaparkoval na Náměstí Justice a ze skříňky v palubní desce si vzal pozorovací dalekohled. Aréna stála jen o tři bloky dál, takže asi půjdou pěšky. Na vrátnici se prokázal služebním odznakem a byl vpuštěn. Aguilu našel samotného za stolem v kanceláři mužstva, před sebou měl několik ručně psaných hlášení.

„Dostal jste lístky?“

„Ano. Máme kóji na slunečné straně, což nebude problém, protože do lóží moc nesvítí.“

„Je to blízko k papežovi?“

„Skoro přímo naproti, pokud tam bude.“

„No jasně. Uvidíme. Jste hotový?“

„Ano, uzavřel jsem hlášení o Fernalu Gutierrezi-Llosovi – do obvinění podezřelých.“

„K němuž tady zřejmě nikdy nedojde.“

„Přesně tak. Myslím, že bychom měli jít.“

Bosch pozvedl dalekohled.

„Já jsem připraven.“

„Budeme tak blízko, že ho ani nevyužijete.“

„Nemám ho na koukání na býky.“

Cestou směrem k aréně se postupně začlenili do proudu lidí směřujících za týmž cílem. Mnozí si nesli malé, čtvercové polštářky na sednutí. Minuli pár dětí, které jich měly plné náruče a prodávaly je po dolaru za kus.

Za branou sešli po betonových schodech do podzemí, kde Aguila ukázal lístky uvaděči. Ten je vedl křivolakou chodbou podobnou katakombám, probíhající po obvodu ringu. Po levé ruce míjeli číslované dřevěné dveře. Průvodce jim konečně otevřel sedmičku a ocitli se v buňce ne větší než vězeňská cela. Podlaha, stěny i podhled, vše ze surového, nenatřeného betonu. Klenutý strop se směrem ke kolbišti skláněl k dva metry širokému průhledu ven. Dívali se přímo na vnější ring, kde stáli a čekali matadoři, toreadoři a další účastníci zápasů. Bosch vnímal pach – směsici koňského a býčího potu a krve. O zadní stěnu stálo opřených šest kovových skládacích židlí. Aguila poděkoval uvaděči, zavřel, zamkl dveře a každý si rozložil jednu.

„Připadám si jak v kulometném hnízdě,“ poznamenal Bosch při pohledu na ostatní lóže kolem ringu skrz úzký otvor. Zorrilla neviděl.

„Co je to kulometné hnízdo?“

„Ale nic,“ odpověděl Harry, který si současně uvědomil, že stejně nikdy v žádném nebyl. „Jako vězeňská cela.“

„Možná,“ odpověděl Aguila.

Bosch si uvědomil, že ho možná urazil. Vždyť měli ta nejlepší místa na stadionu!

„Carlosi, je to skvělé. Odtud uvidíme úplně všechno.“

Betonovou buňkou se všechno rozléhalo a kromě pachů z ringu se sem nesla pronikavá vůně piva. Jak se plnila horní patra ochozů, místnůstka zněla ozvěnou tisíců kroků. Odkudsi z výšky hrála kapela. Bosch vyhlédl a viděl, že nastalo představování toreadorů. Cítil narůstající vzrušení davu. Jak se matadoři klaněli, hlasité jásání gradovalo.

„Můžu tady kouřit, že?“ zeptal se Bosch.

„Ano,“ odpověděl Aguila a vstal. „Cervesa?“

„Kdyby tak měli Tecate…“

. „Určitě. Zamkněte se. Já potom zaklepu.“

Aguila přikývl a odešel. Harry zamkl a napadlo ho, jestli je to pro vlastní bezpečnost, nebo aby se dovnitř nedostali nezvaní diváci. Když zůstal sám, uvědomil si, že se v prostředí připomínajícím pevnost necítí bezpečně. Přece jen to nebylo jako v kulometném hnízdě.

Přiložil si k očím dalekohled a prohlížel si ostatní lóže na protější straně ringu. Většina z nich zůstávala prázdná. V obsazených nenacházel nikoho, kdo by odpovídal jeho představě Zorrilla. V mnohých boxech si všiml zvláštního vybavení – poliček s pitím, nástěnných koberců, polstrovaných židlí. Stíněné lóže pravidelných návštěvníků. Ozvalo se zaklepání a Bosch vpustil Aguilu s pivem. Představení začalo.

První dva zápasy proběhly nudně a bez nápadu. Podle Mexičana neměly spád. Když ani po poslední ráně mečem do šíje býci nepadli, aréna matadory rozhořčeně vypískala. Boj se potom krvavě vlekl a měl pramálo společného s uměním či zkouškou statečnosti.

Při třetím zápase ochozy ožily a celá lóže duněla. Býk černý jako noc s bělavým ‚Z‘ vypáleným na zadku prudce napadl z boku koně jednoho z pikadorů. Obrovskou silou přehrnul polstrovaný koňský přehoz jezdci přes stehno. Ten celou vahou zabodl zahrocené kopí do býčího hřbetu, čímž však zvíře ještě více rozvzteklil. S novou silou se vzmohlo k dalšímu výpadu proti koni. Celé se to odehrávalo jen deset metrů od lóže, Bosch si boj přesto ještě přibližoval dalekohledem. Jako ve zpomaleném filmu viděl, jak se kůň vzpíná proti přitaženým otěžím a pikador padá do prachu ringu. Býk však útočil dál a s koňskou čabrakou napíchnutou na rohy shodil koně na jezdce.

Davy vřely divokým skandováním. Ring zaplavili bartderilleros, kteří se máváním mulet snažili odlákat pozornost býka od padlého koně s jezdcem. Jiní pomáhali vstát pikadorovi, který pak už sám kulhal k vratům, přičemž odmítal pomocné ruce. V obličeji byl lesklý potem a zrudlý hanbou a výsměchem ochozů. S dalekohledem na očích měl Bosch pocit, jako by stál muži hned po boku. Shora přiletěl polštářek a svezl se pikadorovi po zádech. Ten se ani nepodíval, aby na sebe nepřivolal smršť dalších.

Býk si získal přízeň davu, který mu pár minut nato vzdal uctivý poslední hold, když matador zabodl meč hluboko do šíje, zvířeti se podlomily přední běhy a celá obrovská váha se svalila do prachu. Do arény okamžitě vběhl toreador, muž starší než všichni ostatní hráči, a krátkou dýkou bodl býka do míchy. Okamžitá smrt po dlouhém trýznění. Pak otřel krev z nože o černou srst. Dýku zasunul do pouzdra připnutého k vestě a odcházel.

Do ringu přivedli muly v postroji, býkovi obtočili kolem rohů lano a protáhli tělo dokola kolem ringu a pryč. Odněkud shora se snesla rudá růže a odrazila se od těla, které v hlíně ringu plužilo plochou stopu.

Harry pozoroval muže s dýkou. Zdálo se, že jeho role spočívá výhradně v zasazování poslední rány z milosti. Nedokázal posoudit, zda jde o akt milosrdenství, či jen další krutost. Muž už byl starší, černé vlasy prokvetlé šedinami, na tváří unavený, apatický výraz. Bezduché oči v obličeji z ošlehaného hnědého kamene. Bosch si vzpomněl na muže se třemi slzami na líci, na Arpise. Jak se asi tvářil, když dusil Porterův dech, když přikládal pušku k hlavě Moorovi a mačkal spoušť?

„Ten býk byl velmi statečný a krásný,“ poznamenal Aguila. Během prvních tří zápasů toho moc nenamluvil. Leda klasifikoval výkony matadorů jako zkušené nebo mizerné nebo lajdácké, dobré či špatné.

„Myslím, že Zorrillo by byl velmi hrdý,“ řekl Bosch, „kdyby to viděl.“

Skutečně, boss se neukázal. Harry kontroloval box, na který mu ukázal Aguila. Zůstával prázdný. Teď, když zbýval poslední zápas, už to vypadalo, že chovatel býků dnes nepřijde.

„Chcete jít, Harry?“

„Ne, rád bych se díval.“

„Dobře, tenhle match bude nejlepší a opravdu umělecký. Silvestři je nejlepší matador v celém Mexicali. Ještě pivo?“

„Jo. Vezmu si tohle. A co budete…“

„Ne. To je moje povinnost. Aspoň malá splátka za pozvání.“

„Jak chcete,“ souhlasil Bosch.

„Zamkněte se.“

Poslechl a podíval se na vstupenku s vytištěnými jmény zápasníků. Cristobal Silvestři, podle Carlose nejzkušenější a nejstatečnější matador, jakého kdy viděl. Dav se rozhučel ovacemi, když do ringu vsupěl další černý obr postavit se poslům své smrti. Toreadoři kolem něj začali kroužit se zelenými a modrými muletami, které rozvírali jako květy. Bosche ohromovala obřadnost a pohanství býčích zápasů, včetně těch nevydařených. Tohle nemůže být sport. Spíše něco jako zkouška zručnosti, udatnosti a rozhodnosti. Kdyby měl možnost, určitě by se do arény vracel častěji, aby toho mohl být svědkem.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Bosch vstal, aby pustil Aguilu dovnitř. Když otevřel, stáli venku dva muži. Jednoho z nich nepoznával, druhého ano, i když chvíli trvalo, než si ho dokázal zařadit jako Grenu, kapitána z oddělení vyšetřování. Moc přes ně neviděl, ale Aguila tam zřejmě nebyl.

„Seňor Bosch, můžeme dál?“

Harry ustoupil stranou, ale vešel jen Grena. Druhý muž se otočil zády jako stráž u dveří. Kapitán zavřel a zamkl.

„Aby nás nikdo nerušil, že ano?“ řekl a rozhlédl se po místnosti. Trvalo mu to, jako by přehlížel baseballové hřiště, které si zaslouží důkladného prověření přítomnosti dalších osob.

„Mám ve zvyku přicházet na poslední zápas, zvlášť když je v ringu Silvestři. Velký šampión. Doufám, že se vám bude líbit.“

Bosch přikývl a mimochodem vyhlédl ven. Býk stále ještě živě běhal ringem, zatímco toreadoři uhýbali a čekali, až zpomalí.

„Co Carlos Aguila, odešel?“

„Cervesa, což, kapitáne, nejspíš víte. Tak mi povězte, která bije.“

„Která bije? Co tím myslíte?“

„Ptám se, co si přejete, kapitáne. Proč jste přišel sem?“

„Ach tak, chcete sledovat naši skromnou podívanou a nepřejete si být vyrušován pracovními záležitostmi. Myslím, že se říká ‚k věci‘, že?“

„Jo, to je přesný.“

Ozvaly se ovace a oba muži vyhlédli do ringu. Vstoupil Silvestři a začal býka pronásledovat. Byl v lesklém, bílozlatém úboru a vykračoval si s královskou grácií, vzpřímená záda a hlavu s upřeným, zkoumavým pohledem skloněnou k protivníku. Býk stále ještě podnikal odhodlané výpady. Modré a žluté banderilly, kterými měl naskrz probodanou šíji, se míhaly vzduchem.

Bosch obrátil pozornost ke Grenovi. Policejní kapitán měl na sobě černou bundu z jemné kůže. Pravá manžeta napůl zakrývala rolexky.

„Mým cílem je zjistit, co tady děláte vy, seňore Boschi. Na býčí zápasy jste sem nepřijel. Proč zde tedy jste? Slyšel jsem, že identifikace Gutierreze-Llosy je provedena. Proč jste tedy zůstal? Proč svévolně zatěžujete Carióse Aguilu?“

Harry neměl v úmyslu cokoli tomuhle policajtovi vykládat, zároveň ale nechtěl ohrozit dočasného parťáka. Ten tu bude muset zůstat, až se Bosch vrátí domů.

„Ráno odjíždím. Práci tu mám hotovou.“

„Pak byste měl odjet dnes večer, ne? Bez zbytečných odkladů.“

„Možná.“

Grena přikývl.

„Víte, dostal jsem dotaz od nadporučíka Poundse z policie Los Angeles. Velmi potřebuje, abyste se vrátil. Požádal mne, abych vám to osobně vyřídil. Pročpak?“

Bosch se na něho podíval a zavrtěl hlavou.

„Nevím. Budete se muset zeptat jeho.“

Nastalo dlouhé ticho, během nějž dění v ringu znovu přitáhlo Grenovu pozornost. Bosch se zadíval stejným směrem, právě včas, aby zahlédl, jak Silvestři pomocí své mulety elegantně odvedl býka bokem.

Grena se na Harryho dlouze zadíval a usmíval se způsobem, jakým by Ted Bundy oslňoval dívky na koleji.

„Víte něco o umění mulety?“

Bosch neodpovídal. Dívali se jeden na druhého, na kapitánově tmavé tváři stále hrál slabý úsměv.

„El arte de la muleta,,“ řekl konečně Grena, „je klam, umění přežít. Matador ji používá, aby přelstil smrt, aby ji nasměroval tam, kde nestojí on. Potřebuje k tomu statečnost. Vydává sám sebe všanc smrtícím rohům. Čím víc se smrt přiblíží, tím je statečnější. Nikdy ani na chvíli nesmí dát najevo strach. To by znamenalo prohrát, zemřít. V tom spočívá to umění, příteli.“

Pokýval hlavou, zatímco Bosch se na něj jen díval.

Grena se s širokým úsměvem obrátil ke dveřím a otevřel si. Druhý muž tam ještě stál. Když se obrátil, aby za sebou zavřel, rozloučil se: „Šťastnou cestu, detektive. Dnes večer, že?“

Harry neříkal nic a dveře se zavřely. Chvíli tam seděl a za jásání arény sledoval dění v ringu. Silvestři uprostřed pole poklekl na jedno koleno a lákal býka k útoku. Stoicky setrvával v postoji, dokud se zvíře těsně nepřiblížilo. Nato hladkým pohybem odsunul muletu mimo své tělo. Býk se přehnal jen o pár centimetrů vedle, ani se jej nedotkl. Bylo to nádherné a ze stadionu se vzedmula vlna ovací. Nezamčené dveře se otevřely a vstoupil Aguila.

„Co chtěl velitel?“

Bosch neodpovídal. Nasadil si dalekohled a zkontroloval Zorrillovu lóži. Papež tam nebyl. Pohled z jeho lóže opětoval s týmž neparným úsměvem kapitán Grena.

Silvestři skolil býka jediným bodnutím meče, jehož ostří proniklo hluboko mezi lopatkami až do srdce. Okamžitá smrt. Harry pohlédl na muže s dýkou a zdálo se mu, že v jeho ztvrdlé tváři čte zklamání. Jeho práce nebylo zapotřebí.

Vypukly ohlušující ovace k poctě Silvestriho mistrovského úderu. Matador obcházel ring dokola a zdviženýma rukama přijímal neutuchající potlesk. Na plochu pršely růže, polštářky, dámské lodičky na jehlových podpatcích. Vítěz vším tím pochlebováním jen zářil. Nesmírný hlomoz dokonce na chvíli přehlušil operátor, než Harry zaregistroval, že ho někdo volá.

28

Bylo devět, když Bosch s Aguilou odbočili z Avenidy Cristobal Colon na okruh, který obepínal mezinárodní letiště Rodolfa Sancheze Taboady. Vozovka míjela pár obstarožních hangárů a po nich seskupení novějších staveb. Jedna z nich měla nápis Aero Carga. Obrovská vrata mezi pilíři byla pootevřená na pár stop a zevnitř otvorem vycházelo světlo. Mířili právě sem, k frontovému postavení DEA. Bosch přistavil auto na parkovišti před budovou k několika dalším vozům, většinou s kalifornskými značkami, jak si všiml.

Jakmile vystoupil z caprice, přistoupila k němu čtveřice maníků v modrých igelitových větrovkách. Prokázal se odznakem a byl schválen podle seznamu, který měl jeden z nich na podložce s sebou.

„A vy?“ zeptal se kontrolor s papírem Aguily.

„Jde se mnou,“ řekl Bosch.

„Vás tady máme sólo, detektive Boschi. Tohle bude problém.“

„Myslím, že jsem zapomněl udělat rezervaci pro svou milenku,“ odpověděl Bosch.

„To nebylo moc vtipné, detektive.“

„Samozřejmě že ne. Ale tohle je můj parťák, který zůstane se mnou.“

Kontrolor se tvářil zoufale. Byl to Anglosas s brunátnou pokožkou a vlasy sluncem téměř vybělenými. Vypadal, že na hranici slouží už hodně dlouho. Obrátil se zpátky k hangáru, jako by doufal, že odtamtud přijde pokyn, co s tím. Na zádech měl přes větrovku velkými žlutými písmeny napsáno DEA.

„Raději přiveďte Ramose,“ poradil Harry. „Pokud mého parťáka pošlete pryč, já jdu taky. A kde potom bude utajení operace?“

Podíval se na Aguilu, jenž ztuhle stál obklopený ostatními třemi agenty, kteří vypadali jako vyhazovači připravení vyšoupnout rušitele z klubu na Sunsetu.

„Uvažujte přece,“ přemlouval dále, „pokud to někdo dotáhne až sem, tak už musí doběhnout až do konce. Jinak ho vyhodíte z kola ven, aniž za to může. Běžte se zeptat Ramose.“

Kontrolor ještě váhal. Potom všem zavelel, ať jsou zticha a vytáhl z kapsy vysílačku. Volal někomu, koho oslovoval vedoucí štábu a kdo byl asi uvnitř. Pak nastalo chvíli ticho. Bosch pohlédl na Aguilu, a když se jejich oči střetly, zamrkal. Nato se vynořil Ramos s Corvem, agentem z Los Angeles, a rychlým krokem kráčeli ke skupince.

„Co je to za blbej nápad, Boschi?“ spustil Ramos už z dálky. „Víš, cos proved? Ohrozils celou tuhle zatracenou operaci. Dal jsem ti výslovný pokyn…“

„Je to můj parťák na tomhle případu. Ví všechno, co já. Děláme na tom spolu. Jestli ho nebereš, jdu pryč taky. Jenomže já to vezmu přes hranici a do L. A. Kam se poděje on, to nevím. Jak to půjde dohromady s tvou teorií o důvěře?“

Ve světle od hangáru bylo vidět, jak Ramosovi divoce pulsují krční tepny.

„Hele,“ pokračoval Bosch, „jestli ho necháš jít, znamená to, že mu důvěřuješ. Potom ho ale klidně můžeš nechat s náma.“

„Běž do prdele!“

Corvo položil Ramosovi ruku na rameno a popošel dopředu.

„Boschi, jestli nám to zkazí, nebo to nějak ohrozí naši operaci, tak to rozhlásím. Víš, co to znamená? Celé L. A. bude vědět, žes tohohle chlápka přivedl ty.“

Máchl rukou nad autem a strážci Aguilu pustili. Měsíc se Corvovi odrážel od kůže a odhaloval jizvu, která mu na pravém líci rozdělovala vous. Kolikrát dneska večer asi bude tenhle agent vyprávět svou historku o bitce na nože, napadlo Bosche.

„A ještě něco,“ vložil se Ramos. „Půjde nahej, protože my máme navíc jenom jednu vestu. Pro tebe, ty vole. Jestli to koupí, tak je to tvoje vina.“

„Jo,“ odpověděl, „je mi to jasný. Ať se stane, co chce, je to na mě. Chápu. Já mám vestu v autě. On dostane tu vaši a já mám radši tu svou.“

„Rozkaz je ve dvacet dva nula nula,“ řekl ještě Ramos cestou k hangáru.

Corvo ho následoval a Bosch s Aguilou zůstávali o pár kroků pozadu. Ostatní agenti uzavírali skupinu. Uvnitř obřího hangáru dřepěly v jednom sektoru vedle sebe tři černé helikoptéry. Kolem nich se pohybovalo pár dalších mužů, většinou v černých parašutistických kombinézách, a popíjeli kafe. Dva z trojice strojů byly široké osobní vrtulníky, v nichž Bosch poznal typ UH-lNs, zvané hueye. Typické pleskání rotorů pro něj navždy mělo příchuť Vietnamu. Třetí letoun vypadal drobnější a štíhlejší, konstruovaný spíše pro civilní účely, novináře nebo policii, ale proměněný na létající zbrojnici. Na pravé straně kabiny Harry rozpoznal kulometnou věž. Pod břichem visela další sada zařízení včetně reflektoru a kamery pro noční vidění. Černé kombinézy loupaly z ocasu bílá písmena a číslice. Dělali z helikoptéry naprosto nepoznatelného nočního útočníka.

Bosch viděl přicházet Corva.

„Říkáme mu Lynx,“ prohodil a kývl na nejmenší z trojice strojů. „Nejvíc se uplatňují při operacích v Jižní a Střední Americe. Tenhle jsme si odchytli cestou dolů. Je to na jednu noc. Má úplné vybavení pro noční vidění – infrakameru, zobrazení tepelných schémat. Bude fungovat jako vzdušné velitelské stanoviště.“

Bosch přikývl. Přístroje ho nefascinovaly tak jako Corva. Supervizor DEA budil dojem ještě většího oživení než na schůzce v Kódu 7. Černýma očima skenoval celý hangár a všechno intenzivně vnímal. Práce v terénu mu musela chybět. Trčel v L. A., zatímco hoši jako Ramos si hráli na válku.

„A tam budeš sedět ty a tvůj parťák,“ oznámil Corvo s kývnutím směrem k Lynxu. „Se mnou, pěkně v pohodlíčku a bezpečí jako pozorovatelé.“

„Tuhle show řídíš ty, nebo Ramos?“

„Já.“

„To doufám.“ Když se podíval na vyzbrojený stroj, napadla mu otázka: „Hele, pověz mi, Corvo, chceme dostat Zornila živého, ne?“

„Přesně tak.“

„Fajn. Takže až ho dostánem, co bude dál? Je to mexický občan a za hranici ho vzít nemůžeš. To ho chceš nechat Mexičanům? Až ho strčí do vězení, tak to tam do měsíce ovládne. Pokud ho vůbec zašijou.“

Na tenhle problém dříve nebo později narazil každý polda v jižní Kalifornii. Mexiko odmítalo vydávat Spojeným státům své občany za zločiny spáchané na jejich území. Byli souzeni doma. Zádrhel spočíval v tom, že největší drogoví dealeři si z pobytů ve věznicích udělali dovolené s hotelovými službami, jak bylo veřejným tajemstvím. Pokud platili, měli k dispozici ženy, drogy, alkohol a další vymoženosti. V jednom případě si odsouzený drogový boss zabral úřad a rezidenci správce věznice v Juarezu. Za toto privilegium zaplatil skutečnému správci sto tisíc dolarů, asi čtyřnásobek ročního příjmu. Z bývalého správce je dneska vězeň.

„Vím, o čem mluvíš,“ odpověděl Corvo. „Ale s tím si nedělej starosti. Pro ten případ máme plán. Ty se starej, abys se svým parťákem nepřišel k úrazu. Raději ho pořádně hlídej. A dej si kafe. Čeká nás dlouhá noc.“

Bosch se připojil k Aguilovi, který stál u pracovního stolu s kávou. Pozdravili se na dálku s agenty pobíhajícími kolem, ale málokdo jim odpověděl. Platili za nedobrovolně pozvané hosty. Ze svého místa viděli na kancelářský trakt oddělený od vlastního hangáru. U stolů tam posedávalo několik Mexičanů v zelených uniformách, krátících si čekání popíjením kávy.

„Milice z Mexico City,“ komentoval Aguila. „To není v celém Mexicali nikdo, komu DEA věří?“

„No, od zítřka budete první.“

Bosch si ke kávě zapálil cigaretu a rozhlédl se po prostoře hangáru.

„Na co myslíte?“ zeptal se Aguily.

„Že papež z Mexicali bude mít dneska v noci budíček.“

„Vypadá to tak.“

Přemístili se od stolku s kávou, aby dali šanci i jiným a opřeli se opodál o přepážku, odkud sledovali přípravy na útok. Vzadu viděli Ramose se skupinou mužů v tlustých černých parašutistických kombinézách. Harry přišel blíže a všiml si, že pod nimi mají i ohnivzdorné obleky. Někteří z nich si roztírali černidlo na boty kolem očí a přetahovali si přes hlavy černé lyžařské kukly. Útvar nasazení proti tajným laboratořím. Nemohli se dočkat, až budou ve vzduchu, až to začne. Adrenalin z nich přímo vyzařoval.

Bylo jich dohromady dvanáct. Z černých kufrů si vytahovali vybavení na noční zásah. Kevlarové helmy a vesty, hlukové dezorientační granáty. Jeden z nich už měl na opasku pověšenou devítimilimetrovou P-226 s nastaveným zásobníkem. Ten jim bude krýt záda, hádal Bosch. Z jednoho kufru čouhala hlaveň dlouhé zbraně. Ramos si toho všiml, sáhl do kufru a přinesl ji k němu. Tvářil se poťouchle.

„Koukni na tu mrchu,“ řekl. „Tyhle vyrábí Colt výhradně pro DEA. R0636. Zmenšená verze standardního samopalu devítky. Chrlí duté subsonické broky ráže jedna sedmačtyřicet. Víš, co takový brouček dokáže? Proletí přes tři těla a ani přitom nezpomalí.

Má to tlumič s potlačeným pásmem. To znamená žádný blesky z hlavně. Tihle hoši jsou hotové skákající laboratoře. Normálně když vystřelíš a ve vzduchu je éter, tak to od záblesku chytí. Rána a skončíš o dva bloky dál. Ale s tímhle ne, žádnej záblesk. Nádhera. Škoda, že mně na dnešní noc jeden nepůjčej.“

Ramos držel zbraň s dychtivým pohledem jako matka první dítě.

„Tys byl ve Vietnamu, že?“ zeptal se Ramos.

Bosch beze slova přikývl.

„Věděl jsem to. Nějak je to vidět. Vždycky to poznám.“

Vrátil dělo majiteli a podivně se přitom usmíval. „Na Vietnam jsem byl moc mladej a na Irák moc starej. Zasraná smůla!“

Rozkaz před útokem začal až o půl jedenácté. Ramos a Corvo shromáždili všechny agenty, policisty z milicí, Bosche a Aguilu před velkou tabulí s nalepeným zvětšeným leteckým snímkem Zorrillova ranče. Byly na něm vidět velké plochy otevřených, nevyužívaných lánů. Prostor byl papežovým bezpečím. Na západ od jeho pozemků se zvedalo pohoří Cucapah, přirozená hranice, zatímco na ostatních stranách si vytvořil nárazníková pásma z tisíců akrů krytých křovinatým porostem.

Instruktáž vedli Ramos a Corvo. První z nich metrem místo ukazovátka vymezil hranice ranče a jeho obytnou část – komplex sestávající z haciendy, budovy ranče a sousední stavby na způsob bunkru. Pak ukázal chovné výběhy a stodoly vzdálené od obytného sektoru asi míli u okraje přiléhajícího k silnici Val Verde. Na opačné straně cesty poukázal i na budovy EnviroBreedu.

Potom Ramos vyvěsil jiný zvětšený záběr, tentokrát podrobnější pohled asi na čtvrtinu ranče od obytné části přes výběhy, až po areál EnviroBreedu. Byl natolik detailní, že umožňoval rozeznat drobné postavy na střeše bunkru. V křoví za budovami se od světle hnědé a zelené země odráželi další tmaví tvorové – býci. Který z nich jé asi El Temblar, napadlo Boschovi. Jeden z mužů milice překládal instruktáž pro skupinu shromážděných gardistů.

„Tak, tyhle fotky jsou staré asi třicet hodin,“ pokračoval Ramos. „Požádali jsme NASA o jeden přelet s U třicet čtverkou. Udělali nám taky pásovou tepelnou rezonanci a tady to začíná být zajímavé. Červená barva označuje nejteplejší místa.“

Vedle předchozího snímku připnul nový. Počítačový grafický výstup s červenými čtverečky – budovami – na pozadí modré a zelené. Mimo velké čtverce byly po ploše roztroušeny drobné červené tečky, Bosch předpokládal, že jsou to býci.

„Tyto snímky byly pořízeny včera v přesně stejnou chvíli,“ vysvětloval Ramos. „Porovnáním grafiky a skutečné fotografie zjistíme určité anomálie. Čtverce se kryjí s budovami a tečky s býky.“

Pravítkem ukazoval totožné objekty na obou zvětšených snímcích. Grafický výstup ale vykazoval více bodů než snímek býků, všiml si Bosch.

„Tyto značky neodpovídají zvířatům na fotografii,“ řekl Ramos, „ale kryjí se s krmelci.“

S Corvovou pomocí pověsili další dvě zvětšeniny, zatím nejpodrobnější. Zde se dala rozeznat i plechová střecha na malé stodole. Poblíž stál malý býček. Na grafickém výtisku byly on i budova jasně červené.

„Jde v podstatě o malé přístřešky, které chrání seno a krmivo před deštěm. Podle kolegů z NASA budou vysílat určité reziduální teplo, které naše rezonanční snímky zachytí. Ale v žádném případě ne to, co vidíme tady. Domníváme se tedy, že ty krmelce jsou krytí. Ve skutečnosti slouží jako větrací průduchy podzemního komplexu. Podle nás se někde v budovách obydlené části nachází vchod, který vede sem do těch podzemních laboratoří.“

Nechal posluchačům chvíli na zažití slyšeného. Nikdo se na nic neptal.

„Dále,“ pokračoval, „existuje…, máme informaci z důvěrného zdroje, že je zde vybudován systém tunelů. Pravděpodobně spojuje chovné středisko s tímto komplexem zde – s firmou jménem EnviroBreed. To Zorrillovi umožnilo obelstít naše pozorovatele, přičemž navíc zřejmě slouží jako jeden z prostředků převozu produktů z ranče přes hranici.“

Ramos pokračoval v líčení podrobností útoku. Podle plánu měl začít o půlnoci. Mexické milice sehrají dvojí roli. K bráně ranče vyšlou po štěrkové příjezdové cestě jedno neoznačené vozidlo, které pojede nebezpečně, jako by ho řídil opilý. Pomocí této léčky zajmou tři gardisté, kteří v něm pojedou, dvoučlennou stráž na bráně. Polovina ze zbývajících členů milice se nato vydá rančem k obydlené části a druhá zatím pojede k areálu EnviroBreedu, který obklíčí a vyčká dalšího vývoje události na ranči.

„Úspěch operace do značné míry závisí na tom, aby dva muži na bráně byli zajati dříve, než stačí varovat obyvatele,“ vysvětloval Corvo, který převzal slovo. „Pokud se to nepodaří, přijdeme o moment překvapení.“

Jakmile se rozběhne pozemní útok, přiletí tři družstva výsadkářů. Transportní letouny přistanou na severní a východní straně obydlené části a vysadí ÚNTL. Útvar pak provede první obsazení všech objektů. Třetí helikoptéra – Lynx – zůstane ve vzduchu a bude sloužit jako velitelské stanoviště.

Ramos nakonec dodal, že na ranči jsou dva rovery s dvoučlennými mobilními hlídkami. Nemájí pevně stanovené trasy ani časy, takže se je nepodaří zjistit, dokud útok nezačne.

„Jsou to divoké karty,“ pokračoval, „proto máme mobilní velení. Dají nám vědět, jakmile se džípy objeví, nebo je Lynx přímo vyřadí.“

Ramos přecházel před nástěnkou sem a tam, přičemž pohupoval pravítkem. Bosch viděl, jak se mu líbí, že může něco řídit. Snad mu to nahradilo Vietnam či Irák.

„Tak jo, pánové, ještě tady mám pár dalších věcí,“ pokračoval a připíchl na nástěnku další fotku. „Naším cílem je ranč. Máme povolení k prohlídce na drogy. Jestli najdeme výrobní zařízení, jsme zlatí. Jestli najdeme narkotika, jsme zlatí. Ale hlavně chceme tady toho muže.“

Ukázal na zvětšeninu policejního snímku ze záznamů, který si Bosch prohlížel ráno.

„To je náš člověk,“ vysvětloval, „Humberto Zorrillo, papež z Mexicali. Jestli ho nedostanem, je celá tahle operace v háji. On je mozek toho celýho. Po něm jdeme především.

Možná vás bude zajímat, že kromě aktivit souvisejících s narkotiky je taky podezřelý z vraždy dvou policistů v L. A., a to nemluvím o několika dalších obětech, které se přibližně za poslední měsíc našly tamtéž. Tento muž o ničem nepřemýšlí dvakrát. Pokud to nevyřídí sám, má řadu dalších lidí, co pro něj pracují a rádi to udělají za něj. Je nebezpečný. Každého, koho na ranči potkáme, je třeba považovat za ozbrojeného a nebezpečného. Dotazy?“

Jeden z gardistů se něco zeptal španělsky.

„Správná otázka,“ odpověděl Ramos. „Máme dva důvody, proč nevtrhneme hnedka do EnviroBreedu. Za prvé, naším cílem je ranč, a kdybychom chtěli obsadit závod i ranč současně, vázalo by nám to příliš mnoho zdrojů na továrnu. Za druhé, podle důvěrného zdroje by tunel na této straně mohl být technicky zabezpečený. Prostě past. To nechceme riskovat. Dovnitř vnikneme po zemi nebo tunelem, až budeme mít zajištěný ranč.“

Čekal na další otázky, ale žádné nebyly. Muži před ním už netrpělivě přešlapovali, okousávali si nehty nebo si cvrnkali palci do kolen. Adrenalinová horečka začínala působit naplno. Tohle Bosch už viděl, ve Vietnamu i potom. K narůstajícímu vzrušení, které sám cítil, proto přistupoval s nepříjemným strachem.

„Takže!“ křikl Ramos. „Za hodinu ať jste všichni připravení ťip ťop. O půlnoci tam vpadnem.“

Shromáždění se rozešlo, od mladších agentů sem tam zaznělo puberťácké juchání. Bosch přišel k Ramosovi, který sundával z desky snímky.

„Tohle docela vypadalo jako plán, člověče.“

„Jo. Jenom doufám, že se to aspoň přibližně vyvrbí, jak jsme říkali. Nikdy to nevyjde úplně přesně.“

„Jasný. Corvo mi říkal, že máte v zásobě ještě jeden – jak dostat Zorrilla přes čáru.“

„Jo, něco jsme splácali.“

„Povíš mi to?“

Obrátil se od nástěnky se všemi snímky pěkně srovnanými v ruce.

Jo, povím. Bude se ti to líbit, protože ho dostánem rovnou do L. A. před soud kvůli těm tvým mrtvolám. Proběhne to tak, že až toho strejdu chytíme, bude klást odpor při zatýkání a zraní se. Pravděpodobně na obličeji, což bude vypadat vážněji, než jak se dodatečně zjistí. My ale budeme trvat na okamžitém lékařském ošetření. DEA nabídne pro převoz helikoptéru, velitel milice vděčně přijme. Ale pilot se splete a zamění světla nemocnice u Památníku císařství na opačné straně hranice s Všeobecnou klinikou v Mexicali. V momentě, kdy helikoptéra přistane ve špatné nemocnici a on vystoupí na špatné straně hranic, bude podléhat zatčení a americké justici. Pro něj dost drsná změna. No a pilotovi možná budeme muset dát do papírů napomenutí.“

Ramosovi už zase na tváří hrál ten potutelný úsměv. Zamžikal na Bosche a odešel.

29

Lynx křižoval nad světelným kobercem Mexicali směrem k pohoří Cucapah na jihozápadě. Letělo se v něm pohodlněji a tišeji, než si Bosch pamatoval z Vietnamu či ze snů, které mu potom nedávaly pokoji

Seděl vzadu uhnízděný u levého zadního okna. Noční chlad pronikal dovnitř asi nějakým větracím průduchem. Aguila zabíral Vedlejší sedadlo. Přední kabina patřila Corvovi s pilotem. Agent z Los Angeles byl velitel a měl na starosti spojení a řízení přepadení ranče. Ramos, který se hlásil šifrou Země 1, velel dole. Při pohledu dopředu se z Boschova úhlu od průzoru Corvovy helmy slabě odrážely zeleně světélkující palubní přístroje.

Elektronické pupeční šňůry napojovaly přilby všech čtyř členů osádky stroje na centrální konzolu. Umožňovaly jim komunikaci se zemí, mezi sebou na palubě a noční vidění.

Po patnácti minutách letu světla oken dole prořídla. Ve tmě teď Harry rozeznával siluety další helikoptéry vzdálené asi sto metrů vlevo. Třetí černý stroj letěl nejspíš na opačné straně. Dodržovali formaci.

„ETA dvě minuty,“ ozval se do uší pilotův hlas.

Bosch vzal z klína kevlarovou vestu a hodil si ji za záda. Ochrana proti palbě ze země. Aguila se svou vypůjčenou výbavou od DE A naložil stejně.

Lynx začal prudce klesat a hlas ve sluchátkách zavelel: „Jdeme na to!“ Bosch si přiklopil hledí pro noční vidění a pozoroval situaci přes jeho čočky. Země pod nimi rychle, ubíhala, nepřetržitý žlutý proud křovin a nic víc. Přeletěli silnici a zatočili. Vrtulník se prudce nahnul do oblouku. Harry zahlédl na silnici stojící osobní auto, pick-up a džíp a několik dalších vozidel vířících za sebou na štěrkové silnici oblaka prachu. Milice pronikla do areálu a uháněla k obytné části. Bitva začala.

„Zdá se, že naši přátelé už mají jednoho strážního džípa,“ ozval se ve sluchátkách Corvův hlas.

„To je deset čtyři,“ zazněla odpověď asi z některé helikoptéry.

Lynx předstihl vozidla milicí. Bosch přes noční optiku sledoval otevřenou cestu. Stroj pokračoval v sestupu a zastavil se asi tak na necelých třech stech metrů. Ve žlutém zorném poli se teď rýsovala hacienda a předek bunkru. Ostatní dvě helikoptéry se jako vážky snesly na přidělené strany budovy. Nato se Lynx mírně zvedl, jako by se vznášel na vzduchovém polštáři.

„Jednička přistála!“ křikl hlas ve sluchátkách.

„Dvojka přistála!“ následoval další.

Z bočních dveří sedícího vrtulníku začali vyskakovat muži v černém. Jedna šestičlenná skupinka zamířila rovnou k průčelí haciendy. Šest mužů ž druhé helikoptéry se rozběhlo k bunkru. Na scénu začaly přijíždět vozy milice. Z helikoptér vybíhali další lidé – Ramos a jeho zadní voj.

Rozměr celé akce připadal Boschovi surrealistický. Žluté zabarvení, drobné figurky – jako ve špatně nasnímaném a sestříhaném filmu.

„Přepínám na pozemní komunikaci,“ oznámil Corvo.

Ve sluchátkách to při změně frekvence cvaklo. Bezprostředně nato se ozvala změť hlasů a těžké oddechování běžících mužů. Potom uslyšeli hlasitou ránu, ale palba by zněla jinak. Byl to beran na rozražení dveří. Éterem se rozezněly panické výkřiky Policia!, DEA! Do toho všeho se vložil Corvův hlas, který v té chvíli působil skoro konejšivě:

„Země jedna, ozvěte se. Co máme? Mluvte s mateřskou lodí.“

Chvíli jenom praskalo a pak odpověděl Ramosův hlas.

„Máme vstupní bod A. Máme… Teď jdu…“

Ztratil se. Bod A označoval haciendu. Podle plánu měl útok směřovat na haciendu a bunkr – bod B – současně.

„Země dva, pronikli jsme do bodu B?“ zeptal se Corvo.

Ticho. Trvalo několik dlouhých okamžiků, než se znovu ozval Ramos.

„Veliteli, teď nemohu říci, co je s bodem B. Cílový tým se přiblížil k místu vniku a…“

Těsně předtím, než zmlknul, Bosch neklamně zaslechl štěkot automatické pušky. Cítil, jak mu krevní řečiště zaplavuje adrenalin. Ale nemohl dělat nic než sedět, poslouchat ztichlou vysílačku a sledovat kalně žlutý displej nočního vidění. Před bunkrem viděl záblesky, které přisuzoval hlavním samopalů. Potom se znovu přihlásil Ramos.

„Máme malér! Máme malér!“

S mírným zakolísáním pilot zvedl helikoptéru výše. Na displeji, který teď zabíral větší výřez z pozemní scenérie, se ukázala celá obydlená část. Bosch zpozoroval postavy na střeše bunkru, jež se pohybovaly k průčelí budovy. Stiskl vypínač na helmě a řekl do mikrofonu: „Corvo, mají lidi na střeše. Varuj je!“

„Nepleť se do toho!“ křikl velitel a oznámil dolů: „Země dva, země dva, zbraně na střeše bunkru. Dvě pozice se blíží k severní straně, rozuměls?“

Přes hluk rotoru dovnitř nepronikalo žádné střílení, ale ze dvou míst na bunkru Bosch rozeznával záblesky. Vozidla střelbu sporadicky opětovala, ale milice byly přišpendlené k zemi. Někdo se napojil na komunikaci, ale zněla jen palba, žádný hlas. Pak vše zase utichlo.

„Země dva, slyšíte?“

„

Odpověděl zadýchaný hlas: „Země dva, jo. Jsme v pasti před vchodem bodu B. Jsme pod křížovou palbou. Potřebujeme pomoc.“

„Země jedna, ohlas se,“ štěkl Corvo.

Nastalo dlouhé ticho. Pak se přihlásil Ramos, jeho slova ale zčásti přehlušovala střelba.

„Zde. Obsadili… dům… tři podezřelé. Jinak není… Zdá se, že… zasranýho bunkru.“

„Přesuň se k bunkru. Dvojka potřebuje posilu.“

„… tím směrem.“

Hlasy v Harryho uších teď zněly hlasitěji a naléhavěji. Oficiální formulky se vytratily. Za to mohl strach, který zažil ve válce a potom i na ulici, když ještě patřil k uniformám. Strach, jenž sice nikdo nepřiznal, který ale zbavoval muže jejich pečlivě zinscenovaných póz. Vzrušení vřelo a v krku to klokotalo jako v ucpaném odpadu. Vlády se ujímala čistá touha přežít, jež zbystřuje mysl a odhazuje všechny zbytečnosti. Z původně kultivovaného označení bod B se stává skoro hysterická nadávka.

Z výšky tří set padesáti metrů a přes termovizi Bosch odhalil v plánu slabé místo. Agenti DEA chtěli předběhnout milici v helikoptérách, zaútočit na obydlenou část a všechno zajistit, než stačí dorazit pozemní jednotky, což se nestalo. Milice už byly na místě a jedna část ÚNTL ležela přikovaná na zemi mezi nimi a osádkou bunkru.

Palba uvnitř náhle zesílila, což bylo vidět na hustších záblescích z hlavní. A potom se na displeji objevil džíp, který šílenou rychlostí vyrazil z bunkru zadem. Projel vraty ve zdi, která komplex obklopovala a vydal se křovinami na jihovýchod.

Bosch znovu zmáčkl knoflík.

„Corvo, máme uprchlíky. Džíp na jihovýchod.“

„Prozatím ho musím nechat jet. Dole se to sere, nemám tam koho poslat. A vypadni mi kruci z frekvence.“

Džíp mezitím zmizel ze záběru. Bosch si zvedl hledí a vyhlédl z okna. Neviděl nic, samá tma. Džíp jel bez světel a mířil nejspíš ke stodole a stájím u silnice. Ano, tam míří uprchlík.

„Ramosi,“ řekl Corvo do vysílačky. „Chceš posvítit?“

Žádná odezva.

„Země jedna?… Země dva, máme vám posvítit?“

„…to by pomohlo, ale vy byste…,“ odpověděla dvojka. „Radši ještě chvíli počkejte, než… zíme.“

„Rozumím. Ramosi, slyšels?“

Nic.

Chvíli na to střelba ustala.

Papežovi strážci složili zbraně, zjevně odhadli, že jejich šance na přežití v delší přestřelce nevypadaly dobře.

„Veliteli, rozsviť nám světlo,“ požádal zdola Ramos hlasem, jemuž se navrátila klidná modulace a sebevědomí.

Scénu pod vrtulníkem zalila záře tří silných paprsků z břicha Lynxe. Z bunkru vycházeli muži s rukama svázanýma na hlavách milicím rovnou do náruče. Bylo jich nejméně dvanáct. Jeden muž z ÚNTL vytáhl ven tělo a položil ho venku.

„Dole je bezpečno,“ hlásil Ramos.

Corvo dal palcem pilotovi signál a vrtulník začal klesat. Bosch cítil, jak z něj s výškou opadává napětí. Za třicet vteřin stáli na pevné zemi poblíž větší helikoptéry.

Na dvoře před bunkrem klečeli zajatci, jimž milicionáři nasazovali pouta z umělé hmoty na jedno použití. Další shromaždovali zabavené zbraně, mezi nimi pár Uziů a AK-47, převažovaly ale M 16. Ramos postával u kapitána milice, který si držel vysílačku u ucha.

Bosch mezi zajatci podle tváře nikoho nepoznával. Nechal Aguilu stát a šel se zeptat Ramose:

„Kde je Zorrillo?“

Agent mávl rukou, ať teď neruší, a neodpovídal. Díval se na kapitána. Po chvíli přistoupil i Corvo. Velitel milice dostával do sluchátka hlášení. Když skončilo, otočil hlavu k Ramosovi a řekl: „Nada.“

„Dobrý, v EnviroBreedu se nic neděje,“ oznámil Ramos. „Celou dobu, co jsme tady, nikdo nevešel, ani nevyšel. Milice tam pokračuje v hlídkování.“

Pak zahlédl Corva a tišším hlasem, jen pro něj, řekl: „Máme problém. Ztratili jsme jednoho.“

„Jo, my jsme to viděli,“ vložil se Bosch. „Nasedl do džípu a vyrazil na jihovýchod…“

Uvědomil si, o čem je řeč, a zarazil se.

„Kdo to byl?“

„Kirth z ÚNTL. Ale to není všechno.“

Bosch od nich poodstoupil. Pochopil, že to nebyla jeho starost.

„O čem to, sakra, mluvíš?“ rozčiloval se Corvo.

„Pojd se mnou, ukážu ti to.“

Agenti vyšli kolem haciendy a Bosch je v diskrétní vzdálenosti následoval. Zezadu probíhala podél budovy krytá veranda. Ramos je přes ni vedl do otevřených dveří. Metr za nimi ležel na zemi příslušník ÚNTL se sejmutou maskou, která odhalovala zkrvavenou a zpocenou tvář. Bosch to odhadoval na čtyři zásahy: dva do prsou těsně nad vestou, dva do krku, všechny pěkně těsně u sebe a čisté průstřely. Zpod těla stále ještě vytékala krev a tvořila louži. Mrtvý měl oči i ústa otevřené, tedy rychlá smrt.

Problém byl jasný – zásah z vlastní řad. Tohle byla palba z některé šest-tři-šestky. Tak velké, ničivé rány tak blízko u sebe nemohly pocházet ze zbraní zabavených zajatcům.

„Zdá se, že zaslechl střelbu a vyběhl tady zadními dveřmi,“ popisoval Ramos. „Zem dva byla pod křížovou palbou a někdy z nich musel vystřelit do otevřených dveří a zasáhnout Kirtha.“

„Do prdele!“ ulevil si Corvo. Potom se ztišil a řekl: „No nic, hele Ramosi, pocem.“

Radili se spolu tak, že Bosch nic neslyšel. Ani nemusel, protože bylo jasné, co udělají. Tady šlo o vlastní budoucnost.

„Rozumím,“ přikývl Ramos už zase normálním hlasem a z normální vzdálenosti.

„Dobře,“ pokračoval Corvo, „a až to budeš mít, sežeň si bezpečnou linku a zavolej na operační do L. A. Budeme potřebovat, aby se tady toho ujali hoši z veřejných informací, a to co nejrychlejc to pude. Na tohle se média odevšad jenom pohrnou.“

„To jo.“

Corvo se obrátil k prohlídce domu, ale v poslední chvíli se ještě vrátil.

„A ještě něco. Mexičani ať se nám do toho nemontujou,“ řekl na adresu milicí.

Ramos přikývl a nechal ho odkráčet. Podíval se na Bosche, který stál ve stínu na verandě. Mezi oběma muži přeskočila jiskřička tichého souhlasu. Harry pochopil, že pro média byl Kirth smrtelně zraněn Zorrillovými muži. O střelbě z vlastních řad od nikoho nepadne aái slovo.

„Máš s něčím problém?“ zeptal se Ramos.

„Naprosto s ničím.“

„Fajn. Takže s tebou si nemusím dělat žádný starosti, že ne?“

Bosch vykročil ke dveřím.

„Kde máš Zorrilla?“

„Ještě ho hledáme. Zbývá nám spousta prostor. Zatím ti můžu říct, že jsme prohledali haciendu, ale on nikde. Uvnitř jsme našli akorát tři mrtvý, ale ani jeden z nich to není. Ti nám už nic neřeknou. Ale je mezi nima ten tvůj zabiják, Boschi, ten se třemi slzami.“

Bosch beze slova prošel kolem agenta a těla do haciendy. Dával pozor, aby nešlápl do krve. Pohlédl mrtvému do očí, které se už začínaly kalit a připomínaly plátky špinavého ledu.

Kráčel chodbou dopředu, odkud ze dveří u paty předního vstupního schodiště zaznívaly hlasy. Když přišel blíže, viděl, že místnost sloužila jako kancelář. Stál v ní velký stůl z leštěného dřeva s otevřenou střední zásuvkou a za ním policová stěna na knihy.

Uvnitř už se mezi dvěma bezvládnými těly pohyboval Corvo s jedním agentem z ÚNTL. Jedno leželo na podlaze u převrženého gauče. Druhé v posedu na židli u jediného okna v místnosti napravo od stolu.

„Pojd sem, Boschi,“ vyzval Corvo. „Myslím, že se nám můžou hodit tvý zkušenosti.“

Harryho upoutalo tělo v židli. Rozepnutá drahá kožená bunda odhalovala pouzdro na opasku, z něhož ještě nikdo nevytáhl zbraň. Byl to Grena, jehož dalo práci poznat, protože značnou část tváře servala kulka vpálená policejnímu kapitánovi do pravého spánku a vyšlá pod levým okem ven. Krev, která stékala po obou ramenech, úplně bundu zničila.

Bosch odtrhl pohled stranou a věnoval se muži na podlaze. Jednu nohu měl přehozenou přes opěradlo gauče, které leželo na zemi. V prsou zelo nejméně pět ran, pokud se to dalo poznat v záplavě krve. Tři slzy vytetované pod okem si nešlo splést. Arpis, muž, kterého viděl u Poea. Na podlaze u pravé nohy ležela chromovaná pětačtyřicítka.

„Tvůj muž?“ zeptal se Corvo.

„Jo, jeden z nich.“

„Fajn, tak už ho máš z krku.“

„Ten druhý je od justiční policie. Nějaký kapitán Grena.“

„Správně. Zrovna jsem mu vytáhl z kapsy služební průkaz. V peněžence měl šest táců. Na policajta, kterej si vydělá tři stovky týdně, to není špatný. Pojd se podívat sem,“ řekl a přešel na druhou stranu stolu..

Bosch ho následoval a uviděl odhrnutý koberec, který odhaloval do podlahy zabudovaný sejf velikosti hotelové ledničky. Dveře z tlustého plechu byly dokořán a uvnitř prázdno.

„Takhle to vypadalo, když sem vnikli úntláci. Co si o tom myslíš? Tyhle mrtvoly vypadají čerstvě. Řek bych, že jsme to představení museli těsně minout.“

Bosch chvíli pohledem zkoumal scénu.

„Těžko říct. Připomíná to konec nějakého kšeftu. Možná se Grena začal chrtit na víc, než zasloužil. Třeba hrál se Zorrillem nějakou hru a vymklo se mu to. Pár hodin předtím jsem ho viděl na zápasech.“

„Jo? A co říkal? Že si jde za papežem pro díru do hlavy?“

Nikdo se nezasmál.

„Ne, jenom že mám vypadnout z města.“

„Takže kdo ho zastřelil?“

„Vypadá to na pětačtyřicítku. Ale jenom hádám. To by ukazovalo tady na Arpise.“

„A kdo potom oddělal jeho?“

„Dostals mě. Ale kdybych si měl tipnout, tak Zorrillo nebo někdo, kdo seděl za stolem, vytáhl ze zásuvky bouchačku a začal to do něho solit rovnou odsud. On padnul dozadu a na gauč.“

„Proč by po něm střílel?“

„Nevím, možná se Zorrillovi nelíbilo, co udělal Grenovi. Nebo se ho začal bát. Nebo hrál Arpis stejnou hru jako Grena. Možností je spousta, to už se nedozvíme. Neříkal Ramos, že jsou tu tři těla?“

„Na druhé straně přes chodbu.“

Bosch přešel halou do dlouhého a Širokého obývacího pokoje. Na podlaze ležel nadýchaný, chlupatý koberec a opodál bílé piano. Nad bílou koženou pohovkou visel na zdi Elvis. Koberec byl potřísněn krví třetího muže – Dancea. I s prostřeleným čelem a blond vlasy přebarvenými na černé ho poznal podle fotky ze záznamů. Překvapení bylo vystřídáno výrazem překvapení. Oči měl doširoka rozevřené, jako by se snažily zahlédnout ránu na vlastní čele.

Corvo přišel za Boschem.

„Co ty na to?“

„Podle mě to vypadá, že papež odsud musel vypadnout ve spěchu a tyhle tři tady nechtěl nechat zpívat. Kruci, já ti nevím.“

Corvo zvedl ruční vysílačku k ústům.

„Průzkumné týmy, hlaste stav.“

„Velitel průzkumu jedna. Máme podzemní laboratoř. Vchod je z budovy bunkru. Je velká. Našli jsme produkt na sušicích pánvích. Značná množství. Jsme doma. Jsme zlatí.“

„A co hlavní podezřelý?“

„Zatím negativní. Žádní podezřelí v laboratoři.“

„Sakra,“ ulevil si Corvo mimo vysílačku. Hranou motoroly se škrábal po jizvě na tváři, jako by přemýšlel, co dál.

„Ten džíp!“ zvolal Bosch. „Musíme za ním!“

„Pokud jel k EnviroBreedu, tak tam čeká milice. Teď nemůžu nechat lidi běhat po ranči, kterej má zátracenejch šest tisíc akrů.“

„Tak půjdu já!“

„Počkej, Boschi! Tohle není tvoje akce.“

„Nech toho, Corvo! Jdu!“

30

Bosch vyšel z domu a ve světle se rozhlížel po Aguilovi. Nakonec ho našel, jak stojí u zajatců s milicionáři. Nejspíš se tady musel cítit ještě víc jako outsider než Harry.

„Jdu za tím džípem, co jsme viděli ujíždět. Myslím, že to byl Zorrillo.“

„Jsem připraven,“ odpověděl Mexičan.

Než stačili vyrazit, vyběhl za nimi Corvo, ale nesnažil se je zastavit.

„Boschi, Ramos je ve vrtulníku, nikoho dalšího postrádat nemůžu.“

Tichem, které se rozhostilo, se rozlehl zvuk roztáčejícího se rotoru.

„Tak běžte!“ křikl velitel, „ať vám neuletí!“

Oběhli budovu a naskočili zpátky do svých sedadel v Lynxu. V kokpitu vedle pilota už seděl Ramos. Vrtulník se prudce zvedl a Bosch zapomněl na bezpečnostní pás. Nestačil si ani nasadit helmu s nočním viděním.

V hledí zatím nebylo nic vidět, ani džíp, ani uprchlík. Mířili od obytné části ranče na jihozápad. Bosch v noční optice sledoval ubíhající žlutou krajinu pod sebou, když ho napadlo, že ještě neřekl Aguilovi o úmrtí jeho kapitána. Rozhodl se, že to nechá na potom.

Za dvě minuty narazili na džíp, zaparkovaný v porostu pod eukalypty a vysokým křovím a zakrytý trsem pouštního plevele velkým jako nákladák, který tam bud zahnal vítr, nebo si z něj někdo udělal chabé maskování. Vůz stál asi čtyřicet metrů od ohrad a stodoly. Pilot zapnul světlomety a začal kroužit. Ani řidič, ani Zorrillo nikde. Bosch pohlédl dopředu právě v okamžiku, kdy dal Ramos pilotovi palcem dolů znamení k přistání. Vrtulník začal klesat. Světla zhasla a než si oči zvykly, působilo to jako pád do bezedné černé díry.

Stroj dosedl a Harry povolil napjaté svaly. Motor utichl a ve vzduchu doznívalo už jen zpomalující se cvrlikání a pleskání rotoru. Z okna viděl západní zeď stodoly. Protože na tuhle stranu nevedla žádná okna ani dveře, uvažoval, že s přiměřeným krytím by se mohli k budově přiblížit. Vtom Ramos zařval:

„Co to… Počkat!“

Ucítili prudký náraz. Vrtulník se naklonil a začal klouzat na stranu. Ten džíp! Někdo se v něm skrýval. Tu se podvozková lyžina o něco zaklesla a stroj se převrátil. Bosch si zakryl tvář a sehnul se, protože dotáčející se rotor narazil o zem a rozlomil se. Pak na sebe ucítil dopadnout Aguilovu váhu a slyšel nesrozumitelný křik v kokpitu.

Helikoptéra se pár vteřin houpala. Nato se ozval další náraz, tentokrát zepředu. Bylo slyšet skřípění kovu, sypání skla a střelbu.

Útočník mizel. Bosch ještě cítil vzdalující se chvění půdy.

„Myslím, že jsem ho trefil,“ křičel Ramos. „Viděli jste to?“

Harry musel myslet na to, jak jsou zranitelní. Další nájezd nejspíš přijde zezadu, odkud není vidět, ani se nedá střílet. Pokusil se nahmatat revolver, ale paže mu přilehl Aguila. Mexičan se konečně pokusil z něho slézt. Oba nejistě popolézali na bok převrženou kabinou. Bosch se natáhl a zkusil otevřít dveře, které měli nad hlavou. Odsunuly se jen napůl a narazily nejspíše na kus vrtule. Sundali si helmy a vylezli, Harry jako první, Aguila za ním. Vzduch naplňoval pach leteckého paliva. Přeběhli dopředu, kde se Ramos pokoušel prolézt dírou po okně.

„Pomoz mu,“ zavelel Bosch, „budu vás krýt.“

Vytáhl pistoli a opsal celý kruh. Nikoho neviděl. Potom zahlédl džíp zaparkovaný na stejném místě a překrytý kusem křoví, jak ho viděli ze vzduchu. To nedávalo smysl. Ledaže…

„Pilot uvízl,“ oznámil Aguila.

Harry se podíval do kokpitu. Velitel letounu osvětloval baterkou pilota, který měl na bílém knírku krev. Přes kořen nosu zela hluboká řezná rána, panenky rozšířené a pilotní přístroje natlačené na kolena.

„Kde je vysílačka?“ zeptal se Bosch. „Potřebujeme pomoc.“

Ramos se po pás vnořil přes okno do kokpitu a vylezl ven s ruční vysílačkou.

„Corvo, Corvo, ozvi se, máme tady nehodu.“ Než se ozval, ulevil si Ramos: „Věřil bys tomu? Ta zatracená svině se vynoří, ani nevíš odkud. Netušil jsem, že…“

„Co se děje?“ ozval se z vysílačky velitelův hlas.

„Máme problém. Potřebujeme hever a nářadí. Lynx je rozbitej. Korkorán uvízl uvnitř a je raněnej.“

„Pozice havárie?“

„Hele, to nebyla havárie. Zaútočil na něho na zemi zasranej bejk. Je zdemolovanej a pilota nemůžeme dostat ven. Naše pozice: osmdesát metrů severovýchodně od chovného centra, od stodoly.“

„Zůstaňte na místě, pomoc už jede.“

Ramos si připnul vysílačku na opasek, podržel baterku pod paží a znovu nabil. „Každý si vemem jednu stranu trojúhelníka kolem stroje a budem hlídat, jestli se vrací. Vím jistě, že jsem ho trefil, ale nijak to na něm nebylo znát.“

„Ne,“ řekl Bosch. „Ramosi, ty a Aguila hlídejte každý jednu stranu a já jdu prověřit stodolu.“

„Ne, ne, ne, takhle to nepůjde, Boschi. Ty tady nerozhoduješ. Počkáme tady, a až dorazí pomoc…“

Uprostřed věty se obrátil. Vtom to Hany zaslechl, či spíše ucítil také. Sílící rytmické chvění půdy. Nedalo se rozeznat z které strany. Ramos se s baterkou točil dokola. Aguila mimoděk pronesl: „El Temblar.“

„Co?“ zařval velitel skupinky. „Cože?“

A pak se býk objevil v zorném poli. Obrovské, černé zvíře, které se neohroženě blížilo proti početní přesile. Tohle bylo jeho teritorium, které přišel bránit. Harrymu v tom okamžiku připadal jako zjevení temnot, fantom smrti se skloněnou hlavou a špičatými rohy napřed. Zbývalo posledních deset metrů, když si vybral konkrétní cíl – Bosche.

Ten jednou rukou třímal revolver, ve druhé držel vestu se žlutým, reflexním nápisem POLICIE. Ve vteřině si uvědomil, že právě to upoutalo pozornost zvířete a vybralo mu cíl. Usoudil, že pistole nebude na nic. Kulkami býka skolit nemohl, na to bylo příliš velké a silné. To by si žádalo dokonalý zásah na pohyblivý cíl. Pouhé zranění, jaké mu zasadil už Ramos, by ho nezastavilo.

Pustil zbraň a zvedl vestu.

Zprava slyšel kolegův křik a střelbu. Ale býk neuhnul. Jak se blížil, Bosch strhl vestu vpravo, aby na žlutý nápis dopadlo měsíční světlo. Nechal zvíře přiblížit, až jako temná skvrna ve tmě vrazilo do vesty těsně předtím, než ji levačkou stačil pustit. Chtěl uskočit stranou, ale hora masa se o něj otřela mohutnou plecí a poslala ho v kotrmelcích na zem.

Zdola uviděl, jak zvíře vytáčí levostrannou otočku hodnou talentovaného atleta a zaměřuje Ramose. Ten nepřestával pálit, jak prozrazovalo i měsíční světlo odražené od nepřetržitého proudu prázdných nábojnic odpadávajících od samopalu. Kulky útok nezastavily, dokonce ani nezpomalily. Zvuk vyhazovače Harrymu prozradil, že náboje došly. Agent zoufale mačkal spoušť prázdné komory. Zazněl poslední nesrozumitelný výkřik. Býk muže nabral nízko do nohou a surovým zdvihem krví zbrocené šíje jím mrštil do vzduchu. Tělo se pomalu překotilo, dopadlo na zem hlavou napřed a nehýbalo se.

Býk se pokusil zbrzdit běh, ale setrvačnost a zranění od střel mu znemožnily ovládat obrovskou vlastní váhu. Zakopl a překotil se na hřbet. Hned vstal a chystal se znovu zaútočit. Bosch se odplazil pro revolver, uchopil ho a zamířil, ale zvířeti se podlomily přední běhy. Upadlo. Pak se pomalu převalilo na bok a znehybnělo. Jen hrudník se ještě párkrát nepravidelně zdvihl a pak náhle ustal.

Aguila a Bosch se současně rozběhli k Ramosovi. Sklonili se nad ním, ale raději s tělem nehýbali. Ležel na zádech s otevřenýma očima a byl celý umazaný od hlíny. Hlavu měl v nepřirozeném úhlu na stranu, krk nemohl vydržet pád. Z dálky se ozval lomoz většího vrtulníku. Blížil se a bylo vidět, jak kuželem světla pročesává křoviny a hledá.

„Jdu k tunelu,“ houkl Bosch, „až přistanou, přijdte mě krýt.“

„Ne,“ nesouhlasil Aguila, „jdu taky!“

Řekl to naprosto nekompromisně. Sehnul se, sundal Ramosovi z opasku vysílačku, podal ji Harrymu a sám si vzal baterku.

„Řekněte jim, že tam jdeme oba.“

Bosch zavolal Corvovi.

„Kde je Ramos?“

„Právě jsme ho ztratili. Jdeme s Aguilou k tunelu. Dej vědět milici u EnviroBreedu, že jdeme k nim. Neradi bychom to od nich koupili.“

Než mohl Corvo odpovědět, vypnul vysílačku a pohodil ji na zem vedle mrtvého agenta DEA. Druhá helikoptéra se jim vznášela už téměř nad hlavami. Dali se do běhu ke stodole s odjištěný– mi pistolemi před sebou. Pak pomalu postupovali podél zdi, dokud se nedoplížili až na roh. Vrata od stodoly byla rozevřená natolik, aby se dovnitř dostal dospělý muž.

Protáhli se mezerou a přikrčení pokračovali tmou. Aguila zapnul baterku a světlem ohledával prostor. Stodola měla úctyhodné rozměry s řadami kotců po obou stranách po celé délce. Vzadu stály bedny pro převoz býků do arény a sloupy z balíků sena. Nad hlavou Bosch zahlédl pás světel probíhající po délce budovy. Rozhlédl se a u vrat zahlédl vypínač.

Jakmile se uvnitř rozsvítilo, vyšli středovou uličkou mezi řadami kotců. Harry hlídal pravou stranu, Carlos levou. Všechny kotce byly prázdné, býci se volně proháněli po ranči. Až úplně vzadu se objevil vchod do tunelu.

V rohu stál zaparkovaný vysokozdvižný vozík s paletou sena zvednutou asi metr nad zemí. Na jejím původním místě zel v podlaze metr široký otvor. Zorrillo, či kdo vlastně utíkal, jej odkryl, ale neměl nikoho, kdo by postavil seno zpět a zamaskoval jeho únik.

Bosch se přikrčil, přiblížil k okraji otvoru a nahlédl dovnitř. Uviděl asi čtyřmetrový žebřík, který vedl do osvětlené chodby. Pohlédl na Aguilu.

„Jdem na to?“

Mexičan přikývl.

Harry šel první. Popolezl o pár pričlí a zbytek seskočil. Okamžitě napřáhl pistoli připravenou ke střelbě. Ale kam až dohlédl, nebyl v tunelu nikdo. Dokonce to ani nevypadalo na tunel, spíše jako chodba. Prostor výškou stačil pro vzpřímenou chůzi a po stropě vedla v liště elektroinstalace napájející zamřížovaná svítidla rozmístěná po sedmi metrech. Chodba se dále mírně stáčela doleva, takže nedohlédl na konec. Ustoupil o kousek a Aguila doskočil za ním.

„Dobrý,“ zašeptal Harry, „držme se vpravo. Kdyby po nás střílel, já mířím dolů, ty nahoru.“

Aguila přikývl. Rozběhli se tunelem. Bosch si chtěl udržet orientaci. Domníval se, že míří na východ a mírně na sever. Urazili vzdálenost k zakřivení a na přechodu do druhého záhybu se těsně přitiskli ke zdi.

Oblouk byl příliš dlouhý na to, aby si udrželi směr na EnviroBreed. Zrakem prohledal poslední úsek tunelu, který byl také prázdný. Asi čtyřicet metrů před sebou měli výstupní žebřík. Bylo jasné, že do EnviroBreedu tunel nevede. Škoda že nechal vysílačku u Ramosova těla!

„Doprčic,“ zašeptal.

„Co je?“ zeptal se stejně tiše Aguila.

„Ale nic. Jdem dál.“

Znovu se rozběhli a urazili něco přes polovinu zbývající vzdálenosti. Pak zpomalili a k žebříku postupovali tišeji. Aguila přeskočil k pravé zdi, takže k otvoru dorazili současně, zbraně zamířené vzhůru, pot jim stékal do očí.

Shora nedopadalo žádné světlo. Bosch si vzal od parťáka baterku a posvítil skrz otvor ven. Zahlédl nekryté dřevěné trámy nízkého stropu jakési místnosti. Nikdo je nepozoroval, nikdo nestřílel, nedělo se nic. Harry napínal uši, ale nezaslechl ani šelest. Pokynul Aguilovi, aby ho kryl a vylezl na žebřík s baterkou v jedné ruce.

Bál se. Vylézat ze severovietnamských tunelů znamenalo vždycky konec strachu, znovuzrození, vystoupit ze tmy do bezpečí, do náručí kamarádů. Z noci do denního světla. Ale tady ne, tohle byl pravý opak.

Těsně pod vrcholem, než prolezl otvorem, znovu projel místnost paprskem, ale zase nic. Pomalu jako želva vystrčil hlavu z díry. První, čeho si všiml ve světle baterky, byly piliny rozprostřené po celé podlaze. Povylezl výše a přehlédl zbytek. Vypadalo to na jakési skladiště. Dokola stály ocelové police se zásobami pilových listů, krabicemi brusných pásů do průmyslových strojů.

Trocha ručního nářadí a tesařských pil. Část polic byla plná dřevěných kolíků, na každé jiná velikost. Bosch si okamžitě vybavil konce vázacích drátů, které sprovodily ze světa Kappse a Portera.

Vylezl do místnosti a pokynul Aguilovi, že nahoře je bezpečno. Potom šel ke dveřím.

Byly odemčené a vedly do obrovské haly s řadami strojů a ponků na jedné straně a stohy hotových výrobků na druhé – nábytek, stoly, židle a prádelníky čekající na povrchovou úpravu. Osvětlení obstarávala jediná žárovka svěšená z příčného nosného trámu. Noční světlo. Vynořil se Aguila. Bylo jasné, že jsou v Mexiteku.

Na opačném konci haly viděli několikerý dvoukřídlé dveře, jedny otevřené. Přeběhli k nim. Vedly na expediční plochu přilehlou k zadní uličce, kterou Bosch procházel minulou noc. Dole na parkovišti svítila louže, z níž na cestu vedly mokré stopy pneumatik. Široko daleko nikde nikdo. Zornilo dávno zmizel.

„Dva tunely,“ vydechl Bosch. Nedokázal zakrýt skleslost v hlase.

„Dva tunely,“ burácel Corvo, „Ramosův informátor nás pěkně převez.“

Bosch s Aguilou seděli na židlích z nelakované borovice a sledovali, jak před nimi sem a tam pochoduje zbědovaný velitel. Muž zodpovědný za operaci, ve které přišel o dva muže, helikoptéru a ještě minul cíl. Od chvíle, kdy vylezli z tunelu uplynuly už skoro dvě hodiny.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Bosch.

„Že o tom dalším tunelu musel vědět. Jak by přišel na jeden, a na druhý ne? Prostě to na nás navlík a Zorrillovi nechal volnej únik. Kdybych věděl, kdo to byl, napařil bych mu spoluvinu za smrt federálního agenta.“

„A ty ho neznáš?“

„Tohohle Ramos nezaregistroval. Nedostal se k tomu.“

Boschovi se ulevilo.

„Nemůžu tomu kurva uvěřit,“ pokračoval Corvo. „Už mě taky nikdy nikam nemusej pustit. Jsem vyřízenej, jak žádost… Ty máš aspoň toho svýho zabijáka, Boschi. Na mě zbyl z ostudy kabát.“

„Rozeslal jsi telex?“ snažil se Harry změnit téma.

„Jo, všem policejním stanicím, výkonným orgánům. Ale to už je fuk. Je dávno pryč. Nejspíš to vzal do vnitrozemí, rok po něm nebude vidu ani slechu a potom to rozjede znovu, v Michoacanu nebo ještě dál na jih.“

„Třeba šel na sever,“ podotkl Bosch.

„Přes hranici by neměl šanci. Musí mu bejt jasný, že kdybychom ho chytli u nás, už by se ven nikdy nedostal. Jel na jih, do bezpečí.“

Po továrně se pohybovalo několik dalších agentů s poznámkovými bloky, kteří cosi sepisovali a prohledávali. Našli stroj na vyvrtávání noh od stolů, které se plnily kontrabandem a utěsněné putovaly přes hranici. Vstup ze stodoly do druhého tunelu do EnviroBreedu už byl odhalen. Poklop žádné jištění neměl, takže se jim podařilo projít skrz. Továrnu našli opuštěnou, hlídanou jen psy, které zabili.

Operace rozbila velkou pašeráckou síť. Agenti odjeli do Calexika zajistit Elyho, šéfa EnviroBreedu. Čtrnáct osob bylo zatčeno na ranči a další budou následovat. Pro Corva i ostatní pramálo důvodů ke spokojenosti, jestliže přitom zahynuli dva muži a Zorrillo se vypařil. Velitel zásahu se ale mýlil, domníval-li se, že Arpisova smrt znamenala pro Harryho úspěch. I on chtěl dostat Zornila, klíčovou postavu toho všeho.

Bosch vstal, aby se nemusel dívat na kolegova muka. Měl dost svých vlastních. I Aguila to musel cítit stejně. Také vstal a začal se apaticky procházet mezi stroji a nábytkem. Vlastně už čekali jen na auto milicí, které by je zavezlo na letiště k Harryho vozu. Narozdíl od DEA, která tady měla práci na celé dopoledne, jejich úloha skončila.

Aguila zamířil zpátky do skladiště a k výlezu z tunelu. Od Bosche už věděl o Grenovi a kvitoval tu informaci prostým přikývnutím. Harry viděl, jak si dřepl a zkoumal cosi na podlaze, jako by se z pilin dalo vyčíst jako z čajových lístků, kam se Zorrillo poděl.

Za chvíli promluvil: „Papež měl nové boty.“

Boschovi, který mezitím přišel blíže, ukázal na stopu v jemných pilinách. Nepatřila ani jednomu z nich. V poprašku se jasně rýsoval protáhlý podpatek buldoků a v jeho obvodu do písmene „S“ zformovaný had. Otisk byl naprosto ostrý i s detaily hadí hlavy.

Aguila měl pravdu. Papež si pořídil nové boty.

31

Celou cestu k hranicím Bosch přemítal, jak se to seběhlo, jak teď všechny kamínky zapadají a jak snadno to mohlo uniknout pozornosti, kdyby Aguila nebyl našel tu stopu. Uvažoval o krabici od buldoků, bot, které našel v komoře v bytě v Los Feliz. Tak jasná stopa a takhle mu uniknout! Viděl jen to, co chtěl.

Bylo hodně časné ráno, nad východní obzor se teprve začaly probojovávat první náznaky svítání a na hranici se ještě nestačila vytvořit fronta. Nikdo nerozmazával špínu po předních oknech, nikdo neprodával tretky. Kolem dokola prázdno. Znuděnému pohraničníkovi ukázal služební odznak a mávnutím byl vpuštěn dál.

Toužil po telefonu a po kofeinu. Za dvě minuty přijel ke calexické radnici, z automatu ve stísněné předsíňce policejní stanice si koupil kolu a zamířil s ní k telefonu na průčelí. Podíval se na hodinky. Věděl, že Teresa bude doma, nejspíš i vzhůru, a že se chystá do práce.

Zapálil si cigaretu a vytočil číslo na účet své karty od PacTelu. Čekání na spojení si krátil zíráním přes ulici do mlhy, kde se rýsovaly porůznu po parku roztroušené obrysy spáčů zachumlaných do dek. Přízemní opar jim dodával na osamělosti a přízračnosti.

Telefon dvakrát zazvonil a ozvala se Teresa. Hlas zněl už docela probuzeně.

„Ahoj.“

„Harry? Co je zas?“

„Nezlob se, že tě budím.“

„Nevzbudils mě. Co je?“

„Chystáš se dneska na Moorův pohřeb?“

„Ano. Ale, prosím tě, co to má znamenat? To mi voláš za deset minut šest, aby ses zeptal…“

„Ten, co ho budou pohřbívat, není Moore.“

Na drátě se rozhostilo dlouhé ticho. Harry bloudil očima po parku. Zahlédl stojícího muže s přikrývkou přes ramena, jak mu z mlhy opětuje pohled. Uhnul očima.

„Cos to říkal? Hele, není ti něco?“

„Jsem unavený, ale jinak v nejlepší kondici. Povídám, že je na živu. Moore. Dneska brzo ráno jsem se s ním těsně minul.“

„Ještě jsi v Mexiku?“

„Na hranici.“

„To mi nedává smysl. Identifikovali jsme latentní choroby, chrup, vlastní žena poznala na fotografii tetování. Identifikace prokázána.“

„To je všechno blbost, jeho vlastní aranžmá.“

„Harry, proč mi voláš a proč mi to vykládáš?“

„Potřebuju pomoct, Tereso. Já s tím za Irvingem nemůžu, ale ty ano. Pomůžeš tak mně i sobě, jestli mám pravdu.“

„O to,jestli‘ dost jde.“

Bosch znovu pohlédl do parku. Muž s přikrývkou už tam nebyl.

„Tak mi pověz, jak by to vůbec mohlo být možné. Přesvědč mě.“

Na chvíli se odmlčel jako právník, který si pořádá myšlenky před křížovým výslechem. Každé slovo, které teď vypustí z úst, musí bez úhony projít Teresinou lustrací, jinak ztratí důležitého spojence.

„Kromě otisků a zubů mi Sheehan říkal, že mají shodu i u rukopisu toho lístku – zjistil jsem, kdo jsem byl. Porovnávali ho s kartou o změně bydliště, kterou si Moore vložil do osobního spisu před pár měsíci, když se rozešel se ženou.“

Zhluboka si potáhl z cigarety, až Teresa myslela, že domluvil.

„No a? Já nechápu – co s tím?“

„Jedním z ústupků, které před pár lety vybojoval Policejní ochranný svaz během vyjednávání o smlouvách, byla záruka přístupu k osobním materiálům. Aby si poldové mohli ověřit, jestli mají v papírech kecy, pochvaly, zaslané stížnosti, prostě cokoli takového. Takže Moore měl přístup ke svým papírům. Před pár měsíci si zašel na osobní a požádal o ně, protože se právě přestěhoval a chtěl si upravit adresu podle skutečnosti.“

Bosch se na chvíli zastavil, aby si v myšlenkách srovnal pokračování.

„No dobře, jo,“ pobízela ho.

„V osobních materiálech jsou i karty s otisky. Moore tedy měl přístup i k té kartě, kterou ti Irving přinesl v den pitvy a podle níž tvoji techničtí asistenti identifikovali mrtvolu. Chápeš? Když se dostal ke spisu kvůli adrese, vyměnil otisky vlastních prstů za cizí. A podle toho padělku jste potom potvrdili totožnost těla – ne jeho těla, ale toho druhého.“

„Čího?“

„Myslím, že to byl jeden člověk odsud, nějaký Humberto Zorrillo.“

„To je hodně přitažené za vlasy. Máme i další identifikace. Pamatuju si, jak tenkrát na pitevnu měl – jak se jmenoval? Sheehan! – telefon z vědeckých vyšetřovacích metod, že otisky v motelu se shodují s Moorovými. A oni použili jinou kartu než my. Takže, Harry, máme to ověřené dvojmo. Pak je tady tetování a chrup. Co ty na to všechno?“

„Hele, Tereso, poslouchej mě. To všechno se dá vysvětlit a zapadá to. Zuby? Sama jsi mi říkala, žes našla jeden jediný použitelný fragment – kousek díry po kořenu. To znamená, že tam už žádný kořen nebyl, prostě jen mrtvý zub, o kterém nejsi schopna říct, jak dlouho je pryč, jenom že odpovídá dentální kartě. To je pěkné, ale jeden z jeho týmu mi říkal, že ho jednotí viděl, jak se zapletl do pouliční rvačky a přišel v ní o zub. Nevím, ale tenhle to být nemohl.“

„Dobře, a co otisky v místnosti, jaké máš vysvětlení tady?“

„To je jednoduché. To byly jeho skutečné otisky. Vím, že Do– novan z Divize vědeckých vyšetřovacích metod si otisky vytáhl z počítače Ministerstva spravedlnosti, čili pravé Moorovy. To znamená, že on v tom pokoji skutečně byl, ale ne že je to jeho tělo. Běžně by se při všech identifikacích použila jedna a tatáž sada otisků, ta z počítače. Ale Irving to zkazil tím, že si vytáhl kartičku z osobního spisu. A v tom právě spočívá elegance plánu. Moore věděl, že to Irving nebo někdo z oddělení takhle zbabrá. Mohl se spolehnout že oddělení bude tlačit na pitvu, ověření totožnosti a všechny ostatní věci, protože jde o služebního kolegu. Takhle se to dělalo často a ve svém případě s tím mohl počítat taky.“

„Donovan neporovnával naše otisky s počítačovými?“

„Ne, to se běžně nedělá. Bylo by ho to mohlo napadnout později, kdyby měl čas na přemýšlení. Ale tenhle případ se vyvíjel příliš rychle.“

„Doprčic!“ ulevila si. Harry poznal, že jí získává na svou stranu. „Co to tetování?“

„To je znak baria. Mohla ho mít spousta lidí. A myslím, že i Zorrillo.“

„To je kdo?“

„Vyrůstal tady na jihu s Moorem. Možná byli bráchové, ale to nevím jistě. Podstatné je, že Zorrillo se vyšvihl na šéfa místní drogové mafie, zatímco Cal šel dělat policajta do L. A. a přitom pro něho nějak pracoval. Tím to celé začalo. DEA včera v noci přepadla bossův ranč, ale jeho nechytli. Podle mě to navíc nebyl on, ale Moore.“

„Viděl jsi ho?“

„To nebylo nutné.“

„Pátrá po něm někdo?“

„DEA. Soustředují se na mexické vnitrozemí. Ale hledají Zorrilla. Moore se možná už nikdy neobjeví.“

„Čili to celé vypadá… Takže ty tvrdíš, že Moore odpravil Zornila a potom si s ním vyměnil místo?“

„Jo. Nějak ho vylákal do L. A. Setkali se ve Skrýši a Moore ho vzal po hlavě – to byla ta rána do zátylku, cos našla. Pak tělo převlékl do svých šatů a bot a puškou mu ustřelil obličej. Pro Do– novana nechal po pokoji pár vlastních otisků a do zadní kapsy zastrčil lístek.

Ten mu prokázal hned několikerou službu. Zaprvé jako vzkaz sebevraha na rozloučenou. Ověření autentičnosti rukopisu podpořilo totožnost. Za druhé mám dojem, že šlo o soukromé záležitosti mezi Zorrillem a Moorem ještě z časů v bariu. ‚Kdo jsi?‘, ‚Zjistil jsem, kdo jsem byl. To by bylo na dlouhé vyprávění.“

Oba se na chvíli odmlčeli a probírali si, co bylo právě vyřčeno. Bosch věděl, že je v tom spousta mezer a klamu.

„A co s těmi ostatními vraždami?“ zeptala se Teresa. „Porter, Juan Doe, co s tím měli společného?“

Na to nedokázal odpovědět.

„Nevím. Asi nějak překáželi. Zorrillo nechal popravit Jimmyho Kappse, protože donášel, což na něho podle mě prásknul Moore. Potom tam u nich ubili Juana Doea – mimochodem, jmenuje se Gutierrez-Llosa a zavlekli ho sem. Nevím proč. A pak Moore praštil Zorrilla a postavil se na jeho místo. Proč musel odstranit Portera, nevím. Možná se bál, že by na to Lou mohl přijít.“

„To je tak chladnokrevné!“

„To jo.“

„Jak se to mohlo stát?“ zeptala se spíše sama sebe. „A teď se chystá pohřeb drogového dealera… S plnou parádou, se starostou, s policejním náčelníkem, s masmédii…“

„A ty znáš pravdu…“

Na delší chvíli se zamyslela. Potom položila otázku: „Proč to všechno udělal?“

„Nevím. Je to o dvou různých životech – policajt a drogový král. Ale něco mezi nimi muselo zůstat, nějaká vazba – těžko říct jaká – ještě z baria. A jednoho dne policajt překročil svůj stín a začal dělat dealerovi hlídače v ulicích L. A. Kdo ví, co ho k tomu dohnalo? Peníze, nebo něco, co ztratil kdysi dávno ještě jako kluk?“

„Co tím myslíš?“

„Nevím, jenom tak přemýšlím.“

„Jestli k sobě měli tak blízko, tak proč ho zabil?“

„To se asi budeme muset zeptat jeho, jestli ho najdem. Třeba…, jak jsi říkala, chtěl jenom na Zorrillovo místo, mít všechny ty peníze. Nebo pocit viny – možná zašel příliš daleko a potřeboval s tím nějak skoncovat. Byl – vlastně je – fixovaný na minulost. Tvrdí to jeho žena. Možná zkoušel něco zpátky uchopit, pokusit se o návrat. Nevím.“

Linka znovu upadla do ticha. Bosch si naposledy potáhl z cigarety.

„Ten plán byl skoro dokonalý,“ zhodnotil. „Za okolností, do kterých oddělení nebude chtít šťourat, nám předhodí tělo.“

„Ale ty ses nenechal oblafnout.“

„No.“

A takhle jsem dopad, pomyslel si. Věděl, co ho nevyhnutelně čeká – dotáhnout případ do konce. Parkem se teď pohybovalo několik vágních postav, které se probouzely do dalšího zoufalého dne.

„Proč jsi zavolal mně, Harry? Co pro tebe mám udělat?“

„Potřeboval jsem někoho, komu mohu důvěřovat. Nikdo jiný mě nenapadl, Tereso.“

„Takže co ode mě chceš?“

„Ty máš z kanceláře přístup k otiskům Ministerstva spravedlnosti, že?“

„Ano, podle nich děláme většinu identifikací a odteďka taky dělat budem. Myslím, že držím Irvinga v hrsti.“

„Máš ještě tu kartu s otisky, kterou přinesl do pitevny?“

„Hm, to nevím. Ale technici si určitě udělali kopii, kterou nechali s tělem. Mám provést vzájemné porovnání?“

„Jo, podívej se na to a uvidíš, že jsou různé.“

„Seš si nějak jistý!“

„To jsem. Ale stejně to můžeš prověřit.“

„A co potom?“

„Potom se asi uvidíme na pohřbu. Musím se ještě někde zastavit. Ale to by bylo na dlouho. Povyprávím ti, až přijedu.“

„Nechceš zkusit zastavit ten pohřeb?“

Harry se na chvíli zamyslel. Uvažoval o Sylvii Moorové a její záhadnosti, pro něj zatím neproniknutelné. Pak se mu vybavil obrázek drogového bossa pohřbívaného s policejními poctami.

„Ne, nemám důvod, a ty?“

„V žádném případě.“

Bylo jasné, že Teresiny důvody jsou z jiného těsta. Místo stálého šéfa soudního lékařství měla na dosah. Kdyby jí teď Irving zkřížil cestu, skončil by bledý jak klienti na pitevně. Čili její pozice posílila, uvažoval Bosch.

„Takže brzy nashledanou,“ rozloučil se.

„Dávej na sebe pozor, Harry.“

Zavěsil a zapálil si další cigaretu. Oblohu opanovalo ranní slunce, které vyhánělo mlhu z parku. Začínalo tam být živo, na chvíli snad dokonce zaslechl ženský smích. Ale cítil se v tom okamžiku na celém širém světě sám.

32

Bosch přijel autem až k vstupní bráně na konci Kojoti stezky. Kruhový příjezd před Castillem de los Ojos zůstával prázdný. Tlustý řetěz, který k sobě dříve vázal obě poloviny vrat, visel volně dolů, zámek otevřený. Moore tu musel být.

Harry nechal auto stát, aby zablokovalo výjezd a pěšky se protáhl branou. Shrbeně klusal přes zhnědlý trávník se skličujícím vědomím, že okna na věži na něj shlížela jako vyčítavé, obří oči. Přitiskl se na omítku čelní zdi nedaleko ode dveří. I v čerstvém ranním vzduchu těžce oddechoval a potil se.

Bylo zamčeno. Ztuhl v nehybné póze a dlouze naslouchal. Ticho. Pak se sehnul, přeběhl pod řadou přízemních oken a kolem domu dozadu, ke garáži pro čtyři auta. Tady našel další dveře, také zamčené.

Poznával zadní stranu domu z fotografií, které po Moorovi zůstaly v sáčku. Zahlédl posuvné dveře podél patra s bazénem. Jedny z nich byly dokořán a vítr si pohrával s bílou záclonou. Vlála tam jako ruka zvoucí dál.

Otevřené dveře vedly do velkého obývacího pokoje plného nábytku, který pod zatuchlými bílými přehozy vyhlížel přízračně. Nic víc. V tichosti prošel kuchyní nalevo a otevřel si dveře do garáže. Pod dalšími přehozy tam stálo jedno osobní auto a světle zelená dodávka. Na boku měla nápis Mexitec. Bosch sáhl na kapotu a zjistil, že ještě nestačila vychladnout. Přes okénko uviděl na sedadle spolujezdce pušku s upilovanou hlavní. Vzal za kliku a vytáhl ji. Co nejtišeji otevřel zásobník. Obě hlavně měla nabité brokovými patronami. Zaklapl ji, svůj revolver uložil do pouzdra a pušku si nechal.

Nadzvedl přehoz na kapotě vedlejšího auta a poznal limuzínu z fotky otce se synem. Prohlížel si ji a přemýšlel, jak daleko do minulosti mohou sahat pohnutky přítomných životních rozhodnutí. Nedokázal odpovědět za Moora a nebyl by toho schopen ani za sebe.

Vrátil se do obývacího pokoje, zastavil se a naslouchal. Dům byl tichý a páchl zatuchlinou jako čas strávený čekáním na věci, které nepřichází. Všechny místnosti byly plné duchů. Právě uvažoval nad tvarem zakrytého houpacího křesla, když cosi zaslechl. Ozvalo se to shora, jako by dopadla bota na dřevěnou podlahu. Přeběhl do průčelní části domu se širokým kamenným schodištěm. Vystoupal po schodech nahoru. Zvuk se podruhé neozval.

O patro výše se dostal do chodby pokryté kobercem. Dveřmi nahlédl do čtyř ložnic a dvou koupelen, ale všechny našel prázdné. Vrátil se ke schodům a pokračoval do věže. Jediné dveře na nejvyšší podestě byly dokořán a všude kolem ticho. Nahrbil se a pomalu se do nich vplížil, zkrácenou hlaveň napřed jako věštecký proutek.

Uvnitř stál Moore, zády ke dveřím, pohled upřený na svůj obraz v zrcadle, které viselo zevnitř na dveřích skříně pootevřených tak, že Harryho nemohlo zachytit. Bosch chvíli zůstal nepozorován stát a pak se začal rozhlížet. Střed místnosti zabírala postel s otevřeným kufrem. Vedle něj ležela sportovní taška se zavřeným zipem, která vypadala jako nabalená. Moore se stále ještě nepohnul. Zaujatě zkoumal vlastní tvář. Měl teď plnovous a hnědé oči, na sobě vybledlé džíny, nové boty z hadí kůže, černé tričko a černou koženou bundu s rukavicemi. Frajerský ohoz tak na Melrose Avenue. Z dálky byl k nepoznání od papeže z Mexicali.

Za opaskem si Bosch všiml dřevěné a chromované pažby automatické pistole.

„Chceš něco říct, Harry, nebo budeš jenom hledět?“

Aniž pohnul rukou či hlavou, naklonil se kousek vlevo, aby na sebe viděli v zrcadle.

„Vzal sis na Zorrilla nové boty, než jsi ho sejmul, co?“

Moore se obrátil tváří v tvář, ale neříkal nic.

„Ty ruce nech přesně takhle vepředu,“ poručil Bosch.

„Jak je libo, Harry. Víš, tak nějak jsem si myslel, že jestli někdo přijede, budeš to ty.“

„Tys sis přál, aby někdo přijel, že?“

„Občas ano, občas ne.“

Bosch vešel dovnitř a udělal krok stranou, aby stál přesně proti Moorovi.

„Nové kontaktní čočky, plnovous. Vypadáš jako papež – aspoň zdálky. Ale jak jsi přesvědčil jeho pobočníky a strážce? Copak oni jenom sklapli kufry a nechali tě přijít a sednout na jeho místo?“

„Přesvědčily je prachy. Kdybys ten vous měl ty, nejspíš by tě taky nechali nastěhovat. Vyjednat se dá všechno, když držíš ruku na peněžence, což byl můj případ.“

Moore pokynul ke kempinkové tašce na posteli.

„A co ty? Já prachy mám. Ne moc. Tamhle leží nějakých sto deset táců.“

„Myslel jsem, že z toho vyjdeš s pěkným balíkem.“

„Jo, to jo. V té tašce je jenom příruční hotovost. Stihnuls mě zrovna, když jsem bez peněz. Ale můžu ti sehnat víc. Je to po bankách.“

„Tak tos musel trénovat Zorrillův podpis stejně pečlivě jako vizáž.“

Moore neodpověděl.

„Kdo to byl?“

„Kdo?“

„Ty víš, kdo!“

„Nevlastní bratr, měl jiného otce.“

„A tenhle barák, o ten vlastně šlo, že? To je ten hrad, kde jsi bydlel, než tě vyhnali.“

„Něco na ten způsob. Rozhodl jsem se ho koupit, když umřel. Ale rozpadá se mi to. Starat se o něco, co máš rád, dneska není lehký. Samá dřina.“

Bosch se ho snažil pořádně prohlédnout. Připadal mu tím vším unavený.

„Co se odehrálo na ranči?“ zeptal se.

„Myslíš ta tři těla? No, asi by se dalo říct, že udeřila spravedlnost. Grena byl pijavice, která už léta vysávala Zorrilla. Dalo by se říct, že ho Arpis zneškodnil.“

„A kdo potom zneškodnil Arpise s Danceem?“

„To jsem udělal já, Harry.“

Pronesl to bez zaváhání, až Bosche zamrazilo. Moore byl polda a věděl, jak se zapírá. Policajt nepromluví, dokud nemá vedle sebe právníka, slíbenou milost a podepsanou dohodu.

Harry si zpocenýma rukama přehmátl na pušce. Udělal krok vpřed a pásl po zvucích domu. Ale bylo ticho, dokud Moore nepromluvil.

„Zpátky se nevrátím, Harry. Myslím, že víš, proč ne.“

Mluvil věcně, jako o něčem daném a dávno rozhodnutém.

„Jak jsi dostal Zornila do L. A. a navíc do toho motelu? Jak jsi získal jeho otisky do svých papírů?“

„Mám ti to říct, Harry? A co potom?“

Moore mrkl na sportovní tašku.

„Potom nic. Vrátíme se do L. A. Nebyl jsi poučen, že nic z toho, co teď řekneš, nemůže být použito proti tobě. Jsme tady jen ty a já.“

„S otisky to bylo snadné. Dělal jsem mu papíry. Měl troje nebo čtverý, takže k nám mohl jezdit, jak si zamanul. Jednou po mě chtěl pas a všechny normální doklady. Řek jsem mu, že potřebuju otisky, a sám jsem mu je sejmul.“

„A ten motel?“

„Jak jsem povídal. Jezdil přes hranici pořád. Vylezl ven tunelem, zatímco DEA seděla kolem ranče a myslela si, že je doma. Rád jezdil na Lakery a sedával úplně dole blízko té blond herečky, co se ráda ukazuje v televizi. No a když byl jednou tady, řek jsem mu, že se s ním chci sejít. Tak přišel.“

„A tys ho sejmul a zaujal jeho místo… A co ten starý, ten námezdník, čím se provinil?“

„Jen se nachomejtnul, kde neměl. Zorrillo mi řek, že ho viděl, když minule vylézal z tunelu. Neměl tam co dělat, ale asi si neuměl přečíst zákaz. Boss nechtěl riskovat, že ten tunel někde vy– žvaní.“

„Proč jsi ho pohodil zrovna v uličce? Mohl jsi přece zakopat tělo v Joshua Tree, Tam by ho nikdy nikdo nenašel.“

„S tou pouští to není špatný nápad. Ale to tělo jsem neodložil já. Copak nechápeš? Ovládali mě. Přijeli s ním – dovez ho Arpis – a ten večer mi volal Zorrillo, ať za ním přijdu do vaječné jídelny. Povídal, že parkuje v uličce. Když jsem dorazil, našel jsem jenom tělo. Nechtělo se mi ten zatracený krám někam tahat. Tak jsem to ohlásil. Byl to další způsob, jak se mnou manipulovat. A já spolupracoval. Případ dostal Porter a já jsem s ním uzavřel dohodu, že nebude spěchat.“

Bosch neříkal nic. Zkoušel si představit děj podle Moorova vyprávění.

„Hele, začíná mě to nudit. Chceš mi zkusit nasadit pouta, sebrat mě a stát se hrdinou?“

„Proč ses na to nevykašlal?“ zeptal se Bosch.

„Na co?“

„Na tenhle barák, svého otce, prostě na všechno. Měls nechat minulost minulostí.“

„Okradli mě o můj život. On nás natvrdo vykopnul. A co moje matka? Jak člověk může nechat takovou minulost jen tak? Krucinál, Boschi. Ty nic nevíš!“

Harry mlčel. Uvědomil si, že tenhle hovor nechal dojít dál, než je zdrávo, a že se Moore pomalu stává pánem situace.

„Když jsem se dozvěděl, že umřel, musel jsem něco udělat,“ pokračoval Moore. „Nevím. Rozhodl jsem se, že dostanu ten dům a že zajedu za bratrem. To byla chyba. Všechno začalo nenápadně, ale nedalo se to zastavit. Netrvalo dlouho a dělal jsem mu loutku tam u nás. Musel jsem se z toho vymanit a neměl jsem jinou cestu.“

„Tahle ale byla špatná.“

„Neotravuj, Boschi, tuhle písničku znám.“

Harry viděl, že Moore ten příběh vypráví tak, jak mu sám chtěl věřit. Jedno bylo jasné, že plně podlehl zlu, že zjistil, kým byl.

„Proč sis vybral mě?“ zeptal se.

„Jak tebe?“

„Proč jsi mi nechal ten spis? Nebýt toho, určitě bych sem nepřijel a ty bys byl za vodou.“

„Tys byl moje záloha, nechápeš? Potřeboval jsem pojistku, kdyby to s tou sebevraždou nevyšlo. Čekal jsem, že dostaneš ty papíry a začneš od nich. Bylo mi jasný, že stačí jen trochu falešná stopa a spustíš povyk. Vražda! Problém je, že jsem nepočítal, jak daleko se dostaneš. Myslel jsem, že tě Irving a jeho kamarádi zarazí, protože radši nebudou chtít vědět, o čem to celý bylo. Spíš to budou chtít se mnou pohřbít.“

„A s Porterem.“

„Nojo, to byl slaboch. Myslím, že mu je takhle líp.“

„A co já? Mně by taky bylo líp, kdyby se Arpis tam v hotelu trefil?“

„Moc jsi nám šlapal na paty. Musel po tobě vystřelit.“

Harry už neměl, na co by se chtěl zeptat. I Moore zjevně vycítil, že se přiblížil závěr. Pokusil se ještě jednou.

„Boschi, v té tašce mám čísla účtů. Jsou tvoje.“

„Nemám zájem. Vracíme se domů.“

Moore se tomu nápadu zasmál.

„Ty si opravdu myslíš, že tam ti za to někdo dá aspoň zlámanou grešli?“

Harry mlčel.

„Na oddělení?“ pokračoval. „Nikdo ti o to nestojí! O něčem takovém vůbec nechtějí vědět, protože to neprospívá účelu. A hele, ty k nim nepatříš. Děláš na oddělení, ale nejsi jeden z nich. Rozumíš, co říkám? Má to jeden háček. Přivedeš mě zpátky a budeš pro ně stejnej grázl jako já. Protože se mnou jim do baráku přitáhneš vagon plnej sraček.

Řek bych, že kromě tebe na tomhle případu nikomu nezáleží. Vo tom jsem přesvědčenej. Tak si vem prachy a běž.“

„A co tvoje žena? Jí na tom záleží?“

Zarazil se, alespoň na chvíli.

„Sylvia,“ vydechl. „Nevím. Ztratil jsem ji už dávno. Nevím, jak se na to dívá. A je mi to už jedno.“

Bosch si ho prohlížel a pátral, kde je pravda.

„Loňský sníh,“ dodal. „Tak ber ty prachy a já ti potom přidám další.“

„Nevezmu si je a ty to víš.“

„Hm, asi ano. Ale zrovna tak víš, že se s tebou nemůžu vrátit. Takže, co teď?“

Bosch přenesl váhu doleva, pažbu pušky opřenou o kyčli. Nastalo delší ticho, během nějž probíral sám sebe a svoje motivy. Proč mu neporučil vytáhnout zbraň z kalhot a odhodit ji?

Moorova ruka se rychlým, hladkým pohybem svezla po těle a tasila z opasku pistoli. Natáčela hlaveň na Bosche, který v tom okamžiku stiskl oba kohoutky. Místnost se otřásla ohlušující ranou z dvouhlavňovky. Hlavní nápor chytil Moore do obličeje. Harry přes kouřovou clonu uviděl tělo odskočit vzad a do vzduchu. Ruce vylétly ke stropu a celou váhou dopadlo na postel. Jeho pistole také vypálila, ale do vzduchu. Roztříštila jednu tabulku v klenutém okně a dopadla na zem.

Dolů se snášely chomáčky ucpávek z brokových nábojů a přistávaly v krvi muže bez tváře. Ve vzduchu visel těžký pach spáleného střelného prachu a Bosch ucítil na obličeji vlhký povlak, v němž čichem poznal krev.

Minutu zůstal nehybně stát, pak se rozhlédl a uviděl svůj zrcadlový obraz. Rychle odvrátil zrak.

Přistoupil k posteli a rozepnul sportovní tašku. Vyhřezly z ní balíčky a balíčky peněz, převážně stodolarovky. Kromě nich našel i pas a peněženku. Otevřel je. Moore se podle dokladů jmenoval Henry Maze, čtyřicet let, bydliště Pasadena. V pasu měl zastrčené dvě fotky.

První byl barevný snímek původně nejspíš z bílého balíčku. Moore se ženou, když jim bylo něco málo přes dvacet. Seděli na gauči, asi někde na párty. Sylvia se nedívala do objektivu, ale na něj. Bosch poznal, proč si vybral právě tuhle fotku – pro ten nádherný, milující výraz na její tváři. Druhá byla stará, v rozích vybledlá fotografie, zjevně vytažená z rámečku. Cal Moore a Humberto Zorrillo jako kluci, oba bez košil, jak spolu naoko zápasí. Bronzovou pokožku hyzdilo jenom tetování. Oba měli na pažích znak Svatých a hříšných.

Harry hodil peněženku i pas zpátky do tašky, ale fotografie si zastrčil do náprsní kapsy. Šel k oknu s rozbitým sklem a vyhlédl na Kojoti stezku a nížinu rozprostírající se k hranici. Neblížily se policejní vozy, žádná pohraniční stráž, nikdo nezavolal ani sanitku. Tlusté hradní zdi zadržely hluk smrti ve svých útrobách.

Slunce už stálo vysoko na nebi a Harry skrz vybitý okenní trojúhelník cítil jeho teplo.

33

Bosch nebyl ve své kůži, dokud se neocitl na zasmogovaném předměstí Los Angeles. Zpátky do ošklivosti, ale jen tady najde ztracenou rovnováhu. Vyhnul se centru a po dálnici to vzal nahoru do Cahuengského průsmyku. Po poledních silnicích se jelo klidně. Díval se na kopce s vypálenou stopou po vánočním požáru. I ta mu dávala útěchu. Oheň totiž rozlouskal semena nej– různějších plevelů, které nejpozději do jara rozehrají stráň karnevalem barev. Po nich vyraší křoví a za chvíli na zemi nezbude po požáru nejmenší památka.

Čas se přehoupl přes jednu. Mši na misii San Fernando už nestihne, a tak to vzal přes Údolí na hřbitov. Slavnostní rozloučení s Calexikem Moorem, jenž zahynul při plnění služebních povinností, se bude konat v Údolí věčnosti v Chatsworthu za přítomnosti náčelníka policie, primátora a médií. Bosch se za volantem neubránil úsměvu. Sešli jsme se zde, abychom vzdali poctu a rozloučili se s drogovým dealerem.

Dorazil dříve než průvod vozidel, ale až po médiích, která se usadila na svahu u příjezdové silnice. Muži v černých oblecích, vázankách a bílých košilích, se smutečními páskami na levých pažích navigovali z hřbitovní cesty k parkovišti. Než vystoupil, uvázal si ve zpětném zrcátku kravatu. Byl neoholený a pomačkaný, ale co?

Pohřebiště se koupalo ve stínu skupinky dubů, kam mu ukázal i jeden z opáskovaných pořadatelů. Harry šel přes trávník a vyhýbal se přitom obsazeným místům posledního odpočinku. Vítr mu rozevlával vlasy všemi směry. Našel si místo kus od zeleného pohřebního přístřešku a opřel se o strom. S čerstvě zapálenou cigaretou sledoval příjezd prvních aut. Pár jich dorazilo ještě před procesím. Potom k němu dolehl lomoz helikoptér – policejní jednotky, která ze vzduchu doprovázela pohřební vůz, a po nich novinářské vrtulníky, jež začaly kroužit kolem hřbitova jako hmyz. Poté hřbitovní branou projely první motorky a celý průvod sledovaly z úbočí televizní kamery. Bosch to odhadoval na dvě stovky motorkářů. Pohřeb policajta – jedinečný den pro jízdu na červenou, přes rychlostní limit nebo do zákazu vjezdu. Nebyl, kdo by hlídal.

Za motorkami jelo auto s rakví a doprovodná limuzína. Pak vozy zastavily a chvíli nato se okolí hemžilo parkujícími vozy a lidmi, kteří se ze všech směrů scházeli k pohřebišti. Jeden z pořadatelů s páskou na rukávu pomáhal Sylvii Moorové vystoupit. Jela v celé limuzíně úplně sama. I na nějakých čtyřicet metrů Harry usoudil, že jí to sluší. Měla na sobě jednoduché černé šaty, které jí v prudkých poryvech větru obepínaly postavu. Černý baret si ve vlasech musela přidržovat. Černé rukavičky, černé sluneční brýle, rudá rtěnka. Nemohl od ní odtrhnout pohled.

Pořadatel ji vedl k řadě skládacích židlí pod plátěným přístřeškem po straně zručně vyhloubeného hrobu. Cestou mírně pootočila hlavu, Harry byl přesvědčen, že po něm, ale neměl jistotu, protože oči měla za brýlemi a tvář neprozrazovala nic. Jakmile usedla, přinesli čestní nosiči stříbřitě šedou, kovovou rakev – Rickard, ostatní z Moorovy drogové jednotky a několik dalších, které neznal.

„Tak jsi to stihnul,“ ozval se zezadu hlas.

Bosch se otočil a zahlédl přicházející Teresu Corazónovou.

„Jo, zrovna jsem dorazil.“

„Slušela by ti břitva.“

„A několik dalších drobností. Jak to jde, Tereso?“

„Přímo skvěle.“

„To rád slyším. Co se stalo dneska dopoledne po našem rozhovoru?“

„Zhruba to, cos čekal. Vytáhli jsme si otisky z počítače a porovnali s těmi, co nám dal Irving. Ani jediná shoda, byly od dvou různých lidí. Tam v té stříbrné urně rozhodně není Moore.“

Bosch přikývl. Jistě, ale teď už její potvrzení nepotřeboval. Měl vlastní. Vzpomněl si na Moorovo tělo bez tváře ležící na posteli.

„Co s tím hodláš podniknout?“ zeptal se.

„Už se stalo.“

„A copak?“

„Trochu jsem si před slavnostní mší promluvila s podnáčelníkem Irvingem. Škoda, žes neviděl, jak se tvářil.“

„Ale ten pohřeb nechal proběhnout.“

„Myslím, že hraje vabank. Jestli Moore ví, co je pro něho dobré, tak už se v životě neobjeví. Doufá, že ho to všechno bude stát jedno doporučení pro kancelář soudního lékařství. Dokonce se dobrovolně nabídl. Ani jsem mu nemusela vysvětlovat, v jaké je situaci.“

„Doufám, že máš z toho místa radost, Tereso. Vlezla jsi šelmě do spárů.“

„To víš, že mám. A díky za ten ranní telefonát.“

„Ví, jak jsi na to všechno přišla? Říkalas mu, že jsem volal?“

„Ne, ale myslím, že ani nebylo třeba.“

Měla pravdu. Irving se musel dovtípit, že je za tím Bosch. Zahleděl se přes Teresu na Sylvii. Tiše tam seděla, ostatní židle kolem prázdné. Nikdo si k ní nepřisedl.

„Jdu se přidat támhle k té skupince,“ řekla Teresa. „Slíbila jsem Dicku Ebartovi, že se tu sejdem. Chtěl by stanovit datum, aby se komise sešla k hlasování v plném počtu.“

Bosch přikývl. Ebart dělal v okresní komisi pětadvacet let a táhlo mu na sedmdesát. Platil za neoficiální záštitu Teresiny kandidatury.

„Harry, pořád bych chtěla udržovat naše vztahy jenom na pracovní úrovni. Vážím si toho, cos pro mě dneska udělal. Ale chtěla bych si udržet odstup, aspoň na nějaký čas.“

Přikývl a díval se, jak na vysokých podpatcích nejistě klopýtá přes hřbitovní trávník ke shromážděným. Představil si ji ve fyzickém spojení s letitým komisařem, jehož fotografie v novinách byly pozoruhodné zejména pro shrbený, vrásčitý krk. S odporem zaplašil ten obraz a vyplísnil se za takovou fantazii. Vymazal ho z mysli a pozoroval Teresu, jak se mísí s davem, třese rukama a mění se v političku, jíž od nynějška bude muset být. Bylo mu z toho smutno.

Obřad měl začít za pár minut a proud přijíždějících účastníků neustával. Bosch v davu zaměřil lesklou hlavu zástupce náčelníka

Irvina Irvinga, vystrojeného v parádní uniformě s čepicí pod paží. Stál po boku náčelníka a jednoho z primátorových předních mužů. Šéf radnice měl zjevně zpoždění jako obvykle. Irving zahlédl Bosche, oddělil se od skupinky a vyrazil směrem k němu. Cestou jako by vnímal rozlehlé panorama hor, na Harryho nepohlédl, dokud s ním nestál pod dubem.

„Detektive!“

„Náčelníku!“

„Kdy jste dorazil?“

„Před chvílí.“

„Chtělo by to břitvu.“

„Já vím.“

„Tak co uděláme, co uděláme?“

Pronesl to tak hloubavě, skoro nostalgicky, až Bosch nepoznal, jestli čeká odpověď, či ne.

„Víte, detektive, včera, když jste nepřišel podle rozkazu do mé kanceláře, zahájil jsem proti vám jedna tečka osmdesát jedničku.“

„To jsem celkem čekal, náčelníku. Jsem mimo službu?“

„Zatím žádné kroky podniknuty nebyly. Jsem rovný chlap. Chtěl jsem nejdřív mluvit s vámi. Hovořil jste dnes ráno s úřadující náčelnicí soudního lékařství?“

Bosch neměl v úmyslu lhát. Tentokrát držel všechny trumfy v ruce on.

„Ano, požádal jsem ji o porovnání otisků prstů.“

„K čemu došlo v Mexiku, že jste připadl na ten nápad?“

„Nic, o čem bych měl chuť mluvit, náčelníku. Určitě to všechno bude ve zprávách.“

„Já nemluvím o tom nešťastném podniku DEA, ale o Moorovi. Potřebuji vědět, jestli mám předstoupit před všechny a zastavit ten pohřeb.“

Bosch si všiml, jak na Irvingově vyholené lebce divoce zapulsovala žíla. Několik kmitů a ustala.

„S tím vám nepomůžu, náčelníku. O tom nerozhoduju. Nejsme sami.“

Irving se obrátil zpátky ke shromážděným. Blížil se k nim nadporučík Harvey Pounds, taktéž vystrojený a nejspíš dychtivý vědět, kolik případů lze uzavřít na základě Boschova šetření. Ale

Irving zvedl pravici jako dopravní strážník. Docent se zarazil, provedl obrat a odcházel.

„Pokouším se vám vysvětlit závažnost toho, že se zřejmě chystáme pohřbít a do nebe vychválit mexického drogového bossa, zatímco si náš zkorumpovaný kolega svobodně běhá po světě. Máte vůbec představu, jakou ostudu… Do háje! Nemůžu uvěřit, že jsem to vyslovil nahlas. Nemůžu uvěřit, že jsem to vyslovil před vámi!“

„Moc mi nevěříte, že?“

„V takovýchhle věcech nevěřím nikomu.“

„No, s tím si nedělejte starosti.“

„Komu můžu věřit, a komu ne mě netrápí.“

„Já jsem myslel s tím pohřbíváním drogového bossa, zatímco si zkorumpovaný polda běhá po světě. Nedělejte si s tím starosti.“

Irving si ho měřil štěrbinami očí, jako by chtěl skrze Boschovy proniknout až k jeho myšlenkám.

„Děláte si legraci? Nedělejte si starosti? Z toho by mohla být kardinální ostuda pro celé město a naše oddělení! To by…“

„Poslyšte, říkám vám, zapomeňte na to. Rozumíte? Snažím se vám s tím pomoct.“

Irving se na něj znovu dlouze zahleděl. Přešlápl si na druhou nohu. Žíla na lebce znovu zapulsovala. Harrymu bylo jasné, že takové tajemství v rukou někoho, jako je on, podšéfovi moc nevoní. S Teresou Corazónovou se dokázal smířit, oba hráli na stejném poli. Ale u něj to bylo o něčem jiném. Vychutnával si tu chvíli, i když se bezeslovné ticho trochu protahovalo.

„Mluvil jsem s DEA o tom fiasku na ranči. Říkali, že ten muž, kterého pokládají za Zorrilla, jim unikl. Nevědí, kde je.“

Tohle byl jen polohloupý pokus, jak Bosche rozpovídat. Nezabral.

„Nikdy se to nedozví.“

Irving na to neřekl nic, ale Bosch měl lepší nápad, než mu skákat do ticha. K něčemu se chystal. Harry ho nechal trápit a pozoroval, jak mu velké lícní svaly tvrdnou v železo.

„Boschi, chci od vás okamžitě vědět, jestli je s tím nějaký problém. I potenciální. Protože mám tři minuty na to, abych předstoupil před náčelníka a primátora a televizní kamery a zarazil představení.“

„Co teď dělá DEA?“

„Co asi? Hlídají letiště, kontaktují místní úřady, zveřejňují foto a popis. Moc toho na výběr nemají. Je pryč, aspoň tak to tvrdí. Já potřebuji vědět, jestli pryč taky zůstane.“

Bosch přikývl a řekl: „Muže, kterého hledají, nikdy nenajdou, náčelníku.“

„Jak mě přesvědčíte, Boschi?“

„To nemůžu.“

„Jak to?“

„Důvěra je dvojstranná záležitost. Nedůvěra jakbysmet.“

Irving vypadal, jako by o tom přemýšlel, a Harrymu se zdálo, že téměř neznatelně přikývl.

Bosch pokračoval; „Muž, kterého hledají a považují za Zornila, je pryč a nehodlá se vracet. Nic víc vědět nepotřebujete.“

Bosch si vzpomněl na tělo, opuštěné na posteli v Castillo de los Ojos. Obličej už je pryč, za dva týdny zmizí i měkké tkáně. Žádné otisky prstů, identifikace možná jedině podle padělaných dokladů v peněžence. Tetování se sice ještě chvíli zachová, ale lidí se stejným znamením je hodně, včetně hledaného Zornila.

Harry tam nechal ležet i peníze jako dodatečné bezpečnostní opatření. Třeba se první nálezce nebude zdržovat přivoláváním policie, popadne peníze a bude pryč.

Před odchodem otřel všechny své otisky na zbrani kapesníkem a nechal ji tam. Zamkl dům, řetěz propletl černou mříží vrat a zaklapl zámek. Dával pozor, aby odstranil každý otisk na všem, Čeho se dotkl. Nasedl a vyrazil domů do L. A.

„Co DEA, už vyšli s nějakými báchorkami?“ zeptal se Irvinga.

„Dělají na tom,“ odpověděl. „Slyšel jsem, že rozbili pašeráckou síť. Potvrdili, že droga zvaná černý led se vyráběla na ranči, přes tunely odvážela do dvou blízkých firem a odtud přes hranici. Zásilky se zastavovaly pravděpodobně v Calexiku, vyložily se a auta se zbožím potom pokračovala dál. Obě firmy byly obsazeny. Jedna z nich, státní dodavatel sterilních mušek, asi vyvolá pěknou ostudu.“

„EnviroBreed.“

„Ano. Do zítřka budou mít porovnání mezi nákladovými listy, kterými se prokazovali řidiči na celnici, a záznamy o přijatém zboží ve vymycovacím středisku tady v Los Angeles. Údajně byly měněny nebo falšovány. Jinými slovy, přes hranici jezdilo více zapečetěných krabic, než kolik jich dorazilo do střediska.“

„Agent ve vlastních řadách.“

„Velmi pravděpodobné. Kontrolor ministerstva zemědělství, který seděl přímo ve firmě, musel být buď hloupý, nebo koupený. Těžko říct, co z toho je horší.“

Irving si z uniformovaného ramene oklepnul imaginární smítko. Vlas ani lupy nepřicházely v úvahu, neboť žádné neměl. Obrátil se směrem k rakvi, obklopené početným shlukem policistů. Obřad měl začít každým okamžikem. Napřímil záda, a aniž se otočil zpět, dodal: „Nevím, co si mám myslet, Boschi. Nevím ani, jestli jste mě dostal, nebo ne.“

Harry neodpovídal. Jen ať si s tím dělá vrásky.

„Na jednu věc nezapomeňte,“ pokračoval. „Vy můžete ztratit stejně jako oddělení. Víc. My se z toho dostaneme vždycky. Třeba to potrvá delší dobu, ale nakonec se rehabilitujeme. O jednotlivci, který se jednou poskvrní skandálem, se totéž říct nedá.“

Bosch se smutně usmál. To byl celý Irving, nikdy nenechal nic náhodě. Tahle poslední věta znamenala hrozbu, že pokud by to, co ví, použil proti oddělení, půjde ke dnu s ním, a to pod pod– náčelníkovým osobním dohledem.

„Máte strach?“ zeptal se Bosch.

„Strach z čeho, detektive?“

„Z toho všeho, ze mě, ze sebe. Že se to neututlá, že jsem se mohl mýlit. Ze všeho – no, nebojíte se?“

„Já se bojím jediného – lidí, co nemají svědomí, kteří jednají a nepřemýšlejí. Myslím, že vy takový nejste.“

Bosch zavrtěl hlavou.

„Tak pojďme na to, detektive. Já se musím přidat k náčelníkovi, vidím, že primátor už je tady. Co byste ode mě chtěl, tedy z toho, co je v mé pravomoci?“

„Od vás bych si nic nevzal,“ odpověděl Harry tiše. „Ale to vy zřejmě nepochopíte.“

Irving se konečně otočil tváří v tvář.

„Máte pravdu, Boschi. Skutečně vám nerozumím. Proč riskovat všechno a nic za to nechtít? Vidíte, to ve mně opět vyvolává obavy o vás. Nehrajete totiž s týmem, ale pro sebe.“

Harry se pevně a vážně díval na Irvinga, ač se mu chtělo aspoň usmát. Tohle byl pěkný kompliment, i když zástupci náčelníka to nikdy nedojde.

„Události tam dole neměly nic společného s oddělením,“ odpověděl. „Pokud jsem něco udělal, pak pro někoho a něco jiného.“

Irving opětoval pohled bezvýraznýma očima, cvičil lícními svaly a skřípal zuby. Pod lesklou lebkou se objevil křivý úsměv. V tom okamžiku Boschovi vytanula podobnost mezi ním a tetováním na Moorově a Zorrillově rameni. Ďábelská maska. Irvingova očka se čímsi rozzářila a hlava vědoucně přikývla. Krátce se ohlédl po Sylvii a vrátil se zpět.

„Á, džentlmen, že? Vše pro zajištění vdovské renty?“

Bosch neodpověděl. Přemýšlel, jestli Irving hádal, nebo něco poznal. Nebyl si jistý.

„Jak víte, že v tom neměla prsty?“ zeptal se.

„Vím.“

„Ale kde berete tu jistotu? Jak můžete tak riskovat?“

„Jako vy, z toho dopisu.“

„Co s ním?“

Celou cestu zpátky strávil Harry přemýšlením o Moorovi. Měl na to čtyři hodiny jízdy otevřenou krajinou. Byl přesvědčený, že si za tu dobu poskládal celou hádanku.

„Psal ho Moore,“ začal vysvětlovat. „Dá se říct, že podal udání sám na sebe. Měl určitý plán a tím dopisem ho spustil. Autorem byl on.“

Přerušil výklad a zapálil si. Irving stál a beze slova čekal, co bude dál.

„Z příčin, které se podle mě táhnou až do dětství, to Moore zbabral. Zapletl se se zločinem, a teprve když stál na druhé straně, mu došlo, že není cesty zpátky. Nemohl dál a musel z toho ven – jakýmkoli způsobem.

Prvním krokem jeho plánu bylo spustit vnitřní vyšetřování na základě dopisu. Napsal ho tak, aby Chastaina přesvědčil, že na něm něco je, ale na druhé straně, aby nic nenašel. Měl vrhnout stín na Moorovo jméno a vzbudit podezření. Dělal na oddělení dost dlouho, aby dokázal odhadnout, co nastane. Znal zavedené postupy vnitra a Chastaina. Dopisem připravil scénu a zakalil vodu, aby až se objeví mrtvý v hotelu, oddělení, což znamená vy, nemělo chuť se v tom moc šťourat. Vy jste otevřená kniha, náčelníku. Věděl, že vám půjde především o to, abyste rychle a účinně ochránil oddělení, a teprve na druhém místě vás bude zajímat, k čemu vlastně došlo. Proto ten dopis. Prostě vás využil, ale mě taky.“

Irving se obrátil směrem k pohřebišti. Obřad už skoro začínal. Vrátil se k Boschovi.

„Pokračujte, detektive, a prosím rychle.“

„Pěkně po stupíncích. Vzpomínáte, jak jste mi říkal, že si ten pokoj najal na měsíc? To byl první stupeň. Kdyby ho nenašli celý měsíc, vyřešil by to organický rozklad. Kůže a otisky by zmizely. Zůstaly by jen nepřímé důkazy, které v pokoji nechal a byl by svobodný.“

„Ale objevil se o pár týdnů dříve,“ urychloval líčení Irving.

„Ano, tím se dostáváme k druhému stupni, k vám. Moore byl dlouholetý polda. Věděl, co uděláte, že zajdete na osobní a vytáhnete si jeho složku.“

„To je riskantní hra.“

„Podle mě měl slušné šance na výhru. Když jsem vás tam viděl o sváteční noci se složkou v ruce, bez říkání jsem poznal, co v ní je. Takže si dovedu představit, že to Moore risknul a vyměnil karty s otisky. Jak jsem řekl, k tomuhle stadiu taky vůbec nemuselo dojít. Vy jste prostě posloužil jak stupeň číslo dvě.“

„A vy? Vy jste byl trojka?“

„Jo, aspoň tak se mi to jeví. Mě využil jako něco na způsob poslední pojistky. Kdyby to se sebevraždou nevyšlo, potřeboval někoho, kdo se toho ujme a najde důvod pro jeho zavraždění. To jsem byl já. Nechal mi ten spis a já jsem se ho chytil. Myslel jsem, že ho zabili kvůli těm věcem v něm. Nastražil mi falešnou stopu. Chtěl odvést pozornost od podrobného zkoumání totožnosti té mrtvoly v motelové koupelně. Potřeboval získat čas.“

„Ale vy jste zašel příliš daleko. Takhle to neplánoval.“

„Asi ne.“

Bosch si vybavil setkání s Moorem ve věži. Pořád nevěděl, jestli s ním Moore počítal, jestli čekal – až ho Harry přijde zabít. Tohle se asi nikdy nedozví. Poslední nerozluštěné tajemství Ca– lexika Moora.

„Čas na co?“

„Prosím?“

„Říkal jste, že potřeboval získat čas.“

„Myslím, že se chtěl přesunout do Mexika, zaujmout místo oběti a pak sebrat peníze a zmizet. Nezdá se mi, že by plánoval navždy zůstat papežem. Chtěl se vrátit zpátky na hrad.“

„Cože?“

„Ale nic.“

Odmlčeli se. Pak Bosch dovyprávěl zbytek.

„Ale většinu z toho už stejně znáte, náčelníku.“

„Skutečně?“

„No jistě. Musel jste si to domyslet, když vám Chastain řekl, že ten dopis poslal Moore.“

„A jak to detektiv Chastain poznal?“

Nechtěl to Harrymu darovat jen tak. Což bylo v pořádku. Vyprávění pomáhalo příběh objasnit, jakoby nastavit proti slunci a hledat mezery.

„Když ten dopis dostal, myslel si nejdříve, že ho psala manželka. Šel za ní a ona to popřela. Chtěl od ní psací stroj, aby si to ověřil, ale zavřela mu dveře před nosem. Předtím mu ale řekla, že žádný nemá. Když objevili Moora mrtvého, začal o tom uvažovat a odnesl si psací stroj z Moorovy kanceláře na stanici. Řekl bych, že mezi ním a dopisem našel shodu. Od té chvíle bylo nasnadě, že ho psal Moore nebo někdo z PUBu. Hádal bych, že Chastain si je tenhle týden vyslechl a došel k závěru, že nikdo z nich to nepsal. Takže autorem byl Moore.“

Irving nic z toho nepotvrdil, ale nebylo třeba. Všechno do sebe zapadalo.

„Moore měl dobrý plán, náčelníku. Míchal s náma jak falešnej hráč pokeru. Znal každou kartu dřív, než se octla na stole.“

„Kromě jedné,“ navázal Irving. „Nečekal, že se v tom budete tak šťourat.“

Bosch neodpověděl. Znovu se podíval na Sylvii. Byla nevinná a v bezpečí. Všiml si, že i Irving stočil pohled k ní.

„Je čistá,“ řekl Bosch, „což víte a já taky. Když jí budete dělat potíže, pak já vám je vrátím.“

Nešlo o hrozbu, spíše o nabídku, o kšeft. Irving chvíli uvažoval a pak jednou přikývl. Jasný souhlas. „Mluvil jste tam s ním, Boschi?“

Harry věděl, že je řeč o Moorovi i že nemůže dát odpověď. „Co jste tam vlastně dělal?“

Po chvíli ticha se Irving otočil a odkráčel vzpřímený jak esesák zpátky k řadám židlí pro prominenty a velká zvířata z oddělení. Posadil se do řady za Sylvií, na židli, kterou mu držel pobočník. Na Bosche už se nepodíval.

34

Po celý obřad ji Bosch pozoroval ze svého stanoviště pod dubem. Sylvia jen málokdy zvedala hlavu, ani když nastoupení kadeti pálili slepé salvy do oblak, ani při přeletech vzdušné jednotky s vrtulníky uspořádanými do pátrací formace. Jednou se zdálo, že bleskla pohledem po něm, nebo aspoň jeho směrem, ale těžko říct. Myslel na její stoický postoj a krásu.

Když všechno skončilo, rakev ležela v zemi a lidé se začali rozcházet, zůstala sedět. Harry viděl, jak odmítla Irvingovu nabídku na doprovod k limuzíně. Zástupce náčelníka se odloudal pryč a cestou si uhlazoval límeček na krku. Když se scéna kolem pohřebiště konečně vyprázdnila, vstala, pohlédla do díry v hlíně a vyšla směrem k Boschovi. Ze všech stran ji doprovázelo bouchání zavírajících se dveří aut. Cestou si sundala sluneční brýle.

„Dal jsi na mou radu,“ pronesla.

Harry nechápal. Shlédl dolů na své šaty, potom zpátky k ní. Jakou radu?

Bez ptaní odpověděla: „O černém ledu, pamatuješ? Že si máš dávat pozor. No, a když jsi tady, tak sis ho asi dával.“

„Ano, byl jsem opatrný.“

Oči měla úplně jasné a vyzařovala z nich ještě větší síla, než když se setkali posledně. Tyto oči nezapomínaly na prokázanou laskavost. Ani na urážky.

„Vím, že se toho stalo víc, než mi řekli. Možná mi o tom někdy povyprávíš?“

Přikývl a ona také. Chvíle ticha, po kterou se na sebe dívali, se nezdála ani dlouhá, ani krátká. Dokonale načasovaný okamžik ukončený poryvem větru. Zpod baretu se jí uvolnil pramen vlasů, jež rukou zatlačila zpátky.

„To bych ráda,“ řekla.

„Kdykoli budeš chtít,“ odpověděl. „Možná pár věcí povíš i ty mně.“

„Jako třeba?“

„O té fotce, která zmizela z rámečku. Věděla jsi, co na ní bylo, ale nechtělas mi to říct.“

Usmála se, jako by naznačovala, že si všímal nepodstatných zbytečností.

„On se svým přítelem z baria. Byli i na dalších fotkách v tom sáčku.“

„Mělo to význam, ale nic jsi mi neřekla.“

Sklopila oči do trávy.

„Už se mi o tom nechtělo přemýšlet, ani mluvit.“

„Ale věděla jsi to, že?“

„Jistě. To se stává. Člověka pronásledují věci, o kterých už nechce vědět a na něž nechce vzpomínat…“

Odmlčeli se.

„Už to víš, že?“ přerušil konečně ticho.

„Že jsme nepohřbívali mého manžela? Ano, něco tuším. Neřekli mi všechno.“

Přikývl. Ticho trvalo, ale nebylo nepříjemné. Sylvia se pootočila směrem k řidiči limuzíny, který stál u auta a čekal. Hřbitov se už úplně vyprázdnil.

„Doufám, že mi povíš jednu věc,“ pokračovala, „teď nebo někdy jindy. Jestli můžeš… No, může… Je šance, že se vrátí?“

Bosch se na ni zadíval a pomalu zavrtěl hlavou. V očích pátral po její reakci – po smutku, obavách, či snad spoluvině? Nic. Sklopila oči k rukám, které svíraly jedna druhou.

„Můj řidič…“ řekla, ale nedokončila.

Pokusila se o zdvořilý úsměv a Bosch se posté musel zeptat sama sebe, co se to stalo s Calexikem Moorem. Přistoupila o krok blíže a rukou se dotkla jeho tváře. I přes hedvábnou rukavičku to bylo hřejivé a k nosu mu ze zápěstí dolehla vůně parfému. Velmi jemná, spíše lehounký závan než opravdová vůně.

„Měla bych jít,“ začala se loučit.

Harry přikývl. Sylvia od něj odstoupila.

„Díky,“ řekla.

Kývl. Nevěděl, zač mu děkuje, ale co mohl dělat jiného, než kývnout.

„Zavoláš? Třeba bychom mohli… Já nevím…“

„Zavolám.“

Teď kývla ona, obrátila se a vyšla směrem k černé limuzíně. Harry zaváhal a pak zavolal.

„Máš ráda jazz? A saxofon?“

Zastavila a obrátila se k němu zpátky. V očích měla pronikavou touhu. Dychtivost po doteku, tak jasnou, až ho píchlo. Nebo snad odraz jeho vlastních pocitů.

„Nejvíc ze všeho sóla,“ odpověděla, „ta osamělá a smutná přímo miluju.“

„A… zítra večer, nevím, jestli je to ten pravý čas?“

„Bude Silvestr.“

„Já vím. Napadlo mě…, že by to mohl být ten správný čas. Tenkrát večer to… Já nevím.“

Vrátila se k němu, položila mu ruku kolem krku a přitáhla si jeho tvář k své. Nebránil se. Dali si dlouhý polibek, během nějž Harry zavřel oči. Když ho pustila, nerozhlédl se, jestli to někdo viděl. Bylo mu to jedno.

„Co je to pravý čas?“ zeptala se.

Nevěděl, co říct.

„Budu na tebe čekat.“

Usmál se a ona též.

Naposled se obrátila a vykročila k autu. Když skončil trávník, rozeznělo se klapání jejích podpatků po asfaltu. Bosch se opřel o strom a sledoval, jak jí řidič otevírá dveře. Zapálil si cigaretu a díval se, jak ji elegantní Černý vůz odváží branou pryč a nechává ho samotného s mrtvými.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai