Michael Connelly

9 Draků

DÍL JEDNA

Speciální oddělení vražd

1

Harry Bosch se díval přes uličku do kukaně svého parťáka a sledoval, jak Ignacio Ferras provádí svůj každodenní rituál: nejprve sklepal hromádky spisů na stole, poté uklidil lejstra před sebou a nakonec uložil do zásuvky opláchnutý kávový šálek. Bosch se podíval na hodinky a zjistil, že je teprve půl čtvrté a deset minut. Zdálo se, že Ferras zahajuje tento rituál každý den o minutu či dvě dříve než den předtím. Dnes bylo teprve úterý, první den po prodlouženém víkendu se státním svátkem, a on už to balil dřív. Této proceduře přitom vždy předcházel telefonát z domova, kde na něj čekala manželka s batoletem a čerstvě narozenými dvojčaty. Sledovala hodiny stejně bedlivě, jako majitel cukrárny sleduje obézní děti. Potřebovala trochu odpočinku a ten jí měl zajistit manžel. Přestože v nové místnosti detektivů dělila Bosche od Ferrase ulička a více než metrová protihluková příčka, slyšel Bosch obvykle obě strany parťákova telefonátu. Ferrasova manželka vždy začínala rozhovor otázkou: „Kdy přijedeš domů?"

Když měl Ferras na stole všechno urovnáno, podíval se přes uličku na Bosche.

„Tak já už to pro dnešek balím, Harry," řekl. „Chci se vyhnout zácpě. Má mi ještě volat pár lidí, ale všichni mají můj mobil. Kvůli tomu nemusím trčet tady."

Během řeči si Ferras třel levé rameno. I to byla součást jeho každodenní rutiny. Detektiv tím Boschovi nenápadně připomínal, že ho předloni postřelili, takže si dřívější odchod zaslouží.

Bosch pouze přikývl. Nebylo pro něj podstatné, zda jeho parťák odejde z práce dřív nebo co si zaslouží. Podstatná byla jeho oddanost policejní práci a otázka, zda bude k dispozici, až je konečně zase k něčemu povolají. Před návratem do práce podstoupil Ferras devítiměsíční léčbu a rehabilitaci. Během roku, kdy opět docházel do místnosti detektivů, však k práci přistupoval s nechutí, která už Bosche začínala unavovat. Nebyl zapálený a Bosche už nebavilo na něj věčně čekat.

A také už ho nebavilo čekat na čerstvou oběť. Od jejich posledního případu uplynuly už čtyři týdny a ve městě panovala vlna pozdně letních veder. Bosch proto věděl, že čerstvá oběť je stejně jistá jako vítr, který se každoročně žene z horských průsmyků do Santa Any.

Ferras vstal a zamkl si stůl. Právě když si bral z opěradla židle sako, si však Bosch všiml, že z kanceláře na protější straně místnosti detektivů vychází Larry Gandle a kráčí jejich směrem. Když se oddělení loupeží a vražd před měsícem přestěhovalo z chátrající budovy s názvem Parker Center do nové Policejní administrativní budovy, směl si Bosch coby služebně starší parťák vybrat stůl jako první. Většina detektivů třetího stupně si vybrala kukaně orientované naproti oknům s výhledem na městskou radnici. Bosch si však zvolil protější stůl. Nechal parťákovi výhled a dal přednost kukani, ze které mohl sledovat, co se děje v sále. Když nyní spatřil blížícího se poručíka, instinktivně věděl, že jeho parťák dnes dříve domů neodjede.

Gandle držel v ruce kus papíru vytrhnutý z bloku a kráčel nezvykle rázně. Boschovi to prozradilo, že čekání je u konce. Bylo to tady. Čerstvá oběť. Harry Bosch začal vstávat.

„Boschi, Ferrasi, jste na řadě," řekl Gandle, jakmile došel až k nim. „Potřebuju, abyste převzali jeden případ od jižního oddělení."

Bosch viděl, jak jeho parťák věší ramena. Nevšímal si toho, natáhl se pro papír, který Gandle držel v ruce, a podíval se na adresu. South Normandie Avenue. Už tam jednou byl.

„Je to prodejna alkoholu," vysvětlil Gandle. „Zastřelený prodavač, hlídka zadržuje svědkyni. Víc toho nevím. Můžete tam zajet?"

„Můžeme," odpověděl Bosch dříve, než jeho parťák začne skuhrat.

Jenže to nepomohlo.

„Poručíku, my jsme speciální oddělení vražd," řekl Ferras, otočil se a ukázal na kančí hlavu pověšenou nade dveřmi místnosti detektivů. „Proč máme brát obyčejnou vloupačku v prodejně s alkoholem? Dobře víte, že to udělal nějaký gangster a že kluci z jižáku by to dokázali do půlnoci vyřešit - nebo aspoň označit pachatele."

Svým způsobem měl Ferras pravdu. Speciální oddělení vražd mělo řešit složité a zašmodrchané případy. Bylo to elitní oddělení, které vyšetřovalo obtížné případy s nelítostností divočáka vyhrabávajícího z hlíny lanýže. Loupežná vražda v prodejně alkoholu ležící na gangsterském území do této kategorie spadala jen těžko.

Gandle, jenž díky plešaté hlavě a zasmušilému výrazu vypadal jako dokonalý úředník, rozpřáhl ruce v gestu, které neobsahovalo ani špetku účasti.

„Minulý týden jsem vám to všem říkal na poradě. Až do neděle vypomáháme jižáku. Do čtrnáctého mají spoustu lidí na školení o vraždách a během té doby jedou na minimální provoz. Přes víkend přitom chytili tři případy a dneska ráno další. Takže jsou s minimálním provozem v háji. My jim vypomáháme a ta vloupačka zkrátka vyšla na vás. Tečka. Nějaké další dotazy? Hlídka čeká s tou svědkyní."

„Jsme připraveni, šéfe," ukončil diskusi Bosch.

„Takže budu čekat, až se mi ozvete."

Gandle zamířil zpátky do kanceláře. Bosch sebral z opěradla židle sako, oblékl si je a otevřel prostřední zásuvku svého stolu. Vytáhl ze zadní kapsy kalhot kožený zápisník a vyměnil blok linkovaného papíru za nový. Čerstvá vražda si vždy zasloužila nový blok. Byl to jeho zvyk. Podíval se na odznak detektiva vyražený na chlopni a vsunul zápisník zpátky do kapsy. Jemu osobně bylo úplně jedno, jaký typ případu na ně vyšel. Chtěl prostě něco řešit. S detektivní prací to bylo stejné jako se vším ostatním. Jakmile člověk vyšel ze cviku, ztratil nadhled a razanci. A to si Bosch nepřál.

Ferras stál s rukama v bok a díval se na hodiny visící na zdi nad vývěskami.

„Sakra," ulevil si. „Takhle je to vždycky."

„Jak to myslíš ,vždycky'?" zeptal se Bosch. „Vždyť jsme už měsíc žádný případ neměli."

„No jo, začínal jsem si na to zvykat."

„Hele, jestli se ti na vraždách nelíbí, tak můžeš vždycky dělat od devíti do pěti v kanclíku na dopravním."

„Jo, to zrovna."

„No tak pojď."

Bosch vyšel z kukaně do uličky a zamířil ke dveřím. Ferras vyrazil za ním a cestou vytáhl z kapsy mobilní telefon, aby mohl zavolat manželce a sdělit jí špatnou zprávu. Před odchodem z místnosti detektivů oba muži zvedli ruku a pro štěstí plácli kance přes placatý rypák.

2

Cestou do jižního Los Angeles nemusel Bosch dělat Ferrasovi přednášku. Jeho mlčení bylo dostatečnou výtkou. Boschův mladý parťák zřejmě tíhu napjatého ticha neunesl a nakonec se rozpovídal.

„Tohle mě dovádí k šílenství," začal.

„Copak?" zeptal se Bosch.

„Dvojčata. Je kolem nich tolik práce, tolik breku. Jsou jako domino. Jedno se probudí a nastartuje druhé. Pak se vzbudí můj nejstarší kluk. Nikdo se nevyspí a žena je..."

„Co?"

„Já nevím, prostě z toho šílí. Pořád mi volá a ptá se, kdy přijedu domů. Já přijedu domů, vystřídám ji, dostanu na starost kluky a zase si neodpočinu. Je to pořád práce, děti, práce, děti, práce, děti, den co den."

„A co chůva?"

„Chůvu si nemůžeme dovolit, v současné situaci ne. Navíc už nám teď nedávají přesčasy."

Bosch nevěděl, co na to říct. Jeho dcera Madeline oslavila před měsícem třinácté narozeniny a žila přes patnáct tisíc kilometrů daleko. Bosch se na její výchově nikdy přímo nepodílel. Viděl se s ní čtyři týdny v roce - dva týdny v Hongkongu a dva v Los Angeles - a to bylo všechno. Jakou radu mohl dát tátovi na plný úvazek, který vychovával tři děti, z toho jedna dvojčata?

„Hele, já nevím, co ti na to říct," odpověděl. „Víš, že stojím při tobě. Když budu moct, udělám, co budu moct. Ale..."

„Já vím, Harry. A cením si toho. Jenže teď s těmi dvojčaty prožíváme první rok. Až trochu odrostou, bude to mnohem jednodušší."

„Jasně, ale já se ti pokouším říct, že to možná není jen v těch dvojčatech. Možná je to i v tobě, Ignacio."

„Ve mně? Co tím chceš říct?"

„Tím chci říct, že je to možná v tobě. Možná ses vrátil příliš brzy - přemýšlel jsi o tom?"

Ferras pomalu zčervenal a neodpověděl.

„Hele, to se někdy stává," pokračoval Bosch. „Koupíš kulku a začne tě napadat, že blesk by mohl uhodit dvakrát."

„Poslyš, Harry, nevím, co jsou tohle za kecy, ale v tomto směru jsem v pohodě. Nic mi není. Problém je jen v tom, že mám spánkový deficit, neustále se cítím vyšťavený a nedokážu popadnout dech, protože sotva přijedu domů, pustí se do mě manželka, chápeš?"

„Jasně, parťáku."

„No vidíš, parťáku. Jak říkám. Věř mi, že už to dost schytávám od ní. Nepotřebuju to ještě schytávat od tebe."

Bosch přikývl a nic dalšího nedodal. Věděl, kdy má přestat tlačit na pilu.

Gandle jim uvedl adresu v sedmdesátém bloku South Normandie Avenue. Bylo to jen pár bloků od nechvalně proslulé křižovatky Florence Avenue a Normandie Avenue, kde v roce 1992 televizní vrtulníky natočily a odvysílaly do světa nejúděsnější záběry z tehdejších pouličních výtržností. Zdálo se, že pro mnoho lidí zůstaly tyto scény trvalým obrazem Los Angeles.

Bosch si však rychle uvědomil, že tuto oblast i tuto konkrétní prodejnu zná díky jinému incidentu a z jiného důvodu.

Prodejna alkoholu Fortune Liquors už byla ohraničená žlutou policejní páskou. Na ulici postával malý hlouček čumilů, avšak vražda v této čtvrti nebyla zase takovou kuriozitou. Zdejší lidé už podobný výjev viděli - dokonce mnohokrát. Bosch zajel mezi skupinku tří hlídkových vozů a zaparkoval. Vytáhl z kufru aktovku, zamkl auto a zamířil s Ferrasem k pásce.

Uvedli svá jména a služební čísla strážníkovi, který vedl záznamy o osobách přítomných na místě činu, a protáhli se pod páskou. Když se přiblížili k hlavnímu vchodu do prodejny, sáhl si Bosch do pravé kapsy saka a vytáhl z ní reklamní balíček se sirkami. Balíček byl starý a ošoupaný. Na přední straně se táhl nápis FORTUNE LIQUORS a adresa malé žluté budovy před nimi. Bosch balíček palcem otevřel. Chyběla v něm jen jedna sirka a na vnitřní chlopni byl stejně jako na všech podobných balíčcích napsaný citát: Šťasten je muž, jenž nachází útočiště sám v sobě.

Bosch s sebou tento balíček sirek nosil více než deset let. Ani ne kvůli tomu citátu, přestože jeho obsahu věřil. Nosil ho spíše kvůli chybějící sirce a tomu, co mu připomínala.

„Co se děje, Harry?" zeptal se Ferras.

Bosch si uvědomil, že se před vstupem do prodejny zastavil.

„Nic. Jen že už jsem tady byl."

„Kdy? V rámci nějakého případu?"

„Tak trochu. Ale to už je dávno. Pojďme dovnitř."

Prošel kolem parťáka a vstoupil hlavními dveřmi do prodejny.

Uvnitř postávalo několik strážníků a jeden seržant. Prodejna byla dlouhá a úzká. Skládala se ze tří podlouhlých rovnoběžných uliček. Na konci té prostřední viděl Bosch zadní chodbu a dveře vedoucí na parkoviště za prodejnou. Podél zdi levé uličky a poté kolmo podél zadní stěny se táhly řady boxů s chlazenými nápoji. Tvrdý alkohol se prodával v uličce napravo, zatímco prostřední ulička byla vyhrazena vínu - červenému na pravé straně a bílému na levé.

V zadní chodbě spatřil Bosch další dva strážníky a usoudil, že někde ve skladu nebo v kanceláři vzadu pravděpodobně zadržují svědkyni. Postavil kufřík na podlahu u dveří a vytáhl z kapsy saka dva páry gumových rukavic. Podal jeden pár Ferrasovi a oba si rukavice navlékli.

Seržant si všiml jejich příchodu a oddělil se od svých mužů.

„Ray Lucas," řekl místo pozdravu. „Oběť máme tady za pultem. Jmenuje se John Li. Podle našeho odhadu se to stalo před necelými dvěma hodinami. Vypadá to jako loupež, po které pachatel jednoduše nechtěl zanechat svědka. Já i spousta mých kolegů tady ze sedmasedmdesátého okrsku jsme pana Li znali. Byl to dobrej starej chlap."

Lucas pokynul Boschovi s Ferrasem, aby přešli k pultu. Bosch si přidržel cípy saka, aby se ničeho nedotkly, a vmáčkl se do stěstnaného prostoru za pultem. Podřepí jako baseballový zadák a pozorně se zadíval na mrtvého muže na podlaze. Ferras se nad něj naklonil jako rozhodčí na metě.

Obětí byl Asiat, kterému táhlo na sedmdesát. Ležel na zádech a upíral prázdné oči ke stropu. Měl zaťaté zuby a stažené rty, takže to vypadalo, jako by se téměř culil. Na rtech, tváři a bradě měl krev, kterou během umírání vykašlal. Přední díl košile měl promočený krví a Bosch mu na prsou rozeznal nejméně tři průstřely. Pravou nohu měl ohnutou v koleni a nepřirozeně zasunutou pod druhou nohu. Očividně se skácel na místě, kde v době střelby stál.

„Nenašli jsme žádné nábojnice," poznamenal Lucas. „Střelec je po sobě uklidil a pak byl ještě natolik chytrý, že vytáhl vzadu z rekordéru disk."

Bosch přikývl. Hlídkoví policisté se vždy snažili detektivům pomoci, ale on zatím tuto informaci nepotřeboval a navíc mohla být zavádějící.

„Pokud ovšem neměl revolver," poznamenal. „Pak by po sobě žádné nábojnice uklízet nemusel."

„To je možné," připustil Lucas. „Ale v těchhle končinách už se revolvery moc nevidí. Nikdo nechce riskovat, že v případě střelby bude mít v zásobníku jenom šest nábojů."

Lucas chtěl dát Boschovi najevo, že místní poměry dobře zná, zatímco on je tu jen na návštěvě.

„Budu si to pamatovat," řekl na to Bosch.

Upřel pozornost na tělo a mlčky si místo činu prohlédl. Bylo naprosto jisté, že obětí se stal tentýž muž, s nímž se Bosch před mnoha lety v této prodejně střetl. Dokonce ležel na stejném místě, na podlaze za pultem. A v kapse jeho košile zahlédl Bosch měkkou krabičku cigaret.

Kromě toho si všiml, že oběť má na pravé ruce rozmazanou krev. Nepřipadalo mu to neobvyklé. Už od raného dětství mají lidé sklon dotýkat se rukou zranění, aby se je pokusili ochránit a ulevit si. Je to přirozený instinkt. Tato oběť si počínala stejně - s největší pravděpodobností se chytila za prsa hned po prvním zásahu.

Jednotlivé průstřely byly od sebe vzdálené asi deset centimetrů a společně vytvářely trojúhelník. Bosch věděl, že kdyby vrah vypálil tři rychlé rány z bezprostřední blízkosti, byly by průstřely o něco blíže u sebe. To ho vedlo k přesvědčení, že se oběť po prvním průstřelu pravděpodobně skácela na podlahu, načež se k ní vrah přes pult naklonil a vypálil jí do prsou další dvě rány, čímž vznikl o něco větší rozestup.

Kulky prošly oběti hrudníkem a způsobily rozsáhlé poškození srdce a plic. Vykašlaná krev nasvědčovala tomu, že smrt nenastala okamžitě. Oběť se ještě snažila dýchat. Po mnoha letech práce na případech si byl Bosch jist jednou věcí: neexistuje snadný způsob, jak zemřít.

„Nestřílel na hlavu," poznamenal.

„Jasně," řekl Ferras. „A co to znamená?"

Bosch si teprve nyní uvědomil, že přemýšlí nahlas.

„Možná nic. Jen mi připadá, že střelec chtěl mít zřejmě absolutní jistotu, když vypálil tři rány. Ale na hlavu přesto nemířil."

„To vypadá jako rozpor."

„Možná."

Bosch poprvé odtrhl oči od těla a rozhlédl se ze své přikrčené polohy. Jeho pohled okamžitě upoutalo pouzdro s pistolí, které bylo připevněno ke spodní straně pultu. Oběť chtěla mít rychlý přístup ke zbrani pro případ loupeže nebo něčeho horšího, jenže ji ani nestačila vytasit z pouzdra.

„Máme tady zbraň," ohlásil Bosch. „Vypadá to na pětačtyřicítku v pouzdře, jenže ji už stařík neměl šanci vytáhnout."

„To znamená, že k němu střelec přistoupil rychle a začal po něm střílet dřív, než stačil hmátnout po zbrani," dodal Ferras. „Možná se v okolí vědělo, že má stařík pod pultem bouchačku."

Lucas nesouhlasně mlaskl.

„Co je, seržante?" zeptal se Bosch.

„Ta pistole musí být nová," prohlásil Lucas. „Za pět let, co tady dělám, oloupili toho člověka nejmíň šestkrát. A pokud je mi známo, nikdy na nikoho zbraň nevytasil. Tohle je poprvé, co o nějaké zbrani slyším."

Bosch přikývl. Byla to podnětná připomínka. Otočil hlavu a přes rameno promluvil na seržanta.

„Řekněte mi něco o té svědkyni."

„Totiž, ona to vlastně ani žádná svědkyně není," odpověděl Lucas. „Je to paní Li, manželka zastřeleného. Přinesla sem manželovi večeři a našla ho tu takhle. Máme ji v zadní místnosti, ale budete potřebovat tlumočníka. Už jsme volali na OAZ a požádali, ať nám sem pošlou nějakého Číňana."

Bosch se ještě jednou zadíval na obličej zavražděného muže a vstal. V obou kolenou mu hlasitě zapraskalo. Lucas hovořil o útvaru, který byl dříve znám pod názvem Oddělení asijských zločinů. Nedávno však byl tento útvar přejmenován na Oddělení asijských gangů, aby se rozptýlily námitky, že název uráží asijskou populaci ve městě, neboť vyvolává dojem, že všichni Asiaté páchají zločiny. Staří mazáci jako Lucas však tomuto oddělení stále říkali OAZ. Ať už se ovšem útvar jmenoval jakkoliv, rozhodnutí přivolat dalšího vyšetřovatele jakéhokoliv druhu měl učinit Bosch coby hlavní vyšetřovatel případu.

„Umíte čínsky, seržante?"

„Ne, proto jsem právě volal OAZ."

„Jak jste v tom případě věděl, že máte žádat o Číňana, a ne o Korejce, nebo dokonce o Vietnamce?"

„Tuhle práci dělám už šestadvacet let, detektive. A..."

„A Číňana poznáte na první pohled."

„Ne, chci říct, že mi poslední dobou dělá trochu potíže dosloužit směnu bez nějaké vzpruhy. A tak se sem jednou denně zastavím na nějaký ten energetický nápoj. Zhruba na pět hodin to člověka nabudí. A díky tomu jsem měl taky možnost trochu pana Li poznat. Řekl mi, že přijeli s manželkou z Číny, a proto to vím."

Bosch přikývl a cítil se trapně za snahu ztrapnit Lucase.

„Asi budu taky muset tuhle vzpruhu vyzkoušet," řekl. „Ohlásila to paní Li na policii?"

„Ne, jak už jsem říkal, anglicky moc nemluví. Podle toho, co jsem se dozvěděl od dispečera, volala paní Li synovi a ten pak zavolal na policii."

Bosch se vrátil před pult. Ferras se odšoural na jeho místo, podřepí a zadíval se na tělo a na pistoli stejně jako před chvílí jeho parťák.

„Kde je ten syn teď?" dotázal se Bosch Lucase.

„Už sem jede, ale pracuje ve Valley," odpověděl seržant. „Každou chvíli by tu měl být."

Bosch ukázal na pult.

„Až dorazí, držte ho dál od tohohle."

„Jasně."

„A taky se musíme snažit udržet tohle místo v co nejméně porušeném stavu."

Lucas Boschova slova pochopil a odvedl své lidi z prodejny. Ferras mezitím dokončil prohlídku zpoza pultu, zamířil k hlavnímu vchodu a postavil se vedle Bosche, který si právě prohlížel kameru zavěšenou uprostřed prodejny pod stropem.

„Co kdyby ses šel mrknout dozadu?" zeptal se Ferrase. „Zjisti, jestli pachatel skutečně vytáhl z rekordéru disk, a zastav se na chvilku u svědkyně."

„Jasně."

„Jo, a taky někde najdi termostat a sniž tady teplotu na minimum. Je tu příliš horko. Nechci, aby to tělo začalo zrát."

Ferras odešel prostřední uličkou dozadu. Bosch se ohlédl a zadíval se na místo činu jako na celek. Pult měřil na délku asi tři a půl metru. Pokladna stála uprostřed a vedle ní byl volný prostor, kam mohli zákazníci vyložit nákup. Na jedné straně se vedle pokladny nacházely stojany se žvýkačkami a bonbony, zatímco druhou stranu zaplňovalo další zboží určené k pultovému prodeji: energetické nápoje, plastový box s lacinými doutníky nebo hrací losy. Pod stropem pak visel drátěný zásobník na kartony cigaret.

V regálech za pultem byly vystaveny lahve s nejdražším alkoholem, o které si musel zákazník říct. Bosch spatřil šest řad koňaků Hennessy. Věděl, že je to oblíbené pití vysoce postavených gangsterů. Byl si naprosto jistý, že prodejna Fortune Liquors leží v teritoriu Hoover Street Criminals - pouličního gangu, jenž byl kdysi odnoží Crips, ale pak se stal tak mocným, že se jeho bossové rozhodli vytvořit si vlastní jméno a pověst.

Bosch si všiml dvou věcí a přistoupil blíže k pultu.

Pokladna stála na umakartové desce pultu zešikma a na jejím původním místě se rýsoval čtverec plný drobků a prachu. Bosch z toho vydedukoval, že si vrah přitáhl pokladnu k sobě, když ze zásuvky vybíral peníze. Byl to důležitý předpoklad, protože z něj vyplývalo, že pan Li neotevřel zásuvku a nevydal lupiči peníze sám. To pravděpodobně znamenalo, že už byl v tu chvíli postřelený. Ferrasova hypotéza, že vrah vstoupil do prodejny a rovnou začal střílet, tak mohla být správná. To mohlo mít značný význam u pozdějšího trestního stíhání, protože to dokazovalo vražedný úmysl. Bosch si z toho navíc mohl udělat lepší obrázek o tom, co se v prodejně stalo a po jakém člověku by měli pátrat.

Sáhl si do kapsy a vytáhl z ní brýle na čtení. Nasadil si je, a aniž se čehokoliv dotkl, naklonil se přes pult a začal si prohlížet klávesnici pokladny. Nenašel však na ní žádné tlačítko s nápisem OTEVŘÍT ani jiný zjevný náznak, jak se zásuvka pokladny otevírá. Netušil, jak se do pokladny dostat, a kladl si otázku, jak to mohl vědět pachatel.

Napřímil se a prohlédl si regály s lahvemi na stěně za pultem. Koňaky Hennessy v nich měly výsostné místo, aby k nim měl pan Li snadný přístup, jakmile se dostaví členové Hoover Street Criminals. Řady však byly plné. Žádná láhev nescházela.

Bosch se ještě jednou naklonil přes pult a tentokrát se pokusil dosáhnout na některou z lahví hennessy. Uvědomil si, že když položí jednu ruku na pult, aby měl lepší stabilitu, dosáhne až na regály a bez problémů si může některou láhev vytáhnout.

„Harry?"

Bosch se znovu napřímil a otočil se k parťákovi.

„Seržant měl pravdu," prohlásil Ferras. „Kamerový systém nahrává na disk. Jenže v rekordéru žádný disk není. Buďto ho pachatel vytáhl, anebo Li na žádný disk nenahrával a tu kameru tam měl jen naoko."

„A co záložní disky? Ty tam nejsou?"

„Na pultu jich pár leží, ale jinak je to jednodiskový systém. Záznam se prostě nahrává pořád dokola na jeden a tentýž disk. Když jsem kdysi dělal na loupežích, setkávali jsme se s těmihle systémy často. Kapacita vystačí zhruba na jeden den a nový záznam se pak začne přehrávat přes starý. Když si chceš něco prohlédnout, normálně ten disk vytáhneš, ale musíš to udělat tentýž den."

„Dobře, tak ty záložní disky zajisti."

Hlavní dveře se otevřely a do prodejny se vrátil Lucas.

„Je tady ten chlap z OAZ," prohlásil. „Mám ho poslat dovnitř?"

Bosch se na Lucase dlouze zadíval.

„To oddělení se jmenuje OAG," řekl nakonec. „Ale zatím ho neposílejte. Půjdu za ním ven."

3

Bosch vyšel z prodejny na slunce. Přestože se připozdívalo, bylo venku ještě docela teplo. Městem se proháněl suchý vítr ze Santa Any, jemuž požáry v okolních kopcích dodávaly lehce kouřovou vůni. Bosch cítil, jak mu na šíji schne pot.

Hned za dveřmi ho oslovil policista v civilu.

„Detektiv Bosch?"

„To jsem já."

„Já jsem detektiv David Chu, OAG. Přivolala mě hlídka. Jak vám můžu pomoct?"

Chu byl malé a útlé postavy a v jeho hlase se neozývala ani stopa přízvuku. Bosch mu pokynul, ať jde za ním, protáhl se pod policejní páskou a zamířil ke svému autu. Během chůze si svlékl sako, vytáhl z něj balíček sirek, zasunul si ho do kapsy kalhot, složil sako podšívkou ven a uložil ho do čisté lepenkové krabice, kterou vozil v kufru služebního auta.

„Je tam horko," vysvětlil Chuovi.

Rozepnul si prostřední knoflík košile a vsunul si za ni kravatu. Měl v plánu plně se ponořit do prohlídky místa činu a nechtěl, aby mu překážela.

„Tady je taky horko," poznamenal Chu. „Seržant mi řekl, že mám čekat, až vyjdete ven."

„Jo, omlouvám se za to. Takže situace je taková: za pultem leží mrtvý starý muž, který tuto prodejnu řadu let provozoval. Vypadá to, že byl zabit při loupeži a že na něj pachatel vypálil nejméně tři rány. V prodejně ho našla jeho manželka, která neumí anglicky. Zavolala proto synovi a ten vraždu ohlásil. Samozřejmě ji potřebujeme vyslechnout, a proto jsme povolali vás. Možná budeme potřebovat pomoc i se synem, jakmile sem dorazí. To je zhruba všechno, co v danou chvíli vím."

„A víme jistě, že jsou to Číňani?"

„Docela jistě. Seržant, který vám volal, totiž oběť znal. Je to jistý pan Li."

„Víte, kterým dialektem paní Li hovoří?"

Zamířili zpátky k pásce.

„Nevím. Bude to problém?"

„Znám pět hlavních čínských dialektů a jsem zběhlý v kantonštině a mandarínštině. S těmito dvěma jazyky se zde v Los Angeles setkáváme nejčastěji."

Bosch zvedl Chuovi pásku, aby se pod ní detektiv mohl snáze protáhnout.

„Odkud jste vy?"

„Já se narodil tady, detektive. Ale moje rodina pochází z Hongkongu a doma na mě mluvili mandarínsky."

„Jo? Já mám zase dceru, která žije s matkou v Hongkongu. V mandarínštině je už docela dobrá."

„To je hezké. Doufám, že jí to bude k užitku."

Když vstoupili do prodejny, umožnil Bosch Chuovi krátký pohled na tělo za pultem a pak detektiva odvedl do zadní části prodejny. Chu se pozdravil s Ferrasem a přetlumočil úvodní představování s paní Li.

Zdálo se, že čerstvě ovdovělá žena je stále v šoku. Bosch u ní nespatřil žádný náznak, že by paní Li prolila za svého muže jedinou slzu. Zjevně byla v disociovaném stavu, s nímž se už Bosch v minulosti setkal. Její manžel ležel mrtvý v přední části prodejny. Obklopovalo ji několik cizích lidí hovořících odlišným jazykem. Bosch tipoval, že paní Li čeká na příjezd syna a teprve pak se u ní dostaví slzy.

Chu s ní rozmlouval jemně a na počátku s ní prohodil pár neformálních frází. Bosch usuzoval, že spolu mluví mandarínsky. Dcera mu kdysi vysvětlila, že mandarínština je zpěvavější a méně hrdelní než kantonština a některé další dialekty.

Po několika minutách se Chu odvrátil od paní Li a přetlumočil Boschovi s Ferrasem její informace.

„Prý odjela domů připravit večeři a její manžel zůstal v prodejně sám. Když se vrátila, zpočátku si myslela, že je prodejna prázdná. Jenže pak ho našla za pultem. Když vcházela do prodejny, nikoho si uvnitř nevšimla. Parkovala vzadu a klíčem si odemkla zadní dveře."

Bosch přikývl.

„Jak dlouho byla pryč? Zeptejte se jí, kolik bylo hodin, když z prodejny odcházela."

Chu uposlechl a po chvíli se otočil k Boschovi s odpovědí.

„Pro večeři odjíždí každý den o půl třetí a pak se zase vrací."

„Mají nějaké zaměstnance?"

„Ne, na to už jsem se ptal. Pracovala tu jen ona a její manžel. Otevřeno mají každý den od jedenácti do deseti večer. V neděli mají zavřeno."

Typický příběh přistěhovalců, pomyslel si Bosch. Až na to, že zřejmě nepočítali s kulkami na jeho konci.

V přední části prodejny se ozvaly hlasy, a tak Bosch vykoukl ze dveří do zadní chodby. Na místo právě dorazil tým z oddělení vědeckého vyšetřování a technici se pouštěli do práce.

Bosch se otočil zpátky do skladu, kde mezitím Chu pokračoval v rozhovoru s paní Li.

„Detektive Chu," přerušil je Harry.

Detektiv OAG se na něj zadíval.

„Zeptejte se jí na syna. Byl doma, když mu volala?"

„Na to už jsem se jí ptal. Mají ještě jednu prodejnu ve Valley. Syn pracuje tam. Rodina bydlí společně zhruba na půli cesty. V okrese Wilshire."

Boschovi se zdálo zjevné, že Chu ví, co dělá. Nepotřeboval, aby za něj někdo formuloval otázky.

„Dobrá, my se teď vrátíme dopředu. Dokončete to s ní, a až přijede její syn, možná by bylo lepší odvézt je oba do centra. Nebude vám to vadit?"

„To je v pořádku," odvětil Chu.

„Fajn. Kdybyste něco potřeboval, dejte mi vědět."

Bosch s Ferrasem prošli chodbou do přední části prodejny. Bosch už všechny členy kriminalistického týmu znal. Kromě nich dorazil do prodejny také tým z ústavu soudního lékařství, aby zdokumentoval místo úmrtí a odvezl tělo.

Bosch s Ferrasem se dohodli, že se rozdělí. Bosch zůstane na místě činu, aby jako hlavní vyšetřovatel dohlédl na sběr důkazů

a odvoz těla. Ferras půjde ven a začne se vyptávat po okolí. Prodejna alkoholu stála v komerční zóně plné malých firem a krámků. Ferrasovým úkolem bylo chodit od dveří ke dveřím a snažit se najít někoho, kdo slyšel nebo viděl něco, co by mohlo s vraždou souviset. Oba vyšetřovatelé věděli, že toto úsilí bude pravděpodobně bezvýsledné, ale muselo se to zkusit. Popis automobilu nebo podezřelé osoby totiž mohl být právě tím kouskem skládanky, který nakonec povede k průlomu. Byla to součást základní detektivní práce.

„Nevadí, když si vezmu jednoho pochůzkáře?" zeptal se Ferras. „Vyznají se tady."

„Jasně."

Bosch si pomyslel, že obeznámenost s prostředím není pravým důvodem, proč si s sebou Ferras bere strážníka. Jeho parťák si spíše přál, aby mu někdo kryl záda, až bude klepat na dveře a obcházet prodejny v okolí.

Dvě minuty po Ferrasově odchodu zaslechl Bosch zvenku hlasitý hovor a rozruch. Vyšel ven a viděl, jak se dva Lucasovi strážníci snaží fyzicky zadržet u žluté pásky vzpouzejícího se muže. Byl to asi pětadvacetiletý Asiat v přiléhavém tričku, které dávalo vyniknout jeho štíhlé postavě. Bosch rychle zamířil k ohnisku problému.

„Dobrá, nechte toho," řekl rázně, aby nenechal nikoho na pochybách, kdo tady velí. „Pusťte ho," dodal vzápětí.

„Chci vidět otce," prohlásil mladý muž.

„Tímhle způsobem toho ovšem nedosáhnete."

Bosch k muži přistoupil blíže a kývl na oba strážníky.

„Já už se o pana Li postarám."

Strážníci nechali Bosche se synem oběti o samotě.

„Jak zní celé vaše jméno, pane Li?"

„Robert Li. Chci vidět otce."

„To chápu. Jestli si to opravdu přejete, umožním vám, abyste se na otce podíval. Ale musíte počkat, až bude místo činu k dispozici. Jsem detektiv, který tady tomu všemu velí, a ani já ho ještě nemůžu vidět. Takže bych teď od vás potřeboval, abyste se uklidnil. Jedině když se uklidníte, dostanete, co si přejete."

Mladý muž sklopil oči k podlaze a přikývl. Bosch natáhl ruku a dotkl se jeho ramene.

„Dobrá, tak je to v pořádku," řekl.

„Kde je moje matka?"

„Sedí v zadní místnosti, kde ji vyslýchá další detektiv."

„Můžu se vidět aspoň s ní?"

„Ano, to můžete. Za minutku vás tam zavedu. Ale nejprve bych vám potřeboval položit pár otázek. Bude to možné?"

„Dobrá. Ptejte se."

„Tak především: jmenuji se Harry Bosch a jsem vedoucí detektiv tohoto vyšetřování. Zjistím, kdo vašeho otce zabil. To vám slibuji."

„Neslibujte něco, co stejně nehodláte splnit. Vždyť jste ho ani neznal. Je vám to jedno. Je to pro vás jen další... to je fuk."

„Další co?"

„Řekl jsem, že je to fuk."

Bosch se na něj dlouze a upřeně zadíval.

„Kolik je vám let, Roberte?"

„Je mi šestadvacet a teď už bych se rád viděl s matkou."

Naznačil, že se chce otočit a vyrazit do zadní části prodejny, jenže Bosch mu sevřel paži. Li byl mladší a dobře stavěný, ale Boschovo sevření mělo překvapivou sílu. Mladík se zarazil a zadíval se na Harryho ruku.

„Nejdřív vám něco ukážu a pak vás zavedu za matkou."

Pustil mladíkovi ruku, vytáhl z kapsy balíček sirek a podal mu ho. Li se na něj díval beze stopy překvapení.

„A co má být? Tohle jsme lidem rozdávali tak dlouho, dokud nešla ekonomika ke dnu a my už si reklamní dárky nemohli dovolit."

Bosch si vzal sirky zpět a kývl.

„Jenže já to v prodejně vašeho otce dostal už před dvanácti lety," řekl. „Pokud správně počítám, tak vám v té době bylo zhruba čtrnáct. A v tomhle městě málem vypukly nepokoje. Stalo se to přímo tady. Na téhle křižovatce."

„Vzpomínám si na to. Vyrabovali prodejnu a tátu zmlátili. Nikdy to tady neměl znovu otevírat. Říkali jsme mu s mámou, ať otevře jen tu prodejnu ve Valley, jenže on nás neposlechl. Nechtěl se nechat nikým vystrnadit - a podívejte, jak to dopadlo."

Robert Li bezmocně ukázal do přední části prodejny.

„Jo, já tady byl v tu noc taky," řekl Bosch. „Před dvanácti lety. Vypukla tu výtržnost, ale hezky rychle zase skončila. Přímo tady. S jednou obětí."

„Byl to policista. Já vím. Vytáhli ho rovnou z auta."

„Já v tom autě seděl s ním, ale ke mně se už nedostali. A když jsem se dostal sem, byl jsem už v bezpečí. Potřeboval jsem si zakouřit, a tak jsem vešel do prodejny vašeho otce. Seděl za pultem, jenže rabijáti mu rozkradli všechny cigarety, do poslední krabičky."

Bosch zvedl do vzduchu balíček sirek.

„Sirek se tu válela spousta, ale cigarety žádné. A váš otec si v tu chvíli sáhl do kapsy a vytáhl vlastní krabičku. Měl v ní poslední cigaretu, ale přesto mi ji dal."

Bosch pokýval hlavou. To byl celý příběh.

„Vašeho otce jsem neznal, Roberte," pokračoval. „Ale najdu člověka, který ho zabil. To je můj slib, který dodržím."

Robert Li přikývl a opět se zadíval do země.

„Dobrá," řekl Bosch. „A teď půjdeme za vaší matkou." 

4

Než vyšetřovatelé uvolnili místo činu a vrátili se do místnosti detektivů, byla už téměř půlnoc. Bosch se mezitím rozhodl, že neodveze rodinu oběti na policii k formálnímu výslechu. Dohodl se s nimi, že přijdou ve středu ráno, a poslal je domů truchlit. Krátce po návratu do místnosti detektivů pustil domů i Ferrase, aby se jeho parťák mohl pokusit napravit škody napáchané na své rodině. On sám ještě v práci zůstal, aby utřídil soupis důkazů a vůbec poprvé se bez vyrušování zamyslel nad případem. Věděl, že středa bude docela rušná, protože má ráno výslechy pozůstalých, během dne začnou chodit výsledky kriminalistických a laboratorních testů a možná už proběhne také soudní pitva.

Ferrasova obchůzka okolních prodejen a firem skončila podle očekávání bezvýsledně, ale jejich večerní práce přinesla ovoce v podobě odhalení možného podezřelého. Tři dny před vraždou, konkrétně v sobotu odpoledne, konfrontoval pan Li mladíka, o němž se domníval, že v jeho prodejně často krade. Podle výpovědi paní Li přeložené detektivem Chu výrostek zlostně popřel, že by kdy v prodejně něco ukradl, a okamžitě vytáhl rasovou kartu - prohlásil, že ho pan Li obvinil jen proto, že je černý. Působilo to dost absurdně, poněvadž devadesát devět procent obratu prodejny zajišťovali vesměs černošští obyvatelé této čtvrti. Policii však pan Li nezavolal. Pouze výrostka vyhodil z prodejny a řekl mu, ať už se nikdy nevrací. Podle výpovědi paní Li mladík na jejího manžela před odchodem z prodejny křikl, že až přijde příště, ustřelí mu hlavu. Li na to reagoval tím, že vytáhl zpod pultu pistoli, namířil ji na výrostka a ubezpečil ho, že bude na jeho návrat připraven.

To znamenalo, že mladík o Liově zbrani pod pultem věděl. Pokud by chtěl tedy svou hrozbu naplnit, musel by jednat rychle - vstoupit do prodejny a začít střílet dříve, než Li stačí vytáhnout pistoli.

Paní Li si měla ráno prohlédnout fotografie známých gangsterů a pokusit se mezi nimi identifikovat vyhrožujícího mladíka. Pokud byl členem Hoover Street Criminals, existovala slušná pravděpodobnost, že v policejních albech bude i jeho fotka.

Bosch však nebyl plně přesvědčen, že je tato stopa životaschopná nebo že je ten kluk žhavým podezřelým. Některé okolnosti na místě činu totiž vraždě ze msty neodpovídaly. Nebylo pochyb o tom, že vyšetřovatelé tuto stopu prověří a s výrostkem si promluví, avšak Bosch neočekával, že po rozhovoru s ním bude případ uzavřen. Bylo by to příliš snadné a na případu existovaly věci, které snadný průběh vylučovaly.

Vedle kapitánovy kanceláře se nacházela zasedací místnost s dlouhým dřevěným stolem. Používala se převážně jako jídelna a pouze příležitostně se v ní konaly porady detektivů nebo soukromé diskuse o vyšetřování za účasti většího počtu detektivních týmů. Momentálně však na oddělení nikdo nebyl, a tak si Bosch zabral zasedací místnost pro sebe a rozprostřel na stůl několik fotografií z místa činu, které před chvílí dostal od ohledávacího týmu.

Rozložil snímky do nesouvislé mozaiky překrývajících se záběrů, které dohromady zachycovaly celé místo činu. Výsledek se trochu podobal dílu anglického fotografa Davida Hockneye, který už déle bydlel v Los Angeles a vytvořil několik uměleckých fotokoláží zachycujících různé tváře jižní Kalifornie. Bosch tyto fotografické mozaiky i autora samotného znal, protože když ještě bydlel v kopcích nad Cahuenga Pass, byl Hockney jeho soused. A ačkoliv se s ním Bosch nikdy přímo nesetkal, jeho dílo ho zaujalo, protože i on sám měl odjakživa ve zvyku skládat fotografie z místa činu do mozaiky, která mu umožňovala nacházet nové detaily a perspektivy. Hockney prováděl ve svém díle totéž.

Když nyní stál nad stolem, popíjel z hrnku černou kávu, kterou si sám uvařil, a prohlížel si fotografie, poutaly zpočátku jeho pozornost tytéž věci, jichž si všiml už na místě činu. Mezi lahvemi v regálech za pultem se nápadně vyjímala nedotčená řada koňaků Hennessy. Harrymu dělalo potíže uvěřit, že by pana Li mohl zabít gangster, poněvadž silně pochyboval, že by kterýkoliv člen kteréhokoliv gangu sebral pouze peníze a nevzal si s sebou jedinou láhev tohoto koňaku. Hennessy představoval trofej. A navíc byl přímo v dosahu, zvláště pokud se střelec musel naklonit přes pult nebo ho obejít, aby sesbíral ze země nábojnice. Proč tedy nevzít i koňak?

Bosch z toho vyvodil závěr, že mají co do činění s pachatelem, kterého koňak nezajímá. Se střelcem, jenž do žádného gangu nepatří.

Další zajímavou okolností byly rány na těle oběti. Podle Boschova názoru vylučovala už samotná jejich podoba hypotézu, že vraždu spáchal onen neznámý vyhrožující mladík. Tři kulky v hrudníku nenechávaly nikoho na pochybách, že pachatel měl v úmyslu oběť zabít. Zároveň jí však nevpálil kulku do obličeje, což prakticky vylučovalo možnost, že motivem vraždy byl vztek nebo pomsta. Bosch vyšetřoval už stovky vražd, z nichž většina byla spáchána střelnou zbraní, a proto věděl, že pokud pachatel vystřelí oběti do tváře, má vražda pravděpodobně osobní ráz a oběť vraha znala. Z toho se dalo vyvodit, že opačně to platí také. Na třech ranách do prsou není nic osobního. Je to obchodní záležitost. Bosch si byl proto jistý, že pana Li nezabil neznámý mladý chmaták a že je místo něj nutné pátrat po člověku, kterého John Li zřejmě vůbec neznal. Po někom, kdo chladnokrevně vstoupil do prodejny, vpálil panu Li tři kulky do prsou, v poklidu vybral pokladnu, sesbíral nábojnice a odebral se do zadní místnosti, kde z rekordéru napojeného na kameru vytáhl disk.

Bosch také věděl, že tato vražda pravděpodobně nebyla prvním pachatelovým zločinem. Ráno proto hodlal prověřit, zda se v Los Angeles a okolí nestal zločin nesoucí podobné rysy.

Když se podíval na snímek obličeje oběti, náhle si všiml nového detailu. Krev na tváři a bradě pana Li byla rozmazaná. Zuby však byly čisté - žádná krev na nich neulpívala.

Bosch sebral fotografii, přiložil si ji blíže k očím a pokusil se v tom najít logiku. Až dosud předpokládal, že si pan Li krev na obličej vykašlal. Že je to krev, která vyšla z jeho zničených plic při posledním přerývavém lapání po vzduchu. Jak si však při tom oběť mohla nepotřísnit zuby?

Bosch odložil fotografii a přesunul se po mozaice k pravé ruce, která volně ležela podél těla oběti. Na prstech a palci byla krev, jejíž pramínek volně stékal po dlani.

Harry se znovu zadíval na rozmazané krvavé šmouhy na tváři pana Li. Náhle si uvědomil, že se Li dotýkal zkrvavenou rukou úst. To znamenalo, že zde došlo k dvojímu přenosu. Li si nejprve přiložil ruku na prsa, zakrvácel si ji a poté tuto krev přenesl ze své ruky na ústa.

Otázka zněla proč. Byly tyto pohyby součástí posledních smrtelných křečí, anebo Li prováděl něco jiného?

Bosch vytáhl mobilní telefon a vytočil číslo vyšetřovatelů z ústavu soudního lékařství, které měl uložené v rychlé předvolbě. Během vyzvánění se podíval na hodinky. Bylo deset minut po půlnoci.

„Soudní."

„Je tam ještě Cassel?"

Vyšetřovatel Max Cassel ohledával tělo v prodejně Fortune Liquors a poté zařizoval jeho odvoz.

„Ne, zrovna..., moment, tamhle je."

Po chvíli čekání se na lince ozval Cassel.

„Ať jste, kdo jste, já už jsem na odchodu. Vrátil jsem se jen pro ohřívač kávy, který jsem tu zapomněl."

Bosch věděl, že Cassel bydlí v Palmdale, nejméně hodinu cesty z centra. Ohřívače na kávu, které se strkají do zdířky pro zapalovač, byly pro lidi s dlouhým příjezdovým časem absolutní nutností.

„Tady je Bosch. Už máš moji mrtvolu v šuplíku?"

„Ne, všechny jsou obsazené. Je v lednici číslo tři. Ale už jsem s ní skončil a jedu domů, Boschi."

„Rozumím. Mám jen jednu stručnou otázku. Díval ses tomu člověku do pusy?"

„Jak to myslíš, jestli jsem se mu díval do pusy? Samozřejmě že jsem se mu díval do pusy. Je to moje práce."

„A nic tam nebylo? Neměl něco v puse nebo v krku?"

„Jo, jasně že tam něco měl."

Bosch ucítil nával adrenalinu.

„Proč jsi mi to neřekl hned? Co tam měl?"

„Jazyk."

Adrenalin vyprchal, Cassel se zachechtal a Bosch pocítil skleslost. Stále však byl přesvědčen, že na něco kápl.

„Moc vtipné. A co krev?"

„Ano, na jazyku a v hrdle se našlo malé množství krve. Všechno je zaznamenáno ve zprávě, kterou dostaneš zítra."

„Jenže ty výstřely byly tři. Jeho plíce musely vypadat jako ementál. Nemělo být té krve mnohem víc?"

„Nemuselo, pokud už byl mrtvý. Pokud mu hned první kulka roztrhla srdce, které přestalo bít. Hele, musím končit, Boschi. Zítra ve dvě máš naplánovanou schůzku s Laksmiovou. Tak se jí na to zeptej."

„Zeptám. Ale teď se bavím s tebou. Myslím, že nám něco uniklo."

„O čem to mluvíš?"

Bosch upřeně hleděl na fotografie před sebou a přejížděl očima mezi rukou a obličejem oběti.

„Myslím, že si strčil něco do pusy."

„Kdo jako?"

„Oběť. Pan Li."

Nastala chvíle ticha, během níž Cassel přemýšlel o Boschových slovech a dost možná také zvažoval, jestli mu něco neuniklo.

„No, pokud ano, tak jsem mu to v puse ani v krku neviděl. A jestli něco spolkl, tak už to není moje jurisdikce. Tyhle věci dělá Laksmiová, která to zjistí zítra - ať je to cokoliv."

„Nenapsal bys jí vzkaz, ať se na to podívá?"

„Boschi, já se odsud pokouším vypadnout. Můžeš jí to říct sám, až zítra přijedeš na kuchání."

„Já vím, ale pro všechny případy jí to napiš."

„Fajn, jak chceš, tak jí teda napíšu vzkaz. Ale jsem už tu dneska úplně poslední, Boschi."

„Jo, já vím. Já jsem tu taky poslední. Díky, Maxi."

Bosch zaklapl telefon a rozhodl se, že snímky prozatím odloží stranou. Teprve pitva mohla stanovit, zda je jeho závěr správný - a do té doby s tím nemohl nic dělat.

Podíval se na dvě plastové důkazní obálky, které obsahovaly dva disky nalezené vedle rekordéru. Oba byly uzavřeny v tenkém plastovém obalu, na němž bylo fixem načmárané datum. První disk byl označen datem 01/9, což bylo přesně před týdnem, a druhý 27/8. Bosch odnesl oba disky ke stojanu s audio a videotechnikou v protějším rohu a vložil do DVD přehrávače disk s datem 27/8.

Obrazovka byla rozdělená na dvě části a v každé z nich běžel záznam z jedné kamery. První kamera zabírala přední část prodejny včetně pultu s pokladnou, zatímco druhá byla umístěna vzadu. Přes horní okraj se táhl proužek s vyznačeným datem a časem. Kamery zachycovaly dění v prodejně v reálném čase. Bosch si uvědomil, že prodejna má otevřeno od jedenácti dopoledne do deseti večer, takže pokud si záznam nepřehraje zrychleně, čeká ho dvaadvacet hodin sledování.

Znovu se podíval na hodinky. Věděl, že by mohl pracovat celou noc a pokusit se zjistit, proč John Li odložil právě tyto dva disky stranou, anebo by mohl jet domů a trochu si odpočinout. Člověk nikdy předem neví, kam ho případ zavede, a tak je odpočinek vždy důležitý. Kromě toho nebylo na discích nic, co by naznačovalo, že mají nějakou spojitost s vraždou. Disk vězící v přístroji, který byl jediný důležitý, pachatel po vraždě vytáhl.

Ale co, pomyslel si Bosch. Rozhodl se, že si přehraje první disk a zkusí tu záhadu vyřešit. Odsunul si od stolu židli, uvelebil se před televizí a spustil přehrávání čtyřnásobnou rychlostí. Spočítal si, že mu přehrání prvního disku zabere tímto tempem necelé tři hodiny. Pak odjede domů, pár hodin se vyspí a ráno přijede do práce stejně jako ostatní.

Dobrý plán, pochválil se v duchu.

5

Bosche něco hrubě vytrhlo ze spánku. Otevřel oči a viděl, že na něj upřeně civí poručík Gandle. Boschovi chvíli trvalo, než se zorientoval a zjistil, kde je.

„Poručíku?"

„Co děláš v mé kanceláři, Boschi?"

Bosch se na gauči posadil.

„Já... Díval jsem se v zasedačce na jeden záznam a najednou bylo tak pozdě, že už mi nestálo za to jezdit domů. Kolik je hodin?"

„Bude sedm, ale to pořád nevysvětluje, proč jsi v mé kanceláři. Když jsem včera odjížděl, zamkl jsem za sebou dveře."

„Vážně?"

„Ano, vážně."

Bosch přikývl a předstíral, že si stále pročišťuje hlavu. Byl rád, že když si v noci otevřel poručíkovu kancelář, uložil paklíče zpět do své náprsní tašky. Gandle měl jediný gauč na celém oddělení.

„Možná tu byla uklízečka a zapomněla zamknout," nadhodil.

„Ne, uklízečky nemají klíč. Hele, Harry, nevadí mi, když se někdo na tom gauči vyspí. Ale když za sebou zamknu dveře, tak pro to mám nějaký důvod. Nemůžu dopustit, aby si lidi otevírali moji kancelář, jakmile ji jednou zamknu."

„Máš pravdu, poručíku. Takže myslíš, že bysme mohli ten gauč přesunout na oddělení?"

„Zkusím se na to podívat, ale o to tu nejde."

Bosch vstal.

„Rozumím. Ale teď už musím zpátky do práce."

„Ne tak zhurta. Pověz mi něco o tom záznamu, kvůli kterému jsi tu zůstal celou noc."

Bosch mu ve stručnosti popsal, co vše během pětihodinového nočního sledování dvou DVD disků viděl a že po sobě John Li zřejmě bezděky zanechal solidní stopu.

„Chceš, abych ti to v zasedačce pustil?"

„Co kdybysme radši počkali, až dorazí tvůj parťák? Pak se na to můžeme podívat společně. Zajdi si zatím na kafe."

Bosch se oddělil od Gandlea a přešel přes místnost detektivů, kterou tvořil neosobní labyrint kukaní a protihlukových příček. Vypadalo to tu jako v pojišťovně a někdy v sále vládlo takové ticho, že Boschovi dělalo problém se soustředit. Místnost byla stále opuštěná, ale zanedlouho se měla rychle zaplnit. Gandle vždy přicházel do práce jako první. Rád šel ostatním detektivům příkladem.

Harry odešel do bufetu, který měl otevřeno od sedmi, ale momentálně byl prázdný, poněvadž převážná část policejního oddělení stále pracovala v Parker Center. Přesun do nové PAB neboli Policejní administrativní budovy postupoval pomalu. Nejprve se měla přestěhovat některá detektivní oddělení, poté administrativní pracovníci a nakonec ostatní. Provoz v budově se rozbíhal pomalu a oficiální změna adresy se měla uskutečnit až za dva měsíce. Z praktického hlediska to znamenalo, že se v bufetu zatím netvořily fronty, ale také tu ještě neměli kompletní nabídku. Bosch si koupil typickou policajtskou snídani v podobě dvou koblih a kávy a jednu kávu koupil i Ferrasovi. Rychle snědl koblihy, dochutil parťákovu kávu mlékem a cukrem a vyjel výtahem zpátky nahoru. Když se vrátil na oddělení, jeho parťák už podle očekávání seděl za stolem. Bosch před něj postavil kávu a zamířil do své kukaně.

„Díky, Harry," řekl Ferras. „Měl jsem vědět, že už tu budeš..., hele, tenhle oblek jsi měl na sobě i včera. Neříkej mi, žes pracoval celou noc."

Bosch se posadil.

„Pár hodin jsem se vyspal na poručíkově gauči. V kolik hodin mají přijet paní Li se synem?"

„Pozval jsem je na desátou. Proč?"

„Myslím, že jsem objevil něco, co by se mělo prošetřit. Včera v noci jsem se díval na ty dva volně ležící disky se záznamy z videokamer."

„A cos našel?"

„Vem si kafe a já ti to ukážu. Poručík se na to taky chce podívat."

O deset minut později stál Bosch s dálkovým ovládačem v ruce před stojanem s audio a videotechnikou, zatímco Ferras s Gandlem seděli na konci zasedacího stolu. Bosch našel na disku s datem 01/9 příslušné místo a pozastavil přehrávání, aby mohl následující záběry patřičně uvést.

„Náš pachatel vytáhl z rekordéru disk, takže nemáme nahrávku toho, co se v té prodejně dělo včera. Nechal tam ovšem jiné dva disky, které nesou datum sedmadvacátého srpna, respektive prvního září. Toto je disk z prvního září, což bylo shodou okolností od včerejška před týdnem. Stíháte mě sledovat?"

„Stíháme," odpověděl Gandle.

„Pan Li na těch discích dokumentoval počínání dvoučlenného týmu zlodějů. Oba disky mají jedno společné: na obou vstoupí v jistém okamžiku do prodejny dvojice týchž mužů. První z nich zamíří k pultu a požádá o cigarety, zatímco druhý se přesune do uličky s tvrdým alkoholem. První odvede Liovu pozornost od parťáka a od obrazovky s výstupem z videokamer, kterou měl Li za pultem. A zatímco Li podává muži cigarety, druhý muž si zasunuje do kalhot dvě placaté lahve s vodkou a třetí láhev odnáší k pultu, aby za ni zaplatil. První muž u pultu zatím vytahuje peněženku, zjišťuje, že si zapomněl peníze doma nebo něco takového, a oba muži odcházejí, aniž by si cokoliv koupili. Na obou discích to probíhá stejně, pouze si muži vymění role. Myslím, že proto si Li tyto disky odložil stranou."

„Chceš říct, že se snažil ty muže usvědčit nebo něco takového?" zeptal se Ferras.

„Možná," řekl Bosch. „Pokud je měl na nahrávce, mohl předat něco konkrétního policii."

„Tohle je ta tvoje stopa?" dotázal se Gandle. „Kvůli tomuhle jsi byl celou noc vzhůru? Četl jsem protokoly. Myslím, že ten kluk, na kterého Li mířil pistolí, se mi líbí víc."

„Tohle není ta stopa," řekl Bosch netrpělivě. „Říkám vám to jen proto, abyste věděli, proč vedle rekordéru ležely zrovna tyhle disky. Li je dal stranou, poněvadž musel vědět, že ti dva chlapi provádějí něco nekalého, a chtěl si o tom uchovat záznam. Na disku z prvního září však přitom mimoděk uchoval i tohle."

Stiskl tlačítko přehrávání a obraz se dal do pohybu. Záběry z obou kamer zachycovaly na rozdělené obrazovce prodejnu, kde kromě pana Li stojícího za pultem nikdo další nebyl. Proužek s časovými údaji prozrazoval, že je úterý 1. září, 15:03.

Náhle se dveře prodejny otevřely a dovnitř vstoupil zákazník. Nenuceně mávl na pana Li a pokračoval do zadní části prodejny. Obraz byl zrnitý, ale všichni tři detektivové poznali, že je to Asiat ve věku mezi třiceti a pětatřiceti lety. Druhá kamera ho začala zabírat ve chvíli, kdy přešel k chladicímu boxu v zadní části prodejny a vytáhl z něj plechovku s pivem. Nato se vrátil dopředu a zamířil k pultu.

„Co dělá?" zeptal se Gandle.

„Dívej se," vybídl ho Bosch.

Zákazník u pultu něco řekl, pan Li zvedl ruce k drátěnému zásobníku pod stropem a vytáhl z něj karton camelek. Položil ho na pult, vytáhl malý hnědý sáček a strčil do něj zákazníkovu plechovku piva.

Zákazník měl postavu, která vzbuzovala respekt. Byl malý a štíhlý, ale měl silné paže a široká ramena. Položil na pult jedinou bankovku, Li ji převzal a otevřel pokladnu. Vložil bankovku do poslední přihrádky v zásuvce, odpočítal několik menších bankovek a podal je přes pult zákazníkovi, který si je vsunul do kapsy, strčil si karton pod paži, popadl pivo a volnou rukou namířil na pana Li prst jako pistoli. Zakomíhal palcem, jako by střílel, a odešel z prodejny.

Bosch zastavil přehrávání.

„Co to bylo?" zeptal se Gandle. „Jako že mu tím závěrečným gestem vyhrožoval? To je to, cos objevil?"

Ferras neřekl nic, ale Bosch si byl naprosto jistý, že jeho mladý parťák viděl, co jim chtěl Harry ukázat. Posunul nahrávku dozadu a znovu ji začal přehrávat.

„Co vidíš, Ignacio?"

Ferras vstal a zamířil k obrazovce, aby na ni mohl ukazovat.

„Tak za prvé je ten chlap Asiat. Což znamená, že nebydlí nikde poblíž."

Bosch přikývl.

„Mám za sebou dvaadvacet hodin záběrů," řekl. „A tohle je kromě pana Li a jeho manželky jediný Asiat, který se za tu dobu v prodejně objevil. Co dál, Ignacio?"

„Sledujte ty peníze," řekl Ferras. „Zákazník dostane nazpátek víc, než kolik majiteli dával."

Li právě na obrazovce vytahoval z pokladny bankovky.

„Heleďte, nejdřív vložil do zásuvky zákazníkovu bankovku, a když mu začal vydávat nazpátek, vrátil mu i ji. Takže zákazník dostal zadarmo pivo, cigarety a ještě i peníze."

Bosch přikývl. Ferras byl dobrý.

„Kolik teda dostal?" zeptal se Gandle.

Byla to dobrá otázka, protože obraz byl příliš zrnitý, než aby se hodnota bankovek dala rozpoznat.

„V zásuvce jsou čtyři přihrádky," prohlásil Bosch. „To znamená jednodolarovky, pětidolarovky, desítky a dvacky. Včera v noci jsem si tuhle pasáž přehrával zpomaleně. Li uložil zákazníkovu bankovku do čtvrté přihrádky. Vzhledem k tomu, že zákazník kupoval karton cigaret a pivo, můžeme předpokládat, že do čtvrté přihrádky ukládal pan Li dvacky. V tom případě vydal zákazníkovi dolarovku, pětidolarovku, desetidolarovku a pak jedenáct dvacetidolarovek. Případně deset dvacetidolarovek, pokud nepočítáme tu, kterou zákazník chvíli předtím platil."

„Je to výpalné," prohlásil Ferras.

„Dvě stě třicet šest dolarů?" zeptal se Gandle. „To mi připadá jako dost zvláštní výpalné a navíc je vidět, že v pokladně ještě nějaké peníze zbyly. Takže to spíš byla pevně stanovená částka."

„Totiž," podotkl Ferras, „když odpočítáme tu zákazníkovu dvacetidolarovku, tak je to dvě stě šestnáct dolarů."

„Jasně," řekl Bosch.

Všichni tři chvíli mlčky hleděli na pozastavený obraz.

„No tak, Harry," řekl Gandle nakonec. „Tys měl možnost se na to pár hodin vyspat. Co to podle tebe znamená?"

Bosch ukázal na časový kód v horní části obrazovky.

„Tato platba proběhla přesně týden před vraždou. Minulé úterý ve tři hodiny odpoledne. A toto úterý zhruba ve tři odpoledne byl pan Li zastřelen. Možná se tento týden rozhodl nezaplatit."

„Případně neměl na zaplacení peníze," nadhodil Ferras. „Syn nám včera prozradil, že obchody šly poslední dobou špatně a otevření prodejny ve Valley je téměř položilo."

„Takže stařík odmítl zaplatit a koupil za to tři kulky," poznamenal Gandle. „Není to trochu extrémní? Kdyby ho vrah zabil kvůli tomu, vyschly by mu finanční toky úplně, jak říkají vysocí finančníci."

Ferras pokrčil rameny.

„Pořád zbývá jeho manželka a syn," řekl. „Jistě by tenhle vzkaz pochopili."

„V deset mají přijít podepsat protokoly," dodal Bosch.

Gandle přikývl.

„Z kterého konce za to teda vezmete?" zeptal se.

„Chu z OAG vyslechne paní Li a my s Ignaciem si promluvíme se synem. Zjistíme, jak se věci mají."

Gandleův obvykle zasmušilý výraz se rozjasnil. Poručík měl radost z pokroku v případu i ze stopy, která vyplavala na světlo.

„Dobrá, pánové, informujte mě," řekl.

„Jen co budeme něco vědět," odpověděl Bosch.

Gandle odešel ze zasedací místnosti a Bosch s Ferrasem zůstali před obrazovkou sami.

„Dobrá práce, Harry. Udělals mu radost."

„Ještě větší radost mu udělá, když ten případ vyšetříme."

„Co si o tom myslíš?"

„Myslím, že ještě musíme udělat trochu práce, než dorazí pozůstalí. Zavolej do laboratoře a zjisti, co už mají hotovo. Zeptej se, jestli už ohledali tu pokladnu. A jestli to půjde, tak ji sem přines."

„A co ty?"

Bosch vypnul televizor a vysunul z přehrávače disk.

„Já si půjdu promluvit s detektivem Chu."

„Ty myslíš, že nám něco zatajil?"

„To právě hodlám zjistit." 

6

Oddělení asijských gangů bylo součástí Divize gangů a operační podpory, která řídila a úkolovala mnoho tajných vyšetřování a agentů. Divize sídlila v neoznačené budově několik bloků od nového policejního sídla. Bosch se rozhodl, že tam dojde pěšky, protože věděl, že vyjet autem z garáže, prokousat se zácpou a pak si muset hledat jiné místo k zaparkování by ve výsledku trvalo déle. O půl deváté dorazil k hlavnímu vchodu na OAG, stiskl bzučák, ale nikdo se mu neozval. Vytáhl tedy telefon, aby se pokusil zavolat detektivovi Chu, když vtom za sebou uslyšel známý hlas.

„Dobré ráno, detektive Boschi. Tady jsem vás nečekal."

Bosch se otočil. Za ním stál detektiv Chu s kufříkem v ruce.

„Máte tu příjemnou pracovní dobu," prohodil Bosch.

„Jo, rádi si zachováváme volnost."

Bosch odstoupil, aby mohl Chu protáhnout kartu čtečkou a otevřít dveře.

„Pojďte dál."

Chu odvedl Bosche do malé místnosti detektivů, v níž se nacházelo asi dvanáct stolů. Poručík měl vlastní kancelář na pravé straně. Chu zamířil za jeden stůl a položil si kufřík na podlahu.

„Co pro vás můžu udělat?" zeptal se. „Měl jsem v plánu zajet za vámi už před desátou, kdy se má dostavit paní Li."

Chu si začal sedat, ale Bosch zůstal stát.

„Chtěl bych vám něco ukázat. Máte tu někde audio-video místnost?"

„Jo, tudy."

Za místností detektivů se nacházely celkem čtyři vyšetřovny. Jedna z nich byla přestavěna na audio-video místnost se standardním stojanem na kolečkách, který obsahoval DVD přehrávač s televizorem. Bosch si však všiml, že se mezi přístroji nachází i fototiskárna. U nich v místnosti detektivů zatím podobnou vymoženost neměli.

Podal Chuovi DVD z prodejny Fortune Liquors a detektiv ho vsunul do přístroje. Bosch uchopil dálkový ovládač a posunul přehrávání na časový kód 15:00.

„Chtěl jsem, abyste se podíval na muže, který vstoupí do prodejny," řekl.

Chu mlčky sledoval, jak Asiat vchází do prodejny, kupuje si pivo a karton cigaret a pak za tuto investici inkasuje vysoký výnos.

„To je všechno?" zeptal se, když zákazník odešel z prodejny.

„To je všechno."

„Můžeme to přehrát znovu?"

„Jistě."

Bosch nechal dvouminutovou epizodu znovu přehrát a pak pozastavil přehrávání v okamžiku, kdy se zákazník obracel od pultu a vyrážel z prodejny pryč. Nato lehce posouval obraz, až našel nejlepší možný záběr na Asiatův obličej.

„Znáte ho?" zeptal se.

„Ne, jistěže ne."

„A co jste viděl?"

„Očividně dostal nějaké výpalné. Li mu vydal mnohem víc, než od něj přijal."

„Jo, dvě stě šestnáct dolarů plus jeho vlastní dvacetidolarovku. Počítali jsme to."

Bosch viděl, jak Chu zvedá obočí.

„Co to znamená?" zeptal se.

„No, pravděpodobně to znamená, že je ten chlap z triády."

Bosch přikývl. Vraždu spáchanou triádami ještě nikdy nevyšetřoval, ale bylo mu známo, že tyto tajné spolky Číňanů dávno překročily Pacifik a dnes operují ve většině velkých amerických měst. Los Angeles, kde žila početná čínská menšina, patřilo k jejich baštám, stejně jako San Francisco, New York a Houston.

„Proč si myslíte, že je z triády?"

„Říkal jste, že to výpalné činilo dvě stě šestnáct dolarů?"

„Přesně tak. Li vrátil tomu muži jeho vlastní dvacetidolarovku. A pak mu dal ještě deset dvacek, desetidolarovku, pětidolarovku a dolar. Co to znamená?"

„Vyděračský byznys triád je založen na týdenních platbách od majitelů malých prodejen, kteří hledají ochranu. Výše splátky obvykle činí sto osm dolarů. Dvě stě šestnáct je samozřejmě násobek této částky. Dvojitá platba."

„Ale proč zrovna sto osm? To si k téhle dani účtují ještě další daň? Posílají snad těch osm dolarů státu nebo tak něco?"

Chu si sarkasmu v Boschově hlase nevšímal a odpověděl, jako by poučoval dítě.

„Ne, detektive, s tímhle to číslo vůbec nesouvisí. Jestli dovolíte, udělám vám malou přednášku z historie, která vám snad umožní pochopit to lépe."

„Buďte tak hodný," řekl Bosch.

„Triády vznikly v sedmnáctém století v Číně. V chrámu Šao-lin tehdy žilo sto třináct mnichů. Buddhistických mnichů. Chrám však napadli mandžuští nájezdníci a pozabíjeli všechny mnichy kromě pěti. Těchto zbývajících pět mnichů pak založilo tajné spolky, jejichž cílem bylo svržení nájezdníků. Zrodily se triády. Ty se však během staletí měnily. Postupně zanechaly politiky a vlastenectví a proměnily se ve zločinecké organizace. Podobně jako italská a ruská mafie se zaměřují na vyděračství a vymáhání výpalného. A na počest duchů povražděných mnichů se výše výpalného obvykle rovná násobku sto osmi."

„Ale těch mnichů zůstalo pět, ne tři," namítl Bosch. „Proč se jim tedy říká triády?"

„Protože si každý mnich založil vlastní. Tchien ti chuej. Znamená to ,společnost nebe a země'. Každá skupina měla vlajku ve tvaru trojúhelníku, který symbolizoval vztah mezi nebem, zemí a člověkem. Díky tomu vešly ve známost jako triády."

„Skvělé, a pak je Číňané přenesli sem."

„Jsou tady už velmi dlouho. Ale Číňané je sem nepřenesli. Američané si je sem přenesli sami - spolu s čínskou pracovní silou, která tu stavěla železnice."

„A jejich oběťmi jsou jejich vlastní lidé?"

„V převážné míře ano. Ovšem pan Li byl pobožný. Všiml jste si včera toho buddhistického oltáře ve skladu?"

„To mi nějak uniklo."

„Já tam byl a bavil jsem se o něm s jeho manželkou. Pan Li byl velmi duchovně založený. Věřil v duchy. Platbu triádě mohl chápat i jako oběť duchovi. Duchovi některého předka. Víte, detektive Boschi, vy jste člověk zvenčí. Kdybyste od první chvíle věděl, že část vašich peněz prostě a jednoduše poputuje k triádě, stejně jako dnes část vašich peněz putuje na finanční úřad, pak byste se nepokládal za oběť. Je to prostě daná věc, součást života."

„Jenže finanční úřad vám nevpálí tři kulky do prsou, když nezaplatíte."

„Vy se domníváte, že pana Li zabil tento muž nebo triáda?"

Chu ukázal na muže na obrazovce. Jeho otázka zněla téměř rozhořčeně.

„Já se domnívám, že je to momentálně naše nejlepší stopa," opáčil Bosch.

„A co ta stopa, kterou jsme získali prostřednictvím paní Li? Ten gangster, který jejímu muži v sobotu vyhrožoval?"

Bosch zavrtěl hlavou.

„Některé věci tam nesedí. Určitě budu chtít, ať se paní Li podívá na policejní fotky a identifikuje toho kluka, ale myslím, že jen šlapeme vodu."

„Tomu nerozumím. Říkal přece, že se vrátí a pana Li zabije."

„Ne, on řekl, že se vrátí a ustřelí mu hlavu. A vrah střelil pana Li do prsou. Tohle nebyl zločin ze vzteku, detektive Chu. Nezapadá to do obrazu. Ale nebojte se: prověříme to, i kdyby to byla jen ztráta času."

Bosch čekal, jak Chu odpoví, ale mladý detektiv neřekl nic. Bosch tedy ukázal na časový údaj na obrazovce.

„Li byl zavražděn ve stejnou dobu ve stejný den v týdnu. Musíme předpokládat, že Li platil pravidelně. A že tento muž byl v prodejně, když byl Li zavražděn. Myslím, že to z něj dělá lepšího podezřelého."

Vyšetřovací místnost byla velmi malá, a tak po příchodu sem nechali otevřené dveře. Bosch k nim nyní přistoupil, zavřel je a podíval se na Chua.

„A teď mi řekněte, že jste o tom nevěděl už včera."

„Ne, jistěže ne."

„Copak vám paní Li neřekla, že platili místní triádě?"

Chu ztuhl. Byl mnohem menší než Bosch, ale jeho postoj naznačoval, že je připraven k boji.

„Co mi naznačujete, Boschi?"

„Naznačuji vám, že tohle je váš svět a že jste mi o tom měl říct. Já to zjistil náhodou. Li si dal ten disk stranou, protože na něm zachytil zloděje. Ne kvůli tomu výpalnému."

Stáli teď čelem proti sobě a dělilo je sotva půl metru.

„Včera jsem nenarazil na nic, co by tomu třeba jen nasvědčovalo," řekl Chu. „Zavolali jste si mě, abych vám tlumočil. Neptali jste se mě na názor ani na nic jiného. Vědomě jste mě z případu vyloučili, Boschi. Kdybyste mě začlenili do vyšetřování, možná bych něco viděl nebo slyšel."

„To jsou kecy. Nevycvičili vás na detektiva, abyste tam stál a dloubal se v nose. Nepotřebujete, aby vás někdo vybízel, ať se na něco zeptáte."

„S vámi jsem měl dojem, že ano."

„A tohle má znamenat co?"

„To znamená, že jsem vás sledoval, Boschi. Jak se chováte k paní Li, k jejímu synovi, ke mně..."

„A jéje, už je to tady."

„Co za tím je, Vietnam? Sloužil jste ve Vietnamu, že jo?"

„Nepředstírejte, že o mně něco víte, Chu."

„Vím jen to, co vidím a co jsem viděl už dříve. Jenže já nejsem z Vietnamu, detektive. Jsem Američan. Narodil jsem se tu stejně jako vy."

„Heleďte se, nemohli bysme toho nechat a vrátit se k případu?"

„Jak myslíte. Vy jste hlavní detektiv."

Chu si založil ruce v bok a otočil se zpátky k obrazovce. Bosch se snažil potlačit emoce. Musel přiznat, že Chu má jistým způsobem pravdu. A cítil rozpaky, že se nechal tak snadno odhalit jako člověk, který se vrátil z Vietnamu s rasovými předsudky.

„Dobrá," řekl. „Možná že jsem s vámi včera nejednal správně. Omlouvám se. Ale teď už jste členem vyšetřování a já potřebuju vědět, co víte. Bez zatajování."

Také Chu se uvolnil.

„Já vám řekl všechno. Jediná další věc, která mě ještě napadla, se týkala těch dvou set šestnácti dolarů."

„A co je s nimi?"

„Je to dvojitá platba. Jako by pan Li jeden týden vynechal. Možná měl problémy s placením. Jeho syn prohlásil, že obchody moc nejdou."

„A to ho možná stálo život."

Bosch znovu ukázal na obrazovku.

„Můžete mi to vytisknout?"

„Taky bych si vzal jeden snímek."

Chu se přesunul k fototiskárně a dvakrát stiskl jakési tlačítko. Zanedlouho z přístroje vyjely dvě fotografie muže obracejícího se od pultu k východu.

„Máte policejní fotografie?" zeptal se Bosch. „Zpravodajské soubory?"

„Samozřejmě," odvětil Chu. „Pokusím se ho identifikovat. A taky se na něj pozeptám."

„Ale nechci, aby věděl, že po něm jdeme."

„Děkuji vám za radu, detektive. Ale to jsem předpokládal."

Bosch neodpověděl. Právě se dopustil dalšího přehmatu. S detektivem Chu se mu nejednalo lehko. Přistihl se, že mu nedokáže důvěřovat, přestože detektiv nosí stejný odznak.

„A taky bych si rád pořídil snímek toho tetování," dodal Chu.

„Jakého tetování?" zeptal se Bosch.

Chu mu sebral dálkový ovládač a stiskl tlačítko posuvu vzad. Nakonec pozastavil obraz v momentě, kdy muž v prodejně natahoval levou ruku, aby od pana Li převzal peníze. Přistoupil k obrazovce a obkreslil prstem sotva viditelný obrys na vnitřní straně mužovy paže. Měl pravdu. Bylo to tetování, které však na zrnitém záznamu vypadalo tak světle, že si ho Bosch vůbec nevšiml.

„Co to je?" zeptal se.

„Vypadá to jako obrys nože. Amatérské provedení."

„Takže byl ve vězení."

Chu stiskl tlačítko, aby obraz vytiskl.

„Ne, tahle tetování se obvykle dělají na lodi. Cestou přes oceán."

„A co to podle vás znamená?"

„Nůž je kim. Tady v jižní Kalifornii působí nejméně tři takové triády. Jie-e Kim, Sai Kim a Yung Kim. Znamená to Spravedlivý nůž, Západní nůž a Statečný nůž. Všechno jsou to odnože hongkongské triády s názvem Čtrnáct K. Ta je velmi silná a mocná."

„Tady, nebo tam?"

„Na obou místech."

„Čtrnáct K? Jako čtrnáctikarátové zlato?"

„Ne, čtrnáct je číslo, které nosí smůlu. Zní stejně jako čínský výraz pro smrt. A K znamená zabíjení, kill."

Bosch věděl od své dcery i ze svých častých návštěv Hongkongu, že jakákoliv variace na číslici 4 se tam pokládá za nešťastnou. Jeho dcera a bývalá manželka bydlely v družstevním domě, kde nebyla žádná podlaží označená číslicí 4. Čtvrté podlaží neslo označení P jako parkoviště a čtrnácté podlaží chybělo úplně, stejně jako se ve většině západních budov vynechává třináctka. Na fakticky čtrnáctém a také na čtyřiadvacátém podlaží se navíc nacházely byty anglicky hovořících cizinců, kteří v této věci nebyli pověrčiví jako Chánové - domorodí Číňané.

Bosch ukázal na obrazovku.

„Takže tenhle člověk by podle vás mohl být členem některé odnože Čtrnáct K?" zeptal se.

„Možná ano," odpověděl Chu. „Jen co odejdete, začnu po tom pátrat."

Bosch se na detektiva podíval a znovu se pokusil se v něm trochu vyznat. Zdálo se mu, že skryté sdělení pochopil. Chu si přál, aby Bosch zmizel a on se mohl pustit do práce. Přistoupil k DVD přehrávači, vysunul z něj disk a vzal si ho zpátky k sobě.

„Buďte ve spojení, Chu," řekl.

„Budu," odvětil detektiv stroze.

„A jakmile něco získáte, předejte mi to."

„Rozumím, detektive. Perfektně."

„Dobrá, takže se uvidíme v deset hodin s paní Li a jejím synem."

Bosch otevřel dveře a odešel z mrňavé místnosti.

7

Ferras měl na stole pokladnu z prodejny Fortune Liquors, z jejíhož boku vedl kabel do detektivova počítače. Bosch položil na stůl fotografie a zadíval se na parťáka.

„Co se děje?"

„Byl jsem na vědeckém. S pokladnou už byli hotovi. Nenašly se na ní žádné otisky kromě otisků oběti. Momentálně se dívám do paměti. Můžu ti prozradit, že toho dne dělala tržba od začátku pracovní doby až po vraždu necelých dvě stě babek. Oběť by měla velké problémy zaplatit výpalné dvě stě šestnáct dolarů, jestli se to podle tebe seběhlo takhle."

„No, zjistil jsem k tomu pár dalších věcí. Jinak nemáš z vědecké vyšetřovačky nic?"

„Nic zvláštního. Pořád všechno zpracovávají - jo, a povýstřelové zplodiny u vdovy dopadly negativně. Ale to jsme zřejmě čekali."

Bosch přikývl. Jelikož tělo zavražděného manžela našla paní Li, bylo běžnou praxí otestovat jí ruce a paže na přítomnost povýstřelových zplodin, které měly odhalit, zda vdova v poslední době nestřílela z palné zbraně. Test však podle očekávání dopadl negativně. Bosch si byl naprosto jistý, že nyní může vdovu vyškrtnout ze seznamu potenciálních podezřelých, jakkoliv na něm paní Li nijak významně nefigurovala ani předtím.

„Jak hodně dozadu sahá ta paměť?" zeptal se parťáka.

„Vypadá to, že celý rok. Nechal jsem si vyjet pár průměrných hodnot. Tržby v prodejně dělaly necelé tři tisíce týdně. Když od toho odpočteš provozní náklady, cenu zboží, pojištění a podobné věci, mohl ten člověk mluvit o štěstí, když mu zůstalo padesát tisíc ročně. To není žádné pořádné živobytí. A práce v té prodejně byla nejspíš nebezpečnější, než kdyby v těch končinách dělal policajta."

„Jeho syn včera říkal, že obchody v poslední době moc nešly."

„Když na ty výpisy koukám, tak nevím, kdy šly."

„Pracoval s hotovými penězi. Mohl si je vytáhnout jiným způsobem."

„To nejspíš ano. A pak tu byl ten chlap, kterému platil výpalné. Jestli mu týdně dával dvě stě a nějaké drobné, tak se to docela načetlo. Ročně by to dělalo deset táců z čistého zisku."

Bosch sdělil Ferrasovi, co se dozvěděl od Chua, a vyjádřil naději, že se OAG podaří toho muže identifikovat. Oba se shodli, že těžiště vyšetřování se nyní přesouvá k muži figurujícímu na zrnitých záběrech z bezpečnostní kamery v prodejně. K vyděrači z triády. Stále bylo potřeba vypátrat a vyslechnout také možného gangstera, který se v sobotu před vraždou nepohodl s Johnem Li, ale nesrovnalosti mezi charakterem místa činu a typickými znaky vraždy ze vzteku či ze msty odsouvaly tuto stopu až na druhé místo.

Oba detektivové začali pracovat na svědeckých výpovědích a dalších objemných písemnostech, které doprovázejí každé vyšetřování vraždy. V deset hodin dorazil jako první Chu a bez ohlášení zamířil přímo k Boschovu stolu.

„Jie-e-ling tu ještě není?" zeptal se místo pozdravu.

Bosch zvedl hlavu od lejster.

„Kdo je Jie-e-ling?"

„Jie-e-ling Li, vdova."

Bosch si uvědomil, že nezná ani celé jméno manželky oběti. Znepokojilo ho to, protože to naznačovalo, jak málo toho o případu ví.

„Ještě nedorazila. Přišel jste na něco?"

„Prošel jsem naše fotoalba. Toho muže jsem v nich nenašel, ale prošetřujeme to dál."

„Jo, to říkáte pořád. Co přesně znamená slovo prošetřujete'?"

„To znamená, že OAG má uvnitř komunity síť konexí a může se diskrétně dotázat, co je to za muže a v jakém vztahu k němu byl pan Li."

„Ve vztahu?" podivil se Ferras. „Vždyť ho ten chlap vydíral. Jeho vztah k němu byl takový, že byl jeho obětí."

„Detektive Ferrasi," řekl Chu trpělivě. „Díváte se na to z typického západního hlediska. Jak jsem už ráno vysvětlil detektivu

Boschovi, pan Li mohl mít s některou triádou celoživotní vztah. V jeho rodném dialektu se tomu říká kuan-si.Doslovný překlad pro to neexistuje, ale souvisí to se sítí společenských vztahů určitého člověka, mezi něž může patřit i vztah k triádě."

Ferras se na Chua jen dlouze zahleděl.

„To je jedno," řekl nakonec. „Tady tomu, myslím, říkáme žvásty. Oběť tu žila skoro třicet let. Je mi fuk, jak to nazývají v Číně. Tady se tomu říká vydírání."

Bosch musel parťákovu neoblomnou reakci obdivovat. Přemýšlel, jestli se má do výměny názorů vložit, jenže vtom mu na stole zazvonil telefon a on ho zvedl.

„Bosch."

„Tady je Rogers zdola. Máte dva návštěvníky, oba se jmenují Li. Prý s váma mají schůzku."

„Pošlete je nahoru."

„Už jedou."

Bosch zavěsil.

„Takže už jsou tady. Řeknu vám, jak bych to chtěl zorganizovat. Chu, vy vezmete starou paní do jedné z vyšetřoven, proberete s ní včerejší svědeckou výpověď a necháte si ji podepsat. Jakmile ji podepíše, zeptáte se jí na to výpalné a na toho muže na videu. Ukažte jí jeho fotku. A nedopusťte, aby si hrála na blbou. O tomhle musí vědět. Její manžel s ní o tom musel mluvit."

„To byste se divil," namítl Chu. „Zrovna o tomhle manželé mluvit nemusí."

„Každopádně se snažte. Může vědět spoustu věcí bez ohledu na to, jestli se o nich s manželem bavili. Ferras a já si zatím promluvíme se synem. Chci zjistit, jestli v té prodejně ve Valley taky někomu platí za ochranu. Jestli ano, mohli bychom toho člověka dopadnout tam."

Bosch se podíval přes místnost a viděl, že do dveří právě vchází paní Li. Nebyla však se synem, nýbrž s jakousi mladší ženou. Bosch zvedl ruku, aby upoutal jejich pozornost, a mávnutím je přivolal k sobě.

„Chu, kdo to je?"

Detektiv se otočil ke dvěma blížícím se ženám a neřekl nic. Nevěděl. Když návštěvnice přišly ještě o něco blíže, viděl Bosch,

že mladší z nich má kolem pětatřiceti let a je docela atraktivní, i když lehce potlačeným způsobem typu „vlasy zahrnuté za ušima". I ona byla Asiatka. Na sobě měla džínsy a bílou halenku a s očima upřenýma do podlahy kráčela o půl kroku za paní Li. Bosch měl zpočátku dojem, že je to zaměstnankyně. Služebná, která musela sloužit i jako řidička. Rogers z recepce však říkal, že se obě návštěvnice jmenují Li.

Chu něco čínsky řekl paní Li a pak přetlumočil její odpověď.

„Toto je Mia, dcera manželů Li. Přivezla sem matku, protože Roberta Li něco zdrželo."

Bosch okamžitě pocítil sklíčenost a zavrtěl hlavou.

„No to je skvělé," řekl Chuovi. „Jak to, že jsme o žádné dceři nevěděli?"

„Včera jsme nekladli správné otázky," odpověděl Chu.

„Včera jste otázky kladl vy. Zeptejte se Mii, kde bydlí."

Mladá žena si odkašlala a zvedla hlavu k Boschovi.

„Bydlím s matkou a otcem," řekla. „Vlastně jsem až do včerejška bydlela. Teď už asi bydlím jen s matkou."

Bosch pocítil rozpaky, poněvadž předpokládal, že Mia nemluví anglicky, zatímco ona ve skutečnosti rozuměla jeho otrávené reakci na její příchod.

„Promiňte. Jde jen o to, že potřebujeme veškeré dostupné informace."

Podíval se na ostatní dva detektivy.

„Budeme muset vyslechnout i Miu. Detektive Chu, vy pokračujte podle původního plánu, vezměte paní Li do vyšetřovny a projděte s ní včerejší svědeckou výpověď. Já si promluvím s Miou a ty, Ignacio, počkej, až dorazí Robert."

Otočil se zpátky k Mii.

„Víte, jak velké má váš bratr zpoždění?"

„Už by měl být na cestě. Říkal, že v deset vyrazí z prodejny."

„Z jaké prodejny?"

„Ze své prodejny. Ve Valley."

„Dobrá, Mio, takže pojďte se mnou a vaše matka si promluví s detektivem Chu."

Mia promluvila čínsky na matku a všichni zamířili k řadě vyšetřoven v zadní části místnosti detektivů. Bosch cestou sebral ze svého stolu žlutý zápisník a spis obsahující mimo jiné fotografii pořízenou z videozáznamu. Ferras zůstal v místnosti detektivů.

„Harry, až syn dorazí, mám ho začít vyslýchat?" zeptal se.

„Ne," odvětil Bosch. „Přijďte za mnou. Budu na dvojce."

Zavedl dceru oběti do malé místnosti bez oken a se stolem uprostřed. Posadili se k němu naproti sobě a Bosch se pokusil nasadit příjemný výraz. Bylo to těžké. Ráno začalo překvapením a on u svých vyšetřování neměl překvapení rád.

„Dobrá, Mio," řekl. „Začneme od začátku. Já jsem detektiv Bosch. K případu vraždy vašeho otce jsem byl přidělen jako hlavní vyšetřovatel. Velmi mě mrzí, jaká ztráta vás potkala."

„Děkuji vám."

Mia zabodávala oči do stolu.

„Můžete mi sdělit své celé jméno?"

„Mia-ling Li."

Dcera pana Li uváděla své jméno v západní podobě, tedy s křestním jménem na prvním místě a příjmením na druhém. Zároveň však na rozdíl od otce a bratra nepoužívala západní křestní jméno. Bosch přemýšlel, zda je to proto, že se od mužů očekává integrace do západní společnosti, která je ženám upřena.

„Kdy jste se narodila?"

„Čtrnáctého února devatenáct set osmdesát."

„Na svátého Valentýna."

Bosch se usmál, i když nevěděl proč. Prostě se snažil navázat vztah se svědkyní nanovo. Pak ho napadlo, zda v Číně vůbec svátého Valentýna mají. Přemýšlel dál a odpočítal roky. Uvědomil si, že Mia je sice stále velmi atraktivní, ale že by jí hádal víc. Přitom byla jen o pár let starší než její bratr Robert.

„Přistěhovala jste se sem s rodiči? Kdy to bylo?"

„V roce devatenáct set osmdesát dva."

„To vám byly pouhé dva roky."

„Ano."

„A váš otec si pak otevřel tu prodejnu?"

„On si ji neotevřel. Koupil ji od někoho jiného a přejmenoval na Fortune Liquors. Předtím se jmenovala jinak."

„Dobrá. Máte kromě Roberta nějaké další sourozence?"

„Ne, jsme jen dva."

„Dobrá, fajn. Říkala jste, že bydlíte s rodiči. Jak dlouho?"

Mia nakrátko zvedla oči a pak je opět sklopila.

„Celý život. Kromě zhruba dvou let, když jsem byla mladší."

„Byla jste provdaná?"

„Ne. Jak to souvisí s tím, kdo zabil mého otce? Neměl byste spíš hledat pachatele?"

„Promiňte, Mio. Potřebuji jen získat pár základních informací a pak už opravdu začnu hledat pachatele. Mluvila jste s bratrem? Řekl vám, že jsem vašeho otce znal?"

„Řekl mi, že jste se s ním jednou setkal. Nedá se říct, že jste ho znal. Tohle není známost."

Bosch přikývl.

„Máte pravdu. Bylo to přehnané tvrzení. Neznal jsem ho, ale vzhledem k tomu, v jaké situaci jsme se nacházeli, když jsem ho... poznal, připadá mi prostě, že jsem ho svým způsobem znal. Chci jeho vraha vypátrat, Mio. A udělám to. K tomu však potřebuji, abyste mi vy a vaše rodina pomohli, kdykoliv to bude možné."

„Rozumím."

„Nic nám nezatajujte, protože nikdy nevíte, co by nám mohlo pomoci."

„Nebudu."

„Dobrá. Takže čím se živíte?"

„Starám se o rodiče."

„Myslíte doma? To sedíte doma a staráte se o rodiče?"

Mia konečně zvedla hlavu a podívala se Boschovi zpříma do očí. Její zorničky byly tak tmavé, že se z nich dalo těžko něco vyčíst.

„Ano."

Bosch si uvědomil, že možná narazil na nějakou kulturní zvyklost nebo normu, o které nic neví. Mia jako by mu četla myšlenky.

„V mé rodině je tradice, že se dcera stará o rodiče."

„Chodila jste do školy?"

„Ano, dva roky jsem chodila na univerzitu. Ale pak jsem se vrátila domů. Vařím, uklízím a starám se o dům. I o bratra, i když ten už se chce přestěhovat do svého."

„Nicméně až do včerejška jste všichni bydleli spolu."

„Ano."

„Kdy jste naposledy viděla otce živého?"

„Když včera ráno odešel do práce. Odchází zhruba v půl desáté. Dělala jsem mu snídani."

„A vaše matka odjela s ním?"

„Ano, vždycky odjíždějí spolu."

„Ale vaše matka se odpoledne vrátila, je to tak?"

„Ano. Já připravím večeři a ona pro ni přijede. Každý den."

„V kolik hodin přijela domů?"

„Domů přijela ve tři hodiny. Vždycky to tak dělá."

Bosch věděl, že rodina bydlí v Larchmontu v okrese Wilshire, což je z prodejny nejméně půlhodina jízdy. Nejkratší trasa vedla výlučně po nadzemních komunikacích.

„Jak dlouho trvalo, než od vás včera převzala večeři a vrátila se do prodejny?"

„Doma se zdržela asi půl hodiny."

Bosch přikývl. Vše zatím souhlasilo s matčinou výpovědí, chronologií případu i vším ostatním, co zatím věděli.

„Mio, mluvil váš otec o někom v prodejně, z koho má strach? Třeba o nějakém zákazníkovi nebo o komkoliv jiném?"

„Ne, můj otec byl velmi tichý. Doma o práci nemluvil."

„Líbil se mu život tady v Los Angeles?"

„Ne, myslím, že ne."

„Proč ne?"

„Chtěl se vrátit do Číny, ale nemohl."

„Proč ne?"

„Protože když jednou odjedete, už se nemůžete vrátit. Oni odjeli, protože čekali Roberta."

„Chcete říct, že vaše rodina odjela z Číny kvůli Robertovi?"

„V naší provincii mohla mít rodina jen jedno dítě. Oni už měli mě a do sirotčince mě matka dát nechtěla. Otec si však přál syna, a když tedy matka otěhotněla, odjeli jsme do Ameriky."

Bosch neznal konkrétní podobu čínské politiky jednoho dítěte, ale věděl o ní. Byl to plán na omezení populačního růstu, jehož vedlejším výsledkem byla skutečnost, že si rodiče více vážili chlapců. Novorozené holčičky často končily v sirotčincích nebo ještě hůře. Rodina Liových však raději odcestovala do USA, než by se vzdala Mii.

„Takže si váš otec celou dobu přál zůstat i s rodinou v Číně?" „Ano."

Bosch usoudil, že už v tomto směru získal dostatek informací. Otevřel spis, vytáhl fotografii vytisknutou ze záznamu videokamery v prodejně a položil ji před Miu.

„Kdo to je, Mio?"

Dcera přimhouřila oči a bedlivě si prohlédla zrnitý snímek. „Neznám ho. To on zabil mého otce?"

„Nevím. Víte jistě, že toho člověka neznáte?"

„Vím to jistě. Kdo to je?"

„To zatím nevíme. Ale zjistíme to. Mluvil někdy váš otec o triádách?"

„O triádách?"

„O tom, že jim musí platit."

Zdálo se, že Miu tato otázka velmi znervóznila.

„O tom já nic nevím. Nemluvili jsme o tom."

„Mluvíte čínsky, že?"

„Ano."

„A slyšela jste někdy, že se o tom baví vaši rodiče?"

„Ne, ti se o tom taky nebavili. Nic o tom nevím."

„Dobrá, Mio, v tom případě si myslím, že toho můžeme nechat."

„Takže můžu odvézt matku domů?"

„Jen co domluví s detektivem Chu. Co teď podle vás s tou prodejnou bude? Budou ji provozovat vaše matka s bratrem?"

Mia zavrtěla hlavou.

„Myslím, že se zavře. A moje matka půjde pracovat do bratrovy prodejny."

„A co vy, Mio? Změní se tím něco i pro vás?"

Mia se nad otázkou dlouze zamyslela, jako by o ní až do této chvíle nepřemýšlela.

„To nevím," řekla nakonec. „Možná." 

8

Paní Li už s detektivem Chu skončila a nyní čekala v místnosti detektivů na dceru. Robert Li se stále nedostavil, ale podle Ferrase prý na policii volal a omluvil se, že nemůže z prodejny odjet, protože jeho zástupce onemocněl.

Bosch doprovodil obě ženy k výtahu, podíval se na hodinky a usoudil, že má ještě dost času zajet do Valley, promluvit si se synem oběti přímo v prodejně a vrátit se do centra na pitvu, která měla začít ve dvě hodiny odpoledne. U předběžných procedur navíc být nemusel. Mohl na pitevnu přijet až později.

Nakonec se rozhodli, že Ferras zůstane na oddělení a bude s vědeckou vyšetřovačkou pracovat na návratu důkazů shromážděných předešlého dne, zatímco Bosch s Chuem odjedou do Valley promluvit si s Robertem Li.

Bosch jel svým Fordem Crown Victoria, který měl na tachometru 350 000 kilometrů. Klimatizace mlela z posledního. Když se blížili k Valley, začala teplota ve voze stoupat a Bosch litoval, že si před nástupem do auta nesundal sako.

Cestou promluvil Chu jako první a sdělil Boschovi, že paní Li podepsala svou svědeckou výpověď a nic nového k ní nedodala. Muže na záběrech z prodejny nepoznala a tvrdila, že o platbách triádě nic neví. Bosch poté Chuovi tlumočil to málo informací, které se mu podařilo získat od Mia-ling Li, a dotázal se detektiva, co ví o tradici držet dospělou dceru doma, aby se starala o rodiče.

„Je to Činderella, taková čínská verze Popelky," odpověděl Chu. „Sedí doma a věnuje se vaření, úklidu a podobným věcem. V podstatě funguje skoro jako služka vlastních rodičů."

„Copak oni nechtějí, aby se provdala a odešla z domu?"

„Ne, je to pro ně bezplatná pracovní síla. Proč by měli chtít, aby se provdala? Pak by si museli najmout služebnou, kuchaře a řidiče. Takhle to mají všechno v jednom a nemusí nic platit." Bosch jel chvíli mlčky a přemýšlel, jaký život Mia-ling Li vede. Pochyboval, že by na něm smrt jejího otce mohla něco změnit. Zbývala přece matka, o kterou bylo třeba se postarat.

Vzpomněl si na něco, co souviselo s případem, a znovu promluvil.

„Řekla mi, že rodina teď zřejmě prodejnu zavře a nechá si jen tu ve Valley."

„Stejně jim žádné peníze nevydělávala," odpověděl Chu. „Možná by ji mohli prodat někomu v komunitě a něco málo na tom vydělat."

„Na to, že tam strávili skoro třicet let, to není nic moc."

„Příběhy čínských přistěhovalců nejsou vždycky šťastné," řekl Chu.

„A co vy, Chu? Vy jste přece úspěšný."

„Já nejsem přistěhovalec. Imigranty byli jen moji rodiče."

„Byli?"

„Moje matka zemřela mladá. A můj otec byl rybář. Jeho loď jednou vyplula na moře a už se nikdy nevrátila."

Věcný způsob, jímž Chu líčil tragédii své rodiny, Bosche umlčel. Raději se soustředil na jízdu. Provoz byl hustý a cesta do Sherman Oaks jim trvala pětačtyřicet minut. Prodejna Fortune Fine Foods & Liquor se nacházela na Sepulveda Boulevard, pouhý blok jižně od Ventura Boulevard. To ji řadilo do bohaté čtvrti tvořené nájemními a družstevními byty pod ještě bohatšími domy v okolních svazích. Stála na dobrém místě, ale zdálo se, že u ní není dost parkovacích míst. Bosch nakonec našel jedno místo na ulici před hydrantem. Sklopil stínítko, na kterém měl připevněnou kartu s identifikačním kódem městského vozidla, a vystoupil.

Během dlouhé cesty do prodejny vymysleli Bosch s Chuem plán. Byli přesvědčeni, že pokud o platbách triádě kromě oběti samotné někdo další věděl, pak to byl staříkův syn a vedoucí druhé prodejny Robert. V takovém případě bylo velkou otázkou, proč se o tom včera detektivům nezmínil.

Prodejna Fortune Fine Foods & Liquor vypadala úplně jinak než její sestra v jižním L. A. Byla nejméně pětkrát větší a přetékala luxusními vychytávkami, které odpovídaly rázu zdejší čtvrti.

Stála tu samoobslužná kavárna. Uličky s víny byly opatřeny cedulemi popisujícími jednotlivé odrůdy a světové vinařské oblasti a na jejich konci nestály žádné pětilitrové demižony s laciným stolním vínem. Chladicí boxy byly dobře osvětlené a namísto prosklených dveří měly otevřené regály. Byly zde uličky s exotickými potravinami a teplé a studené pulty, kde si zákazníci mohli vybrat čerstvý steak, ryby, pečené kuře, sekanou nebo grilovaná žebra. Syn zkrátka převzal otcův byznys a posunul ho o několik úrovní výše. Bosch byl ohromen.

V prodejně stály dvě pokladny a Chu se zeptal jedné z pokladních, kde najdou Roberta Li. Pokladní je nasměrovala do dvojitých dveří, které vedly do skladu s třímetrovými regály podél všech zdí. Úplně vlevo se nacházely dveře s nápisem KANCELÁŘ. Bosch zaklepal a Robert Li jim promptně otevřel.

Vypadal překvapeně, že je vidí.

„Pojďte dál, detektivové," řekl. „Moc mě mrzí, že jsem se dnes nedostal do města. Můj zástupce mi volal, že je nemocný, a já to tady nemůžu nechat bez dozoru. Omlouvám se."

„To je v pořádku," řekl Bosch. „My se jen snažíme najít vraha vašeho otce."

Bosch chtěl dostat Roberta Li do defenzivy. Výslech v domácím prostředí totiž dával synovi výhodu a Bosch si přál vnést do jeho situace neklid. Ocitne-li se Robert Li v defenzivě, bude otevřenější a ochotnější uspokojit své tazatele.

„Totiž, já se opravdu omlouvám. Myslel jsem, že jen potřebujete, abych vám podepsal výpověď."

„Vaši svědeckou výpověď máme, ale tady jde o víc než jen o podpis nějakých papírů, pane Li. Vyšetřování stále probíhá. Situace se mění. A stále přicházejí nové informace."

„Nemůžu dělat nic jiného než se ještě jednou omluvit. Posaďte se, prosím. Omlouvám se, že je tu tak těsno."

Kancelář byla úzká a Bosch poznal, že se o ni Li dělí s někým dalším. U pravé zdi totiž vedle sebe stály dva stoly se dvěma kancelářskými křesly a dvěma skládacími židličkami, zřejmě pro obchodní zástupce a uchazeče o zaměstnání.

Li zvedl ze stolu telefon, vytočil číslo a oznámil někomu, že si nepřeje být rušen. Nato dal zvednutím dlaní najevo, že je připraven pokračovat.

„Tak především mě trochu překvapuje, že jste dnes v práci," řekl Bosch. „Včera vám přece zavraždili otce."

Li vážně přikývl.

„Bohužel je pravdou, že jsem zatím truchlení za otce nevěnoval žádný čas. Musím vést podnik, jinak nebudu mít co vést."

Bosch přikývl a pokynul Chuovi, ať se ujme slova. Detektiv vytáhl svědeckou výpověď, a zatímco ji se synem probíral, rozhlédl se Bosch po kanceláři. Na stěně nad stoly visely zarámované státní licence, Liův diplom z obchodní fakulty Jihokalifornské univerzity z roku 2004 a také ocenění za nejlepší novou prodejnu roku 2007, které vydalo Americké sdružení obchodníků s potravinami. Bylo tu i několik zarámovaných fotografií - na jedné pózoval Li s bývalým manažerem Dodgers Tommym Lasordou, na jiné stál mladý Li na schodech před Tian Tan Buddhou v Hongkongu. Stejně jako Bosch poznal Lasordu, poznal také tuto třicetimetrovou bronzovou sochu známou jako Velký Buddha. Dokonce se za ní před časem s dcerou vypravil na ostrov Lantau.

Natáhl ruku a narovnal šikmo visící rámeček s diplomem z Jihokalifornské univerzity. Přitom si všiml, že Li absolvoval studium s vyznamenáním. Chvíli přemýšlel o tom, že zatímco Robert vystudoval univerzitu a dostal příležitost převzít otcovu firmu a proměnit ji v něco většího a lepšího, jeho starší sestra musela školy zanechat, vrátit se domů a stlát postele.

Li nepožádal o žádné změny ve své svědecké výpovědi a každou stránku dole parafoval. Když skončil, podíval se na nástěnné hodiny nade dveřmi a Bosch poznal, že pokládá schůzku za skončenou.

Oni však ještě neskončili. Nyní byl na řadě Bosch. Otevřel kufřík, vytáhl z něj spis a vysunul z něj fotografii vyděrače, kterému pan Li předával peníze. Podal snímek Robertovi.

„Povězte mi něco o tomhle člověku."

Li uchopil fotografii do obou rukou a svraštil obočí. Bosch věděl, že lidé toto gesto dělají, když chtějí dát najevo, že se na něco úporně soustředují, ale ve skutečnosti tím jen zakrývají něco jiného. Harry také věděl, že Robertovi dost možná před chvílí volala matka a upozornila ho, že mu detektivové mohou fotografii ukázat. Ať už tedy bude Robertova reakce jakákoliv, Boschovi bylo jasné, že nebude pravdivá.

„K tomu vám nic říct nemůžu," prohlásil Li po několika vteřinách. „Toho muže nepoznávám. Nikdy jsem ho neviděl."

Vrátil snímek Boschovi, ale ten si ho nevzal.

„Ale víte, kdo to je, viďte?"

Znělo to spíš jako oznamovací věta než jako otázka.

„Ne, po pravdě řečeno nevím," odpověděl Robert s mírnou otráveností v hlase.

Bosch se na něj usmál, ale z jeho úsměvu nevyzařovala sebemenší vřelost nebo pobavenost.

„Pane Li, volala vám před chvílí matka a upozornila vás, že vám tu fotografii budeme ukazovat?"

„Ne."

„Můžeme si ověřit vaše telefonáty."

„A i kdyby ano? Ona nevěděla, kdo to je, a já to taky nevím."

„Přejete si, abychom vypátrali vraha vašeho otce?"

„Samozřejmě! Co je tohle za otázku?"

„Je to otázka, kterou kladu vždy, když vím, že mi někdo něco tají a že..."

„Cože? Co si to dovolujete?!"

„... a že by tato informace mohla být pro moje vyšetřování velmi užitečná."

„Já vám nic netajím! Toho člověka neznám. Nevím, jak se jmenuje, a nikdy jsem ho neviděl! Říkám vám pravdu, zatraceně!"

Li zbrunátněl. Bosch chvíli počkal a pak klidně promluvil.

„Možná mi říkáte pravdu. Možná nevíte, jak se jmenuje, a možná jste ho nikdy neviděl. Ale určitě víte, kdo to je, Roberte. Víte, že váš otec platil výpalné. Možná ho platíte i vy. Jestli si myslíte, že vám hrozí nějaké nebezpečí, když s námi budete mluvit, můžeme vás ochránit."

„Samozřejmě," přidal se Chu.

Li zavrtěl hlavou a usmál se, jako by nevěřil, v jaké situaci se to ocitl. Jeho dech ztěžkl.

„Právě mi zemřel otec - někdo ho zavraždil. Nemohli byste mě nechat na pokoji? Proč mě terorizujete? Vždyť já jsem taky oběť."

„Rádi bychom vás nechali na pokoji," řekl Bosch. „Ale jestli člověka, který je za tu vraždu zodpovědný, nedopadneme my, nikdo jiný to za nás neudělá. A to přece nechcete, ne?"

Li se trochu sebral a zavrtěl hlavou.

„Podívejte," pokračoval Bosch. „Vaši podepsanou svědeckou výpověď už máme. Nic z toho, co nám od této chvíle řeknete, neopustí tuto místnost. Nikdo se nikdy nedozví, co jste nám řekl."

Natáhl se a poklepal prstem na fotografii, kterou Li stále držel v ruce.

„Člověk, který vám zabil otce, vytáhl z rekordéru v zadní místnosti disk, ale několik starších disků tam nechal. A na jednom z nich byl tento muž. Přijal od vašeho otce platbu ve stejnou dobu a ve stejný den, kdy došlo k té vraždě, pouze o týden předtím. Váš otec mu zaplatil dvě stě šestnáct dolarů. Ten člověk je z triády a já myslím, že to víte. Musíte nám pomoct, Roberte. Nikdo jiný nemůže."

Bosch čekal. Li položil fotografii na stůl a otřel si zpocené dlaně do stehen džínsů.

„Dobrá, ano, můj otec platil triádě," řekl.

Bosch zpomalil dech. Právě udělali velký pokrok. Chtěl, aby Li hovořil dál.

„Jak dlouho?" zeptal se.

„Já nevím, celý život - myslím celý můj život. Dělal to prostě odjakživa. Bral to jako součást své čínské identity. Byl Číňan, tak platil."

Bosch přikývl.

„Děkuji vám, Roberte, že jste nám to řekl. Včera jste vypověděl, že vzhledem ke stavu ekonomiky a tak dále neměla prodejna příliš velký obrat. Nevíte, zda nebyl váš otec s platbami v prodlení?"

„To nevím, možná. Mně se s tím nesvěřoval. V této otázce jsme nebyli zajedno."

„Jak to myslíte?"

„Já byl přesvědčen, že by nikomu platit neměl. Říkal jsem mu to snad miliónkrát. Tady jsi v Americe, táto, tady nikomu platit nemusíš."

„Ale on přesto platil."

„Jo, každý týden. Byl zkrátka ze staré školy."

„Takže vy tady nic neplatíte?"

Li zavrtěl hlavou, ale na chvíli uhnul očima na stranu. Jasně se tím prozradil.

„Vy taky platíte, viďte?"

"Ne."

„Roberte, potřebujeme, abyste..."

„Já neplatím, protože on platil za mě. Co se stane teď, to opravdu nevím."

Bosch se k němu naklonil.

„Chcete říct, že váš otec platil za obě prodejny?"

„Ano."

Robert Li měl sklopené oči. Znovu si otřel dlaně do kalhot.

„Takže ta dvojitá platba - dvakrát sto osm dolarů - byla za obě prodejny."

„Přesně tak. Minulý týden."

Li přikývl a Bosch měl dojem, že v jeho očích vidí slzy. Věděl, že následující otázka bude ze všech nejdůležitější.

„A co se stalo tento týden?"

„To nevím."

„Ale nějakou představu máte, viďte, Roberte?"

Li znovu přikývl.

„Obě prodejny prodělávají. Expandovali jsme v nesprávnou dobu - těsně před hospodářským poklesem. Banky dostanou sanaci od vlády, ale my ne. My můžeme přijít o všechno. Řekl jsem mu..., řekl jsem otci, že už dál platit nemůžeme. Přesvědčoval jsem ho, že ty peníze platíme za nic a že jestli nepřestaneme, přijdeme o obě prodejny."

„Řekl vám, že platit přestane?"

„To neřekl. Neřekl mi nic. Vyložil jsem si to tak, že bude platit tak dlouho, dokud nezbankrotujeme. Všechno se to sčítalo. Osm set dolarů měsíčně je v téhle branži spousta peněz. Můj otec si myslel, že kdyby našel jiné cesty..."

Jeho hlas se vytratil.

„Jiné cesty k čemu, Roberte?"

„Jiné cesty, jak ušetřit peníze. Začal být posedlý chytáním zlodějů. Myslel si, že když odstraní tyhle ztráty, něco tím na své situaci změní. Byl zkrátka z jiné doby. Nic nechápal."

Bosch se zaklonil na židli a podíval se na detektiva Chu. Podařilo se jim prolomit ledy a přimět Roberta, aby se otevřel. Nyní byla řada na Chuovi, aby na výslech navázal konkrétními dotazy o triádě.

„Velice jste nám pomohl, Roberte," řekl Chu. „Chci vám teď položit několik otázek týkajících se toho muže na fotografii."

„Řekl jsem vám pravdu. Nevím, kdo to je. Nikdy v životě jsem ho neviděl."

„Dobře, ale nemluvil o něm váš otec někdy, když jste se třeba bavili o těch platbách?"

„Nikdy jeho jméno nevyslovil. Říkal jen, že by se rozčilil, kdybychom přestali platit."

„Zmínil někdy název spolku, kterému platil? Název té triády?"

Li zavrtěl hlavou.

„Ne, nikdy... Počkejte, vlastně jednou ano. Bylo to něco s nožem. Jako že je ten název odvozený od nějakého typu nože. Ale přesně si to nepamatuji."

„Určitě ne? Mohlo by nám to pomoct zúžit okruh pátrání."

Li se zamračil a znovu zavrtěl hlavou.

„Pokusím se rozpomenout. Ale teď nemůžu."

„Dobrá, Roberte."

Chu pokračoval ve výslechu, ale jeho otázky byly příliš konkrétní a Li neustále odpovídal, že neví. To už však Boschovi nevadilo. Podařilo se jim dosáhnout velkého průlomu. Dokázal si teď zřetelněji představit, jak se celý případ složí do srozumitelného obrazce.

Po chvíli Chu skončil a předal štafetu zpátky Boschovi.

„Dobrá, Roberte," řekl Harry. „Domníváte se, že muž nebo muži, kterým váš otec platil, teď přijdou pro peníze za vámi?"

Li na otázku reagoval hlubokým zachmuřením.

„To nevím," řekl.

„Přejete si ochranu losangeleské policie?"

„To taky nevím."

„No, naše čísla máte. Pokud se někdo objeví, spolupracujte s ním. A když to bude nutné, ty peníze mu slibte."

„Já tolik peněz nemám!"

„V tom je právě ten vtip. Slibte mu ty peníze, ale řekněte, že je dokážete sehnat až na druhý den. A pak zavolejte nám. O zbytek se postaráme."

„A co když si je prostě vezme z pokladen? Včera jste mi řekli, že pokladna v otcově prodejně byla prázdná."

„Jestli to udělá, nechte ho a pak zavolejte nám. Dopadneme ho, až přijde příště."

Li přikývl a Bosch viděl, že se mu ho podařilo pořádně vyděsit.

„Roberte, máte v prodejně střelnou zbraň?"

Byla to zkouška. Detektivové už záznamy o držení zbraní ověřili. Registrovaná byla jen pistole ve drahé prodejně.

„Ne, zbraň měl jen můj otec. Jeho prodejna stála v problémové čtvrti."

„Dobře. Nenoste zbraň do této prodejny. Pokud se ten člověk objeví, prostě s ním spolupracujte."

„Ano."

„Mimochodem, proč si váš otec tu pistoli koupil? V té prodejně pracoval téměř třicet let, a pak si před půl rokem najednou koupil pistoli."

„Při poslední loupeži ho totiž zranili. Dva gangsteři. Udeřili ho lahví. Řekl jsem mu, že když už tu prodejnu nechce prodat, měl by si obstarat zbraň. Jenže mu nakonec k ničemu nebyla."

„Obvykle to tak bývá."

Detektivové Robertovi poděkovali a odešli z jeho kanceláře. Šestadvacetiletý muž náhle vypadal o dvě desítky let starší. Když procházeli prodejnou k východu, podíval se Bosch na hodinky a viděl, že je jedna pryč. Umíral hlady a chtěl se něčeho najíst, než zamíří do ústavu soudního lékařství, kde se měla ve dvě hodiny konat pitva. Zastavil se před teplým pultem, upřel pozornost na sekanou a vytáhl ze zásobníku číslo objednávky. Když se zeptal kolegy, jestli taky nechce, prohlásil Chu, že je vegetarián.

Bosch zavrtěl hlavou.

„Co je?" zeptal se Chu.

„Myslím, že my dva bysme parťáci být nemohli," prohlásil Harry. „Nemůžu důvěřovat chlapovi, který si jednou za čas nedá hotdog."

„Místo hotdogů jím tofu."

Bosch se zkroutil znechucením.

„To se nepočítá."

Vtom si všiml, že se k nim blíží Robert Li.

„Zapomněl jsem se zeptat: kdy nám vydáte otcovo tělo?"

„Pravděpodobně zítra," odpověděl Bosch. „Pitva se koná dnes."

Li se zatvářil zdeptaně.

„Můj otec byl velmi duchovně založený muž. To se opravdu musí jeho tělo znesvěcovat?"

Bosch přikývl.

„Předepisuje to zákon. Po každé vraždě musí proběhnout pitva."

„Kdy se bude konat?"

„Zhruba za hodinu."

Li smířeně kývl.

„Neříkejte to, prosím, mé matce. Zavolají mi, až si budu moct přijet pro tělo?"

„Postarám se, aby vám zavolali."

Li jim poděkoval a vrátil se do kanceláře. Bosch zaslechl, jak muž za pultem volá jeho číslo.

9

Na zpáteční cestě do centra informoval Chu Bosche, že během čtrnácti let u policie nikdy nebyl přítomen u pitvy a nemá zájem na tom cokoliv měnit. Řekl, že se chce vrátit na oddělení a pokračovat v úsilí o identifikaci nájemného vraha z triády. Bosch ho vysadil před OAG a zamířil na okresní ústav soudního lékařství na Mission Road. Než se zapsal, převlékl a dorazil na sál číslo 3, byla už pitva Johna Li v plném proudu. Ústav soudního lékařství prováděl šest tisíc pitev ročně. Pitevní sály se řídily přísným harmonogramem a soudní patologové nečekali na opožděné policisty. Dobrý patolog zvládl pitvu za hodinu.

Boschovi to však nevadilo. Zajímaly ho výsledky pitvy, ne samotný proces.

Nahé a dořízené tělo Johna Li leželo na chladném nerezovém pitevním stole. Hrudník už byl otevřený a chyběly v něm životně důležité orgány. Na vedlejším stole právě doktorka Sharon Laksmiová kladla na sklíčka vzorky tkání.

„Dobré odpoledne, doktorko," řekl Bosch.

Laksmiová se otočila od své práce a letmo na něj pohlédla. Jelikož měl Bosch roušku a čepec na vlasy, nedokázala ho ihned identifikovat. Časy, kdy mohli detektivové jen tak vstoupit na pitevnu a dívat se, byly dávno pryč. Současné hygienické normy předepisovaly plný ochranný oděv.

„Bosch, nebo Ferras?"

„Bosch."

„Jdete pozdě. Začala jsem bez vás."

Laksmiová byla drobná a snědá. Ze všeho nejpozoruhodnější na ní byly silně nalíčené oči pod igelitovým štítem masky. Jako by si uvědomovala, že její oči jsou pod všemi ochrannými pomůckami, které má většinu času na sobě, jediným viditelným rysem. Hovořila s lehkým přízvukem, ale kdo ho v Los Angeles neměl?

Dokonce i odstupující policejní náčelník mluvil, jako by byl z jižního Bostonu.

„Ano, pardon. Byl jsem u syna oběti a nějak se to protáhlo."

Bosch už se nezmínil o sendviči se sekanou, jehož konzumace si rovněž vyžádala nějaký čas.

„Tady je to, co pravděpodobně hledáte."

Poklepala čepelí skalpelu na jeden ze čtyř ocelových kelímků seřazených na stole po její levé ruce. Bosch k nim přistoupil a nakoukl do nich. Každý kelímek obsahoval jednu důkazní položku vytaženou z těla. Bosch spatřil tři deformované kulky a jednu nábojnici.

„Vy jste našla nábojnici? Ona byla na těle?"

„Přesněji řečeno v těle."

„V těle?"

„Přesně tak. Uvízla v jícnu."

Bosch si vzpomněl na to, co objevil, když si prohlížel fotografie z místa činu. Krev na prstech oběti, na bradě a na rtech. Nikoliv však na zubech. Ve své předtuše se nemýlil.

„Zdá se, že máte co do činění s velmi sadistickým vrahem, detektive Boschi."

„Proč to říkáte?"

„Protože buďto nacpal oběti tu nábojnici do krku, nebo jí vyhozená nábojnice nějakým způsobem dopadla do úst. A protože pravděpodobnost druhé verze činí zhruba jedna ku milionu, vsadila bych si na tu první."

Bosch přikývl. Ne proto, že souhlasil s tím, co mu patoložka říká. Spíš proto, že ho napadla třetí možnost, se kterou doktorka Laksmiová nepočítala. Měl dojem, že právě získal přesnou představu o tom, co se za pultem prodejny Fortune Liquors opravdu stalo. Jedna z vyhozených nábojnic ze střelcovy zbraně přistála na těle umírajícího Johna Li nebo na podlaze vedle něj. John si buďto všiml, že je střelec sbírá, anebo věděl, že by nábojnice mohla představovat drahocenný důkaz při vyšetřování jeho vraždy. A tak v posledním okamžiku nábojnici sebral a pokusil se ji spolknout, aby ji uchránil před vrahem.

Posledním počinem v životě Johna Li tak byla snaha poskytnout Boschovi důležitý důkaz.

„Očistila jste tu nábojnici, doktorko?" zeptal se Bosch.

„Ano, krev vystoupala oběti do hrdla a nábojnice zafungovala jako hráz, která jí v převážné míře zabránila proniknout do úst. Musela jsem ji očistit, abych zjistila, co to je."

„Jasně."

Pravděpodobnost, že na nábojnici ulpěly nějaké otisky prstů, byla tak jako tak mizivá. Exploze plynů při vypálení kulky téměř vždy všechny otisky z nábojnice vypařila.

Přesto mohla být nábojnice užitečná při identifikaci zbraně, pokud by kulky vytažené z těla byly příliš poškozené. Bosch okamžitě poznal, že měly dutou špičku. Náraz je rozplácl do tvaru houby a silně deformoval. Bosch nedokázal posoudit, zda bude některá z nich užitečná pro účely porovnání. Nábojnice však s největší pravděpodobností představovala kvalitní a solidní důkaz. Stopy, které na ní zanechal vyhazovač a úderník, mohly být užitečné pro identifikaci a porovnání s vražednou zbraní, pokud se ji kdy podaří nalézt. Prokazovala totiž spojitost mezi obětí a zbraní.

„Chcete slyšet můj předběžný závěr, abyste mohl odejít?" zeptala se Laksmiová.

„Jistě, doktorko, poslouchám vás."

Zatímco mu Laksmiová podávala předběžnou zprávu o svých zjištěních, Bosch sebral z regálu nad stolem průhledné igelitové důkazní obálky a jednotlivě do nich vložil kulky a nábojnici. Zdálo se, že nábojnice je ráže devět milimetrů, ale Bosch hodlal počkat, až mu to potvrdí balistika. Označil každou obálku svým jménem a jménem Laksmiové, připsal číslo případu, nadzvedl si plášť a vsunul si obálky do kapsy kabátu.

„První rána směřovala do horní levé části hrudníku, kde projektil prorazil pravou srdeční komoru, narazil do horního obratle a přeťal páteřní míchu. Oběť se okamžitě skácela na podlahu. Další dvě rány směřovaly do pravé a levé dolní části hrudní kosti. Pořadí těchto dvou výstřelů nelze stanovit. V tomto případě projektily prorazily pravý a levý plicní lalok a uvízly v zádovém svalstvu. Důsledkem těchto tří výstřelů byla okamžitá ztráta kardiopulmonární funkce s následným úmrtím. Řekla bych, že oběť nežila déle než třicet vteřin."

Zpráva o poškození míchy ohrožovala Boschovu předběžnou hypotézu, že oběť spolkla nábojnici úmyslně.

„Mohla oběť s přerušenou míchou pohybovat rukou a paží?"

„Příliš dlouho ne. Smrt nastala téměř okamžitě."

„Ale ochrnutá nebyla, že ne? Mohla oběť během těch posledních třiceti vteřin sebrat nábojnici a strčit si ji do úst?"

Laksmiová o nové hypotéze několik okamžiků přemýšlela.

„Domnívám se, že oběť byla skutečně ochrnutá. Projektil však uvízl ve čtvrtém hrudním obratli a přeťal míchu tam. Takové zranění by dozajista způsobilo ochrnutí, ale začalo by právě v tomto místě. Paže by stále mohly být funkční, ale byla by to jen otázka času. Jak jsem řekla, celé jeho tělo přestalo do minuty fungovat."

Bosch přikývl. Jeho hypotéza byla stále platná. Li mohl z posledních sil rychle sebrat nábojnici a strčit si ji do úst.

Harry přemýšlel, jestli o tom střelec věděl. S největší pravděpodobností musel oběhnout pult, aby posbíral nábojnice. V tu chvíli mohl Li jednu z nich zvednout. Krev nalezená pod tělem oběti naznačovala, že někdo s tělem hýbal. Bosch si nyní uvědomil, že k tomu s největší pravděpodobností došlo při hledání chybějící nábojnice.

Pocítil rostoucí vzrušení. Nábojnice představovala významný nález, avšak představa, že střelec udělal chybu, byla ještě důležitější. Bosch chtěl nábojnici co nejdříve předat na oddělení stop po nástrojích a balistiky.

„Dobrá, doktorko, co dalšího jste zjistila?"

„Je tady něco, na co byste se možná raději chtěl podívat hned, než abyste čekal na fotky. Pomozte mi ho obrátit."

Přesunuli se k pitevnímu stolu a opatrně obrátili tělo. Posmrtná ztuhlost již vymizela, takže jim to šlo snadno. Laksmiová ukázala na kotníky. Bosch se sklonil a viděl, že Li má vzadu na chodidlech vytetovány malé čínské znaky. Na každém chodidle se po obou stranách Achillovy šlachy nacházely dva nebo tři znaky.

„Vyfotografovala jste je?"

„Ano, budou ve zprávě."

„Je tady někdo, kdo je dokáže přeložit?"

„Myslím, že ne. Doktor Ming by to možná dokázal, ale tento týden je na dovolené."

„Dobrá. Můžeme ho trochu posunout, ať mu můžu přehodit chodidla přes okraj a vyfotit si je?"

Patoložka pomohla Boschovi posunout tělo po stole o něco níže. Chodidla se vysunula přes okraj stolu a Bosch je přitiskl kotníky k sobě, aby čínské znaky vytvářely souvislou linii. Strčil ruku pod plášť, vytáhl mobilní telefon, zapnul fotoaparát a pořídil dva snímky tetování.

„Dobře."

Odložil telefon, uchopili s Laksmiovou tělo, otočili je a vrátili do původní polohy na pitevním stole.

Bosch si sňal rukavice, odhodil je do koše na zdravotnický odpad, popadl telefon a zatelefonoval Chuovi.

„Jaký máte e-mail? Chci vám poslat jednu fotku."

„Čeho?"

„Čínských znaků, které měl pan Li vytetované na kotnících. Chci vědět, co znamenají."

„Dobře."

Chu mu sdělil svůj služební e-mail. Bosch si prohlédl pořízené fotografie a poslal detektivovi tu ostřejší. Nato telefon odložil.

„Máte ještě něco, co bych potřeboval vidět přímo na těle, doktorko Laksmiová?"

„Myslím, že je to všechno, detektive. Snad až na jednu věc, kterou by možná chtěla vědět jeho rodina."

„Jakou věc?"

Patoložka ukázala na jednu z misek na orgány, které ležely rozprostřené na pultě.

„Ty kulky jen uspíšily nevyhnutelné. Pan Li umíral na rakovinu."

Bosch přistoupil k miskám a podíval se do nich. Plíce oběti byly vyříznuty z těla za účelem převážení a prohlídky. Laksmiová je navíc rozřízla, aby mohla sledovat dráhu kulek. Oba spodní laloky měly tmavě šedou barvu rakovinných buněk.

„Byl to kuřák," poznamenala Laksmiová.

„Já vím," řekl Bosch. „Kolik času mu podle vás zbývalo?"

„Možná rok. Možná o něco více."

„Poznáte, jestli se léčil?"

„Vypadá to, že ne. Rozhodně neprodělal operaci. A nevidím ani žádné známky chemoterapie nebo ozařování. V této fázi u něj nemoc ještě nemusela být diagnostikována. Ale velmi brzy by se to byl dozvěděl."

Bosch pomyslel na vlastní plíce. Nekouřil už několik let, ale tvrdilo se, že největší škody způsobuje kouření v raném věku. Někdy po ránu cítil, že má těžké plíce, a v hrudníku měl pocit plnosti. Před několika málo lety byl při vyšetřování jednoho případu ozářen vysokou dávkou radiace. Zdravotní prohlídka nic neodhalila, ale on si vždy myslel nebo spíše doufal, že toto ozáření zničilo vše, co mu v hrudi případně mohlo růst.

Znovu vytáhl mobilní telefon a znovu zapnul fotoaparát. Naklonil se nad misku a pořídil snímek poškozeného orgánu.

„Co to děláte?" zeptala se Laksmiová.

„Chci to někomu poslat."

Bosch zkontroloval fotografii, a když zjistil, že je dostatečně ostrá, odeslal ji na jednu e-mailovou adresu.

„Komu? Doufám, že ne pozůstalým."

„Ne, své dceři."

„Vaší dceři?" V patoložčině hlase se ozývalo rozhořčení.

„Potřebuje vidět, co kouření dokáže napáchat."

„Milé."

Nic dalšího Laksmiová nedodala. Bosch odložil telefon a podíval se na hodinky. Měl na nich dvojí displej, který ho informoval o čase v Los Angeles a v Hongkongu - po mnoha špatně spočítaných telefonátech uprostřed noci mu je věnovala dcera. V Los Angeles bylo krátce po třetí odpoledne. Jeho dcera měla patnáctihodinový náskok, takže právě spala. Zhruba za hodinu vstane do školy a pak si tu fotku prohlédne. Bosch věděl, že na ni dcera zareaguje protestním telefonátem, ale i takový telefonát byl lepší než nic.

Bosch se té představě usmál a opět se soustředil na práci. Byl připraven pokračovat ve vyšetřování.

„Děkuji vám, doktorko," řekl. „Pro vaši informaci: ty důkazy si vezmu a odvezu je na balistiku."

„Podepsal jste převzetí?"

Laksmiová ukázala na desky na pultě a Bosch zjistil, že patoložka už stihla vyplnit i důkazní kartu. Podepsal se do řádku s prohlášením, že přebírá uvedený důkaz do své úschovy, a zamířil ke dveřím pitevního sálu.

„Dejte mi dva dny na papíry," řekla Laksmiová.

Čímž myslela oficiální pitevní zprávu.

„Jasně," řekl Bosch a vyšel ze dveří. 

10

Cestou na balistiku zavolal Bosch Chuovi a zeptal se ho na tetování.

„Ještě jsem je nepřeložil," odpověděl Chu.

„Jak to myslíte? Vy jste se na ně ještě nedíval?"

„To jo, díval jsem se na ně, ale nedokážu je přeložit. Snažím se najít někoho, kdo to bude umět."

„Vždyť jsem vás viděl, jak se bavíte s paní Li. Tlumočil jste jí."

„To, že se domluvím, Boschi, ještě neznamená, že dokážu i číst. Takových čínských znaků je osm tisíc. A já mám jen anglické školy. Čínsky jsem mluvil doma. Ale nikdy jsem čínsky nečetl."

„Dobrá, a máte tam někoho, kdo mi to dokáže přeložit? Jste přece oddělení asijských zločinů, ne?"

„Oddělení asijských gangů. Ano, jsou tady lidé, kteří to dokážou, ale všichni jsou momentálně v terénu. Jen co to zjistím, zavolám vám."

„Skvělé. Zavolejte mi."

Bosch zavěsil. Zdržení ho deprimovalo. Případ musel svištět jako žralok. Nikdy nesměl ztratit dynamiku, protože by to mohlo být osudné. Harry se podíval na hodinky, aby zjistil, kolik hodin je v Hongkongu, zastavil auto u obrubníku a odeslal fotografii s tetováními na kotnících na e-mail své dcery. Věděl, že snímek přijde dceři do telefonu - uvidí ho hned poté, co si prohlédne fotografii plic.

Spokojen sám se sebou se Bosch znovu zařadil do provozu. Díky dceři byl v oblasti digitální komunikace stále zdatnější. Dcera totiž trvala na tom, aby spolu komunikovali na všech moderních úrovních - prostřednictvím e-mailu, textových zpráv i videosouborů -, a dokonce se ho jednou neúspěšně pokusila přihlásit na cosi s názvem Twitter. Bosch na oplátku trval na tom, aby spolu nadále komunikovali také staromódním způsobem - prostřednictvím verbální komunikace. Dbal na to, aby jejich telefony umožňovaly mezinárodní volání za rozumný tarif.

Když se o pár minut později vrátil do policejní budovy, zamířil rovnou na oddělení stop po nástrojích a balistiky, které sídlilo ve třetím patře. Čtyři igelitové důkazní obálky tam předal technikovi jménem Ross Malone. Ten měl za úkol identifikovat podle kulek a nábojnic značku a model střelné zbraně, z níž byla daná munice vypálena. A v případě, že by se později podařilo zajistit podezřelou střelnou zbraň, dokázal prostřednictvím balistických zkoušek a analýzy stanovit, zda kulky vyšly právě z této zbraně.

Malone se nejprve zaměřil na nábojnici. Vytáhl ji pinzetou z obalu, podržel ji pod silným zvětšovacím sklem s osvětlenými okraji a dlouho si ji mlčky prohlížel.

„Cor Bon devět milimetrů," řekl nakonec. „A pravděpodobně bys měl pátrat po glockovi."

Bosch očekával, že mu Malone potvrdí ráži a případně identifikuje i značku nábojnice, ale nepředpokládal, že se dozví i značku pistole, z níž byla kulka vypálena.

„Jak to víš?"

„Podívej."

Technik seděl na židličce před zvětšovacím sklem, které bylo upevněno na pohyblivém rameně ukotveném k pracovnímu stolu. Posunul sklo lehce na stranu, aby se mu Bosch mohl podívat přes rameno. Nábojnici držel otočenou zadním koncem na světle. Bosch rozeznal na vnějším okraji vyrytá slova Cor Bon. Uprostřed byl důlek, kde úderník pistole narazil do zápalky a odpálil kulku.

„Vidíš, jak je ta vtlačenina podlouhlá, skoro pravoúhlá?" zeptal se Malone.

„Jo, vidím to."

„Tak to je glock. Jenom glocky vytlačují obdélník, protože mají obdélníkový zápalník. Takže musíš hledat devítimilimetrového glocka. V úvahu přichází několik různých modelů."

„Dobře, to je rozhodně pomoc. Ještě něco?"

Malone si přitáhl zvětšovací sklo zpátky před sebe a otočil pod ním nábojnici.

„Jsou tady zřetelné stopy po vyhazovači. Když mi tu zbraň přineseš, myslím, že dokážu určit, jestli je to ona."

„Jen co ji najdu. A co kulky?"

Malone vložil nábojnici zpět do igelitové obálky a pak postupně vytahoval kulky a prohlížel si je pod sklem. Na každou se rychle podíval a položil ji na stůl. Poté uchopil pinzetou druhou kulku a prohlédl si ji ještě jednou. Nakonec zavrtěl hlavou.

„Tyhle nám k ničemu nebudou. Nejsou v dobrém stavu. Na porovnání bude nejlepší ta nábojnice. Jak jsem říkal: přines mi pistoli a já ti ji porovnám."

Bosch si uvědomil, že poslední skutek Johna Li tím získává na významu. Přemýšlel, zda stařík mohl vědět, jak důležité jeho gesto nakonec bude.

Harryho tiché přemítání přimělo Malonea k otázce.

„Dotýkal ses té nábojnice, Harry?"

„Ne, ale doktorka Laksmiová ze soudního ji postříkala vodou, aby z ní smyla krev. Ta nábojnice se totiž našla uvnitř oběti."

„Uvnitř? To je vyloučeno. Není možné, aby nábojnice..."

„Já to nemyslím tak, že jí byla oběť zastřelena. Pokusila se ji spolknout. Měla ji v krku."

„Aha. Tak to je něco jiného."

„Jo."

„A Laksmiová měla rukavice, když ji našla."

„Přesně tak. Proč se ptáš, Rossi?"

„Něco mě totiž napadlo. Asi před měsícem nám přišla zpráva z otiskového. Psalo se v ní, že se chystají začít používat nějakou novou nejmodernější elektro-něco metodu snímám otisků z mosazných nábojnic a že hledají testovací případy. Chápeš, aby s tím mohli vyrukovat u soudu."

Bosch se na Malonea upřeně zahleděl. Za mnoho let, kdy pracoval jako detektiv, ještě nikdy neslyšel, že by se z nábojnice odpálené v komoře střelné zbraně snímaly otisky prstů. Otisk je stopa, kterou zanechávají oleje vylučované kůží. Při výstřelu musely během milivteřiny shořet.

„Rossi, určitě mluvíš o vystřelených nábojnicích?"

„Jo, takhle to říkali. Celé to má na starosti Teri Soppová. Tak se za ní zkus zastavit."

„Dobrá, tak mi vrať tu nábojnici."

O patnáct minut později už Bosch seděl s Teri Soppovou v laboratoři latentních otisků, která spadala pod oddělení vědeckého vyšetřování. Soppová byla vedoucí vyšetřovatelkou a u policie pracovala téměř stejně dlouho jako Harry. Vždy spolu snadno dokázali najít společnou řeč, ale Bosch měl přesto pocit, že musí schůzku zaonačit tak, aby se mu Soppová nabídla sama.

„Co mi neseš, Harry?"

Takhle zdravila Bosche vždy.

„Nesu ti zprávu, že jsem včera začal vyšetřovat jeden případ z jižního L. A. a dneska jsme získali nábojnici z pachatelovy zbraně."

Bosch zvedl ruku a ukázal důkazní obálku s nábojnicí. Soppová ji převzala, zvedla ji do vzduchu, přimhouřila oči a prohlédla si nábojnici přes igelit.

„Je vystřelená?"

„Jo. Vím, že je to jen tápání ve tmě, ale doufal jsem, že by na ní mohl být otisk. Jinak se zatím nemám moc čeho chytit."

„Tak ukaž. Normálně bys musel počkat, až na tebe přijde řada, ale protože už jsme spolu přežili zhruba pět náčelníků..."

„Proto jsem za tebou přišel, Teri."

Soppová se posadila za vyšetřovací stůl a stejně jako Malone vytáhla pinzetou nábojnici z obálky. Nejprve ji ofoukla kyanoakrylátem a přidržela ji pod ultrafialovým světlem. Bosch se jí díval přes rameno, a tak znal odpověď dříve, než ji Soppová vyslovila.

„Tady je šmouha. Vypadá to, že s ní někdo po výstřelu manipuloval. Ale jinak na ní nic není."

„Sakra."

Bosch usuzoval, že šmouhu na nábojnici s největší pravděpodobností zanechal John Li, když si ji strkal do úst.

„Je mi líto, Harry."

Bosch svěsil ramena. Věděl, že je pravděpodobnost mizivá nebo spíš nulová, ale doufal, že dá před Soppovou přesvědčivě najevo, jak moc mu na získání otisku záleží.

Soppová začala strkat nábojnici zpátky do důkazní obálky.

„Na nástrojích už se na ni dívali?"

„Jo, zrovna jdu odtamtud."

Vyšetřovatelka přikývla. Bosch poznal, že o něčem přemýšlí.

„Harry, řekni mi o tom případu něco dalšího. Uved mi parametry."

Bosch jí v kostce nastínil případ, ale vynechal detail o podezřelém, kterého zachytila bezpečnostní kamera. Vylíčil to tak, jako by bylo pátrání téměř beznadějné. Žádný důkaz, žádný podezřelý, žádný motiv kromě obyčejné loupeže. Nic, nula, houbeles.

„No, možná bychom mohli provést jednu věc," poznamenala Soppová.

„Jakou?"

„Na konci měsíce to zveřejníme ve věstníku. Chystáme elektrostatické zdokonalení. Mohl by to být pro nás vhodný první případ."

„Co to sakra je to elektrostatické zdokonalení?"

Soppová se usmála jako dítě, kterému ještě zbyl bonbon, zatímco ostatním ne.

„Je to proces, který v Anglii vyvinula northamptonshireská policie. S pomocí elektřiny se díky němu dají snímat otisky z mosazných povrchů, jako jsou právě nábojnice."

Bosch se rozhlédl po místnosti, spatřil u jiného stolu prázdnou židličku, přitáhl si ji k sobě a posadil se.

„Jak to funguje?"

„Zkusím ti to krátce vysvětlit. Když nabíjíš revolver nebo zásobník automatické pistole, je to přesná mechanická práce. Každou kulku musíš uchopit mezi prsty a zatlačit ji dovnitř. Vyvíjíš tedy tlak. Což je ideální předpoklad pro zanechání otisku, souhlasíš?"

„Jo, jenže pak se z té zbraně střílí."

„Přesně tak. Latentní otisk je v podstatě nános potu, který se ti hromadí mezi papilárními liniemi. Problém je v tom, že jakmile zbraň vystřelí a dojde k vyhození nábojnice, latentní otisk se obvykle při explozi zničí. Sejmutí otisku z vyhozené nábojnice je vzácný úkaz, pokud otisk nepatří osobě, která nábojnici později zvedla ze země."

„Tohle všechno vím," namítl Bosch. „Řekni mi něco, co nevím."

„Dobrá, dobrá. Pro náš proces je ideální, pokud se ze zbraně nestřílelo ihned po nabití. Jinými slovy platí, že máme-li dospět k úspěšnému výsledku, potřebujeme situaci, kdy někdo sice zbraň nabil, ale pak v ní nechal kulky alespoň několik dní bez výstřelu. Čím déle, tím lépe. Protože pokud nábojnice dlouho vězí v zásobníku, pot vytvářející latentní otisk reaguje s mosazí. Chápeš?"

„Chceš říct, že tam nastává chemická reakce."

„Mikroskopická chemická reakce. Lidský pot se skládá ze spousty různých látek, ale největší podíl tvoří chlorid sodný - sůl. Ta reaguje s mosazí, vyvolává korozi a zanechává na ní stopu. Jenže my ji nevidíme."

„A ta elektřina vám to umožňuje."

„Přesně tak. Pustíme do nábojnice dva tisíce pět set voltů, popráškujeme ji karbonem a sledujeme výsledek. Zatím jsme provedli několik experimentů. Viděla jsem, jak to funguje. V Anglii tu metodu vyvinul chlápek jménem Bond."

Bosch byl stále vzrušenější.

„A proč to teda neděláme?"

Soppová roztáhla prsty v uklidňujícím gestu.

„Hele, ne tak zhurta, Harry. Nemůžeme to jen tak udělat."

„Proč ne? Na co čekáte? Až vám náčelník přestřihne pásku, nebo jak je to?"

„Ne, tak to není. Tento typ důkazu a procedury nebyl ještě nikdy předložen u kalifornského soudu. Pracujeme se státním zastupitelstvím na protokolech, ale nikdo s tím nechce poprvé vyrukovat u případu, kde nemá stoprocentní jistotu. Musíme myslet na budoucnost. První využití tohoto procesu v důkazním řízení vytvoří precedens. A pokud pro něj nevybereme vhodný případ, projedeme to a vrátíme se o hodně zpátky."

„No, možná je tenhle případ ideální. Kdo o tom rozhoduje?"

„Jako první vybere případ Brenneman a předloží ho státnímu zastupitelství."

Chuck Brenneman byl velitel oddělení vědeckého vyšetřování. Bosch si uvědomil, že proces výběru prvního případu by mohl trvat celé týdny, ne-li přímo měsíce.

„Hele, říkalas, že tady s tou metodou experimentujete, je to tak?"

„Jo, musíme se ujistit, že víme, co děláme."

„Fajn, tak experimentujte s touhle nábojnicí. Schválně, na co přijdete."

„To nemůžeme, Harry. Experimenty jsou řízené a používáme při nich cvičné kulky."

„Teri, já to potřebuju. Možná tam nic není, ale možná je na té nábojnici vrahův otisk. A ty to můžeš zjistit."

Soppová si zřejmě uvědomila, že ji zahnal do kouta člověk, který ji tak snadno nepustí.

„Dobrá, tak poslouchej. Příští sada experimentů je naplánovaná na příští týden. Nemůžu ti nic slíbit, ale uvidím, co se dá dělat."

„Díky, Teri."

Bosch vyplnil důkazní kartu a odešel z laboratoře. Byl nadšen z možnosti využít nové vědecké metody k případnému sejmutí otisku vraha. Téměř mu připadalo, jako by John Li o elektrostatickém zdokonalení od počátku věděl. Při této myšlence projel i jemu páteří elektrický výboj.

Když vystoupil na pátém podlaží z výtahu, podíval se na hodinky a viděl, že je čas zavolat dceři, která právě kráčela po Stubbs Road na akademii Happy Valley. Pokud by se s ní nespojil teď, musel by počkat, až jí skončí škola. Zastavil se na chodbě před místností detektivů, vytáhl telefon a stiskl tlačítko rychlé volby. Spojení telefonátu přes Pacifik trvalo třicet vteřin.

„Tati! Co je s tou fotkou tý mrtvoly?"

Bosch se usmál.

„Tobě taky ahoj. Jak víš, že je to mrtvola?"

„No tak schválně. Můj táta vyšetřuje vraždy a najednou mi pošle fotku bosých nohou na ocelovém stole. A co je to na té druhé fotce? Plíce toho chlapa? Tak to je fakt hnusný!"

„Byl to kuřák. Říkal jsem si, že bys to měla vidět."

Nastala chvíle ticha, po níž Boschova dcera velmi klidně promluvila. V jejím hlase už nebyla slyšet žádná malá holčička.

„Já nekouřím, tati."

„Jo, jasně, ale máma mi říkala, že když jdeš s kamarádkami do nákupního centra a pak se vrátíš domů, smrdíš kouřem."

„Jo, to je možná pravda, ale není pravda, že kouřím s nimi."

„A s kým tedy kouříš?"

„Tati, nech toho! Někdy s náma jde starší bratr mé kamarádky, aby ji hlídal. Ale já nekouřím a On taky ne."

„On? Já myslel, že mluvíš o kamarádce."

Maddie vyslovila to jméno ještě jednou, tentokrát se silným čínským přízvukem.

„On je ona. Ta moje kamarádka se jmenuje On."

„To je jako v té parodii na Bushe a Riceovou. Říkat holce On."

„Na koho?"

Bosch se zasmál.

„To je jedno. Na ty plíce zapomeň, Maddie. Když mi říkáš, že nekouříš, tak ti to věřím. Kvůli tomu ti nevolám. Dokážeš rozluštit ta tetování na kotnících?"

„Jo, ale je to hnusný. Mám v telefonu chodidla mrtvýho chlapa."

„Můžeš je smazat, jen co mi řekneš, co ta tetování znamenají. Vím, že se tyhle věci učíš ve škole."

„Já je nesmažu. Ukážu je kámoškám. Budou si myslet, že je to supr."

„Ne, to nedělej. Je to součást případu, na kterém momentálně pracuju, a nikdo další by to neměl vidět. Poslal jsem ti to, protože jsem si myslel, že bys mi to mohla rychle přeložit."

„To chceš říct, že v celé losangeleské policii nemáte jediného člověka, který vám to přelouská? To musíš kvůli takové prkotině volat dceři do Hongkongu?"

„Momentálně je to tak. Člověk si musí vystačit s tím, co má. Takže víš, co ty znaky znamenají, nebo ne?"

„Ano, tati. Byla to hračka."

„Tak co teda znamenají?"

„Jsou to takové znaky pro štěstí. Na levém kotníku jsou znaky Fu a Cchaj, což znamená ,štěstí' a peníze'. A na pravé straně máš Aj a Si neboli,láska' a ,rodina'."

Bosch se nad tím zamyslel. Připadalo mu, že věci vyjádřené těmito znaky byly pro Johna Li důležité. Stařík doufal, že ho budou na všech cestách provázet.

A pak Harryho napadlo, že si Li nechal znaky vytetovat na boky Achillových šlach. Možná si je tam umístil záměrně, protože

si uvědomil, že věci, ve které doufá, ho zároveň činí zranitelným. Že jsou jeho Achillovou patou.

„Haló, tati?"

„Jo, tady jsem. Jen jsem přemýšlel."

„Tak co, pomohlo ti to? Rozlouskla jsem ten případ?"

Bosch se usmál, ale vzápětí si uvědomil, že dcera jeho úsměv nevidí.

„Ne tak docela, ale pomohlas mi."

„Prima. Takže jsi mým dlužníkem."

Bosch přikývl.

„A ty jsi zase pořádně fikaná, že jo? Kolik ti vlastně je, třináct plus dvacet?"

„Tati, prosím tě."

„No, máma tě asi dobře vychovává."

„Moc ne."

„Hele, takhle se o mámě nemluví."

„Tati, ty s ní žít nemusíš. Já jo. A moc velká zábava to teda není. Říkala jsem ti to, když jsem byla v L. A."

„Pořád někoho má?"

„Jo, a já jsem na vedlejší koleji."

„Tak to není, Maddie. Prostě je to pro ni strašně dlouho."

A pro mě je to taky dlouho, pomyslel si Bosch.

„Tati, nezastávej se jí. Já jsem jí zkrátka ve všech směrech na přítěž. Ale když řeknu fajn, budu bydlet s tátou, odpoví mi, že ani nápad."

„Měla bys být s mámou. Vychovala tě. Hele, za měsíc za tebou na týden přijedu. A pak si o tom všem můžeme promluvit. I s mámou."

„Jak myslíš. Ale teď už musím končit. Jsem u školy."

„Tak jo. Pozdravuj ode mě onu On."

„Vtipný, tati. Hlavně už mi neposílej žádné další fotky plic, oukej?"

„Příště ti pošlu játra. Nebo možná slezinu. Sleziny jsou obzvlášť fotogenické "

„Tátííí!"

Bosch zaklapl telefon a nechal jít dceru do školy. Přemýšlel, co si během rozhovoru řekli. Připadalo mu, že týdny a měsíce mezi jeho návštěvami dcery jsou stále obtížnější. Když Maddie vyrostla ve svébytnou osobnost a byla stále bystřejší a hovornější, miloval ji Bosch ještě více a celou dobu se mu po ní stýskalo.

V červenci byla v Los Angeles a vůbec poprvé přiletěla sama.

V pouhých třinácti letech se stala světoběžnicí, což se projevovalo i v tom, že se chovala dospěleji, než by její věk napovídal. Bosch si vzal tehdy volno a společně si užili dva týdny společných aktivit a poznávání města. Pro Bosche to byl báječně strávený čas a Maddie se na závěr pobytu vůbec poprvé zmínila, že by chtěla bydlet v Los Angeles. S ním.

Bosch byl natolik inteligentní, aby si uvědomoval, že jeho dcera tento názor vyslovila po dvou týdnech strávených s otcem, který se jí celou dobu plně věnoval a každý den zahájil otázkou, co by si přála dělat. Bylo to něco úplně jiného než plný úvazek její matky, která ji dennodenně vychovávala a ještě jim přitom vydělávala na živobytí. Přesto byl nejtěžším dnem, který kdy Bosch jako občasný otec zažil, den, kdy vezl dceru na letiště a posílal ji do letadla, kterým měla sama odletět zpátky. Napůl očekával, že se mu Maddie vytrhne a uteče, ale ona nakonec s protesty do letadla nasedla a najednou byla pryč. Od té doby cítil Bosch ve svém nitru prázdnotu.

Příští dovolenou a výlet do Hongkongu měl naplánovány až na příští měsíc a už teď věděl, že to bude dlouhé a nelehké čekání.

„Harry, co tady děláš?"

Bosch se otočil. Kousek od něj stál jeho parťák Ferras, který právě vyšel z místnosti detektivů, pravděpodobně na toaletu.

„Bavil jsem se s dcerou. A chtěl jsem mít trochu soukromí."

„Je v pořádku?"

„Je naprosto v pohodě. Počkám na tebe na oddělení."

Bosch zamířil ke dveřím a cestou si strčil telefon do kapsy.

11

Bosch dorazil domů v osm hodin večer. Cestou se zastavil v prodejně In-N-Out na Cahuenga Pass a do dveří vešel s taškou plnou jídla.

„Už jsem doma, miláčku," zvolal a usilovně se snažil balancovat s klíčem, taškou a kufříkem.

Usmál se sám pro sebe a zamířil přímo do kuchyně. Položil kufřík na kuchyňskou linku, vytáhl si z ledničky láhev piva a vyšel na terasu. Cestou si zapnul CD přehrávač a nechal posuvné dveře otevřené, aby se hudba z pokoje mohla mísit s šumem z dálnice 101 dole v průsmyku.

Z terasy se nabízel výhled na severovýchod, který zahrnoval Universal City, Burbank a pohoří San Gabriel za nimi. Harry snědl dva hamburgery, které držel nad otevřenou taškou, aby si nenadrobil na terasu, a díval se, jak zapadající slunce barví horské svahy. Z reproduktorů se právě linula skladba „Seven Steps to Heaven" z alba Dear Miles Rona Cartera. Carter byl jedním z nejvýznamnějších kontrabasistů posledních padesáti let. Hrál prakticky s každým a Bosch často přemýšlel, jaké historky by mohl vyprávět, jakých seancí se zúčastnil a které hudebníky zná. Ať už šlo o jeho vlastní nahrávky nebo o tvorbu někoho jiného, Carterovo hraní vždy nápadně vyčnívalo. Podle Harryho to bylo proto, že jako basista nikdy nemohl být v ústraní, ale vždy musel fungovat jako kotva. Neustále táhl rytmus, i když se skrýval za trumpetou Milese Davise.

Skladba, která nyní hrála, v sobě měla nespornou dynamiku. Zněla jako automobilová honička. V Boschovi vyvolávala myšlenky na jeho vlastní honičku a na pokrok, jehož během dne dosáhl. Byl spokojen s vlastní dynamikou, ale vadila mu představa, že s případem dospěl do fáze, kdy se musí spoléhat na práci druhých. Musel čekat, až za něj někdo jiný identifikuje vyděrače z triády. Musel čekat, až za něj někdo jiný rozhodne, zda udělá z nalezené nábojnice zkušební případ nové technologie snímání otisků prstů. Musel čekat, až mu někdo zavolá.

Při vyšetřování případu Boschovi nejvíce vyhovovalo, když byl sám hybatelem dění a vytyčoval směr, který ostatní následovali. Podobně jako Ron Carter nesměl zůstávat v ústraní, ale vždy musel udávat rytmus. Prozatím udělal vše, co bylo v jeho silách. Když však začal přemýšlet o svých příštích krocích, zjistil, že se mu příliš mnoho možností nenabízí. Mohl začít obcházet firmy vlastněné Číňany v jižním Los Angeles a ukazovat tam fotografii vyděrače z triády. Věděl však, že by to byl ukázkový projev marnosti. Kulturní propast byla příliš hluboká. Nikdo by sám od sebe neidentifikoval policistovi člena triády.

Bosch byl nicméně připraven i na tuto variantu, pokud by se v brzké době neobjevila jiná stopa. Alespoň by něco dělal. Dynamika byla ze všeho nejdůležitější, ať už ji člověk nacházel v hudbě, na ulici nebo v tlukotu vlastního srdce.

Když z nebe začalo mizet světlo, sáhl si Bosch do kapsy a vytáhl balíček sirek, který nosil neustále s sebou. Otevřel ho a přečetl si citát. Od oné noci, kdy ho četl poprvé, bral jeho znění velice vážně. A byl přesvědčen, že i on patří k těm, kdo našli útočiště sami v sobě. Přinejmenším postupem času.

Když žvýkal poslední sousto, zazvonil mu mobilní telefon. Harry ho vytáhl a podíval se na displej. Číslo bylo skryté, ale on přesto přijal hovor.

„Bosch."

„Harry, tady David Chu. Připadá mi, že právě jíte. Kde teď jste?"

Detektivův hlas byl napjatý vzrušením.

„Jsem doma. Kde jste vy?"

„V Monterey Parku. Máme ho!"

Bosch se na okamžik zarazil. Monterey Park bylo město ve východní části okresu, kde téměř tři čtvrtiny obyvatel představovali Číňané. Nacházelo se patnáct minut od centra Los Angeles, a přitom připomínalo cizí zemi s neproniknutelným jazykem a kulturou.

„A koho přesně máte?" zeptal se nakonec.

„Toho našeho chlapa. Podezřelého."

„To znamená, že máte jeho totožnost?"

„Máme víc než totožnost. Máme přímo jeho. Zrovna teď na něj koukáme."

Na Chuových slovech bylo několik věcí, které Bosche okamžitě rozzlobily.

„Tak především: kdo je to ,my'?"

„Spolupracuju s montereyskou policií. Identifikovali toho chlapa z videozáznamu a pak mě zavedli rovnou k němu."

Bosch cítil, jak mu ve spánku tepe krev. Zjištění totožnosti vyděrače - pokud odpovídalo skutečnosti - bezpochyby představovalo velký pokrok ve vyšetřování. Všechno ostatní, co slyšel, však rozhodně žádným pokrokem nebylo. Vtažení další policejní složky do případu a konfrontace podezřelého, to byly potenciálně fatální chyby, o kterých neměl Chu bez vědomí a souhlasu hlavního vyšetřovatele ani uvažovat. Bosch však věděl, že nemůže na Chua jen tak vyjet. Ted ještě ne. Musel zachovat klid a udělat maximum pro omezení nepříznivých následků této svízelné situace.

„Detektive Chu, pozorně mě poslouchejte. Už jste podezřelého kontaktoval?"

„Kontaktoval? Ne, ještě ne. Čekáme na správný okamžik. Momentálně není sám."

Díkybohu za to, pomyslel si Bosch, ale nahlas to neřekl.

„Už vás podezřelý viděl?"

„Ne, Harry, jsme na protější straně ulice."

Bosch vyfoukl z plic vzduch. Začínal mít pocit, že by se snad situace ještě dala zachránit.

„Dobrá. Chci, abyste zůstal na místě a řekl mi, jaké kroky jste podnikl a jak si přesně stojíme. Jak jste se dostal do Monterey Parku?"

„OAG má úzké vztahy s oddělením gangů montereyské policie. A tak jsem tam dneska po práci odvezl tu fotku našeho vyděrače, abych zjistil, jestli ho třeba někdo nepozná. A hned třetí člověk, kterému jsem toho chlapa ukázal, ho identifikoval."

„Třetí člověk. Kdo to byl?"

„Detektiv Tao. Momentálně jsem s ním a jeho parťákem."

„Dobře. Řekněte mi, jak se ten člověk jmenuje."

„Bo-Jing Chang."

Detektiv jméno přehláskoval.

„Takže příjmení je Chang?" ujistil se Bosch.

„Ano. A podle jejich informací je členem triády ]ung Kim - Statečný nůž. Což odpovídá tomu tetování."

„Dobrá, co dál?"

„To je zatím všechno. Prý je to jen malá ryba. Všichni tihle lidi mají skutečná zaměstnání. Chang pracuje v autobazaru tady v Monterey Parku. Ve Státech je od pětadevadesátého a má dvojí občanství. V rejstříku nemá žádné zatčení - přinejmenším tady."

„A vy ho zrovna teď pozorujete?"

„Dívám se, jak hraje karty. Členové Statečného nože se soustředují hlavně tady v Monterey Parku. Je tady klub, kde se večer s oblibou scházejí. Tao s Herrerou mě sem zavezli."

Bosch vyrozuměl, že Herrera je Taův parťák.

„Říkal jste, že jste na protější straně ulice?"

„Jo, ten klub se nachází v malém nákupním centru. A my jsme naproti němu. Vidíme je, jak uvnitř hrajou kary. Pozorujeme Changa dalekohledem."

„Dobrá, tak poslouchejte. Jedu tam. Chci, abyste nic nepodnikali, dokud tam nedorazím. A přesuňte se alespoň o jeden blok dál."

Nastalo dlouhé ticho.

„My se nepotřebujeme přesouvat, Harry. Jestli ho ztratíme, mohl by nám uniknout."

„Poslyšte, detektive, já potřebuju, abyste se stáhli. Jestli unikne, nebude to na vás, ale na mně. Nechci riskovat, že si všimne přítomnosti policistů."

„Ale my jsme naproti přes ulici," protestoval Chu. „Čtyři pruhy od něj."

„Vy mě neposloucháte, Chu. Jestli vidíte vy jeho, může vidět i on vás. Tak se ksakru stáhněte. Chci, abyste se přesunuli nejmíň o blok dál a počkali na mě. Za necelých třicet minut jsem tam."

„Tohle bude trapné," řekl Chu hlasem, který se blížil šepotu.

„Mně je jedno, jaké to bude. Kdybyste byl postupoval správně, zavolal byste mi hned ve chvíli, kdy jste zjistil totožnost toho chlapa. Jenže vy si radši hrajete v mém případu na kovboje a já to zarazím dřív, než něco zvoráte."

„Tak to se pletete, Harry. Já vám volal."

„Jo, jasně, tak toho si cením. A teď se stáhněte. Zavolám vám, až budu blízko. Jak se ten lokál jmenuje?"

Chu po chvíli odpověděl rozmrzelým hlasem.

„Jmenuje se Klub osmdesát osm. Stojí na Garvey Avenue, asi čtyři bloky západně od Garfield Avenue. Pojedete po desítce do..."

„Já vím, jak se tam dostanu. Už jedu."

Bosch zaklapl telefon, aby ukončil veškeré další dohadování a debaty. Chu dostal výstrahu. Kdyby se nestáhl nebo nezvládl dvojici policistů z Monterey Parku, Bosch by na něj podal interní stížnost a roznesl ho na kopytech. 

12

Do dvou minut vyběhl Harry ze dveří. Sjel z kopců a vrátil se po dálnici 101 přes Hollywood do centra. Tam se napojil na silnici 10 a zamířil na východ. Při mírném provozu se do Monterey Parku dalo z centra dojet za deset minut. Cestou zavolal Bosch Ignaciu Ferrasovi, zpravil ho o všem, co se stalo, a nabídl mu možnost setkat se v Monterey Parku. Ferras to odmítl s konstatováním, že možná bude lepší, když jeden z nich bude ráno čerstvý. Kromě toho prý je po uši zabrán do forenzní analýzy finančních aspektů případu a snaží se posoudit, nakolik špatně se Johnovi Li dařilo a nakolik hluboko vězel v problémech s triádou.

Bosch souhlasil a ukončil hovor. Očekával, že jeho parťák pozvání odmítne. Jeho strach z ulic byl stále patrnější a Boschovi už docházela trpělivost s čekáním, až se vzpamatuje. Ferras neustále dělal všechno možné, aby si našel práci, která se dá dělat v kanceláři. Jeho specialitou se stalo papírování, vyhledávání informací v počítači a rozplétání finančního pozadí. Nejednou musel Bosch požádat jiné detektivy, aby s ním někam zajeli, i když se jednalo o jednoduché úkony typu výslechu svědků. Bosch se maximálně snažil dát Ferrasovi čas na zotavení, ale situace již dospěla do fáze, kdy musel brát zřetel na oběti, které nedostávaly takovou péči, jakou by si zasloužily. Bylo těžké vést neúprosné vyšetřování, když je parťák uvázán ke kancelářské židli.

Garfield Avenue byla hlavní třída vedoucí ze severu na jih, takže Bosch měl nerušený výhled na celé komerční centrum města. Monterey Park by klidně mohl stát v Hongkongu. Neony, barvy, prodejny i jazyk na cedulích byly šity na míru čínsky hovořícímu obyvatelstvu. Jediným chybějícím prvkem byly věžáky vzpínající se vysoko do vzduchu. Hongkong byl vertikální město. Monterey Park nikoliv.

Bosch odbočil doleva na Garvey Avenue, vytáhl telefon a zavolal Chuovi.

„Takže jsem na Garvey. Kde jste vy?"

„Sjeďte dolů a na jižní straně uvidíte velký supermarket. Jsme na parkovišti. Než sem dorazíte, projedete kolem toho klubu - stojí na protější straně."

„Jasně."

Bosch zaklapl telefon a jel dál, přičemž sledoval neonové cedule na levé straně ulice. Zanedlouho spatřil zářící osmdesát osmičku nad vstupem do malého klubu, který jinak nenesl žádné označení. Teprve když Bosch uviděl číslici, uvědomil si, že dvě osmičky neoznačují adresu klubu. Bylo to spíše dobrořečení, což ho při telefonátu s detektivem Chu nenapadlo. Od své dcery i z mnoha svých návštěv Hongkongu věděl, že osmička je v čínské kultuře šťastné číslo. Symbolizovalo totiž nekonečnost - nekonečnost štěstí, lásky, peněz nebo čehokoliv dalšího, co člověk v životě chtěl. Členové Statečného nože zřejmě doufali ve dvojí nekonečnost, když si nad dveře umístili číslici 88.

Když Bosch projížděl kolem, všiml si, že se za čelní výlohou svítí. Žaluzie byly lehce pootevřené a Bosch viděl, že u jednoho stolu sedí nebo postává asi deset mužů. Pokračoval v jízdě a o tři bloky dále odbočil na parkoviště před supermarketem Big Lau. Na vzdálenějším konci spatřil Ford Crown Victoria. Na to, aby patřil losangeleské policii, vypadal příliš nový, a tak si Bosch domyslel, že se Chu nechá vozit kolegy z montereyské policie. Postavil se vedle něj.

Všichni stáhli okénka a Chu je ze zadního sedadla představil. Herrera seděl za volantem a Tao mu dělal navigátora. Ani jednomu z nich ještě zdaleka nebylo třicet let, ale to se dalo čekat. Malá policejní oddělení v přilehlých městech kolem Los Angeles fungovala jako zásobovatelé losangeleské policie. Mladí policisté nastoupili ke sboru, získali pár let zkušeností a pak si podali přihlášku do LAPD nebo na úřad šerifa okresu Los Angeles, kde mělo nošení odznaku větší lesk a prestiž a kde se daly získané zkušenosti a znalost prostředí dobře zúročit.

„To vy jste identifikoval Changa?" zeptal se Bosch Taa.

„Ano," odpověděl Tao. „Před půl rokem jsem ho zastavil při silniční kontrole. A když teď Davy přišel s tou fotkou, vzpomněl jsem si na něj."

„Kde to bylo?"

Zatímco Tao hovořil, jeho parťák nespouštěl oči z Klubu 88 na protější straně ulice. Čas od času si přitiskl na oči dalekohled, aby si mohl bedlivěji prohlédnout lidi, kteří do klubu vcházeli nebo z něj vycházeli.

„Narazil jsem na něj na konci Garvey Avenue, kde stojí řada skladů. Bylo už pozdě a on jel v dodávce. Vypadalo to, že se ztratil. Nechal nás nakouknout a dodávka byla prázdná, ale já myslím, že jel někam něco naložit. Těmi sklady prochází spousta padělaného zboží. Je snadné se tam ztratit, protože jich tam stojí spousta a všechny vypadají stejně. Ta dodávka každopádně nebyla jeho. Byla registrovaná na nějakého Vincenta Tsinga. Ten bydlí v jižní Pasadeně, ale my ho velmi dobře známe jako člena Statečného nože. Je to známá figurka. Tady v Monterey Parku vlastní autobazar a Chang pro něj pracuje."

Bosch tomuto postupu rozuměl. Tao tu dodávku zastavil, ale protože neměl důvodnou příčinu ji prohledat nebo Changa zatknout, nezbývalo mu než se spolehnout na Changovu spolupráci. Vyplnili terénní výslechovou kartu s informacemi, které jim Chang poskytl, a s jeho svolením pak zkontrolovali zadní část dodávky.

„A co jako? On se vám snad dobrovolně přiznal, že je členem triády Statečný nůž?"

„Ne," opáčil Tao rozhořčeně. „Ale všimli jsme si jeho tetování a majitele vozu a dali jsme si dvě a dvě dohromady, detektive."

„To je prima. Měl řidičák?"

„To měl. Ale už jsme dneska tu adresu ověřili a k ničemu není. Přestěhoval se."

Bosch se znovu podíval na Chua na zadním sedadle. Znamenalo to, že kdyby byla adresa uvedená na Changově řidičském průkazu platná, pravděpodobně by už policisté byli podezřelého konfrontovali bez Bosche.

Chu před Boschovým pohledem uhnul očima. Harry se ovládl a pokusil se zůstat klidný. Kdyby je teď setřel, úplně by s ním přestali spolupracovat a případ by tím utrpěl. A to si Bosch nepřál.

„Máte u sebe účelovku?"

Tao vysunul z okénka kartu a podal ji Boschovi. Ten rozsvítil stropní lampičku a přečetl si informace napsané na kartě. Protože obhájci občanských práv během let opakovaně zpochybňovali terénní výslechy jako účelové a nepodložené, začalo se informačním formulářům, které policisté vyplňovali, všeobecně říkat „účelovky".

Bosch si pročetl informace o Bo-Jing Changovi. Většinu mu jich už policisté sdělili. Tao však vedl terénní výslech nesmírně důkladně. Na kartě bylo uvedeno i číslo mobilního telefonu. Byl to zlomový okamžik.

„To číslo je platné?"

„Nevím jak dneska - tihle lidi se telefonů každou chvíli zbavují. Ale v té době platilo. Hned na místě jsem ho prozvonil, abych měl jistotu, že mě netahá za nos. Takže vám nemůžu říct nic jiného, než že v té době platilo."

„Dobrá, musíme to potvrdit."

„To tomu chlapovi jen tak zavoláte a řeknete: ,Zdravíčko, jak se vede?'"

„Ne, to uděláte vy. Skryjte si číslo a za pět minut mu zavolejte. Jestli to vezme, řekněte mu, že je to omyl. Půjčte mi ten dalekohled a vy, Davy, půjdete se mnou."

„Momentíček," ozval se Tao. „Proč se do těch telefonů vůbec sereme?"

„Jestli je to číslo pořád platné, můžeme se rozhodnout pro odposlech. Dejte mi ten dalekohled. Zavoláte mu, když se budu dívat, a ujistíme se, jasné?"

„Jasné."

Bosch vrátil účelovku Taovi a na oplátku od něj převzal dalekohled. Chu vystoupil z auta, přešel k Boschovu vozu a posadil se dovnitř.

Bosch znovu vyjel na Garvey Avenue a zamířil ke Klubu 88. Prohlédl si parkoviště a hledal místo, odkud by to ke klubu bylo co nejblíž.

„Kde jste parkovali předtím?"

„Nahoře nalevo."

Chu ukázal na jedno parkoviště. Bosch na ně odbočil, objel je, zhasnul reflektory a zajel na místo, z něhož měl přímý výhled na Klub 88 na protější straně ulice.

„Vezměte si dalekohled a zjistěte, jestli ten telefon bere," poručil Chuovi.

Zatímco Chu zaostřoval na Changa, prohlédl si Bosch celý výhled na klub a hledal někoho, kdo by se právě teď mohl dívat z okna jejich směrem.

„Který z nich je Chang?" zeptal se.

„Ten na levé straně, hned vedle toho chlapa v klobouku."

Bosch Changa rozpoznal. Byl však příliš daleko, než aby mohl s jistotou stanovit, zda právě tento muž figuruje na videozáznamu z Fortune Liquors.

„Myslíte, že je to on, anebo spoléháte jen na Taovu identifikaci?" zeptal se Chua.

„Ne, ta identifikace byla přesná," odpověděl detektiv. „Je to on."

Bosch se podíval na hodinky. Herrera už měl Changovi zavolat. Harry cítil, jak v něm sílí netrpělivost.

„Co tím vlastně sledujeme?" zeptal se Chu.

„Získáváme podklady pro obvinění, detektive. Jestli to číslo ověříme, budeme mít důvod k odposlechu. Začneme ho odposlouchávat a zjistíme další věci. S kým se baví, co má v úmyslu. Možná ho uslyšíme, jak mluví o panu Li. Možná ho vystrašíme a uvidíme, komu pak zavolá. Zkrátka začneme utahovat smyčku. Jenže to chce čas a musí se to provést správně. Nemůžeme se přiřítit na koních a rovnou vystřílet město."

Chu neodpověděl. Dalekohled držel pevně přitisknutý na očích.

„Povězte mi něco," pokračoval Bosch. „Vy tomu Taovi s Herrerou věříte?"

Chu s odpovědí nezaváhal.

„Věřím jim. Vy ne?"

„Já je neznám, takže jim nemůžu věřit. Vím jen, že jste sebral můj případ i mého podezřelého a všechno to ukázal zdejší policii."

„Heleďte se, já se jen snažil s tím případem pohnout a to se mi povedlo. Máme jeho totožnost."

„Jo, máme jeho totožnost a můžeme jen doufat, že se o tom náš podezřelý nedozví."

Chu spustil dalekohled a podíval se na Bosche.

„Podle mě jste jen naštvaný, že jste ho neodhalil vy."

„Tak to se pletete, Chu. Mně je jedno, kdo s případem pohne, pokud to ovšem provede správně. A odhalovat karty lidem, které neznám, tak si správné vedení případu nepředstavuju."

„To vážně nikomu nevěříte, člověče?"

„Sledujte ten klub," odsekl Bosch stroze.

Chu opět zvedl dalekohled a zadíval se do něj.

„Věřím sám sobě," poznamenal Bosch.

„Já si jen kladu otázku, jestli to nějak nesouvisí se mnou a s Taem. Jestli problém není v tomhle."

Bosch se k němu otočil.

„Nezačínejte zase s těmi nesmysly, Chu. Mně je fuk, jakou otázku si kladete. Klidně se můžete vrátit na OAG a držet se od mého případu dál. Já vám tehdy první den nevolal, aby bylo..."

„Chang právě přijal hovor."

Bosch se zadíval na klub. Zdálo se mu, že vidí muže, kterého Chu identifikoval jako Changa, s telefonem u ucha. Po chvíli muž svěsil ruku.

„Položil to," prohlásil Chu. „Číslo platí."

Bosch vycouval a zamířil k supermarketu.

„Pořád nevím, proč tady blbneme s telefonem," řekl Chu. „Proč toho chlapa jednoduše neseberem? Vždyť ho máme nahraného. Ve stejný den a ve stejnou dobu. Díky tomu ho zlomíme."

„A co když nerupne? Nezbude nám nic. Kdybysme vyrukovali jenom s tou nahrávkou, státní zástupce by se popadal za břicho smíchy. Potřebujem toho víc. Tohle se vás snažím naučit."

„Já nepotřebuju učitele, Boschi. A pořád si myslím, že ho můžeme sebrat."

„Jo, tak jeďte domů a dál se dívejte na televizi. Proč by nám měl říct jediné slovo? Těmhle chlapům se od prvního dne vtlouká do hlavy, že když je sebere policie, mají mlčet jako zařezaní. A když půjdeš ke dnu, tak prostě půjdeš ke dnu a my se o tebe postaráme."

„Říkal jste, že jste nikdy nepracoval na případu, ve kterém by figurovala triáda."

„To jsem nepracoval, ale některé věci platí všeobecně a tohle je jedna z nich. U podobných případů máte jen jeden pokus. Musíte to provést správně."

„Dobrá, takže to uděláme po vašem. A dál?"

„Vrátíme se na parkoviště, poděkujeme vašim kámošům a vezmeme si ten případ zpátky. Je to náš případ, ne jejich."

„To se jim nebude líbit."

„To je mi úplně jedno. Takhle to zkrátka bude. Vy zatím můžete vymyslet způsob, jak je odstřihnout elegantně. Řekněte jim třeba, že se na ně obrátíme, až budeme připraveni proti tomu člověku zasáhnout."

Já?"

„Jo, vy. Vy jste je pozval, tak si je taky odezvěte."

„Díky, Boschi."

„K službám, Chu. Vítejte na vraždách."

13

Bosch, Ferras a Chu seděli na jedné straně zasedacího stolu naproti poručíkovi Gandleovi a kapitánu Bobu Doddsovi, který velel oddělení loupeží a vražd. Na naleštěné pracovní ploše stolu mezi nimi ležely rozprostřené protokoly a fotografie, zejména pak snímek Bo-Jing Changa z bezpečnostní kamery v prodejně Fortune Liquors.

„Nejsem o tom přesvědčen," prohlásil Dodds.

Bylo čtvrteční ráno a od chvíle, kdy Bosch s Chuem ukončili Changovo sledování, uplynulo pouhých šest hodin - podezřelý večer odjel do bytu v Monterey Parku a zjevně již neměl v plánu kamkoliv vycházet.

„To je v pořádku, kapitáne, zatím byste ani neměl být přesvědčen," prohlásil Bosch. „Proto chceme pokračovat ve sledování a nasadit na něj odposlech."

„Myslel jsem to tak, že nejsem přesvědčen o správnosti této cesty," upřesnil Dodds. „Sledování je v pořádku. Ale s odposlechem je spojena spousta práce a úsilí, přičemž výsledky jsou nejisté."

Bosch to chápal. Dodds míval jako detektiv skvělou pověst, ale momentálně to byl úředník, který má k detektivní práci na svém oddělení zhruba stejně daleko jako houstonský ropný magnát k benzinové pumpě. Jeho světem dnes byly počty zaměstnanců a rozpočty. Musel nacházet způsoby, jak udělat více práce za méně peněz a nikdy přitom nedopustit pokles statistiky zatčení a uzavřených případů. To z něj dělalo realistu, a realita byla taková, že elektronický odposlech je velmi nákladný. Nejenže trvalo nejméně deset hodin, než někdo pečlivě sepsal více než padesátistránkovou žádost o soudní povolení, ale po získání tohoto povolení se navíc musela vyčlenit speciální odposlechová místnost, ve které musel čtyřiadvacet hodin denně sedět detektiv a monitorovat linku. V mnoha případech přitom odposlech jednoho čísla vedl k nutnosti odposlouchávat čísla další a podle zákona musela mít každá odposlouchávaná linka vlastní monitorování. Operace tohoto typu se proto rychle nafukovaly jako obří houba a vyžadovaly spoustu přesčasů. A protože mělo oddělení loupeží a vražd v důsledku úsporných opatření v celé policii silně seškrtaný rozpočet na přesčasy, zdráhal se Dodds uvolnit z něj prostředky na obyčejné vyšetřování vraždy majitele prodejny alkoholu v jižním Los Angeles. Chtěl si je raději nechat na horší časy - na velký mediální případ, který by se mohl objevit a vyžadovat zvláštní péči.

Nic z toho Dodds samozřejmě neřekl nahlas, ale Bosch stejně jako všichni ostatní v místnosti věděl, že toto je problém, který kapitána nejvíce tíží a kvůli němuž se nechce nechat přesvědčit. S konkrétními okolnostmi případu to nijak nesouviselo.

Bosch se naposledy pokusil ho zviklat.

„Tohle je špička ledovce, kapitáne," prohlásil. „Tady nejde jen o zastřelení majitele prodejny. Otevíráme si tím dveře k něčemu většímu. Než tohle skončí, mohli bychom odhalit celou triádu."

„Než tohle skončí? Za devatenáct měsíců jdu do výslužby, Boschi. A tyhle případy se mohou táhnout celou věčnost."

Bosch pokrčil rameny.

„Mohli bychom přivolat federály a skamarádit se s nima. Do mezinárodního případu vždycky jdou a mají dost peněz na odposlechy i sledování."

„Jenže to bysme se s nima museli o všechno dělit," řekl Gandle. Měl tím na mysli příjemné stránky spojené s dopadením pachatele: novinové titulky, tiskové konference, všechno.

„Tahle myšlenka se mi nelíbí," prohlásil Dodds a zvedl ze stolu fotografii Bo-Jing Changa.

Bosch zkusil poslední trumf.

„A co kdybychom to udělali bez přesčasů?" zeptal se.

Kapitán právě držel v ruce pero. Zřejmě mělo podtrhovat jeho autoritu: to on podepisuje důležité věci. Nyní si s perem pohrával, chvíli přemýšlel o Boschově nečekané otázce, ale pak rychle zavrtěl hlavou.

„Vy víte, že vás o něco takového nemůžu žádat," řekl. „Dokonce o tom ani nesmím vědět."

Byla to pravda. Policejní oddělení bylo tolikrát terčem žalob kvůli postupu v rozporu se zákoníkem práce, že nikdo z vedení nebyl ochoten dát ani tichý souhlas k tomu, aby detektivové zůstávali bez patřičného ohodnocení po pracovní době v práci.

Boschovo znechucení z rozpočtů a byrokracie se nakonec vydralo na povrch.

„Takže co uděláme? Sebereme Changa? Všichni víme, že nám neřekne ani slovo, a celý případ vyhasne."

Kapitán zakomíhal perem.

„Boschi, vy přece druhou možnost znáte. Budete na případu pracovat tak dlouho, až se něco prolomí. Zapracujte na svědcích. Zapracujte na důkazech. Nějaká spojitost vždycky existuje. Já dělal vaši práci patnáct let, takže vím, že něco se dá vždycky najít. Najděte to. Odposlech je střelba od boku a vy to víte. Mravenčí práce je vždycky spolehlivější. Má k tomu ještě někdo něco?"

Harry cítil, jak mu červenají tváře. Kapitán mu dával košem. Ze všeho nejvíc však Bosche pálilo vědomí, že Dodds má pravdu.

„Díky, kapitáne," řekl stroze a vstal.

Detektivové odešli, nechali kapitána s poručíkem o samotě a zamířili do Boschovy kukaně. Bosch hodil cestou na stůl pero, které měl v zasedací místnosti s sebou.

„Ten chlap je kretén," prohodil Chu.

„Ne, není," odvětil rychle Bosch. „Má pravdu, a proto je kapitán."

„Takže co podnikneme?"

„Zůstaneme nalepení na Changovi. Mně jsou přesčasy fuk, a co kapitán neví, to ho nebolí. Budeme Changa sledovat a čekat, až udělá chybu. Je mi jedno, jak dlouho to potrvá. Když bude třeba, udělám si z toho koníčka."

Bosch pohlédl na své dva kolegy a očekával, že se odmítnou podílet na sledovací operaci, která pravděpodobně přesáhne rámec osmihodinového pracovního dne.

K jeho překvapení Chu přikývl.

„Už jsem mluvil se svým poručíkem. Vyčlenil mě na tenhle případ. Můžu do toho jít." Bosch přikývl a nejprve ho napadlo, že se celou dobu mýlil, když se k Chuovi choval tak podezíravě. Hned vzápětí si však pomyslel, že jeho podezření platí, protože Chuova oddanost případu může být pouhým prostředkem, jak se udržet v blízkosti vyšetřování a sledovat Boschovy kroky.

Harry se otočil k parťákovi.

„A co ty?"

Ferras zdráhavé kývl a ukázal k zasedací místnosti. Přes prosklenou zeď bylo vidět, že se Dodds stále baví s Gandlem.

„Oni vědí, že to takhle provedem," řekl. „Nic nám za to nezaplatí a nechají na nás, abysme buďto zvýšili úsilí, anebo to hodili za hlavu. Tohle není fér."

„Jo, a co má být?" zeptal se Bosch. „Život taky není fér. Tak jdeš do toho, nebo ne?"

„Jdu do toho, ale jen do jisté míry. Mám rodinu. Nehodlám sedět celou noc na sledovačce. Tohle fakt nemůžu - zvlášť když to bude zadarmo."

„Dobrá, takže fajn," řekl Bosch, ačkoliv z jeho tónu bylo patrné zklamání z Ferrase. „Uděláš, co budeš moct. Postaráš se o zázemí, zatímco Chu a já zůstaneme nalepení na Changovi."

Ferras si Boschova tónu všiml a neodpustil si drobný protest.

„Hele, Harry, ty fakt nevíš, jaké to je. Tři děti..., zkus to vysvětlit u nás doma. Zkus jim říct, že budeš sedět celou noc v autě a sledovat nějakého člena triády, přičemž tvoje výplatní páska bude vypadat stejně bez ohledu na to, kolik hodin takhle prosedíš."

Bosch zvedl ruce, jako by chtěl sdělit, že už bylo řečeno vše.

„Máš pravdu. Já to vysvětlovat nemusím. Já to jen musím udělat. Tahle práce je zkrátka taková."

14

Bosch seděl za volantem vlastního auta a sledoval, jak Chang vykonává nejrůznější otrocké práce v autobazaru Tsing Motors v Monterey Parku. Autobazar kdysi býval benzinovou pumpou ve stylu padesátých let, se dvěma garážovými stáními a přilehlou kanceláří. Bosch parkoval o půl bloku dál na rušné Garvey Avenue, kde mu nehrozilo odhalení, zatímco Chu stál se svým vozem půl bloku za bazarem na opačné straně. Využívání vlastního automobilu ke sledovací operaci bylo porušením vnitropolicejních předpisů, ale Bosch v depu zjistil, že žádný neoznačený sledovací vůz není momentálně volný. V takovém případě se buďto používala neoznačená auta detektivů, která byla tak nápadná, že by klidně mohla mít majáček, a nic by se tím nezměnilo, anebo se porušovaly předpisy. Boschovi v tomto případě nedodržení předpisů nevadilo, protože měl v autě měnič na šest CD. Dnes do něj naskládal hudbu svého nejnovějšího objevu. Tomasz Stanko byl polský trumpetista, který zněl jako duch Milese Davise. Jeho trumpeta byla ostrá a procítěná. Na sledování to byla ideální hudba. Udržovala Bosche ve střehu.

Téměř tři hodiny pozorovali, jak podezřelý vykonává v autobazaru fádní úkoly. Myl auta, natíral pneumatiky, aby vypadaly jako nové, a dokonce odjel s jedním potenciálním zákazníkem na testovací jízdu mustanga z roku 1989. Poslední půlhodinu pak systematicky přeparkovával všech zhruba pětatřicet aut na nová místa, aby to vypadalo, že se nabídka stále mění, auta se prodávají a firma šlape dobře.

Ve čtyři hodiny odpoledne vypadla z přehrávače skladba „Soul of Things" a Bosch se neubránil dojmu, že dokonce i Miles by neochotně složil Staňkovi poklonu. Harry držel prsty na volantu a upřeně poslouchal, když vtom si všiml, jak Chang vchází do malé kanceláře a převléká si košili. Po chvíli vyšel, nasedl do mustangu a sám odjel z bazaru.

Vzápětí Boschovi zazvonil telefon. Harry ztlumil hudbu a přijal hovor.

„Vidíš ho?" zeptal se Chu. „Odjíždí."

„Jo, vidím ho."

„Míří na desítku. Myslíš, že už má pro dnešek padla?"

„Převlíkl se. Takže myslím, že skončil. Pojedu první a ty mě pak můžeš vystřídat."

Bosch se držel o pět aut dále a pak se začal přibližovat. Chang mezitím zamířil na západ, najel na silnici 10 a vyrazil do centra. Neměl tedy namířeno domů. Bosch s Chuem ho předešlého večera sledovali až do bytu v Monterey Parku, který rovněž patřil Vincentu Tsingovi, a když se ani hodinu po zhasnutí světel nic nedělo, usoudili, že se Chang v noci už nikam nechystá.

Nyní však mířil do Los Angeles a instinkty Boschovi napovídaly, že jede vyřídit něco, co souvisí s jeho působením v triádě. Harry tedy šlápl na plyn, předjel mustanga a přidržel si u ucha telefon, aby mu Chang neviděl do tváře. Zatelefonoval Chuovi a řekl mu, ať ho vystřídá.

Bosch s Chuem si dál předávali Changa, který mezitím najel na dálnici 101 a zamířil přes Hollywood na sever do Valley. Provoz vázl v husté dopravní špičce, a tak bylo sledování podezřelého snadné. Changovi trvalo téměř hodinu, než dojel do Sherman Oaks, kde konečně sjel na výjezdovou rampu vedoucí na Sepulveda Boulevard. Bosch znovu zavolal Chuovi.

„Myslím, že jede do druhé prodejny," oznámil parťákovi.

„Taky si myslím. Neměli bysme zavolat Robertu Li a varovat ho?"

Bosch se zarazil. Byla to dobrá otázka. Musel posoudit, zda Robertovi Li hrozí nějaké nebezpečí. Pokud ano, měl by dostat varování. Pokud by však ohrožen nebyl, mohlo by varování zmařit celou operaci.

„Ne, ještě ne. Uvidíme, jak se to vyvine. Jestli Chang vstoupí do té prodejny, půjdeme tam za ním. A kdyby se něco zvrtlo, zakročíme."

„Jseš si tím jistý, Harry?"

„Nejsem, ale uděláme to tak. Hled stihnout tu zelenou."

Zůstali ve spojení. Na semaforu na konci nájezdu právě naskočila zelená. Bosch stál čtyři auta za Changem, ale Chu nejméně osm.

Auta se sunula pomalu. Bosch se ploužil kupředu a sledoval přitom semafor. Právě když vjížděl do křižovatky, naskočila oranžová. On to stihl, ale Chu nikoliv.

„Dobrý, mám ho," řekl Bosch do telefonu. „Klídek."

„Fajn. Za tři minuty jsem tam."

Bosch zaklapl telefon. Právě v tom okamžiku zaslechl přímo za sebou sirénu a ve zpětném zrcátku se zableskla modrá světla majáčků. Silniční kontrola.

„Sakra!"

Podíval se před sebe a viděl, že Chang dál jede po Sepulveda Boulevard na jih. Momentálně byl čtyři bloky od prodejny Fortune Fine Foods & Liquor. Bosch rychle zajel k obrubníku a dupnul na brzdu. Otevřel dveře, vyskočil z auta, a než k němu policista na motocyklu stačil dojet, držel už v ruce odznak detektiva.

„Provádím sledovací operaci! Nemůžu se zastavovat!"

„Telefonování během jízdy je proti předpisům."

„Tak si mě zapište a pošlete to náčelníkovi. Nenechám si kvůli tomuhle zkazit operaci."

Otočil se a vrátil se do auta. Divoce se zařadil do provozu a začal před sebou hledat Changův mustang. Byl pryč. Na příští světelné křižovatce mu naskočila červená, a tak musel znovu stát. Bouchl dlaní do volantu a znovu začal přemýšlet, jestli nemá zavolat Robertovi Li.

Vtom mu zazvonil telefon. Byl to Chu.

„Už odbočuju. Kde jsi ty?"

„Jenom jeden blok před tebou. Zastavil mě polda na motorce, protože jsem za jízdy telefonoval."

„No to je skvělý! A kde je Chang?"

„Někde vepředu. Už se rozjíždím."

Kolona se pomalu courala přes křižovatku. Bosch nepropadal panice, protože silnice byla tak ucpaná, že Chang nemohl být daleko. V klidu se držel ve svém pruhu, jelikož věděl, že kdyby začal přejíždět z pruhu do pruhu a drát se dopředu, upoutal by na sebe pozornost v Changově zpětném zrcátku.

Za další dvě minuty se dostal na velkou křižovatku Sepulveda a Ventura Boulevard. Na další křižovatce o blok dále už zahlédl svítící neon prodejny Fortune Fine Foods & Liquor. Changův mustang však nikde před sebou neviděl. Znovu zavolal Chuovi.

„Jsem na světlech na Ventura Boulevard, ale nikde ho nevidím. Možná už je tam."

„Já jsem o jedny světla za tebou. Co uděláme?"

„Zaparkuju a půjdu tam. Ty zůstaň venku a hledej jeho auto. A jestli uvidíš jeho nebo toho mustanga, zavolej mi."

„To půjdeš přímo k Liovi?"

„Uvidíme."

Sotva naskočila zelená, sešlápl Bosch plyn a vletěl do křižovatky tak rychle, že málem smetl opožděný vůz z bočního směru. Dojel k dalšímu bloku a odbočil doprava na parkoviště před prodejnou. Nikde neviděl Changovo auto ani žádná volná parkovací místa kromě jasně označených stání pro tělesně postižené. Přejel tedy přes parkoviště do boční uličky a zaparkoval za popelnicí s nálepkou ZÁKAZ PARKOVÁNÍ. Vyskočil z auta a odklusal přes parkoviště zpátky ke vchodu do prodejny.

Právě když vstupoval do prodejny automatickými dveřmi s nápisem VCHOD, všiml si, že Chang vychází ze dveří opatřených nápisem VÝCHOD. Zvedl ruku a prohrábl si vlasy, aby si předloktím zakryl obličej. Šel dál a rychle z kapsy vytáhl telefon.

Prošel mezi dvěma pokladnami. Seděly za nimi dvě ženy, jiné než včera, a čekaly na zákazníky.

„Kde je pan Li?" zeptal se Bosch, aniž se zastavil.

„Vzadu," odpověděla jedna žena.

„V kanceláři," řekla druhá.

Bosch rychle prošel hlavní uličkou do zadní části prodejny a hovořil přitom s Chuem.

„Právě vyšel z prodejny. Drž se u něj. Já jdu zkontrolovat Roberta."

„Jasně."

Bosch ukončil hovor a strčil si telefon do kapsy. Do Liovy kanceláře šel stejnou cestou jako den předtím. Dorazil ke dveřím a zjistil, že jsou zavřené. Když sahal na kliku, cítil v těle nával adrenalinu.

Bez zaklepání vstoupil do kanceláře a spatřil Roberta Li a dalšího Asiata, kteří seděli za dvěma stoly. O čemsi se spolu bavili, ale sotva se otevřely dveře, oba přestali hovořit. Li vyskočil ze židle a Bosch okamžitě viděl, že mu nic není.

„Detektive!" vykřikl Li. „Zrovna jsem vám chtěl volat! Byl tady! Ten muž, kterého jste mi ukazoval, tady byl!"

„Já vím. Sledoval jsem ho. Jste v pořádku?"

„Jen jsem trochu vyděšený, jinak ano."

„A co se stalo?"

Li chvíli váhal a hledal správná slova.

„Sedněte si a uklidněte se," vyzval ho Bosch. „Můžete mi to říct pak. A kdo jste vy?"

Ukázal na muže sedícího za druhým stolem.

„To je Eugene, můj zástupce."

Muž vstal a podal Boschovi ruku.

„Eugene Lam, detektive."

Bosch mu stiskl pravici.

„Vy jste byl taky u toho, když přišel Chang?" zeptal se.

„Chang?" podivil se Li.

„Tak se ten muž jmenuje. Ten, kterého jsem vám ukazoval na fotce."

„Ano, byli jsme tu s Eugenem oba. Normálně vešel do kanceláře."

„A co chtěl?"

„Řekl, že teď musím platit triádě já. Můj otec zemřel, a tak prý teď musím platit já. Prohlásil, že se za týden vrátí a vybere ode mě platbu."

„Říkal něco o vraždě vašeho otce?"

„Jen to, že otec je mrtvý, takže teď musím platit já."

„Řekl vám, co se stane, pokud nezaplatíte?"

„To ani nemusel."

Bosch přikývl. Li měl pravdu. Hrozba byla jasná, obzvláště po tom, co se stalo Robertovu otci. Bosch pocítil vzrušení. Changova návštěva v prodejně Roberta Li rozšiřovala okruh možností. Chang se pokoušel Roberta vydírat, což mohlo vést k zatčení a to nakonec mohlo vést až k obvinění z vraždy.

Harry se otočil k Lámovi.

„A vy jste byl toho všeho svědkem? Všeho, co tu bylo řečeno?"

Lam viditelně váhal, ale pak přikývl. Bosche napadlo, že se možná zdráhá nechat se zatáhnout do případu.

„Tak byl, nebo nebyl, Eugene? Právě jste mi řekl, že jste tu seděl taky."

Lam před odpovědí znovu pokýval hlavou.

„Ano, toho muže jsem viděl, ale... já nemluvím čínsky. Trochu rozumím, ale tolik zase ne."

Bosch se otočil k Robertovi.

„On s vámi mluvil čínsky?"

Li přikývl.

„Ano."

„Ale vy jste mu rozuměl a bylo zřejmé, že vám sděluje, že po otcově smrti musíte ty týdenní platby převzít vy."

„Ano, bylo to zřejmé. Ale..."

„Co ale?"

„Vy toho muže zatknete? Budu muset svědčit u soudu?"

Li se této možnosti evidentně děsil.

„Podívejte, je ještě příliš brzy na posouzení, jestli vaše slova vůbec opustí tuto místnost. My toho muže nechceme zatknout za vydírání. Jestli zabil vašeho otce, chceme ho zatknout za vraždu. A já jsem si jistý, že uděláte všechno, co je třeba, abyste nám pomohl otcova vraha dopadnout."

Li přikývl, ale Bosch u něj stále registroval váhavost. Vzhledem k tomu, co potkalo jeho otce, si Robert očividně nepřál střet s Changem nebo jeho triádou.

„Musím teď krátce zavolat parťákovi," pokračoval Bosch. „Vyjdu ven, zavolám si a vrátím se sem."

Vyšel z kanceláře, zavřel za sebou dveře a zavolal Chuovi.

„Máš ho?"

„Ano, jede po dálnici zpátky. Co se stalo?"

„Řekl Robertovi, že teď musí otcovo výpalné platit on. Triádě."

„Do prdele! Takže to máme v suchu!"

„Moc se neraduj. V suchu možná máme vydírání - a i to jen v případě, že s námi ten kluk bude spolupracovat. Ale do obvinění z vraždy je ještě daleko."

Chu neodpověděl a Bosch měl náhle špatný pocit, že tak rázně uhasil kolegovo nadšení.

„Ale jinak máš pravdu," dodal. „Blížíme se. Kam přesně jede?"

„Drží se v pravém pruhu, aby mohl sjet na jižní směr sto jedničky. Vypadá to, že má naspěch. Najíždí do auta před sebou, ale není mu to nic platné."

Vše nasvědčovalo tomu, že se Chang vrací, odkud přijel.

„Dobrá. Já si ještě na chvíli promluvím s těmi lidmi a vyrazím. Zavolej mi, až Chang někde zastaví."

„,S těmi lidmi'? On tam je kromě Roberta ještě někdo další?"

„Jeho zástupce. Eugene Lam. Seděl v kanceláři, když tam Chang přišel a oznámil Robertovi, jaký teď bude režim. Jenže Chang mluvil čínsky a Lam umí jen anglicky. Kromě toho, že potvrdí Changovu návštěvu v kanceláři za prodejnou, nám jako svědek moc k užitku nebude."

„Dobrá, Harry," odpověděl Chu. „Už jsme na dálnici."

„Drž se u něj a já ti zavolám, jen co tady skončím," řekl Bosch.

Zaklapl telefon a vrátil se do kanceláře. Li s Lamem stále seděli za stoly a čekali na něj.

„Máte tady v prodejně bezpečnostní kameru?" zeptal se na úvod.

„Ano," odvětil Li. „Stejný systém, jaký máme v prodejně v jižním Los Angeles. Až na to, že tady je těch kamer víc. Nahrávají v multiplexu. Osm obrazovek najednou."

Bosch zvedl hlavu a prozkoumal strop i horní část zdí.

„Ale tady žádná kamera není, že ne?"

„Ne, detektive," řekl Li. „V kanceláři ne."

„No, ale každopádně budu potřebovat disk, abychom mohli prokázat, že sem za vámi Chang přišel."

Li váhavě přikývl jako chlapec, kterého táhne na parket někdo, s kým tancovat nechce.

„Eugene, zašel bys pro ten disk a dal ho detektivu Boschovi?" řekl.

„Ne," vložil se Bosch rychle do věci. „Potřebuju být u toho, jak ten disk vytahujete. Kvůli předpisům o nakládání s důkazy. Půjdu s váma."

„Beze všeho."

Bosch strávil v prodejně ještě dalších patnáct minut. Nejprve si prohlédl videonahrávku z kamer a ujistil se, že Chang do prodejny skutečně vstoupil, zamířil do Robertovy kanceláře a po třech minutách strávených mimo záběry se opět objevil v prodejně v doprovodu Roberta s Eugenem. Nakonec Harry vytáhl disk a vrátil se do kanceláře, aby s Robertem ještě jednou probral jeho setkání s Changem. Robertova zdráhavost jako by s Boschovými detailními otázkami narůstala. Bosch začínal být přesvědčen, že syn oběti vraždy nakonec odmítne spolupracovat s obžalobou. Nejnovější vývoj událostí však měl také jeden pozitivní aspekt. Changův pokus o vydírání se dal totiž využít i jinak. Mohl představovat důvodnou příčinu. A pokud měl Bosch důvodnou příčinu, mohl Changa zatknout a prohledat jeho věci ve snaze nalézt důkazy usvědčující ho z vraždy, a to bez ohledu na to, zda se Robert nakonec rozhodne spolupracovat s obžalobou.

Když tedy vycházel z automatických dveří prodejny, cítil vzrušení. Případ dostal novou šťávu. Vytáhl telefon, aby zavolal Chuovi a informoval se na podezřelého.

„Už je zpátky ve svém bytě," odpověděl Chu. „Dojel tam bez zastávek. Myslím, že už dneska nikam nepojede."

„Na to je příliš brzy. Vždyť je ještě vidno."

„No, já můžu říct jen tolik, že jel rovnou domů. A taky si zatáhl závěsy."

„Dobře. Jedu tam."

„Mohl bys mi cestou koupit tofu-dog, Harry?"

„Ne, v tomhle tě podporovat nebudu, Chu."

Detektiv se zasmál.

„Jasan," řekl.

Bosch zaklapl telefon. Také Chu se evidentně nakazil nadšením z případu.

15

Chang vyšel z bytu až v pátek v devět hodin ráno. A když tak učinil, nesl s sebou něco, co okamžitě zvýšilo Boschovu ostražitost na nejvyšší stupeň.

Velký kufr.

Bosch zatelefonoval Chuovi, aby se ujistil, že už je detektiv vzhůru. Noční sledování si rozdělili do čtyřhodinových bloků, přičemž během volna nejezdili na čtyři hodiny domů, ale spali v autě. Chu měl službu od čtyř do osmi ráno a zatím se Boschovi neozval.

„Už jsi vzhůru? Chang něco podniká."

Chu měl v hlase ospalost.

„Jo, a co podniká? Měl jsi mi zavolat v osm."

„Naložil do auta kufr. Bere roha. Myslím, že mu dal někdo tip."

„Na nás?"

„Ne, na nákup akcií Microsoftu. Nedělej blbého."

„Ale kdo mu mohl dát tip, Harry?"

Chang nastoupil do auta a začal couvat z parkoviště před bytovým komplexem.

„To je zatraceně dobrá otázka," prohlásil Bosch. „Ale jestli někdo zná odpověď, tak jsi to ty."

„Naznačuješ snad, že jsem dal tip člověku, který je předmětem rozsáhlého vyšetřování?"

V Chuově hlase se ozývala povinná dotčenost nařčeného člověka.

„Já nevím, co jsi udělal," odpověděl Bosch. „Ale protože ses o naše vyšetřování podělil s celým Monterey Parkem, mohl dát tomu chlapovi echo kdokoliv. Já jen vím, že to momentálně vypadá, jako by se chtěl zdekovat."

„S celým Monterey Parkem? Nepřeháníš už to s těmi kecy?"

Mustang odbočil z parkoviště na sever. Bosch ho následoval a držel se přitom o blok zpátky.

„Onehdy jsi mi řekl, že Changa poznal třetí chlap, kterému jsi jeho fotku ukázal. Takže to jsou rázem tři chlapi, kteří mají parťáky, podávají hlášení a mluví s dalšími lidmi."

„No, možná by se to nestalo, kdybysme neposlali Taa s Herrerou někam a nedali jim najevo, že jim nevěříme."

Bosch se podíval do zpětného zrcátka, zda už za ním nejede Chu. Dával si záležet, aby ho zlost neodváděla od sledování. Ted Changa rozhodně ztratit nemohli.

„Pojed už. Míříme k silnici deset. Až na ni najede, chci, abys mě vystřídal a pověsil se na něj ty."

„Jasně."

Chu měl v hlase stále vztek. Boschovi to však bylo jedno. Pokud někdo uvědomil Changa o vyšetřování, byl Harry odhodlán zjistit, kdo to byl, a zadupat ho do země, i kdyby to byl samotný Chu.

Chang odbočil do západního směru silnice 10 a Chu záhy vystřídal Bosche na špici. Harry letmo pohlédl do jeho auta a viděl, jak mu parťák ukazuje vztyčený prostředníček.

Odbočil do vedlejšího pruhu, zpomalil a zavolal poručíku Gandleovi.

„Co se děje, Harry?"

„Máme problémy."

„Poslouchám."

„Tak za prvé náš podezřelý dneska ráno naložil do auta kufr a momentálně jede po desítce k letišti."

„Sakra. Co dál?"

„Připadá mi, že mu dal někdo echo a možná mu doporučil, ať se vytratí z města."

„Anebo měl možná od počátku instrukce vzít roha, jakmile oddělá Johna Li. Nemusíš kvůli tomu bláznit, Harry. Aspoň do chvíle, kdy budeme něco s určitostí vědět."

Bosche štvalo, že jeho poručík nestojí za ním, ale dokázal se s tím vyrovnat. Kdyby se zjistilo, že Chang skutečně dostal tip a že někam do vyšetřování pronikla rakovina korupce, Harry by ji dokázal odhalit. Tím si byl jistý. Nechal to tedy prozatím plavat a soustředil se na rozhodnutí týkající se Changa.

„Máme Changa zatknout?" dotázal se.

„Víš jistě, že chce odletět? Možná jen něco někam veze. Jak velký je ten kufr?"

„Velký. Takový si člověk balí, když už se nehodlá vrátit."

Gandle si povzdechl, neboť mu Bosch položil na talíř další dilema a další závazné rozhodnutí.

„Dobře, promluvím si s pár lidmi a pak se ti ozvu."

Bosch předpokládal, že poručík osloví kapitána Doddse a zřejmě i někoho z okresního státního zastupitelství.

„Ale mám i dobrou zprávu, poručíku," řekl.

„Propána, no to se podívejme!" vykřikl Gandle. „Jakou dobrou zprávu?"

„Včera odpoledne jsme sledovali Changa, jak míří do druhé prodejny. Do té, kterou ve Valley provozuje syn oběti. A Chang ho vydíral: řekl mu, že když je jeho tatík mrtvý, musí teď začít platit místo něj."

„Cože? No to je skvělé! Proč jsi mi to neřekl?"

„Právě jsem ti to řekl."

„Takže máme důvodnou příčinu k zatčení."

„K zatčení ano, ale ke stíhání zřejmě ne. Ten kluk je dost neochotný svědek. Sepsání obvinění se bez jeho pomoci neobejde a já nevím, jestli rupne. A i kdyby, tak to pořád nebude obvinění z vraždy. A nám jde hlavně o tohle."

„No, přinejmenším mu můžeme zabránit v nasednutí do letadla."

Bosch přikývl, neboť se mu v hlavě začal rodit plán.

„Dneska je pátek. Jestli ho budeme sledovat a seberem ho až k večeru, nebude se jeho slyšení konat dřív než v pondělí odpoledne. Takže získáme nejméně sedmdesát dva hodin na to, abychom proti němu něco upekli."

„Přičemž přinejhorším proti němu můžeme vždycky vytáhnout to vydírání."

„Přesně tak."

Boschovi zapípal v uchu další hovor. Předpokládal, že je to Chu. Požádal tedy Gandlea, ať se mu ozve, jakmile tento scénář posvětí nadřízení, a přijal další hovor, aniž se podíval na displej.

„Jo?"

„Harry?"

Byla to žena. Bosch ten hlas znal, ale nedokázal ho zařadit.

„Jo, kdo volá?"

„Teri Soppová."

„Aha, ahoj, myslel jsem, že mi volá parťák. Co se děje?"

„Chtěla jsem ti jen říct, že se mi je podařilo přesvědčit, aby zařadili tu tvoji včerejší nábojnici do testovacího programu elektrostatického zdokonalení. Zkusíme z ní sejmout otisk."

„Teri, ty seš moje hvězda! Bude to dneska?"

„Ne, dneska ne. Dostaneme se k tomu až příští týden. Pravděpodobně v úterý."

Bosch k smrti nerad žádal o laskavost, když mu někdo právě jednu prokázal, ale v tomto případě měl pocit, že jinou možnost nemá.

„Teri, a nedalo by se to udělat už v pondělí ráno?"

„V pondělí? Myslím, že se k tomu nedostaneme dříve než..."

„Jde o to, že ještě dneska odpoledne budeme mít možná v cele podezřelého. Myslíme si, že se snaží odcestovat ze země, a možná bude nutné ho zatknout. Takže nám zbývá čas do pondělka, abychom sepsali obvinění, Teri. Budeme potřebovat všechno, co se dá použít."

Teri před odpovědí zaváhala.

„Uvidím, co se dá dělat. Jestli ho zatknete, přines mi jeho otiskovou kartu, ať můžu provést srovnání hned potom, co něco objevím. Jestli něco objevím."

„Jasně, Teri. Miliónkrát díky."

Bosch ukončil hovor a začal se rozhlížet po dálnici před sebou. Chuovo auto - červenou Mazdu MX-5 - ani Changův stříbrný mustang nikde neviděl. Uvědomil si, že se propadl daleko dozadu. Sebral telefon a rychlou volbou vytočil Chua.

„Kde jste, Chu?"

„Jedeme na jih po čtyřistapětce. Míří na letiště."

Bosch byl stále na silnici 10 - nájezd na silnici 405 viděl v dálce před sebou.

„Dobře, dojedu vás."

„Co se děje?"

„Gandle mi bude volat, jestli Changa seberem, nebo ne."

„Nemůžem ho přece nechat utéct."

„Já to tvrdím taky. Uvidíme, co řeknou oni."

„Chceš, abych do toho zaangažoval svého šéfa?"

Bosch málem vyhrkl, že nechce do případu tahat dalšího bossa, když je navíc možné, že někde došlo k úniku informací.

„Nejdřív počkejme, co řekne Gandle," řekl raději diplomaticky.

„Jasně."

Bosch ukončil hovor a začal se proplétat šňůrou aut, aby kolegu dojel. Když byl na nájezdu spojujícím silnice 10 a 405, zahlédl necelý kilometr před sebou Chuovo i Changovo auto. Pomalu se sunuli místem, kde se sbíhaly jízdní pruhy.

Bosch je dohonil a dvakrát se s Chuem vystřídali na špici. Na Century Boulevard odbočil Chang na výjezd k losangeleskému letišti. Ted už bylo jasné, že se Chang chystá odjet z města a že ho detektivové budou muset zastavit. Bosch znovu zavolal Gandleovi a počkal, až poručík ukončí současný hovor.

Po dlouhých dvou minutách se mu Gandle konečně ozval.

„Tak co máš, Harry?"

„Je na Century Boulevard, čtyři bloky od letiště."

„Ještě jsem neměl možnost s nikým mluvit."

„Podle mě bychom ho měli zatknout. Sebereme ho za vraždu a v nejhorším případě mu v pondělí hodíme na krk vydírání. Vymůže si sice propuštění na kauci, ale soudce mu k němu přihodí zákaz cestování, zvlášť když se dneska pokusil odjet."

„Je to tvoje rozhodnutí, Harry. Já tě podpořím."

Což znamenalo, že pokud se v pondělí všechno rozsype jako domeček z karet a Chang vyjde z vězení jako svobodný muž s možností odcestovat z Los Angeles a už nikdy se nevrátit, bude nést zodpovědnost za špatné rozhodnutí Bosch.

„Díky, poručíku. Ozvu se ti."

Chvíli poté, co Bosch zaklapl telefon, odbočil Chang doprava na parkoviště pro dlouhodobé stání, odkud se dalo kyvadlovým autobusem dojet na všechny letištní terminály. Podle očekávání Harrymu vzápětí zavolal Chu.

„A je to tady. Co uděláme?"

„Seberem ho. Počkáme, až zaparkuje a vytáhne z auta kufr. V tu chvíli ho sebereme, obstaráme si povolení a podíváme se do toho kufru."

„Kde to provedem?"

„Tohle parkoviště používám, když jezdím do Hongkongu. Je tam spousta řad a autobusových zastávek, odkud odvážejí pasažéry k terminálům. Zajedeme tam a zaparkujeme. Budeme se chovat jako pasažéři a zatkneme ho přímo na zastávce."

„Rozumím."

Ukončili hovor. Bosch byl momentálně na špici, a tak vjel přímo za Changem na parkoviště a vytáhl si z automatického sloupku parkovací lístek. Závora se zvedla a on projel. Sledoval Changa jedoucího po hlavní komunikaci, a když Chang odbočil doprava na jednu z bočních větví, pokračoval rovně v domnění, že Chu pojede za ním a odbočí doprava místo něj.

Zaparkoval na prvním volném místě, vyskočil z auta a pěšky se vrátil k odbočce, do níž vjeli Chang s Chuem. Po chvíli spatřil ve vedlejším pruhu Changa: stál za mustangem a usilovně se snažil vytáhnout z kufru své velké zavazadlo. Chu parkoval o osm aut za ním.

Mladý detektiv si zřejmě uvědomil, že bez zavazadel by na dlouhodobém parkovišti působil podezřele, a tak zamířil k nedaleké zastávce autobusu s kufříkem a kabátem v ruce, aby vyvolal zdání podnikatele na obchodní cestě.

Bosch podobné rekvizity neměl, a tak vyrazil mezi zaparkovanými auty a snažil se za ně ukrýt.

Chang zamkl vůz a odvlekl těžký kufr na zastávku kyvadlového autobusu. Kufr byl starý a neměl kolečka, která se dnes bez ohledu na velikost dávají na kufry téměř automaticky. Když došel na zastávku, Chu už tam stál. Bosch odbočil za jednu mini-dodávku a vynořil se dvě auta za Changem. Tomu tak zbývalo příliš málo času, aby si uvědomil, že muž, který se k němu blíží, se pohybuje na dlouhodobém parkovišti, a proto by u sebe měl mít zavazadlo.

„Bo-Jing Changu," řekl Bosch nahlas, když se dostatečně přiblížil.

Podezřelý sebou škubl a otočil se k Boschovi. Zblízka působil urostle, silně a hrozivě. Bosch viděl, jak se mu napínají svaly.

„Jste zatčen. Založte, prosím, ruce za záda."

Chang vůbec neměl čas přemýšlet, zda má utéct, nebo se vzpouzet. V tu chvíli se totiž za něj postavil Chu, dovedně mu nasadil pouto na pravé zápěstí a pevně ho uchopil za levé. Chang se chvíli bránil, ale byla to spíše reakce na překvapení než cokoliv jiného. Chu mu zacvakl pouto i kolem druhého zápěstí a zatčení bylo dovršeno.

„Co to je?" protestoval Chang. „Co já udělal?"

Hovořil se silným přízvukem.

„O tom všem spolu budeme mluvit, pane Changu. Jen co vás odvezeme do Policejní administrativní budovy."

„Já mám let."

„Dnes nikam nepoletíte."

Bosch mu ukázal odznak a průkaz, poté mu představil Chua a nezapomněl se zmínit, že detektiv působí na Oddělení asijských gangů. Chtěl, aby tato informace vrtala Changovi hlavou.

„Zatknuli za co?" dotázal se podezřelý.

„Za vraždu Johna Li."

V Changově reakci nespatřil Bosch žádné překvapení. Viděl jen, jak podezřelý přechází do stavu vzdorovité zamlklosti.

„Chci právníka," řekl.

„Počkejte ještě, pane Changu," odpověděl Bosch. „Nejdříve vás poučíme o právech."

Kývl na Chua, který vytáhl z kapsy kartu. Přečetl Changovi práva a zeptal se, zda jim rozumí. Changovou jedinou reakcí byla opětovná žádost o právníka. Věděl, jak to chodí.

Bosch poté přivolal hlídkový vůz k Changovu převozu do centra a odtahový vůz, který měl odvézt jeho automobil do policejní garáže. V této fázi už Bosch nijak nespěchal: věděl, že čím déle jim Changův transport do centra potrvá, tím větší je naděje, že prošvihnou lhůtu pro příjmy zadržených, která u obžalovacího soudu končila ve dvě hodiny odpoledne. Stačilo tedy ještě chvíli zdržovat, aby měli jistotu, že Chang bude v městském žaláři hostem přes celý víkend.

Zhruba po pěti minutách mlčenlivého postávání, během něhož seděl Chang na lavičce v kryté čekárně zastávky, se k němu Bosch otočil, ukázal na kufr a promluvil na něj konverzačním tónem, jako by na otázkách a odpovědích ani trochu nezáleželo.

„Ta věc vypadá, že váží dobrou tunu," řekl. „Kampak jste měl namířeno?"

Chang neřekl nic. Když je člověk zatčený, žádná nenucená konverzace neexistuje. Díval se přímo před sebe a nedal ničím najevo, že Boschovu otázku vůbec slyšel. Chu mu ji tedy přeložil, ale setkal se stejně nulovou reakcí.

Bosch pokrčil rameny, jako by mu bylo vcelku jedno, zda mu Chang odpoví.

„Harry," řekl Chu.

Bosch cítil, že mu dvakrát zavibroval telefon, což signalizovalo přijatou textovou zprávu. Ukázal Chuovi, ať s ním jde pár metrů za zastávku, aby si spolu mohli promluvit a Chang je při tom neslyšel.

„Tak co říkáš?" zeptal se Chu.

„No, je zřejmé, že se s náma nebude bavit, a navíc požádal o právníka. Takže tak."

„A co teda podniknem?"

„Tak především zvolníme tempo. Dáme si načas s odvozem do centra a pak si dáme načas se zapsáním. Právníkovi bude moct zavolat až ve chvíli, kdy vyřídíme všechny formality, a při troše štěstí k tomu nedojde před druhou hodinou. My si mezitím obstaráme povolení. Na jeho auto, na kufr a taky na mobil, jestli má nějaký u sebe. Pak se vrhnem na jeho byt a na jeho práci. Zkrátka všude, kam nás soudce pustí. A budem setsakramentsky vroucně doufat, že na něj do pondělního poledne něco vyštracháme, například tu pistoli. Protože jestli ne, tak nejspíš odejde po svých."

„A co to vydírání?"

„To nám dává důvodnou příčinu, ale jestli nám nepomůže Robert Li, nikam se s tím nedostaneme."

Chu přikývl.

„V pravé' poledne, Harry. To je takový film. Western."

„Nikdy jsem ho neviděl," řekl Bosch Chuovi.

Zadíval se na dlouhou řadu zaparkovaných aut a viděl, že k nim právě odbočuje policejní vůz. Zamával na něj.

Vytáhl z kapsy telefon, aby si přečetl zprávu. Displej mu oznamoval, že mu přišlo video od dcery.

Rozhodl se, že si je přehraje později. V Hongkongu už bylo hodně hodin a Bosch věděl, že dcera už by měla být v posteli. Pravděpodobně nemohla spát a čekala, že jí odpoví, ale on teď měl práci. Zasunul tedy telefon zpátky a pohlédl na hlídkový vůz, který právě zastavil před nimi.

„Pojedu s ním," oznámil Chuovi. „Kdyby se náhodou rozhodl něco říct."

„A co tvoje auto?"

„Vyzvednu si ho později."

„Možná bych s ním měl jet radši já."

Bosch se na Chua zadíval. Byla to zlomová chvíle. Harry věděl, že objektivně bude lepší, když s Changem pojede Chu, protože zná oba jazyky a je to původem Číňan. Zároveň to však znamenalo, že se Bosch bude muset částečně zříci kontroly nad případem.

Také by tím ovšem dal najevo, že Chuovi důvěřuje - a to zhruba hodinu poté, co na něj vyčítavě ukázal prstem.

„Dobrá," řekl nakonec. „Jed s ním ty."

Chu přikývl. Zdálo se, že i on chápe význam Boschova rozhodnutí.

„Ale jeďte dlouhou trasou," upozornil ho Harry. „Tihle hoši jsou nejspíš z pacifické divize. Takže jeďte nejdřív k nim na divizi a ty mi pak zavolej. Já ti řeknu, že došlo ke změně a že ho budeme oficiálně zatýkat v centru. Tím by se měla cesta zhruba o hodinu prodloužit."

„Jasně," řekl Chu. „To by šlo."

„Mám jet zpátky tvým autem?" zeptal se Bosch. „Nevadí mi, když tu to svoje nechám."

„Ne, to je dobrý, Harry. Jeď svým autem a já se tu potom zastavím. Stejně bys asi nechtěl poslouchat, co mám v přehrávači."

„Hudební obdoba tofu-dogů?"

„Z tvého pohledu nejspíš jo."

„Dobrá, tak pojedu svým autem."

Bosch poručil dvěma hlídkovým policistům, ať posadí Changa na zadní sedadlo a naloží do kufru jeho zavazadlo. Znovu se otočil k Chuovi a tentokrát už promluvil vážným tónem.

„Řeknu Ferrasovi, ať sepíše žádost o prohlídku Changových věcí. Jakékoliv Changovo přiznání nám pomůže obhájit důvodnou příčinu. To, že nám řekl, že někam letí, je přiznaní, které se dá interpretovat i jako snaha o útěk. Takže se z něj během jízdy pokus vymámit podobná podřeknutí."

„Ale on už prohlásil, že chce právníka."

„Mluv na něj konverzačním tónem. Neveď to jako výslech. Snaž se zjistit, kam měl namířeno. To Ignaciovi pomůže. A nezapomeň všechno protahovat. Udělejte si vyhlídkovou jízdu."

„Jasně. Vím, co mám dělat."

„Dobrá. Já tu zatím počkám na odtahovku. Jestli dorazíš na ústředí přede mnou, posaď Changa někam do vyšetřovny a nech ho smažit ve vlastní šťávě. A určitě zapni kameru - Ignacio ti ukáže, jak se to dělá. Člověk nikdy neví: někdy tihle chlapi sedí hodinu o samotě v kumbále a pak se najednou začnou přiznávat čtyřem stěnám."

„Jasně."

„Tak hodně štěstí."

Chu nasedl na zadní sedadlo hlídkového vozu vedle Changa a zavřel dveře. Bosch dvakrát plácl dlaní do střechy a díval se, jak auto odjíždí. 

16

Když Bosch dorazil do místnosti detektivů, byla už skoro jedna. Na letišti počkal na odtahový vůz a cestou zpátky se ještě zastavil na hamburger v restauraci In-N-Out nedaleko od letiště. Ignacio Ferras seděl ve své kukani a pracoval na počítači.

„Tak jak to vypadá?" zeptal se.

„Už mám tu žádost skoro hotovou."

„A o co všechno žádáme?"

„Požádal jsem o povolení k prohlídce toho kufru, telefonu a auta. Předpokládám, že to auto stojí na OAG."

„Před chvílí ho přivezli. A co jeho byt?"

„Volal jsem na asistenční linku státního zastupitelství a vysvětlil té ženské situaci. Doporučila mi, ať postupujeme ve dvou vlnách. Nejdřív ať požádáme o tyhle tři věci a snad přitom objevíme něco, co nám poskytne důvodné podezření i na ten byt. Podle ní toho zatím máme dost málo, takže by ten byt nemusel projít."

„Dobře, už jsi v té věci kontaktoval nějakého soudce?"

„Jo, volal jsem asistentce soudkyně Champagneové. Až budu hotov, prý mě bez odkladů přijme."

Zdálo se, že Ferras myslel na všechno a postupuje rychle. Bosch byl ohromen.

„To zní dobře. Kde je Chu?"

„Pokud vím, tak byl naposledy ve videomístnosti a sledoval toho chlapa."

Než odešel za Chuem, zastavil se Bosch ve své kukani a položil na stůl klíče od auta. Viděl, že Chu u něj nechal Changův těžký kufr, zatímco ostatní předměty vložil do igelitových sáčků a položil mu je na stůl. Důkazní sáčky obsahovaly Changovu náprsní tašku, pas, peněženku, klíče, mobilní telefon i palubní lístek, který si podezřelý zřejmě vytiskl doma.

Bosch si ho přes igelit prohlédl a viděl, že Chang měl letět se společností Alaska Airlines do Seattlu. Harryho to zarazilo, protože předpokládal, že Chang má namířeno do Číny. Letenka do Seattlu nešla příliš dohromady s tvrzením, že se podezřelý snažil uprchnout ze země, aby se vyhnul trestnímu stíhání.

Odložil sáček s palubním lístkem a zvedl sáček s telefonem. Bylo by snadné rychle přístroj odklopit a přečíst si v seznamu hovorů čísla Changových společníků. Možná by objevil i telefonát z čísla patřícího některému policistovi z Monterey Parku, Chuovi nebo komukoliv jinému, kdo Changa upozornil na probíhající vyšetřování. Možná paměť přístroje obsahovala e-mail či textovou zprávu, která by policistům pomohla sestavit proti Changovi neprůstřelné obvinění.

Bosch se však rozhodl hrát podle pravidel. Zákon tyto věci striktně neupravoval, ale policejní oddělení i státní zastupitelství již vydaly směrnice, které detektivům ukládaly žádat před prohlídkou dat obsažených v telefonu podezřelého o soudní povolení. Samozřejmě pouze v případě, že jim povolení nedá sám podezřelý. Otevření mobilního telefonu se pokládalo za stejný úkon jako otevření kufru auta při silniční kontrole. Muselo se to provést správně, jinak by soud mohl odmítnout jako důkaz vše, co bylo z kufru vytaženo.

Bosch opět telefon odložil. Možná obsahoval klíč k rozlousknutí případu, ale on se rozhodl počkat na souhlas soudkyně Champagneové. V tu chvíli mu na stole zazvonila pevná linka. Na displeji stálo XXXXX, což znamenalo, že telefonát je přesměrovaný z Parker Center. Bosch zvedl sluchátko.

„Tady Bosch."

Nikdo se neozýval.

„Haló. Tady je detektiv Bosch, jak vám můžu pomoci?"

„Boschi..., pomoct můžeš jen sám sobě."

Hlas měl výrazně asijský přízvuk.

„Kdo volá?"

„Nedělej si komplikace a vycouvej z toho, Boschi. Chang není sám. Je nás mnoho. Vycouvej z toho, sakra. Jestli ne, poneseš následky."

„Poslouchej, ty..."

Volající zavěsil. Bosch položil sluchátko a upřeně se zahleděl na prázdný displej. Věděl, že by mohl zajet na komunikační centrum do Parker Center a zjistit číslo volajícího. Zároveň však věděl, že člověk, který mu telefonicky vyhrožoval, si bezpochyby zablokoval číslo, případně mu zavolal z automatu nebo z mobilu s jednorázovou kartou. Jistě by nebyl tak hloupý, aby mu volal z čísla, které lze vypátrat.

A tak se Bosch raději soustředil na načasování telefonátu a jeho obsah. Členově Changovy triády už tedy věděli, že jejich kolegu zatkla policie. Bosch se znovu podíval na palubní lístek a zjistil, že letadlo do Seattlu mělo odletět v jedenáct dvacet. Znamenalo to, že bylo stále ve vzduchu, takže triádu nemohl varovat někdo, kdo marně čekal na Changa na letišti v Seattlu. Kromě toho Changovi lidé věděli, že je jejich kolega v rukou policie. A také znali Bosche jménem.

Bosche znovu přepadly temné myšlenky. Pokud se Chang neměl na losangeleském letišti setkat s někým dalším nebo pokud ho někdo nesledoval po celou dobu, co ho sledoval Bosch, byl to další důkaz o úniku informací z vyšetřování.

Vyšel z kukaně a zamířil přímo do videomístnosti. Byl to malý výklenek mezi dvěma vyšetřovnami, vybavený spoustou elektroniky. Ve vyšetřovacích místnostech se zaznamenával obraz i zvuk a v prostoru uprostřed mohli detektivové pozorovat podezřelé.

Bosch otevřel dveře a spatřil Chua s Gandlem, kteří právě sledovali na monitoru Changa. Když Harry vstoupil dovnitř, bylo už v místnosti těsno.

„Máte něco?" zeptal se.

„Zatím ani slovo," odpověděl Gandle.

„A co v autě?"

„Nic," řekl Chu. „Snažil jsem se navázat konverzaci a on jen řekl, že chce právníka. Tím to zabil."

„Ten chlap je skála," prohodil Gandle.

„Díval jsem se na jeho letenku," řekl Bosch. „Seattle nám taky moc nepomůže."

„Ne, já myslím, že pomůže," opáčil Chu.

„Jak to?"

„Zjistil jsem, že se chystal odletět do Seattlu a odtamtud přejet přes hranice do Vancouveru. Mám kontakt v kanadské královské jízdní policii, který mi prošel seznamy pasažérů. Chang má na dnešní večer rezervovaný let z Vancouveru do Hongkongu. Společnost Cathay Pacific Airways. Jasně z toho vyplývá, že se snažil rychle a nepozorovaně odcestovat."

Bosch přikývl.

„V kanadské královské jízdní policii? Ty se vyznáš, Chu. Dobrá práce."

„Dík."

„Řekl jsi to Ignaciovi? Changův pokus zamést za sebou stopy nám pomůže odůvodnit tu žádost o prohlídku."

„Už to ví. Přihodil to do žádosti."

„Fajn."

Bosch se podíval na monitor. Chang seděl u stolu s rukama spoutanýma před tělem. Řetízek pout byl provlečený velkým železným okem našroubovaným uprostřed stolu. Jeho mohutná ramena působila dojmem, že každou chvíli roztrhnou košili ve švech. Seděl dokonale vzpřímeně a tupě zíral do zdi naproti sobě.

„Poručíku, jak dlouho nám dovolíte to natahovat, než ho formálně zatkneme?"

Gandle se zatvářil znepokojeně. Nelíbilo se mu, že ho někdo žádá o konkrétní rozhodnutí ve věci, která by se později mohla obrátit proti němu.

„No, já myslím, že už jsme to protáhli dost. Chu mi řekl, že jste s ním cestou sem absolvovali vyhlídkovou jízdu. Jestli budete ještě dlouho otálet, soudkyně by s tím mohla mít problém."

Bosch se podíval na hodinky. Potřebovali ještě padesát minut, než Changovi umožní kontakt s právníkem. V rámci procesu formálního zatčení se musely vyplnit protokoly, sejmout podezřelému otisky prstů a poté ho fyzicky převézt do vězení, kde mu byl poprvé umožněn přístup k telefonu.

„Dobrá, takže s tím začneme. Ale budeme se loudat. Chu, běž za ním a začni s ním vyplňovat protokol. Při troše štěstí s náma nebude spolupracovat, čímž se to celé ještě trochu natáhne."

Chu přikývl.

„Jasně:"

„Do cely může nejdřív ve dvě."

„Jo."

Chu se protáhl mezi poručíkem a Boschem a odešel z videomístnosti. Gandle vyrazil za ním, ale Bosch mu poklepal na rameno a pokynul mu, ať ještě chvíli zůstane v místnosti. Počkal, až se zavřou dveře, a teprve pak začal hovořit.

„Právě mi někdo volal. Vyhrožoval mi. Řekl mi, ať z toho vycouvám."

„Z čeho?"

„Z případu. Z Changa. Ať nechám všechno plavat."

„Jak víš, že se ten telefonát týkal tohohle případu?"

„Protože volající byl Asiat a zmínil Changa jménem. Řekl, že Chang nebyl sám a že z toho musím vycouvat, jinak ponesu následky."

„Pokusil ses ten hovor vypátrat? Myslel to podle tebe vážně?"

„Pátrání by byla ztráta času. A pokud jde o tu výhrůžku, tak ať si něco zkusí. Budu na ně čekat. Spíš jde o to, jak se to dozvěděli."

„Co jak se dozvěděli?"

„Že jsme sebrali Changa. Do dvou hodin po jeho zatčení mi zavolá nějaký jeho zparchantělý kumpán z triády a řekne mi, ať do toho nestrkám nos. Někdo od nás vynáší informace, poručíku. Nejdřív dostal Chang echo a teď zase vědí, že jsme ho sebrali. Někdo mluví s..."

„Hej, hej, hej, to přece nevíme, Harry. Můžou pro to existovat jiná vysvětlení."

„Jo? A odkud teda vědí, že máme Changa?"

„To může mít spoustu důvodů, Harry. Měl u sebe mobil. Možná měl z letiště někomu zavolat. Může to být cokoliv."

Bosch zavrtěl hlavou. Instinkty mu napovídaly, že to bylo jinak. Někdo z oddělení vynášel informace.

Gandle otevřel dveře. Tento rozhovor se mu nelíbil a chtěl z místnosti odejít. Ještě předtím se však otočil a podíval se na Bosche.

„S tímhle bud raději opatrný," řekl. „Dokud nebudeš vědět něco takového s jistotou, bud velmi opatrný."

Zavřel za sebou dveře a nechal Bosche v místnosti o samotě. Harry se obrátil k monitoru a viděl, že do vyšetřovací místnosti právě vstoupil Chu. Posadil se naproti Changovi s perem a deskami v ruce a začal s ním vyplňovat zatýkací protokol.

„Pane Changu, potřebuji vám teď položit několik otázek."

Chang neodpověděl. Nedal výrazem v očích ani pohybem těla najevo, že otázku vůbec slyšel.

Chu to zkusil s čínským překladem své věty, ale Chang znovu zůstal zamlklý a nehybný. Bosche to nepřekvapilo. Odešel z videomístnosti a vrátil se na oddělení. Stále cítil úzkost a znepokojení z telefonické výhrůžky i z Gandleova nedostatečného zájmu o ni a o únik informací, z něhož tato výhrůžka vzešla.

Ferras ve své kukani nebyl a Bosch předpokládal, že už odešel se žádostí o povolení k prohlídce na schůzku se soudkyní Champagneovou.

Na povolení k prohlídce teď záviselo všechno ostatní. Changa zatkli za pokus o vydírání Roberta Li - bude-li poškozený souhlasit s podáním žaloby a svědectvím u soudu -, ale k obvinění z vraždy měli ještě daleko. Boschovi tak nezbývalo než doufat, že jedno povede ke druhému. Že první prohlídka odhalí důkazy, které opodstatní další prohlídky, a ty nakonec povedou k nálezu velké odměny - vražedné zbraně - ukryté někde v Changově bytě nebo v zaměstnání.

Bosch se posadil ke stolu a přemýšlel, jestli nemá zavolat Ferrasovi, aby zjistil, zda soudkyně žádost podepsala. Věděl však, že je na to příliš brzy a že mu Ferras stejně zavolá ihned poté, co povolení získá. Protřel si oči dlaněmi. Celý případ teď čekal na podpis soudkyně. Nezbývalo mu než čekat také.

Po chvíli si vzpomněl, že mu na letišti přišla videozpráva od dcery a že si ji ještě nepřehrál. Věděl, že dcera už bude dávno spát - v Hongkongu byla sobota něco po čtvrté ráno -, pokud není někde na akci s kamarádkami, v kterémžto případě by sice byla celou noc vzhůru, ale stejně by si nepřála, aby ji táta vyrušoval.

Bosch vytáhl telefon a otevřel ho. Stále si zvykal na všechny jeho technické vymoženosti a serepetičky. Poslední den dceřiny poslední návštěvy v Los Angeles spolu zašli do prodejny telefonů a koupili dva přístroje - Maddie vybrala model, který jim umožňoval komunikaci na mnoha různých úrovních. Elektronickou poštu nevyužíval Bosch příliš často, ale věděl, jak se otevírají a přehrávají třicetivteřinová videa, které mu dcera s oblibou posílala. Všechna si je ukládal a často si je později přehrával znovu.

Bo-Jing Chang se mu nakrátko vytratil z mysli. Znepokojení z úniku informací ustoupilo. Bosch měl ve tváři nedočkavý úsměv, když stiskl tlačítko a otevřel Maddiinu nejnovější video-zprávu.

17

Bosch vstoupil do vyšetřovací místnosti a nechal za sebou otevřené dveře. Chu právě podezřelému pokládal nějakou otázku, ale po Harryho vstupu se zarazil a podíval se na něj.

„Neodpovídá?" zeptal se Bosch.

„Neřekl ani slovo."

„Já to zkusím."

„Eh, jasně, Harry."

Chu vstal a Bosch ustoupil na stranu, aby mohl kolega odejít z vyšetřovny. Cestou podal Boschovi desky.

„Hodně štěstí, Harry."

„Dík."

Chu odešel a zavřel za sebou dveře. Bosch chvíli počkal, dokud neměl jistotu, že je parťák pryč, a pak se hbitě přesunul za Changa. Praštil ho deskami po hlavě a sevřel mu krk pažemi. Jeho vztek neznal mezí. Pevně svíral Changův krk v kravatě, která je u policie dávno zakázaná. Cítil, jak Chang napíná tělo, poněvadž si uvědomil, že nemá přísun kyslíku.

„Tak poslouchej, zkurvysyne, kamera je vypnutá a tahle místnost je zvukotěsná. Kde je? Zabiju tě rovnou tady, jestli jí..."

Chang se vzepjal na židli a vytrhl ze stolu oko s provlečeným řetízkem pout. Srazil Bosche na zeď za nimi a oba společně spadli na podlahu. Bosch ho stále držel v kravatě a ještě zesílil sevření. Chang se vzpouzel jako zvíře, zapíral se chodidly za přišroubovanou nohu stolu a opakovaně Bosche narážel do rohu místnosti.

„Kde je?" ječel Bosch.

Chang vydával hekavé zvuky, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by ztrácel sílu. Měl spoutaná zápěstí, ale dokázal se ohánět spojenými pažemi nad hlavou jako kyjem. Mířil Boschovi pěstmi na obličej a současně ho tělem drtil v rohu.

Bosch si uvědomil, že kravata nefunguje, a tak ji bude muset pustit a zaútočit znovu. Uvolnil sevření, a když se ho Chang opět pokusil narazit na zeď, rychle ho uchopil za zápěstí, přesunul těžiště a odrazil výpad na stranu. Changovi se vytočila ramena a Boschovi se podařilo dostat se na něj. Sepjal ruce, zvedl je nad hlavu a zasadil drtivou ránu Changovi do zátylku.

„Ptal jsem se, kde je.

„Harry!"

Ten hlas se ozval za ním. Patřil Chuovi.

„Hej!" zaječel do místnosti detektivů. „Pomoc!"

Toto vyrušení Changovi umožnilo vztyčit se a podstrčit si pod tělo kolena. Nato se vzepřel a odhodil Bosche na zeď. Chu mu skočil na záda a pokusil se ho smýknout k zemi. Na chodbě se rozlehly pádící kroky a do nevelké vyšetřovny se vzápětí nahrnuli další muži. Sesypali se na Changa, hrubě ho srazili na podlahu a přitiskli mu obličej do kouta. Bosch se odkutálel a pokusil se popadnout dech.

Chvíli všichni mlčeli a v místnosti bylo slyšet jen sípavé oddechování. Nakonec se ve dveřích objevil poručík Gandle.

„Co se tu stalo, sakra?"

Naklonil se a pohlédl doprostřed díry ve stole. Oko evidentně nebylo pořádně upevněno. Byla to jedna z mnoha závad, které se v nové budově ještě bezpochyby objeví.

„Já nevím," řekl Chu. „Vrátil jsem se pro sako a tady se mezitím strhlo peklo."

Všechny pohledy v místnosti se upíraly na Bosche.

„Mají mou dceru," řekl Harry.

18

Bosch stál v Gandleově kanceláři. Nestál klidně. Klidně stát nedokázal. Místo toho přecházel před poručíkovým stolem sem a tam. Gandle ho dvakrát vybídl, ať se posadí, ale Bosch nemohl. Hrůza, která ho bodala do prsou, byla příliš velká.

„Takže o co jde, Harry?"

Bosch vytáhl telefon a otevřel ho.

„Mají ji "

Stiskl tlačítko přehrávání a podal telefon Gandleovi, který se posadil za stůl.

„Jak to myslíš, že ji..."

Zarazil se a upřel pozornost na video.

„Ježíšikriste... Ježíšikri... Harry, jak víš, že je to doopravdy?"

„Co to vykládáš? Je to doopravdy. Mají ji a ten chlap ví kdo a kde!"

Bosch ukázal k vyšetřovací místnosti. Rázoval teď rychleji, jako tygr uvězněný v kleci.

„Jak se to ovládá? Chci to vidět ještě jednou."

Bosch popadl telefon a znovu pustil video.

„Musím za ním jít ještě jednou," řekl, zatímco Gandle sledoval nahrávku. „Musím mu říct, ať jim vyřídí..."

„Vůbec se k němu nebudeš přibližovat," odpověděl Gandle, aniž odtrhl oči od mobilu. „Kde tvoje dcera je, Harry, v Hongkongu?"

„Ano, v Hongkongu, a on jel taky do Hongkongu. Pochází odtamtud a sídlí tam taky ta jeho triáda. A k dovršení všeho mi volali. Říkal jsem ti to. Hrozili mi, že ponesu následky, jestli..."

„Ale ona na tom videu nic neříká. Nikdo nic neříká. Jak víš, že jsou to vůbec Changovi lidi?"

„Je to triáda! Nemusí nic říkat! To video mluví za všechno. Mají ji. Je to vzkaz!"

„Dobrá, dobrá, zkusme se nad tím zamyslet. Oni ji mají, ale co je obsahem toho vzkazu? Co máš udělat?"

„Pustit Changa."

„Jak to myslíš, to jako nechat ho odsud normálně odejít?"

„Já nevím. Ale asi jo, nějakým způsobem se na ten případ vyprdnout. Ztratit důkazy nebo po nich úplně přestat pátrat, což by bylo ještě lepší. S tím, co zatím máme, ho v pondělí budeme muset propustit. A přesně to oni chtějí, aby odešel na svobodu. Hele, já tady nemůžu jenom tak stát. Musím..."

„Musíme to odnést technikům. To za prvé. Už jsi volal exmanželce a zjistil, co o tom ví ona?"

Bosch si uvědomil, že v prvotní panice po zhlédnutí videa nezavolal své bývalé ženě Eleanor Wishové. Nejprve se zkoušel dovolat dceři. A když se mu nikdo neozval, okamžitě šel konfrontovat Changa.

„Máš pravdu. Dej to sem."

„Harry, ten telefon musí na lab..."

Bosch se natáhl přes stůl a sebral přístroj Gandleovi z ruky. Přepnul na telefonní mód a stiskl rychlé vytáčení Eleanor Wishové. Během čekání na spojení se podíval na hodinky. V Hongkongu bylo téměř pět hodin ráno. Bosch nechápal, proč se mu Eleanor ještě neozvala, pokud se jejich dcera pohřešuje.

„Harry?"

Její hlas zněl čile. Bosch ji rozhodně nevytrhl ze spánku.

„Co se děje, Eleanor? Kde je Madeline?"

Vyšel z Gandleovy kanceláře a zamířil do své kukaně.

„Já nevím. Neozvala se mi a nebere mi telefon. Jak víš, že se něco děje?"

„Přesně to nevím, ale přišel mi od ní... vzkaz. Řekni mi, co víš ty."

„A co ti v tom vzkazu napsala?"

„Nic mi v něm nenapsala. Byla to videozpráva. Hele, řekni mi, co se tam u vás stalo."

„Po škole se nevrátila domů z nákupního centra. Byl pátek, a tak jsem ji tam nechala jít s kamarádkama. Obvykle se mi kolem šesté ozve a prosí mě o víc času, ale tentokrát to neudělala. A když se pak nevrátila domů, volala jsem jí, ale ona mi to nevzala. A tak jsem jí nechala hromadu vzkazů a docela se na ni rozčilila. Volala jsem i jejím kamarádkám, ale všechny tvrdí, že nevědí, kde je."

„Eleonor, u vás už je pět ráno pryč. Volala jsi na policii?"

„Harry..."

„Co je?"

„Ona to už jednou udělala."

„O čem to mluvíš?"

Bosch ztěžka usedl na židli, schoulil se do sebe a přitiskl si telefon pevně na ucho.

„Jednou zůstala celou noc u kamarádky, ,aby mi dala lekci'," vysvětlila Eleanor. „Volala jsem tehdy na policii a bylo to všechno strašně trapné, protože ji našli u kamarádky. Promiň, že jsem ti to neřekla. Ale v poslední době máme nějaké problémy. Ona je zrovna v tom věku, chápeš? Chová se jako mnohem starší holka, než ve skutečnosti je. A taky mi připadá, že mě momentálně nemá moc ráda. Mluví o tom, že chce bydlet s tebou v Los Angeles. Je úplně..."

Bosch jí skočil do řeči.

„Poslyš, Eleanor, já to všechno chápu, ale tohle je něco jiného. Něco se stalo."

„Jak to myslíš?"

Eleanořin hlas zachvátila panika. Bosch v něm rozpoznával svůj vlastní strach. Zdráhal se jí říct o té videonahrávce, ale nyní měl pocit, že to musí udělat. Eleanor to potřebovala vědět. Popsal jí obsah třicetivteřinové nahrávky a nic nevynechal. Eleanor vydala vysoký kvílivý zvuk, jaký svede jen matka ztracené dcery.

„Bože můj, Bože můj."

„Já vím, ale my ji přivedeme zpátky, Eleanor. Já..."

„Proč to poslali tobě, a ne mně?"

Bosch poznal, že Eleanor začíná plakat. Přestávala se kontrolovat. Na její otázku neodpověděl, protože věděl, že by tím situaci pouze zhoršil.

„Poslouchej mě, Eleanor. Ted musíme stát při sobě. Musíš to pro ni udělat. Jsi tam, zatímco já ne."

„A co chtějí, peníze?"

„Ne..."

„Tak co teda?"

Bosch se snažil hovořit klidně v naději, že se jeho klid přenese i na Eleanor, až si jeho exmanželka uvědomí dopad následujících slov.

„Myslím, že ten vzkaz je adresován mně, Eleanor. Oni nežádají o peníze. Sdělují mi jen, že ji mají."

„Tobě? Proč? Co ti... Harry, co jsi udělal?"

Poslední otázku vyslovila Eleanor vyčítavým tónem. Bosch měl obavy, že na ní zůstane až do smrti nabodnutý jako na kůlu.

„Pracuji na případu, ve kterém figuruje čínská triáda. Myslím..."

„Oni ji unesli, aby se dostali na kobylku tobě? Jak se o ní vůbec dozvěděli?“

„To ještě nevím, Eleanor. Pracuju na tom. Máme podezřelého v ce..."

Eleanor ho znovu přerušila, tentokrát dalším zaúpěním. Byl to zvuk, jaký vydává rodič, když se naplní jeho nejhrůznější obavy. V tu chvíli bylo Boschovi jasné, co udělá. Ztlumil hlas ještě více.

„Poslouchej mě, Eleanor. Potřebuju, aby ses trochu sebrala. Musíš začít telefonovat. Přiletím za tebou. Do nedělního rána budu tam. Ty se prozatím musíš spojit s jejími kamarádkami. Musíš zjistit, s kým v tom nákupním centru byla a kam šla. Musíš zjistit všechno o tom, co se stalo. Slyšíš mě, Eleanor?"

„Zavěsím a zavolám policii."

„Ne!"

Bosch se rozhlédl kolem sebe a viděl, že jeho výkřik upoutal pozornost celé místnosti detektivů. Po incidentu ve vyšetřovně byl již nyní terčem obav svých kolegů. Svezl se na židli ještě o něco níže a přikrčil se nad stůl, aby ho v kukani nikdo neviděl.

„Cože? Harry, musíme přece..."

„Nejdřív mě vyslechni a pak udělej, co uznáš za potřebné. Myslím, že bys policii volat neměla. Ještě ne. Nemůžeme riskovat, že se to dozvědí lidé, kteří ji drží. Možná už by nám ji pak nikdy nevydali zpátky."

Eleanor neodpověděla. Bosch slyšel, jak pláče.

„Eleanor? Poslouchej mě! Chceš ji dostat zpátky, nebo ne? Tak seber se trochu. Bylas přece agentka FBI! Ty to zvládneš. Potřebuju, abys fungovala trochu jako agentka, než tam přijedu. Nechám to video analyzovat. Maddie na něm kopla do kamery a ta se pohnula. Zahlédl jsem okno. Možná s tím dokážou něco udělat. Dneska večer sednu na letadlo a po přistání pojedu rovnou za tebou. Rozumíš tomu všemu?"

Eleanor odpověděla až po dlouhém mlčení. Její hlas zněl klidně. Pochopila to.

„Rozumím, Harry. Ale pořád si myslím, že musíme zavolat hongkongskou policii."

„Jestli jsi o tom přesvědčena, tak fajn. Udělej to. Znáš tam někoho? Někoho, komu můžeš věřit?"

„Ne, ale mají tam oddělení triád. Jednou přišli k nám do kasina."

Od doby, kdy se Eleanor živila jako federální agentka, už uplynulo téměř dvacet let. Dnes pracovala jako profesionální hráčka karet. Už nejméně šest let bydlela v Hongkongu a pracovala v kasinu Cleopatra v nedalekém Macau. Všichni hazardní hráči z pevninské Cíny si chtěli zahrát proti gweipo - bílé ženě. Eleanor byla lákadlem. Hrála s penězi kasina, měla podíl na výhrách a nemusela hradit prohry. Byl to pohodlný život. Bydlely s Maddií v mrakodrapu ve čtvrti Happy Valley, a když byl čas jít do práce, přiletěl pro ni na střechu vrtulník.

Pohodlný život. Až do této chvíle.

„Promluv si s lidmi z kasina," poradil jí Bosch. „A pokud ti navrhnou někoho, komu můžeš důvěřovat, tak mu klidně zavolej. Já už musím končit a začít něco podnikat. Před odletem se ti ještě ozvu."

„Dobrá, Harry," odpověděla Eleanor zastřeným hlasem.

„A jestli něco zjistíš, ať je to cokoliv, zavolej mi."

„Dobře, Harry."

„A, Eleanor?"

„Co?"

„Zkus mi obstarat nějakou zbraň. Tu svou si tam vzít nemůžu."

„Tady tě za držení zbraně zavřou."

„Já vím, ale ty znáš z kasina různé lidi. Nějakou mi sežeň."

„Pokusím se."

Bosch zaváhal, než ukončil hovor. Přál si, aby mohl natáhnout ruce a dotknout se jí, a pokusit se tak utišit její obavy. Věděl však, že to není možné. Nedokázal uklidnit ani sám sebe.

„Dobrá, už musím končit. Snaž se zachovat klid, Eleanor. Kvůli Maddii. Když zachováme klid, tak to dokážeme." „Dostaneme ji zpátky, že jo, Harry?"

Bosch sám pro sebe pokýval hlavou.

„To víš, že jo. Dostaneme ji zpátky." 

19

Jednotka digitálního zobrazování byla jednou z podskupin oddělení vědeckého vyšetřování a stále sídlila ve starém policejním ústředí v Parker Center. Bosch překonal dva bloky mezi starou a novou budovou jako člověk, který spěchá na letadlo. Než vběhl prosklenými dveřmi do budovy, kde strávil velkou část kariéry detektiva, byl už celý zadýchaný a na čele se mu leskl pot. Ukázal recepční odznak a vyjel výtahem na třetí podlaží.

Oddělení vědeckého vyšetřování se právě připravovalo na stěhování do nové budovy. Staré stoly a pracovní pulty setrvávaly na původních místech, ale vybavení, záznamy a osobní věci se ukládaly do boxů. Celý proces byl pečlivě organizován a ještě více zpomaloval již tak plahočivou roli vědy při potírání zločinnosti.

Jednotka digitálního zobrazování měla vyčleněny dvě spojené místnosti vzadu. Bosch vstoupil dovnitř a spatřil na jedné straně první místnosti nejméně dvanáct lepenkových krabic. Na stěnách nevisely žádné fotografie ani mapy a spousta regálů byla prázdná. V zadní laboratoři pracovala u stolu jedna technička.

Barbara Starkeyová byla veteránka, která během téměř čtyřiceti let na vědecké vyšetřovačce vystřídala řadu různých specializací. Bosch se s ní seznámil, když ještě jako zelenáč střežil ohořelé zbytky domu, kde se strhla obrovská přestřelka mezi policií a členy Symbionské osvobozenecké armády. Ozbrojení radikálové se totiž přihlásili k únosu Patty Hearstové, dědičky tiskového magnáta Williama Hearsta. Starkeyová tehdy pracovala v kriminalistickém týmu, který měl stanovit, zda se v kouřících troskách domu nacházejí ostatky Patty Hearstové. V té době bylo u policie obvyklou praxí umísťovat uchazečky na pozice, kde existovalo minimální riziko fyzických střetů a minimální potřeba nosit služební zbraň. Starkeyová chtěla být policistkou. Nakonec skončila na vědecké vyšetřovačce, kde měla možnost být přímým svědkem raketového růstu využívání moderních technologií při vyšetřování trestných činů. A jak s oblibou říkala novopečeným technikům, když na kriminalistice začínala ona, byla DNA jen tři písmenka abecedy. Dnes byla expertkou téměř na všechny oblasti soudní kriminalistiky a její syn Michael pracoval na oddělení také - stal se z něj odborník na krevní stopy.

Starkeyová zvedla hlavu od počítače napojeného na dva monitory, na nichž právě běžel zrnitý videozáznam jakési bankovní loupeže. Na obou monitorech - na jednom byl obraz ostřejší než na druhém - figuroval muž s pistolí namířenou na přepážku pokladníka.

„Harry Bosch! Náš boschský detektiv."

Bosch neměl na nezávazné plkání čas. Přistoupil k Starkeyové a přešel rovnou k věci.

„Potřebuju tvou pomoc, Barb."

Starkeyová postřehla naléhavost v jeho hlase a zamračila se.

„Copak je, drahoušku?"

Bosch zvedl svůj telefon.

„Mám v telefonu videosekvenci. Potřebuju ji zvětšit a zpomalit, abych zjistil, jestli se mi nepodaří identifikovat lokalitu. Jde o únos."

Starkeyová ukázala na monitory a řekla: „Zrovna tady řeším jedno přepadení v západním..."

„Obětí je moje dcera, Barbaro. Potřebuju tvou pomoc hned."

Tentokrát Starkeyová nezaváhala.

„Ukaž mi to."

Bosch odklopil telefon, pustil video a podal přístroj techničce. Ta si nahrávku beze slova prohlédla a potlačila v obličeji veškeré osobní reakce. Bosch viděl, jak se její tělo napjalo a obklopilo se aurou profesionální naléhavosti.

„Dobře, můžeš mi to poslat?"

„Já nevím. Uměl bych ti to poslat do telefonu."

„A nemůžeš mi to připojit jako přílohu k e-mailu?"

„E-mail odeslat umím, ale s přílohou si nejsem jistý. Nikdy jsem to nezkoušel."

Starkeyová s ním absolvovala všechny potřebné úkony a Bosch jí nakonec poslal e-mail s videosouborem v příloze.

„Dobrá, a teď počkáme, až mi to přijde."

Než se Bosch stačil zeptat, jak dlouho to potrvá, ozvalo se v jejím počítači cinknutí.

„Máme to tady."

Starkeyová zavřela dokument pojednávající o bankovní loupeži, přepnula na poštovního klienta a stáhla si videozáznam, který se vzápětí objevil v přehrávači na levém monitoru. Při roztažení přes celý monitor byl obraz rozmazaný a uměle zvětšené pixely kostkované. Starkeyová snížila rozlišení na polovinu obrazovky a záznam se zostřil. Byl daleko zřetelnější a drsnější, než když si Bosch prohlížel tytéž záběry ve svém telefonu. Harry civěl na svou dceru a usilovně se snažil zůstat soustředěný.

„Je mi to moc líto, Harry," prohlásila Starkeyová.

„Já vím. Zkusme se o tom nebavit."

Na obrazovce seděla třináctiletá Maddie Boschová přivázaná k židli. Do úst se jí pevně zarýval roubík ze sytě červené látky. Na sobě měla školní uniformu skládající se z modré kostkované sukně a bílé halenky se znakem školy nad levým ňadrem. Dívala se do kamery - do kamery ve vlastním mobilu - s výrazem, který Boschovi drásal srdce. Jako první ho napadala slova zoufalství a zděšení.

Videonahrávka neobsahovala žádný zvuk - nebo přesněji řečeno nikdo zpočátku nemluvil. Prvních patnáct vteřin kamera pouze zabírala Maddii a to bylo všechno. Boschova dcera tam byla pouze na ukázku. Bosche se znovu zmocnil vztek. A bezmocnost.

Člověk za kamerou se pak natáhl do záběru a načas vyňal Maddii z úst roubík.

"Tati !"

Roubík se okamžitě vrátil na původní místo a utlumil vše, co Harryho dcera po tomto jediném slově řekla. Bosch nedokázal nic dalšího vyrozumět.

Únosce poté sjel rukou dolu, aby se polaskal s dívčiným ňadrem. Maddie zareagovala prudce: začala sebou škubat na obě strany a vykopla levou nohou proti natažené ruce. Záběr se na okamžik rozkomíhal a pak se znovu zastavil na Maddii. Dívka spadla ze židle. Posledních pět vteřin záznamu zůstala kamera zaměřena na ni. Nakonec obrazovka zčernala.

„Nevznesli žádný požadavek," poznamenala Starkeyová. „Jen ji ukazují."

„Adresují mi vzkaz," prohlásil Bosch. „Říkají mi, ať vycouvám z případu."

Starkeyová zpočátku neodpověděla. Položila obě ruce na editovací pult připojený k počítačové klávesnici. Bosch věděl, že ovládáním tlačítek dokáže technička přesně posouvat obraz tam a zpět.

„Projdu to teď snímek po snímku, Harry, ale chvíli to potrvá," řekla Boschovi. „Přece jen je to třicet vteřin videa."

„Projdu ho s tebou."

„Myslím, že bude lepší, když mě necháš dělat mou práci - jakmile něco zjistím, okamžitě ti zavolám. Věř mi, Harry. Vím, že je to tvoje dcera."

Bosch přikývl. Věděl, že musí dát Starkeyové prostor a nedýchat jí na krk. Že to přinese nejlepší výsledky.

„Dobrá. Ale mohli bysme se ještě jednou podívat na to kopnutí, než tě nechám o samotě? Chci se mrknout, jestli tam něco není. Útočník pohnul při tom kopanci kamerou a objevil se záblesk světla. Jako by tam někde bylo okno."

Starkeyová posunula záznam na místo, kde Maddie vykopla proti únosci. Při normálním přehrávání tvořila obraz rozmazaná šmouha náhlého pohybu a světla, po níž následovala rychlá korekce zpátky na dívku.

Při pomalém posuvu snímek po snímku však Bosch viděl, že kamera na okamžik ustřelila přes místnost doleva, kde se v záběru objevilo okno, a znovu se vrátila zpátky.

„Jsi dobrý, Harry," řekla Starkeyová. „Možná tu něco máme."

Bosch se sklonil, aby byl blíže k monitoru a mohl se Starkeyové podívat přes rameno. Technička vrátila záznam dozadu a opět ho začala pomalu posouvat. Když se Maddie pokusila kopnout únosce do natažené ruky, odletěla kamera doleva a zabrala podlahu. Poté se objektiv zvedl, zabral okno, znovu se přesunul vpravo a ustálil se.

Zdálo se, že se únosce s obětí nacházejí v pokoji nějakého laciného hotelu, s jedinou postelí a s nočním stolkem a lampou přímo za židlí, ke které byla Maddie přivázaná. Bosch si všiml špinavého béžového koberce se spoustou různých skvrn. Stěnu nad postelí posévaly díry po hřebících, na nichž zřejmě kdysi visely obrazy. Ty však na záznamu scházely - dost možná je sundal únosce, aby ztížil identifikaci pokoje.

Starkeyová posunula záznam zpátky na okno a pozastavila ho. Jednalo se o svislé okno s jedinou tabulí, která se otevírala jako dveře. Zdálo se, že není opatřeno sítí proti hmyzu. Na záznamu bylo otevřené dokořán směrem ven a ve skle byl vidět odraz městského panoramatu.

„Kde to podle tebe je, Harry?"

„V Hongkongu."

„V Hongkongu?"

„Žije tam s matkou."

„No..."

„Co ,no'?"

„Já jen, že nám to ztíží identifikaci lokality. Jak dobře znáš Hongkong?"

„Asi šest let tam dvakrát ročně jezdím. Jestli to půjde, tak ten obraz vyčisti. A můžeš tuhle pasáž zvětšit?"

Starkeyová ohraničila myší okno a přesunula výřez této části videozáznamu na vedlejší monitor. Zvětšila výřez a začala si pohrávat se zaostřením.

„Máme malé rozlišení, Harry, ale když spustím program, který dokáže doplnit chybějící pixely, můžeme to trochu zaostřit. Možná pak v tom odraze něco poznáš."

Bosch přikývl, ačkoliv stál za Starkeyovou.

Odraz v okně se na druhém monitoru zostřil a rozčlenil do tří plánů. První, čeho si Bosch všiml, byla skutečnost, že se pokoj nachází někde vysoko. Ulicí za oknem vedl kanál a Bosch podle úhlu jeho zobrazení usuzoval, že únosce svůj videozáznam natočil nejméně v desátém patře. Viděl i boky budovy lemující ulici a okraj velkého billboardu či nápisu s anglickými písmeny N-O. V odraze byl patrný také shluk cedulí na úrovni ulice - cedule však obsahovaly čínské znaky, byly menší a ne tak ostré.

Za tímto odrazem viděl Bosch vysoké budovy v dálce. Jednu z nich poznal podle dvou bílých stožárů na střeše. Dvojici rádiových antén spojoval nosník, díky němuž tento útvar vždy Boschovi připomínal branku na americký fotbal.

Za budovami se v širokém pásu táhl třetí plán: horské pásmo narušené pouze budovou ve tvaru mísy, podepíranou dvěma tlustými sloupy.

„Pomohlo ti to, Harry?"

„Jo, jo, rozhodně. Tohle musí být Kowloon. Ten odraz zachycuje prostor od přístavu přes centrum až po horské pásmo v pozadí. Ta budova s tyčemi, to je hongkongské sídlo Bank of China. Velmi slavná součást panoramatu. A za ní je vidět Victoria Peak. Ta budova, kterou vidíš nahoře mezi stožáry, to je něco jako vyhlídka. A hned vedle ní stojí Peak Tower - známá stavba ve tvaru mísy."

„Já tam nikdy nebyla, takže mi to nic neříká."

„Centrální Hongkong je v podstatě ostrov. Kolem něj jsou však rozesety další ostrovy a naproti přes přístav se rozprostírá Kowloon a oblast zvaná New Territories."

„Mně to zní moc komplikovaně. Ale jestli ti to pomůže, tak.

„Pomůže mi to hodně. Můžeš mi to vytisknout?"

Bosch ukázal na druhý monitor s výřezem odrazu v okně.

„Jasně. Ale jedna věc je na tom zvláštní."

„Jaká?"

„Vidíš v popředí ten částečný odraz nápisu?"

Starkeyová najela kurzorem na nápis a ohraničila písmena N a O, která tvořila část velkého billboardu s anglickým slovem.

„Jo, co je s ním?"

„Musíš mít na paměti, že tohle je odraz v okně. Je jako zrcadlo, takže všechno je v něm obráceně. Chápeš?"

„Jo."

„To znamená, že nápisy by měly být naruby, jenže tahle písmena naruby nejsou. U písmene O to samozřejmě nepoznáš, protože vypadá pořád stejně. Ale tohle N naruby není, Harry. Takže když vezmeš v úvahu, že je to zrcadlový odraz, znamená to..."

„Že je obráceně celý nápis?"

„Ano. Jinak by se v odraze nemohl ukázat správně."

Bosch přikývl. Starkeyová měla pravdu. Bylo to zvláštní, ale momentálně neměl čas se podobnými věcmi zabývat. Věděl, že musí jít dál. Chtěl zavolat Eleanor a oznámit jí, že jejich dceru zřejmě zadržují v Kowloonu. Třeba si pak vzpomene na nějakou souvislost. Pro začátek to muselo stačit.

„Dobře, můžu si to vytisknout?"

„Už se na tom pracuje. Ale pár minut to potrvá, protože je to tiskárna s vysokým rozlišením."

„Jasně."

Bosch se znovu zahleděl na monitor a hledal jakékoliv další detaily, které by jim mohly pomoci. Nejvýrazněji mezi nimi figuroval částečný odraz budovy, ve které byla dcera zadržována. Mezi okny se táhla řada klimatizačních jednotek. To znamenalo, že jde o starší budovu, což rovněž mohlo pomoci při pátrání.

„Kowloon," prohodila Starkeyová. „Trochu zlověstný název."

„Dcera mi říkala, že to znamená ,Devět draků'."

„Vidíš, vždyť to povídám. Proč by někdo dával své čtvrti název ,Devět draků', kdyby tím nechtěl strašit lidi?"

„Ten název pochází z legendy. Za vlády jedné staré dynastie byl císařem malý chlapec, kterého Mongolové vyštvali až do oblasti dnešního Hongkongu. Chlapec spatřil osm horských vrcholů kolem sebe a chtěl dát místu název ,Osm draků'. Jeden z jeho strážců mu však připomněl, že císař je také drak. A tak místo pojmenovali,Devět draků'. Kowloon."

„To ti řekla dcera?"

„Jo. Učila se to ve škole."

Rozhostilo se ticho. Bosch slyšel kdesi za sebou vrnění tiskárny. Po chvíli Starkeyová vstala, zašla za hromadu krabic a vytáhla z tiskárny s vysokým rozlišením snímek odrazu v okně.

Podala ho Boschovi a ten si ho prohlédl. Na lesklém fotopapíře byl snímek stejně ostrý jako na počítačovém monitoru.

„Díky, Barbaro."

„Ještě jsem neskončila, Harry. Jak říkám, projdu ten záznam snímek po snímku - třicet snímků za vteřinu -, a jestli je tam něco dalšího, co by ti mohlo pomoct, tak já to najdu. A taky oddělím audiostopu."

Bosch pouze přikývl a zadíval se na fotografii v ruce. „Ty ji najdeš, Harry. Vím to."

„Jo, já taky."

20

Cestou zpátky do Policejní administrativní budovy zavolal Bosch své bývalé manželce. Ozvala se mu s naléhavou otázkou.

„Máš něco, Harry?"

„Moc toho není, ale děláme na tom. Jsem si naprosto jistý, že ten videozáznam byl natočen v Kowloonu. Nenapadá tě nějaká souvislost?"

„Ne. V Kowloonu? Proč zrovna tam?"

„Nemám tušení. Ale možná se nám podaří to místo najít."

„Myslíš policii?"

„Ne, myslím nám dvěma, Eleanor. Až přijedu. Ale nejdřív si musím rezervovat let. Volalas někomu? Zjistilas něco?"

„Já jsem nic nezjistila,“ zaječela Eleanor na překvapeného Bosche. „Dcera je bůhvíkde a já nic nevím! A policie mi ani nevěří!"

„Co to povídáš? Tys jim volala?"

„Ano, volala jsem jim. Nemůžu tu jen tak sedět a čekat, až se zítra objeví. Volala jsem na oddělení triád."

Bosch cítil, jak se mu stahují vnitřnosti. Nedokázal se přinutit, aby v otázce života své dcery důvěřoval neznámým lidem, byť by to byli experti.

„A co ti řekli?"

„Zadali moje jméno do počítače a vypadl jim záznam. Zdejší policie má na mě spis. Kdo jsem, pro koho pracuju. A vědí i o tom, co bylo předtím. Už jsem si jednou myslela, že ji někdo unesl, a nakonec jsme ji našli u kamarádky. Takže mi nevěřili. Myslí si, že zase utekla a její kamarádky mi lžou. Prý mám počkat jeden den a pak jim zavolat znovu, jestli se neobjeví."

„Řekla jsi jim o tom videu?"

„Řekla, ale nezajímalo je to. Tvrdili, že nikdo nevznesl žádost o výkupné, takže tu videonahrávku pravděpodobně zinscenovala¨ona sama s kamarádkami, aby na sebe upoutaly pozornost. Prostě mi nevěří!"

Začala plakat beznadějí a strachem, ale Bosch se nad reakcí policie zamyslel a napadlo ho, že by to mohlo hrát v jejich prospěch.

„Poslouchej mě, Eleanor. Já myslím, že je to dobře."

„Dobře? Jak to může být dobře? Vždyť po ní policie ani nepátrá"

„Už jsem ti říkal, že do toho policii tahat nechci. Lidé, kteří ji zadržují, poznají místního policajta na sto honů. Ale mě nepoznají."

„Tohle není Los Angeles, Harry. Nevyznáš se tu tak jako tam."

„Najdu si cestu a ty mi pomůžeš."

Nastalo dlouhé ticho. Bosch už byl téměř v budově.

„Harry, musíš mi slíbit, že ji vysvobodíš."

„Vysvobodím, Eleanor," odpověděl bez váhání. „To ti slibuju. Vrátím nám ji zpátky."

Vstoupil do vestibulu a odhrnul si sako, aby na elegantní nové recepci viděli jeho odznak na opasku.

„Musím teď do výtahu," řekl exmanželce. „Zřejmě ztratím signál."

„Dobře, Harry."

Bosch se však před výklenkem zastavil.

„Něco mě napadlo," řekl. „Nejmenovala se jedna z těch kamarádek, se kterými jsi mluvila, On?"

„On?"

„Jo, O-N. Maddie mi říkala, že se takhle jmenuje jedna z jejích kamarádek, se kterými chodí do nákupního centra."

„Kdy to bylo?"

„Myslíš, kdy mi to říkala? Je to jen pár dní. U vás to byl čtvrtek. Ve čtvrtek ráno, když šla do školy. Mluvil jsem s ní a probral s ní to kouření, jak ses mi zmiňovala. A ona..."

Eleanor ho přerušila tím, že vydala znechucený zvuk.

„Co je?" zeptal se Bosch.

„Tak proto se ke mně v poslední době chovala jako k onuci," řekla. „Prozradils mě."

„Ne, tak to nebylo. Poslal jsem jí fotku, o které jsem věděl, že ji přiměje, aby mi zavolala, a že se budeme bavit o kouření. Zabralo to. A když jsem jí pak řekl, ať radši nekouří, zmínila se o On. Její starší bratr prý někdy chodí do nákupního centra s nimi, aby ji hlídal, a on kouří - myslím ,on' jako její starší bratr."

„Neznám žádnou její kamarádku jménem ,On' ani jejího bratra. Myslím, že to jen dokazuje, jak je mi vlastní dcera vzdálená."

„Poslyš, Eleanor, v takovou chvíli budeme oba zpochybňovat všechno, co jsme jí kdy udělali nebo řekli. Jenže takové věci odvádějí naši pozornost od toho, na co se teď musíme soustředit. Chápeš? Nenech se rozptylovat tím, co jsi udělala nebo neudělala. Soustřeďme se na to, abysme ji získali zpátky."

„Dobře. Spojím se ještě jednou s jejími kamarádkami, které znám, a zjistím něco o On a jejím bratrovi."

„Hlavně zjisti, jestli její bratr není napojený na triádu."

„Zkusím to."

„Už musím končit, ale mám ještě jednu otázku. Zjistila jsi něco o té druhé věci?"

Bosch pokynul dvěma detektivům, kteří kolem něj kráčeli k výtahu. Byli z oddělení otevřených nevyřešených případů, na kterém kdysi pracoval i on, a podle výrazu ve tváři netušili, co se děje. Bosch si pomyslel, že je to dobře. Gandle zatím zřejmě držel celou věc pod pokličkou.

„Myslíš tu zbraň," zeptala se Eleanor.

„Jo, tu."

„Harry, tady se ještě ani nerozednilo. Začnu na tom pracovat, až kvůli tomu nebudu muset tahat lidi z postele."

„Jasně, dobře."

„Ale pokud jde o On, začnu lidi obvolávat hned."

„Fajn. Zavoláme si, jestli něco zjistíme."

„Ahoj, Harry."

Bosch zaklapl telefon a zamířil do výklenku. Detektivové mezitím odjeli a on si přivolal vedlejší výtah. Cestou nahoru se podíval na telefon ve své ruce a vzpomněl si, že v Hongkongu je ještě tma. Na videozprávě, která mu přišla, však bylo denní světlo. To znamenalo, že jeho dceru mohli unést už před plnými dvanácti hodinami.

Žádný druhý vzkaz zatím nepřišel. Bosch znovu vytočil dceřino číslo a okamžitě se mu sepnula hlasová schránka. Ukončil spojení a strčil si telefon do kapsy.

„Je živá," zadrmolil sám pro sebe. „Je živá."

Podařilo se mu dojít do své kukaně v místnosti detektivů, aniž na sebe upoutal pozornost. Po Ferrasovi a Chuovi tu nebylo ani vidu, ani slechu. Bosch vytáhl že zásuvky diář a nalistoval na stránku s leteckými spoji z Los Angeles do Hongkongu. Věděl, že si může vybrat mnoho různých leteckých společností, ale s dobou startu a příletu toho moc nenadělá. Všechny spoje startovaly mezi jedenáctou večer a jednou ráno a v Hongkongu přistávaly v neděli časně ráno. Vzhledem k více než čtrnáctihodinovému cestování a patnáctihodinovému časovému posunu se během letu vypařila celá sobota.

Jako první zavolal Bosch na Cathay Pacific a podařilo se mu rezervovat místo u okna u prvního volného spoje. V Hongkongu mělo letadlo přistát v neděli v 5:25 ráno.

„Harry?"

Bosch se otočil na židli a viděl, že před jeho kukaní stojí Gandle. Kývl na něj, ať počká, dokončil hovor, zapsal si kód své letenky a zavěsil.

„Kde jsou všichni, poručíku?"

„Ferras je ještě u soudu a Chu oficiálně zatýká Changa."

„Z čeho ho obviňuje?"

„Z vraždy, tak jak jsme plánovali. Ale zatím nemáme nic, čím bychom to zdůvodnili."

„ A co pokus o opuštění země?"

„Ten tam taky přihodil."

Bosch se podíval na hodiny na zdi nad vývěskami. Bylo půl třetí. Vzhledem k obvinění z vraždy a pokusu o opuštění země bylo zřejmé, že Changova kauce bude automaticky stanovena na dva miliony dolarů. Bosch věděl, že je už příliš pozdě na to, aby advokát stihl dostat Changa před obžalovací soud, kdy by mohl požádat o snížení kauce nebo napadnout obvinění s poukazem na nedostatek důkazů. A protože soudy o víkendu nepracovaly, bylo rovněž nepravděpodobné, že se Chang dostane z vazby, aniž za něj někdo složí dva miliony dolarů v hotovosti. Zástava za kauci se nedala ověřit dříve než v pondělí. To vše dohromady znamenalo, že vyšetřovatelé mají čas do pondělního rána, aby dali dohromady důkazy, které opodstatní obvinění z vraždy.

„Jak Ferras dopadl?"

„Nevím. Pořád je u soudu a neozval se. Otázka zní, jak si vedeš ty. Dívali se na to video na vědeckém?"

„Právě na něm dělá Barbara Starkeyová. Už z něj vytáhla tohle."

Bosch vytáhl z kapsy saka fotografii okna a rozložil ji. Vysvětlil Gandleovi, co to podle něj znamená a že je to prozatím jediná stopa.

„Vyrozuměl jsem, že si rezervuješ letenku. Kdy odlétáš?"

„Dneska v noci. Dorazím tam v neděli časně ráno."

„Takže ztratíš celý den?"

„Jo, ale při návratu ho zase získám zpátky. Mám celou neděli na to, abych ji našel. V pondělí ráno odletím zpátky a v pondělí ráno přistanu v L. A. Pak půjdeme na státní zastupitelství a předáme jim materiály k Changovi. Stihne se to, poručíku."

„Podívej, Harry, s jedním dnem si nelam hlavu. A s případem taky ne. Prostě tam zajed a najdi ji. Zůstaň tam tak dlouho, jak bude třeba. O případ se postaráme my."

„Jasně."

„A co policie? Už jim tvoje bývalá žena volala?"

„Zkoušela to. Ale nejevili zájem."

„Cože? Poslal jsi jim to video?"

„Ještě ne. Ale ona jim o něm řekla a oni to nehodlali řešit."

Gandle si založil ruce v bok. Dělal to tak vždycky, když ho něco štvalo nebo když potřeboval dát najevo svou autoritu.

„Harry, co se tady děje?"

„Tamní policie si myslí, že je to uprchlice a že bychom měli počkat, jestli se neobjeví sama. A mně to ani nevadí, protože nechci, aby se do toho policie míchala. Zatím ne."

„Hele, vždyť se tam musí triádám věnovat celá oddělení. Tvoje bejvalka zřejmě narazila na nějakého kreténa na recepci. Ty potřebuješ někoho, kdo se v těchhle věcech vyzná, a oni tam takové lidi mají."

Bosch přikývl, jako by už tohle všechno věděl.

„Já nepochybuju o tom, že tam mají experty, šéfe. Jenže triády přežívají už přes tři sta let. Dokonce vzkvétají. A to by nikdy nemohly, kdyby neměly konexe v místních policejních složkách. Kdyby šlo o jednu z tvých dcer, taky bys volal hromadě lidí, kterým nemůžeš věřit, anebo bys to řešil sám?"

Bosch věděl, že Gandle má dvě dcery. Obě byly starší než Maddie. Jedna studovala na Univerzitě Johnse Hopkinse na východním pobřeží a poručík se o ni celou dobu strachoval.

„Rozumím ti, Harry."

Bosch ukázal na snímek.

„Chci jenom neděli. Vím zhruba, kde ji zadržují - zajedu tam a dostanu ji zpátky. A jestli ji nenajdu, zavolám v pondělí ráno na policii. Promluvím si s jejich experty na triády a klidně se obrátím i na tamní pobočku FBI. Udělám všechno, co je třeba, ale v neděli ji chci hledat sám."

Gandle přikývl a sklopil oči do země. Zdálo se, že chce ještě něco říct.

„Co je?" zeptal se ho Harry. „Nech mě hádat: Chang na mě podává stížnost za to, že jsem se ho pokusil uškrtit. Což je legrační, protože jsem jich nakonec schytal víc, než jsem mu jich rozdal. Ten hajzl je silný."

„Ne, ne, v tom problém není. Chang pořád ani necekne. O to nejde."

„Tak o co teda jde?"

Gandle kývl a vzal si od Bosche snímek.

„Totiž, chtěl jsem ti říct, že kdyby ti to v neděli nevyšlo, můžeš mi zavolat. Na hajzlech tohoto druhu je typické, že nikdy nezačnou sekat dobrotu. Chápeš, dají si chvíli pohov a zase něco provedou. Můžem ho dopadnout kdykoliv později."

Poručík Gandle Boschovi sděloval, že je ochoten Changa pustit, pokud tím zajistí bezpečné propuštění Harryho dcery. Kdyby policie v pondělí informovala státní zastupitelství, že nepředloží důkazy na podporu Changova obvinění z vraždy, byl by zadržený vzápětí propuštěn.

„Jsi dobrej chlap, poručíku."

„Samozřejmě jsem nic takového nahlas neřekl."

„Určitě to nebude potřeba, ale vážím si toho, co jsi právě neřekl. Kromě toho je smutným faktem, že v pondělí možná budeme toho chlapa muset pustit tak jako tak. Ledaže něco nevypátráme o víkendu nebo při těch prohlídkách."

Bosch si vzpomněl, že má přinést Teri Soppové kopii Changovy otiskové karty, aby ji měla po ruce, kdyby se během zkoušky elektrostatického zdokonalení na nábojnici vytažené z těla Johna Li podařilo něco objevit. Poprosil Gandlea, ať dohlédne na to, aby Ferras nebo Chu otiskovou kartu doručili Teri Soppové, a poručík řekl, že si to vezme na starost. Vrátil Boschovi snímek z videosouboru a řekl mu, co mu říkal vždy: aby zůstal v kontaktu. Nato se vrátil do kanceláře.

Bosch položil snímek na stůl a nasadil si brýle na čtení. Vytáhl ze zásuvky lupu a začal bedlivě zkoumat každý centimetr čtvereční snímku - hledal na něm něco, čeho si předtím nevšiml a co by mu mohlo pomoci. Když ani po deseti minutách nic nového neobjevil, zazvonil mu mobilní telefon. Byl to Ferras, který zatím nevěděl, že Boschovi unesli dceru.

„Mám to, Harry. Dostali jsme povolení k prohlídce telefonu, kufru i auta."

„Jsi skvělý spisovatel, Ignacio. Pořád máš čisté konto."

Byla to pravda. Za tři roky, co spolu pracovali, Ferras ještě nikdy nenapsal žádost o povolení k prohlídce, kterou by soudce zamítl jako neopodstatněnou. Ulice mu možná naháněla strach, ale soudů se rozhodně nebál. Vždy jako by věděl, co má do příslušné žádosti vložit, a co vynechat.

„Díky, Harry."

„Už jsi tam skončil?"

„Jo, už se vracím."

„Co kdyby ses cestou zastavil v polgáru a rovnou to vyřídil? Já tu mám ten telefon a kufr, takže se do toho dám. A Chu zatýká Changa."

Ferras zaváhal. Návštěva oficiální policejní garáže a prohlídka Changova automobilu se neslučovala s jeho fixací na místnost detektivů.

„Eh, Harry? Nemohl bych radši prohlídnout ten telefon? Vždyť ty sis první multifunkční přístroj koupil teprve před měsícem."

„Myslím, že to zvládnu."

„Víš to jistě?"

„Jo, vím to jistě. A navíc ho mám přímo před sebou. Zajed do té garáže. A řekni jim, ať zkontrolují výplně dveří a vzduchový filtr. Kdysi jsem taky míval mustanga. Pětačtyřicítka se do filtru vejde."

Zájmenem jim měl Bosch na mysli zaměstnance policejní garáže. To oni měli rozebrat Changovo auto do šroubku - Ferras měl na prohlídku pouze dohlížet.

„Provedu," řekl Ferras.

„Fajn," odpověděl Bosch. „Zavolej mi, jestli narazíte na zlato."

Zaklapl telefon. Zatím neviděl potřebu říkat Ferrasovi o osudu své dcery. Parťák měl tři malé děti a připomínka, jak je zranitelný, by mu neprospěla - tím méně v době, kdy od něj Bosch potřeboval, aby odváděl perfektní práci.

Odsunul se od stolu a vytočil se na židli k Changově velkému kufru, který ležel na podlaze u zdi za kukaní. „Narazit na zlato" znamenalo najít v majetku zadrženého vražednou zbraň. Bosch věděl, že Chang měl namířeno do letadla, takže v kufru žádné zlato nebude. Pokud měl stále v držení pistoli, která zabila Johna Li, bylo pravděpodobné, že se najde v jeho autě nebo v jeho bytě. Anebo dávno zmizela.

I tak ovšem mohl kufr skrývat drahocenné informace a usvědčující důkazy - například kapku krve oběti na manžetě košile. Nedalo se vyloučit, že se na ně usměje štěstí. Bosch se však nakonec otočil zpátky ke stolu, neboť se rozhodl, že si nejprve prohlédne mobilní telefon. Hodlal v něm najít zlato jiného druhu. Digitální zlato. 

21

Boschovi trvalo necelých pět minut, než dospěl k závěru, že mobilní telefon Bo-Jing Changa nebude pro vyšetřování příliš velkým přínosem. Protokol hovorů sice našel snadno, ale seznam obsahoval jen dvě volání na bezplatné linky a jeden příchozí hovor. Všechna tři spojení se uskutečnila dnes ráno. Žádné jiné informace nabídka neobsahovala. Telefon měl vymazanou historii.

Někdo kdysi Boschovi řekl, že digitální paměť je věčná. Věděl, že kompletní kriminalistická analýza telefonu by dost možná rekonstruovala vymazaná data, ale pro bezprostřední účely byl přístroj bezcenný. Bosch vytočil bezplatné linky a zjistil, že jedna patří půjčovně automobilů Hertz a druhá letecké společnosti Cathay Pacific. Chang si zřejmě rezervoval automobil, kterým chtěl odjet ze Seattlu do Vancouveru, a poté letenku z Vancouveru do Hongkongu. Bosch ověřil také číslo uvedené v seznamu příchozích volání a zjistil, že jde o společnost Tsing Motors, kde Chang pracoval. Nedalo se zjistit, čeho se hovor týkal, ale číslo samotné nevnášelo do případu žádné nové důkazy ani informace.

Bosch předpokládal, že mu telefon poskytne nejen nové usvědčující informace proti Changovi, ale možná mu i prozradí, kam přesně měl zadržený v Hongkongu namířeno, a kde by se v důsledku toho mohla nacházet Madeline. Cítil proto nesmírné zklamání a musel se přemáhat, aby se přes ně dokázal přenést a soustředit se na další věci. Vložil telefon zpět do důkazního sáčku a udělal si na stole místo, aby na něj mohl položit kufr.

Když ho zvedal, odhadl jeho hmotnost nejméně na třicet kilogramů. Položil ho na stůl, vytáhl nůžky a přestřihl důkazní pásku, kterou Chu přelepil přes zip. Přitom zjistil, že zip je zajištěn malým visacím zámkem. Vytáhl sadu paklíčů a za necelých třicet vteřin laciný zámeček otevřel. Nato kufr otevřel a opřel víko o stěnu kukaně.

Changův kufr byl rozdělen na dvě stejné poloviny. Bosch začal na levé straně: odepnul dva diagonální popruhy, které držely obsah, a postupně vytáhl a prozkoumal všechny svršky. Ohledané věci pokládal na polici nad svým stolem, kam po přestěhování do nové budovy ještě nestihl nic umístit.

Vypadalo to, že Chang jednoduše naházel do kufru všechny svoje věci. Šaty nebyly poskládané, aby se daly po příletu použít, nýbrž zmuchlané do uzlíčků a napěchované dovnitř. Uprostřed každého uzlíčku se nacházela nějaká cennost nebo jiný osobní předmět. V jednom uzlíčku našel Bosch hodinky, ve druhém starožitné dětské chrastítko. Poslední uzlíček ukrýval malý bambusový rámeček s vybledlou fotografií ženy. Changova matka, předpokládal Bosch.

Prohledal teprve polovinu kufru a už mu bylo jasné, že se Chang nehodlal do Los Angeles vrátit.

Pravá strana kufru byla zajištěna chlopní, kterou Bosch rozepnul a překlopil na druhou polovinu. Ležely zde další uzlíčky svršků, ale také boty a malá toaletní taška na zip. Bosch nejprve prohledal uzlíčky, v nichž nenašel nic neobvyklého. V prvním byla zabalena malá nefritová soška Buddhy s připevněnou miskou na pálení kadidla nebo na oběti; druhý uzlíček obsahoval nůž v pochvě.

Jednalo se o ozdobnou zbraň s čepelí dlouhou pouhých dvanáct centimetrů a vyřezávanou slonovinovou rukojetí. Na rukojeti byla vyobrazena jednostranná bitva, v níž bojovníci vyzbrojení noži, luky a sekerami vraždili neozbrojené muže, kteří se místo boje modlili. Bosch předpokládal, že je to masakr mnichů v chrámu Šaolin, který stál na počátku vzniku triád. Tvar nože silně připomínal tetování na vnitřní straně Changovy paže.

Nůž představoval zajímavý nález a možný důkaz Changova členství v triádě Statečný nůž, ale sám o sobě Changa z žádného trestného činu neusvědčoval. Bosch ho položil na polici k dalším věcem a hledal dál.

Zanedlouho byl kufr prázdný. Bosch prohmatal výstelku, aby se ujistil, že se pod ní nic dalšího neukrývá, a když nic nenašel, zvedl kufr v naději, že bude nápadně těžký. Kufr však vážil přiměřeně a Bosch měl jistotu, že mu nic neuniklo.

Úplně nakonec si prohlédl dva páry bot, které si Chang na cestu sbalil. Při vytahování se Bosch na každou botu zběžně podíval, ale pak ji odložil. Věděl, že bota se dá důkladně ohledat jedině tak, že se roztrhne. Harry to obvykle nedělal rád, protože to znamenalo, že se bota zničí, a on nerad bral komukoliv obuv bez ohledu na to, jestli to byl podezřelý. Tentokrát mu to však bylo jedno.

Prvním párem, na který se zaměřil, byly pracovní boty, jichž si na Changovi všiml včera. Byly staré a sešlapané, ale Bosch poznal, že je Chang nosil rád. Měly totiž nové tkaničky a kožený svršek nesl viditelné známky opakovaného promazávání. Bosch vypletl tkaničky, aby mohl co nejvíce vytáhnout jazyk a podívat se dovnitř. Sebral nůžky a odchlípl stélku, aby se podíval, zda podpatek neobsahuje tajnou skrýš. V první botě nic nebylo, ale ve druhé našel mezi dvěma vrstvami stélky vizitku.

Cítil nával adrenalinu, když odkládal botu, aby si vizitku prohlédl. Konečně něco našel.

Byla to oboustranná vizitka. Jedna strana byla psaná čínsky a druhá anglicky. Bosch si pochopitelně přečetl anglickou stranu.

JIMMY FONG

MANAŽER DEPA

TAXISLUŽBA CAUSEWAY

Následovala adresa v hongkongském Causeway Bay a dvě telefonní čísla. Bosch se poprvé od začátku prohlídky kufru posadil a dál si vizitku prohlížel. Přemýšlel, co vlastně objevil - pokud vůbec něco. Čtvrť Causeway Bay se rozprostírala nedaleko od Happy Valley a nákupního centra, z něhož byla jeho dcera s největší pravděpodobností unesena. Skutečnost, že se vizitka manažera taxislužby ukrývala v Changově pracovní botě, navíc Bosche nutila klást si otázku proč.

Obrátil vizitku a prohlédl si čínskou stranu. Také zde byly tři řádky textu a v rohu adresa s telefonními čísly. Zdálo se, že vizitka je z obou stran stejná.

Bosch si ji okopíroval a originál vložil do důkazní obálky, aby si ho mohl prohlédnout Chu. Nato se přesunul ke druhému páru bot. Když za dvacet minut skončil, nic dalšího neměl. Vizitka mu stále vrtala hlavou, ale jinak byl z absence dalších stop zklamán. Naskládal všechny věci zpátky do kufru tak, aby co nejvíce odpovídaly původnímu stavu, zavřel kufr a zatáhl zip.

Postavil kufr zpátky na podlahu a zavolal parťákovi. Toužil vědět, zda ohledání Changova auta dopadlo lépe než prohlídka telefonu a kufru.

„Jsme teprve v polovině," oznámil mu Ferras. „Začali kufrem."

„A našli něco?"

„Zatím ne."

Bosch cítil, jak se jeho naděje začíná rozplývat. Pomalu se smiřoval s myšlenkou, že Chang z toho všeho vyjde čistý. Což znamenalo, že ho v pondělí budou muset propustit na svobodu.

„Dostals něco z toho telefonu?" zeptal se Ferras.

„Ne, nic. Paměť je vymazaná. A v kufru toho taky moc není."

„Do prdele."

„Tak nějak."

„No, ale jak jsem říkal, k vnitřku auta jsme se zatím nedostali. Máme jen kufr. Taky prohlídneme ty výplně dveří a vzduchový filtr."

„Fajn. Tak se mi pak ozvi."

Bosch ukončil hovor a okamžitě zatelefonoval Chuovi.

„Ještě ho zatýkáš?"

„Ne, s tím jsem skončil už před půlhodinou. Jsem teď na soudě - čekám na soudkyni Champagneovou, ať mi podepíše zetdépéčko."

Po zatčení osoby podezřelé z vraždy musel soudce podepsat protokol o zadržení na základě důvodných příčin, který obsahoval zatýkací zprávu a vyjmenovával důkazy, na jejichž základě byl podezřelý zatčen. Laťka pro uznání důvodných příčin se nacházela mnohem výše než požadavek zaprotokolovat obvinění, takže podepsání „zetdépéčka" byl obvykle formální úkon. Chu nicméně udělal dobře, když se obrátil na tutéž soudkyni, která podepisovala povolení k prohlídce.

„Prima. Taky jsem na to myslel."

„Už je to zařízeno. Co vlastně děláš, Harry? Jak to vypadá s tvou dcerou?"

„Pořád se pohřešuje."

„To je mi líto. Můžu ti nějak pomoct?"

„Můžeš mi říct, jak probíhalo zatýkání."

Chuovi chvíli trvalo, než se přeorientoval z únosu Boschovy dcery na Changovo zatýkání v losangeleské městské věznici.

„Vlastně nemám, co bych k tomu řekl. Ten chlap neřekl ani slovo. Párkrát něco zabručel a to bylo všechno. Šoupli ho na nejpřísnější režim a doufejme, že tam do pondělka zůstane."

„Ted už nikam neodejde. Volal právníkovi?"

„Přístup k telefonu mu umožnili až uvnitř. Takže to nevím jistě, ale předpokládám, že ano."

„Dobře."

Bosch svými dotazy nic konkrétního nesledoval - hledal cokoliv, co by mu mohlo ukázat směr a rozproudilo v něm adrenalin.

„Ta povolení k prohlídce jsme získali," řekl. „Jenže v telefonu nic nebylo a ten kufr nám taky moc nepomůže. Ale v jedné botě měl ukrytou vizitku. Z jedné strany je anglicky a z druhé čínsky. Chci vědět, jestli se obě strany shodují. Vím, že ty čínsky nečteš, ale kdybych to odfaxoval na OAG, řekl bys někomu, ať se na to podívá?"

„Jo, Harry, ale udělej to hned. Nejspíš už tam všichni končí."

Bosch se podíval na hodinky. Byl pátek, půl páté odpoledne. Místnosti detektivů po celém městě se měnily v jeskyně duchů.

„Hned jdu na to. Zavolej tam a řekni, co jim posílám."

Zaklapl telefon a odešel do kopycentra na protější straně místnosti detektivů.

Půl páté. Za šest hodin musel být Bosch na letišti. Věděl, že jakmile nastoupí do letadla, vyšetřování se zadrhne. Během více než čtrnácti hodin, které stráví ve vzduchu, se drama jeho dcery i případ Johna Li budou vyvíjet dál, aniž do nich on bude moci zasáhnout. Stane se vesmírným cestovatelem z vědecko-fantastických filmů, který tráví dlouhou cestu z kosmické mise v hibernaci.

Věděl, že nemůže do letadla nasednout s prázdnýma rukama. Do odletu musel zaznamenat alespoň nějaký průlom.

Odfaxoval vizitku na Oddělení asijských gangů a vrátil se do své kukaně. Na stole ležel jeho telefon a on si všiml, že má zmeškaný hovor od Eleanor. Žádný vzkaz mu nenechala, ale on jí přesto zavolal zpátky.

„Zjistilas něco?" zeptal se.

„Absolvovala jsem velmi dlouhé rozhovory se dvěma Maddiinými kamarádkami. Tentokrát už se mnou mluvily."

„S On?"

„Ne, s On ne. Neznám její celé jméno a nemám na ni číslo. A ostatní holky ho taky nemají."

„A co ti řekly?"

„Že On a její bratr nejsou ze školy. Scházeli se s nimi v nákupním centru, ale vůbec nejsou z Happy Valley."

„Vědí, odkud se tam vzali?"

„Ne, ale vědí, že nejsou místní. Maddie se prý s On velmi sblížila, takže se do hry dostal i její bratr. Tohle všechno se událo zhruba v posledním měsíci. Vlastně od chvíle, kdy se vrátila z návštěvy u tebe. Obě dívky mi prozradily, že se od nich začala trochu distancovat."

„Jak se ten bratr jmenuje?"

„Zjistila jsem jen jméno Chick. On jim ho představila jako Chicka, ale stejně jako v jejím případě se dívky nikdy nedozvěděly jeho příjmení."

„To nám moc nepomůže. Máš něco dalšího?"

„No, potvrdily mi, co ti říkala Maddie - že Chick byl kuřák. Prý působil dojmem drsňáka. Má tetování a náramky a podle mě..., podle mě je tak trochu přitahovala jeho nebezpečnost."

„Je, anebo Madii?"

„Hlavně Maddii."

„Mohla Maddie podle nich odejít v pátek po škole s ním?"

„Takhle naplno mi to neřekly, ale jinak ano, myslím, že se mi to snažily sdělit."

„Ptala ses jich, jestli Chick někdy mluvil o své spřízněnosti s triádou?"

„Ptala jsem se a ony mi řekly, že to nikdy nepřišlo na přetřes. Vlastně ani nemohlo."

„Proč ne?"

„Protože se tady o těchto věcech nemluví. Triády jsou anonymní. Jsou všude, ale anonymní."

„Dobře."

„Víš, ještě jsi mi neřekl, co se vlastně podle tebe děje. Já nejsem hloupá. Vím, o co se snažíš. Snažíš se mě neznepokojovat fakty, ale já myslím, že je potřebuju znát, Harry."

„Dobře."

Bosch věděl, že Eleanor má pravdu. Pokud od ní vyžadoval maximální úsilí, musela vědět totéž, co on.

„Pracuji na vraždě jednoho Číňana, kterému patřila prodejna alkoholu v jižním Los Angeles. Pravidelně platil triádě za ochranu. Byl zavražděn ve stejný den v týdnu a ve stejnou hodinu, v jakých vždy prováděl týdenní platby. To nás přivedlo k jistému Bo-Jing Changovi, výběrčímu z triády. Potíž je v tom, že nic dalšího nemáme. Žádné důkazy, které by ho přímo spojovaly s vraždou. Nicméně jsme dnes museli Changa zatknout, protože se chystal sednout na letadlo a odletět ze země. Neměli jsme na vybranou. Takže teď v podstatě máme víkend na to, abychom nashromáždili dostatek důkazů na podporu našeho obvinění, jinak ho budeme muset pustit, on nastoupí do letadla a my už ho nikdy neuvidíme."

„A jak to souvisí s naší dcerou?"

„Musím pracovat s lidmi, které neznám, Eleanor. S naším Oddělením asijských gangů a s policií v Monterey Parku. Někdo odtamtud prozradil bud přímo Changovi, anebo triádě, že po Changovi jdeme. Proto se Chang pokusil uprchnout. A stejní lidé si mohli obstarat informace o mně a zaměřit se na Madeline jako na způsob, jak mě zasáhnout na citlivém místě a poslat mi vzkaz, že do toho nemám strkat nos. Taky mi volali. Někdo mi řekl, že když nedám od Changa ruce pryč, ponesu následky. Ale nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že tím následkem bude.

„Maddie," doplnila jeho myšlenku Eleanor.

Následovalo dlouhé ticho a Bosch předpokládal, že se jeho bývalá manželka snaží ovládnout emoce - že ho na jedné straně nenávidí, ale na druhé straně na něj spoléhá, že jejich dceru zachrání.

„Eleanor?" zeptal se nakonec.

„Co je?"

Její hlas byl přiškrcený, ale zároveň plný temného vzteku.

„Řekly ti Maddiiny kamarádky, jak starý ten Chick je?"

„Obě tvrdily, že mu je nejmíň sedmnáct. Řekly mi, že má auto. Mluvila jsem s nimi jednotlivě a obě mi nezávisle na sobě sdělily totéž. Myslím, že mi řekly všechno, co vědí."

Bosch neodpověděl. Přemýšlel.

„To nákupní centrum se za pár hodin otevírá," pokračovala Eleanor. „Mám v plánu tam zajít s Maddiinými fotkami."

„To je dobrý nápad. Možná tam mají videokamery. A jestli Chick dělal v minulosti problémy, mohla by o něm mít ostraha záznam."

„Tohle všechno mě napadlo."

„Promiň, já vím."

„A co na to všechno říká váš podezřelý?"

„Náš podezřelý nemluví. Kromě toho jsem právě dokončil prohlídku jeho kufru a telefonu a taky mu prohledáváme auto. Zatím jsme nic nenašli."

„A co jeho bydliště?"

„Na povolení k prohlídce toho máme zatím příliš málo."

Poslední věta zůstala viset ve vzduchu. Oba věděli, že když se jim pohřešuje dcera, nebude se Bosch zaobírat právními formalitami typu soudního povolení k prohlídce.

„Asi už bych se měl vrátit k práci. Za šest hodin musím být na letišti."

„Dobře."

„Ozvu se ti, jen co.

„Harry?"

„Copak?"

„Jsem tak rozrušená, že nevím, co říct."

„Já to chápu, Eleanor."

„Jestli se nám vrátí, možná už ji nikdy neuvidíš. Chtěla jsem, abys to věděl."

Bosch se odmlčel. Věděl, že Eleanor má na svou zlost i všechno ostatní právo. Vztek by mohl její úsilí znásobit.

„Žádné jestli" řekl nakonec. „Přivedu ji zpátky."

Čekal na Eleanořinu reakci, ale dočkal se jen mlčení.

„Dobrá, Eleanor. Zavolám ti, až budu něco vědět."

Ukončil hovor, obrátil se k počítači, otevřel si Changovu zatykači fotografii a vytiskl ji na barevné tiskárně. Chtěl si ji vzít s sebou do Hongkongu.

Po chvíli se mu ozval Chu a sdělil mu, že má podepsané „zetdépéčko" a odchází ze soudu. Prý už také hovořil s detektivem z OAG, který přijal Boschův fax a potvrdil, že obě strany vizitky obsahují totožné informace. Vizitka patřila manažerovi depa jedné taxislužby se sídlem v Causeway Bay. Na první pohled vypadala naprosto neškodně, ale Boschovi stále vrtalo hlavou, proč ji Chang ukrýval v botě. Navíc ho znepokojovala skutečnost, že taxislužba sídlí velmi blízko místa, kde byla jeho dcera naposledy spatřena s kamarádkami. Na náhody Bosch nikdy nevěřil. A nehodlal s tím začínat ani teď.

Poděkoval Chuovi a zavěsil právě ve chvíli, kdy se poručík Gandle cestou ze sálu zastavil u jeho kukaně.

„Harry, pořád mám pocit, že tě nechávám na holičkách. Jak bych ti mohl pomoct?"

„Všechno, co jsme mohli udělat, už děláme."

Informoval Gandlea o výsledku prohlídek a absenci usvědčujících nálezů a oznámil mu, že ani o únoscích jeho dcery nebo místě, kde ji zadržují, se jim prozatím nepodařilo zjistit nic nového. Gandle se zatvářil kysele.

„Potřebujem průlom," poznamenal. „Opravdu potřebujem průlom."

„Děláme na tom."

„Kdy odlétáš?"

„Za šest hodin."

„Dobrá, moje čísla máš. Když budeš něco potřebovat, kdykoliv mi zavolej - ať je den nebo noc. Udělám, co bude v mých silách."

„Díky, šéfe."

„Chceš, abych tu zůstal s tebou?"

„Ne, to je v pořádku. Chtěl jsem se ještě zastavit v polgáru a poslat Ferrase domů, jestli bude chtít."

„Dobrá, Harry, ozvi se mi, až něco zjistíte."

„Provedu."

„Ty ji vysvobodíš. Já vím, že jo."

„Já to taky vím."

Gandle nejistě natáhl ruku a Bosch ji přijal. Od jejich seznámení před třemi lety to bylo pravděpodobně poprvé, co si podali ruce. Gandle odešel a Bosch se rozhlédl po místnosti detektivů. Zdálo se, že tu kromě něj nikdo další nezůstal.

Otočil se a zadíval se na kufr. Věděl, že ho bude muset odtáhnout do výtahu a sjet s ním do důkazního archivu. Také telefon bylo nutné zaevidovat jako důkazní předmět. A pak už hodlal odejít i on. Na rozdíl od ostatních ho však nečekal zahálčivý víkend doma s rodinou. Bosch plnil misi. A dokud ji nesplní, nic ho nemůže zastavit. Dokonce ani Eleanořina poslední hrozba. Dokonce ani fakt, že až svou dceru zachrání, možná už ji nikdy neuvidí.

22

Bosch počkal do setmění a pak se vloupal do Bo-Jing Changova bytu. Ten se nacházel v domě se společným vstupním vestibulem, z něhož se vcházelo i do sousedního apartmá. Boschovi to vyhovovalo, protože mu vestibul posloužil jako částečný úkryt, když planžetami a šperháky otevíral zámek a petlici. Během práce necítil žádné výčitky ani pochybnosti, že překračuje hranici. Prohlídky automobilu, kufru i telefonu skončily fiaskem a Bosch začínal být zoufalý. Nehledal v bytě důkazy, které by mu pomohly usvědčit Changa. Hledal cokoliv, co mu pomůže najít svou dceru. Ta už se pohřešovala více než dvanáct hodin a obyčejné vloupání nebo riziko ztráty živobytí a kariéry se Boschovi jevily jako malichernost proti tomu, co by musel ve svém nitru prožívat, kdyby dceru nedostal zpátky do bezpečí.

Když vyskočila poslední západka, otevřel Bosch dveře, rychle vklouzl do bytu a opět za sebou zavřel a zamkl. Prohlídka kufru mu prozradila, že Chang se už nehodlal do Los Angeles vracet. Pochyboval však, že se mu všechno vešlo do jednoho kufru. Určitě něco nechal v bytě - věci, které pro něj osobně neměly tak velký význam, ale pro Bosche mohly být cenné. Před odjezdem na letiště si Chang někde vytiskl palubní lístek. A protože ho Bosch s Chuem sledovali, věděl Bosch, že se Chang nikde jinde nezastavoval. Byl si proto jist, že v bytě najde počítač a tiskárnu.

Počkal třicet vteřin, až si jeho oči přivyknou na tmu, a teprve pak vyrazil od dveří. Jakmile se v přítmí zorientoval, přesunul se do obývacího pokoje, kde narazil do židle a téměř převrhl lampu, než se mu podařilo najít vypínač a rozsvítit. Rychle přešel k odhrnutým závěsům a neprodyšně je zatáhl.

Otočil se od okna a prohlédl si místnost. Byl to malý obývací pokoj kombinovaný s jídelnou, z něhož vedl otevřený průhled do kuchyně vzadu. Schodiště napravo vedlo do podkroví s ložnicí. Bosch v bytě na první pohled nespatřil žádný předmět osobní povahy. Žádný počítač ani tiskárnu. Pouze nábytek. Rychle prohlédl pokoj a přesunul se do kuchyně. Ani zde se nenacházelo nic osobního. Kuchyňské skříňky byly prázdné, nezůstala v nich ani obyčejná krabice s cereáliemi. Pod dřezem stál odpadkový koš, ale i ten byl prázdný a opatřený čistým igelitovým pytlem.

Bosch se vrátil do obývacího pokoje a zamířil ke schodišti. Na dolním konci byl vypínač se stmívačem, jímž se ovládalo stropní světlo v podkroví. Harry rozsvítil tlumené světlo, vrátil se k lampě v obývacím pokoji a zhasl ji.

Podkroví bylo zařízeno skrovně. Stála tu jen malá postel a prádelník. Pracovní stůl ani počítač tu nebyly. Bosch se rychle přesunul k prádelníku, otevřel všechny zásuvky a zjistil, že jsou prázdné. V koupelně stál prázdný odpadkový koš a na zdi visela prázdná koupelnová skříňka. Bosch zvedl kryt z nádržky toalety, ale ani tam se nic neskrývalo.

Někdo byt důkladně uklidil. Musel to udělat až poté, co Chang odjel a odvedl od bytu pozornost policistů. Bosch si vzpomněl na telefonát z firmy Tsing Motors, jehož záznam zůstal v Changově telefonu. Možná Chang Vincentu Tsingovi sdělil, že vzduch je čistý, a Tsing nechal byt vyklidit a uklidit.

S pocitem zklamání a zmaru, že to na něj dovedně sehráli, se Bosch rozhodl najít venku popelnici patřící tomuto bytovému komplexu a pokusit se v ní objevit odpadkové pytle vynesené z bytu. Nedalo se vyloučit, že Changovi kolegové z triády nemysleli úplně na všechno a nechali v popelnici jeho odpadky. Lístek se vzkazem nebo načmárané telefonní číslo by Boschovi pomohly.

Když byl na třetím schodu z podkroví, uslyšel, jak někdo vsouvá do zámku klíč. Rychle se otočil, vyšel zpátky do podkroví a ukryl se za podpůrný sloup.

Světla dole se rozsvítila a v bytě se okamžitě rozlehly čínské hlasy. Bosch, který stál zády ke sloupu, podle nich napočítal dva muže a jednu ženu. Jeden muž rozhovoru dominoval, a kdykoliv druzí dva Číňané promluvili, zdálo se, že se na něco ptají.

Bosch se přesunul k okraji sloupu a odvážil se vykouknout dolů. Viděl, jak dominantní muž ukazuje na nábytek. Nato otevřel dveře kumbálu pod schodištěm a rozmáchle mávl rukou. Bosch si uvědomil, že je to nejspíš realitní makléř, který představuje nemovitost zájemcům. Changův byt se už nabízel k pronájmu.

Pro Bosche to znamenalo, že se trojice Číňanů dříve či později vydá do podkroví. Podíval se na postel: tvořila ji holá matrace na pružinovém roštu zasazeném do rámu asi třicet centimetrů nad zemí. Harry dospěl k závěru, že je to jediné místo, kde se může ukrýt, aniž by musel být odhalen. Rychle si lehl na podlahu a vsoukal se pod postel, přičemž se hrudníkem otíral o spodní stranu roštu. Přesunul se doprostřed postele, čekal a podle polohy hlasů odhadoval, ve které části bytu se právě prohlídka nachází.

Zájemci nakonec opravdu vystoupali po schodech do podkroví. Bosch zadržoval dech, když se muž se ženou pohybovali po místnosti a z obou stran obcházeli postel. Čekal, že se někdo na postel posadí, ale k tomu naštěstí nedošlo.

Náhle ucítil v kapse vibraci a uvědomil si, že si nevypnul telefon. Muž nabízející byt naštěstí pokračoval ve výkladu - pravděpodobně vynášel apartmá do nebes a velebil jeho přednosti. Jeho hlas díky tomu překryl hluboké vibrování. Bosch rychle vsunul ruku do kapsy a vytáhl telefon, aby zjistil, jestli mu někdo nevolá z dceřina telefonu. V takovém případě by musel hovor bez ohledu na okolnosti přijmout.

Přitiskl telefon na rošt, aby viděl na displej. Volala mu Barbara Starkeyová z vědeckého a Bosch její volání odmítl. Tento telefonát mohl vyřídit později.

Když odklopil kryt telefonu, aby se podíval, kdo mu volá, automaticky tím aktivoval displej. Matné světlo ozářilo spodní stranu roštu a Bosch si všiml, že za jednou z dřevěných latí vězí zaklíněná zbraň.

Zadíval se na ni a cítil, jak se mu zrychluje tep. Rozhodl se však, že se jí nebude dotýkat, dokud opět nebude v bytě sám. Zaklapl telefon a čekal. Zanedlouho slyšel, jak návštěvníci sestupují po schodišti dolů. Podle zvuku si ještě jednou rychle prohlédli spodní patro a odešli.

Když Bosch zaslechl, jak se dveře zvenčí zamykají, vysoukal se zpod postele ven.

Čekal ještě několik okamžiků, aby měl jistotu, že zájemci s makléřem jsou nadobro pryč, a pak znovu rozsvítil stropní světlo. Vrátil se k posteli, sňal z roštu matraci a opřel ji o zadní stěnu podkroví. Zadíval se na zbraň, kterou dřevěný rám pořád držel na původním místě.

V přítmí ji stále pořádně neviděl, a tak znovu vytáhl telefon, odklopil displej a posvítil jím na zbraň jako baterkou.

„Sakra," ulevil si nahlas.

Hledal glocka, pistoli s obdélníkovým zápalníkem. Pod Changovou postelí se však ukrýval Smith & Wesson.

V bytě se nenacházelo nic, co by mu mohlo být užitečné. Bosch si uvědomil, že se znovu ocitl v bodě nula. Navíc mu v tu chvíli symbolicky začaly pípat hodinky. Bosch natáhl ruku a vypnul alarm. Odpoledne si ho nastavil, aby nezmeškal let. Znamenalo to, že je nejvyšší čas odjet na letiště.

Vrátil matraci na místo, zhasnul v podkroví světlo a v tichosti vyklouzl z bytu. Měl v plánu odjet nejdříve domů, vzít si pas a zamknout do trezoru pistoli. Do zahraničí nesměl zbraň vozit bez povolení cílové země - kterýžto proces by trval několik dní, ne-li týdnů. Žádné oblečení si balit nehodlal, protože nepředpokládal, že bude mít v Hongkongu čas se převlékat.

Z Monterey Parku odjel na silnici 10, odkud to chtěl vzít po stojedničce přes Hollywood domů. Cestou začal vymýšlet plán, jak navést policii na zbraň ukrytou v Changově bývalém bytě, když zatím k prohlídce tohoto místa neměli důvodnou příčinu. Přesto bylo zapotřebí, aby se zbraň našla a ohledala. Při vyšetřování vraždy Johna Li sice Boschovi k ničemu nebyla, ale to ještě neznamenalo, že s ní Chang konal dobré skutky a bohulibé aktivity. Bezpochyby ji používal při práci pro triádu a bylo velmi pravděpodobné, že nález zbraně přivede policii na nějakou stopu.

Když uháněl po dálnici 101 na sever kolem sportovního a kulturního centra, vzpomněl si na telefonát Barbary Starkeyové. Přehrál si vzkaz, který od ní měl, a slyšel, jak ho Starkeyová žádá, aby se jí co nejdříve ozval. Působilo to dojmem, že možná něco důležitého objevila. Bosch stiskl tlačítko a zavolal jí zpátky.

„Barbaro, tady Harry."

„Ano, Harry, doufala jsem, že se s tebou spojím, než odjedu domů."

„Domů jsi měla jet už zhruba před třema hodinama."

„Jo, ale říkala jsem ti, že se na to podívám."

„Díky, Barbaro. Hodně to pro mě znamená. Tak co jsi zjistila?"

„Pár věcí. Tak především tu mám fotku, která je ještě o něco ostřejší."

Bosch pocítil zklamání. Zdálo se, že Starkeyová neobjevila nic dalšího kromě toho, co už měl, a chtěla mu jen oznámit, že se jí podařilo zhotovit ostřejší snímek ze záběru s odrazem od okna pokoje, ve kterém byla jeho dcera zadržována. Bosch si již dříve všiml, že když mu někteří lidé prokážou laskavost, opakovaně mu to pak dávají najevo. V tomto případě se však rozhodl, že se spokojí s tím, co už má. Sjezd z dálnice kvůli jedné fotce by mu zabral příliš mnoho času. A on musel chytit letadlo.

„Ještě něco?" zeptal se. „Musím na letiště."

„Ano, mám tu pár dalších obrazových a zvukových identifikátorů, které by ti mohly pomoct," prohlásila Starkeyová.

Bosch rázem zbystřil pozornost.

„Jakých?"

„Předně tu mám něco, co by mohl být vlak nebo souprava metra. Za druhé jsem zachytila útržek konverzace, který se nevede v čínštině. A nakonec jsem objevila něco, co je podle mě tichá helikoptéra."

„Jak to myslíš tichá?"

„Tím myslím doslova tichá. Vidím v okně odraz prolétávající helikoptéry, jenže ji nedoprovází žádný zvuk."

Bosch zpočátku neodpověděl. Věděl totiž, o čem Starkeyová mluví. O vrtulnících Whisper Jet, v nichž se bohatí a mocní přesunují po Hongkongu. Viděl je tam na vlastní oči. Přeprava vrtulníkem nebyla zase taková vzácnost, ale Bosch věděl, že v každé hongkongské čtvrti existuje jen malý počet budov, na jejichž střeše je funkční heliport. Jedním z důvodů, proč si jeho bývalá manželka vybrala v Happy Valley jako bydliště právě tu budovu, ve které bydlela, byla skutečnost, že i ona měla na střeše přistávací plochu. Do kasina v Macau se tak Eleanor dostala za dvacet minut, zatímco kdyby musela jít pěšky do doku, přeplout ve člunu přístav a odtamtud si vzít do kasina taxíka nebo dojít po svých, trvalo by jí to dobré dvě hodiny.

„Za pět minut jsem tam, Barbaro," řekl Bosch.

Sjel z dálnice na Los Angeles Street a zamířil do Parker Center. Vzhledem k pozdní hodině si mohl v garáži za starým policejním ústředím vybrat z mnoha volných míst. Zaparkoval, rychle přešel přes ulici a vstoupil zadním vchodem do budovy. Výtah nechtěl celou věčnost přijet, a když Harry vešel do víceméně liduprázdné laboratoře oddělení vědeckého vyšetřování, uplynulo od jeho telefonátu se Starkeyovou plných sedm minut.

„Máš zpoždění," poznamenala Starkeyová.

„Promiň, díky, žes počkala."

„Jen ti to dávám sežrat. Vím, že máš honičku, takže se na to rovnou podívejme."

Ukázala na jeden monitor, který zobrazoval snímek okna z Maddiina videozáznamu. Byl to stejný snímek, který si Bosch před pár hodinami vytiskl. Starkeyová položila ruce na ovládací pult.

„Takže," řekla. „Sleduj horní část toho odrazu ve skle. Tohle jsme předtím neviděli - nebo neslyšeli."

Začala pomalu otáčet ovládacím kolečkem a posouvat záznam zpátky. V kalném odrazu ve skle spatřil Bosch něco, co předtím neviděl. Právě když se kamera začala přesouvat zpět na jeho dceru, přelétla přes horní část odrazu helikoptéra. Byl to malý černý stroj s nečitelným znakem na boku. Pohyboval se jako duch.

„A teď ti to pustím v reálném čase."

Posunula záznam zpátky až na místo, kde kamera zabírala Boschovu dceru a ta proti ní vykopávala nohu. Nato stiskla tlačítko a záznam se začal přehrávat v reálném čase. Kamera se na zlomek vteřiny přesunula k oknu a opět se vrátila. Bosch stihl zaregistrovat okno, ale nikoliv již odraz města, natožpak prolétávající vrtulník.

Byl to důležitý nález a Bosch z něj byl nadšen.

„Jde o to, Harry, že aby se ta helikoptéra objevila za oknem, musela letět hodně nízko."

„Takže bud startovala, nebo přistávala."

„Podle mě stoupala. Když se míhá za oknem, vypadá to, že se lehce zvedá. Pouhým okem není nic vidět, ale já to přesto změřila. Pokud vezmeme v úvahu, že pohyb zleva doprava se v odraze jeví jako pohyb zprava doleva, tak ta helikoptéra startovala z místa na opačné straně ulice, než stojí naše budova."

Bosch přikývl.

„A když se teď zaměřím na zvukovou stopu..."

Starkeyová se přesunula ke druhé obrazovce. Byl na ní audiograf zobrazující několik izolovaných zvukových toků, které technická z videozáznamu odseparovala.

„... a odstraním co nejvíce rušivých zvuků, dostanu tohle."

Přehrála stopu s téměř plochým audiografem. Bosch neslyšel prakticky nic kromě vzdáleného šumu dopravy rozsekaného do vln.

„To je víření vrtule," vysvětlila Starkeyová. „Samotnou helikoptéru neslyšíš, ale slyšíš narušení pozaďového šumu. Je to nějaký maskovaný vrtulník nebo něco takového."

Bosch přikývl. Posunuli se o krok blíže. Ted už věděl, že jeho dcera je zadržována v budově stojící poblíž některého z několika málo heliportů v Kowloonu.

„Pomůže ti to?" zeptala se Starkeyová.

„Na to vem jed."

„Fajn. A pak mám ještě tohle."

Přehrála další stopu, obsahující syčivý zvuk, který Boschovi připomínal chrlící se vodu. Zvuk začal z ticha, postupně zesílil a pak se rozplynul.

„Co to je? Voda?"

Starkeyová zavrtěla hlavou.

„Tohle je při maximálním zesílení," vysvětlila. „Musela jsem si s tím chvíli pohrát. Je to vzduch. Unikající vzduch. Řekla bych, že pochází ze vchodu do stanice metra nebo možná z průduchu, kterým se ze stanice vyvádí vzduch, když do ní přijede souprava. Moderní metra nejsou příliš hlučná. Ale když tunelem projíždí souprava, přesouvá se obrovské množství vzduchu."

„Jasně."

„Tvoje dcera je někde tady nahoře. Podle toho odrazu možná v jedenáctém, ve dvanáctém patře. Takže se ta audiostopa obtížně lokalizuje. Může to být v přízemí téhle budovy nebo i o blok dál. Těžko říct."

„I tak je to pomoc."

„A poslední věc je tohle."

Starkeyová přehrála první část videozáznamu, kde kamera zabírala Boschovu dceru a pouze ji sledovala. Zesílila hlasitost a odfiltrovala ostatní zvukové stopy. Bosch uslyšel tlumený dialog.

„Co to je?" zeptal se.

„Myslím, že by to mohlo být za dveřmi pokoje. Bohužel se mi to nepodařilo vyčistit líp. Struktura zvuku je tlumená, ale řekla bych, že to nezní jako čínština. To ovšem podle mě není to nejdůležitější."

„A co je tedy nejdůležitější?"

„Poslechni si to ještě jednou až do konce."

Starkeyová znovu přehrála záznam. Bosch upřeně hleděl na Maddiiny vyděšené oči a soustředil se na zvuk. Slyšel mužský hlas, který byl příliš tlumený, než aby se mu dalo rozumět nebo ho přeložit, a který podle všeho náhle zmlkl uprostřed věty.

„Někdo ho přerušil?"

„Nebo se možná zavřely dveře výtahu."

Bosch přikývl. Výtah se jevil jako pravděpodobnější vysvětlení, protože v hlase nebyl před přerušením patrný žádný stres.

Starkeyová ukázala na monitor.

„Takže až najdeš tu budovu, bude tenhle pokoj někde blízko výtahu."

Bosch se naposledy dlouze zadíval na oči své dcery.

„Děkuji ti, Barbaro."

Postavil se za ni a stiskl jí ramena.

„Jasně, Harry."

„Už musím jet."

„Říkals, že jedeš na letiště. Znamená to, že odlétáš do Hongkongu?"

„Přesně tak."

„Tak hodně štěstí, Harry. Přived dceru zpátky."

„Přesně to mám v plánu."

Bosch se rychle vrátil do auta a uháněl zpátky na dálnici. Odpolední špička už řídla, a tak se mu podařilo v dobrém čase projet přes Hollywood do Cahuenga Pass a odtud domů. Pomalu se začal přeorientovávat na Hongkong. Již brzy nechá Los Angeles a všechny věci s ním spojené za sebou a vymění je za Hongkong. Vypátrá svou dceru a vrátí ji domů. Anebo zemře ve snaze ji vypátrat.

Harry Bosch byl celý život přesvědčen, že plní misi. A aby tuto misi mohl naplnit, potřeboval být neprůstřelný. Potřeboval učinit sebe i svůj život nezranitelným, aby nikdy nemusel před ničím a před nikým uhýbat. To vše se změnilo v den, kdy poznal svou dceru, o níž do té doby nevěděl. V tom okamžiku pochopil, že je zachráněn, a zároveň ztracen. Že bude navždy spojen se světem způsobem, který zná jen otec. Že však zároveň bude ztracen, protože jeho dceru jednoho dne najdou temné síly, proti nimž stál. A bylo úplně jedno, jestli je dělí širý oceán. Věděl, že se to jednoho dne stane, že ji temnota vypátrá a využije k tomu, aby ho zasáhla na citlivém místě.

Ten den nastal dnes. 

DÍL DVĚ

DEVĚTATŘICETIHODINOVÝ DEN

23

Během letu nad Pacifikem spal Bosch pouze přerušovaně. Přestože strávil čtrnáct hodin ve vzduchu, přitisknutý na okénko vedle svého sedadla, nikdy se mu nepodařilo usnout na déle než patnáct či dvacet minut, než se do jeho snů vloudily myšlenky na dceru spolu s výčitkami svědomí za její trápení a opět ho probudily.

V průběhu dne se události vyvíjely tak rychle, že neměl čas připouštět si strach a výčitky nebo propadat sebemrskačství. Dokázal to všechno odsunout stranou, protože sledování cíle bylo důležitější než břemeno, které musel nést. Z letu Cathay Pacific 883 však neměl kam uniknout. Věděl, že potřebuje spát, aby byl odpočatý a připravený na den, který ho v Hongkongu čeká. V letadle se však ocitl v koutě a nemohl už své výčitky a obavy potlačovat. Obklopila ho hrůza. A tak většinu letu seděl ve tmě, pevně zatínal pěsti a upíral prázdný pohled před sebe, zatímco letadlo pádilo temnotou k místu, kde se ukrývala Madeline. Spánek byl za těchto okolností pomíjivý, ne-li přímo nemožný.

Protivítr nad Pacifikem byl slabší, než se předpokládalo, a tak letadlo získalo náskok a na letišti na ostrově Lantau přistálo už v 4:55. Bosch se hrubě prodral dopředu mezi pasažéry vytahujícími ze skříněk pod stropem příruční zavazadla. On sám měl s sebou jen malý batůžek s věcmi, které mu podle jeho názoru mohly pomoci vypátrat a zachránit dceru.

Když se dveře letadla otevřely, rychle vyrazil dopředu a zakrátko se dostal do čela všech spolupasažérů mířících na celní a imigrační oddělení. Cítil bodavý strach, když se blížil k prvnímu kontrolnímu místu - snímači teploty, který měl identifikovat osoby s horečkou. Bosch se potil. Nemohly se výčitky svědomí, které planuly v jeho nitru, projevit také navenek jako horečka? Nebude zastaven dříve, než vůbec stačí zahájit nejdůležitější misi svého života?

Prošel snímačem a díval se přitom na počítačovou obrazovku. Viděl, jak se obrazy pasažérů mění na monitoru v modré duchy. Žádné zlověstné rudé skvrny. Žádná horečka. Aspoň ne zatím.

U přepážky celního odbavení prolistoval inspektor jeho pas a všiml si vstupních a výstupních razítek z mnoha cest do Hongkongu, které Bosch v uplynulých šesti letech absolvoval. Poté se otočil k počítačovému monitoru a začal si ověřovat něco, co Bosch neviděl.

„Přijíždíte do Hongkongu pracovně, pane Boschi?" dotázal se. Dokázal přitom zkomolit i jedinou slabiku Harryho příjmení, takže to vyznělo jako Boč.

„Ne," odpověděl Harry. „Bydlí tu moje dcera a já ji jezdím docela často navštěvovat."

Inspektor si prohlédl batůžek, který měl Bosch přehozený přes rameno.

„Už jste si vyzvedl zavazadla?"

„Ne, mám jen tohle. Je to krátká cesta."

Inspektor přikývl a znovu se podíval na monitor. Bosch věděl, co bude následovat. Při každém jeho příletu do Hongkongu si imigrační inspektor všiml v databázi, že Bosch ve své zemi pracuje jako policejní důstojník, a automaticky ho zařadil do fronty na prohledání.

„Přivezl jste si služební zbraň?" dotázal se inspektor.

„Ne," odvětil Bosch unaveně. „Vím, že se to nesmí."

Inspektor cosi naťukal do počítače a podle očekávání poslal Bosche do vedlejší uličky k důkladnému prohledání zavazadla. Harry věděl, že ztratí dalších patnáct minut, ale zachoval klid. Díky brzkému příletu letadla měl stejně půl hodiny k dobru.

Druhý inspektor pečlivě prohledal obsah jeho batůžku a zvědavě se přitom díval na dalekohled a další neobvyklé předměty včetně obálky plné bankovek. Dovoz těchto věcí do země však nebyl ilegální. Když úředník skončil, požádal Bosche, aby prošel detektorem kovů, a propustil ho. Bosch zamířil do výstupní haly a spatřil přepážku směnárny, která byla navzdory brzké hodině otevřená. Přistoupil k ní, znovu vytáhl z batůžku obálku a sdělil směnárnici, že si přeje vyměnit pět tisíc amerických dolarů na hongkongské. Byly to jeho „peníze ze zemětřesení", které ukrýval v ložnici v sejfu na pistoli. Když v roce 1994 zasáhlo Los Angeles zemětřesení a vážně mu poškodilo dům, odnesl si cenné ponaučení: hotovost je král. Nikdy neodcházej z domu bez ní. Nyní doufal, že mu peníze, které si schovával pro případ podobné krize, pomohou překonat krizi jinou. Směnný kurz byl necelých osm ku jedné, takže za pět tisíc amerických dolarů získal osmatřicet tisíc dolarů hongkongských.

Převzal peníze a zamířil k východu na protějším konci výstupní haly. První překvapení dne ho čekalo ve chvíli, kdy zjistil, že na něj v hlavním vestibulu letiště čeká Eleanor Wishová. Vedle ní stál muž v obleku, jehož postoj s rozkročenýma nohama prozrazoval bodyguarda. Eleanor téměř neznatelně kývla rukou, kdyby si jí Bosch náhodou nevšiml. Harry spatřil v její tváři směsici bolesti a naděje, a když se k němu přiblížila, musel sklopit oči.

„Eleanor. Já jsem..

Bývalá manželka ho rychle a nejistě objala, a přerušila tak jeho slova. Bosch z toho pochopil, že na výčitky a sebeobviňování bude dost času později. Ted měli důležitější věci na práci. Po chvíli Eleanor odstoupila a ukázala na muže v obleku.

„Tohle je Sun Jie-e."

Bosch přikývl a natáhl ruku. Doufal, že při podání ruky zjistí, jak má tohoto muže vlastně oslovovat.

„Harry," řekl.

Sun Jie-e také kývl, pevně mu stiskl pravici, ale neřekl nic. Bosch věděl, že se bude muset zeptat Eleanor, jak s mužovým jménem naložit. Jeho věk odhadl na něco před padesátkou, což znamenalo, že Sun Jie-e je zhruba stejně starý jako Eleanor. Byl malý, ale dobře stavěný. Jeho hrudník a paže napínaly kontury hedvábného saka k prasknutí. Na očích měl sluneční brýle, přestože se ještě nerozednilo.

Bosch se otočil k bývalé manželce.

„On nám bude dělat šoféra?"

„On nám bude pomáhat," opravila ho Eleanor. „Pracuje v kasinu jako ostraha."

Bosch přikývl. Jedna záhada vyřešena.

„Mluví anglicky?"

„Ano, mluvím," odpověděl muž sám.

Bosch si ho chvíli prohlížel, pak přesunul pohled na Eleanor a spatřil v jejím obličeji dobře známé odhodlání. V době, kdy žili spolu, u ní viděl tenhle pohled mnohokrát. Nehodlala o bodyguardově pomoci diskutovat. Buďto s ním bude Bosch spolupracovat, nebo ať hledá dceru sám.

Bosch věděl, že budou-li to okolnosti vyžadovat, může se od nich oddělit a protloukat se městem sám. Stejně to měl původně v úmyslu. Momentálně však byl ochoten přistoupit na Eleanořin plán.

„Víš jistě, že se do toho chceš zapojit i ty, Eleanor?" zeptal se exmanželky. „Měl jsem v plánu na tom dělat sám."

„Je to i moje dcera. Půjdu tam, kam půjdeš ty."

„Tak dobře."

Vyrazili k prosklenému východu. Bosch nechal jít Suna Jie-e v čele, aby si mohl s Eleanor promluvit soukromě. Navzdory obrovskému stresu, který jí zanechal ve tváři viditelné stopy, mu připadala stejně krásná jako vždy. Vlasy stažené do culíku prozrazovaly ženu, která nemá čas na zbytečnosti. Zároveň však zdůrazňovaly její čisté linie a odhodlanou čelist. Bez ohledu na to, jak málo často a za jakých okolností se vídali, si Bosch musel při každém pohledu na Eleanor Wishovou položit otázku, co by bylo, kdyby. Bylo to sice otřepané klišé, ale Harry odjakživa věřil, že jsou si s Eleanor souzeni. Dcera mezi nimi vytvořila celoživotní pouto, ale Boschovi to nestačilo.

„Pověz mi, co se stalo, Eleanor," vybídl ji. „Byl jsem skoro čtrnáct hodin ve vzduchu. Stalo se tady něco nového?"

Eleanor přikývla.

„Včera jsem strávila čtyři hodiny v tom nákupním centru. Když jsi mi zavolal a nechal mi z letiště vzkaz, asi jsem zřejmě byla u ostrahy. Buďto tam nebyl signál, anebo jsem neslyšela zvonění."

„S tím si nelam hlavu. Co jsi zjistila?"

„Mají tam videozáznam, na kterém figuruje Maddie s těmi dvěma sourozenci. S Chickem a On. Kamera je zabírá z velké dálky, takže nejsou dost dobře identifikovatelní - teda kromě Maddie. Tu bych poznala kdekoliv."

„Je tam, jak ji unášejí?"

„Žádný únos se nekonal. Flákali se spolu, hlavně mezi fastfoody. Chick si pak zapálil cigaretu a někdo si začal stěžovat. Dostavila se ostraha a vyhodila ho z centra. A Madeline šla ven s nimi. Dobrovolně. Už se pak nevrátili."

Bosch přikývl. Věděl, že tohle všechno mohl být plán, jak Maddii vylákat ven. Chick si zapálil, protože celou dobu věděl, že ho ostraha vyhodí a že Madeline půjde ven s ním.

„Co dál?"

„Z nákupního centra je to všechno. Tamní ostraha Chicka zná, ale nezná jeho totožnost a nemá o něm záznam."

„V kolik hodin ho vyvedli?"

„Ve čtvrt na sedm."

Bosch začal počítat. Bylo to v pátek. Jeho dcera zmizela z videozáznamu nákupního centra téměř před šestatřiceti hodinami.

„Kdy se tady stmívá? V kolik hodin?"

„Obvykle kolem osmé. Proč?"

„Ten videozáznam, který mi poslali na mobil, byl natočen za denního světla. To znamená, že necelé dvě hodiny potom, co s nimi Madeline vyšla z nákupního centra, už byla v Kowloonu a únosci s ní natočili to video."

„Chci to video vidět, Harry."

„Ukážu ti ho v autě. Říkalas, žes dostala můj vzkaz. Zjistila jsi něco o těch heliportech v Kowloonu?"

Eleanor přikývla a řekla: „Volala jsem do kasina šéfovi dopravy klientů. Řekl mi, že v Kowloonu je v provozu sedm heliportů na střechách. Mám tady seznam."

„Dobře. Řekla jsi mu, proč ten seznam chceš?"

„Ne, Harry. Zas mě tolik nepodceňuj."

Bosch se na ni podíval a pak přesunul pohled na Suna, jenž nyní kráčel několik kroků před nimi. Eleanor se dovtípila.

„Sun Jie-e je jiný případ," řekla. „Ten ví, co se děje. Zasvětila jsem ho, protože mu můžu věřit. Už tři roky mi dělá v kasinu ochranku."

Bosch přikývl. Jeho bývalá manželka byla pro společnost Cleopatra Resort and Casino v Macau drahocennou komoditou. Platili jí byt i vrtulník, který ji vozil do práce a z práce, kde hrála u soukromých stolů proti nejbohatším klientům kasina. Ochranka v podobě Suna Jie-e k těmto požitkům patřila také.

„No, tak to je škoda, že nedohlídl taky na Maddii."

Eleanor se prudce zastavila a otočila se k Boschovi. Nic netušící Sun kráčel dál. Eleanor se postavila Harrymu přímo před obličej.

„Hele, opravdu se do toho chceš pouštět? Protože jestli ano, tak já jsem pro. Můžeme si promluvit o Sunovi Jie-e a pak si taky můžeme promluvit o tobě a o tom, jak tvoje práce způsobila mé dceři tohle..., tohle..."

Nedokončila větu. Místo toho hrubě popadla Bosche za klopy a začala jím vztekle cloumat, až ho nakonec objala a rozplakala se. Bosch jí položil ruku na záda.

„Je to naše dcera, Eleanor," připomněl jí. „Je to naše dcera a my ji vysvobodíme."

Sun si všiml, že nejdou za ním, a zastavil se. Podíval se na Bosche, ale oči měl pořád ukryté za tmavými brýlemi. Bosch, který byl stále v Eleanořině objetí, mu zvednutím ruky pokynul, ať chvíli počká a drží si odstup.

Eleanor konečně odstoupila a otřela si hřbetem ruky oči a nos.

„Nesmíš se z toho sesypat, Eleanor. Budu tě potřebovat."

„Tohle už neříkej, ano? Já se nesesypu. Kde začneme?"

„Sehnalas ten plán metra, jak jsem tě žádal?"

„Ano, mám ho v autě."

„A co ta vizitka z Causeway Taxi? Ověřovalas ji?"

„Ani jsme nemuseli. Sun Jie-e tu firmu zná. Všeobecně se ví, že většina taxislužeb najímá lidi z triád. Ti potřebují legitimní zaměstnání, aby se vyhnuli podezření a neupozornili na sebe policii. Většina jich má taxikářskou licenci a každý měsíc odpracuje pár směn, aby vyvolala zdání legitimity. Jestli měl tvůj podezřelý u sebe vizitku manažera depa, bylo to zřejmě proto, že ho po příletu hodlal kontaktovat ohledně zaměstnání."

„Navštívili jste tu adresu?"

„Včera v noci jsme tam zajeli, ale je to jen taxistanice - místo, kde se vozům doplňuje palivo a zajišťuje servis a kde se na začátku směny scházejí řidiči."

„Mluvili jste s manažerem depa?"

„Ne. Nechtěla jsem dělat takový krok, aniž se tě nejdříve zeptám. Jenže tys byl v letadle a já se zeptat nemohla. Navíc mi to připadalo jako slepá ulička. Jimmy Fong je chlap, který se pravděpodobně chystal dát Changovi práci. Nic víc. Prostě triádám tuhle službu poskytuje. Ale na únosu se nepodílel. A jestli ano, stejně by o tom s námi nemluvil."

Bosch si pomyslel, že Eleanor má zřejmě pravdu, ale přesto byl odhodlán manažera depa navštívit, pokud jeho snaha o nalezení dcery vyjde naprázdno.

„Dobrá," řekl. „V kolik hodin se rozední?"

Eleanor se otočila a zadívala se přes obrovskou prosklenou stěnu hlavního vestibulu ven, aby našla odpověď na obloze. Bosch se podíval na hodinky. Bylo tři čtvrtě na šest ráno a on už v Hongkongu strávil téměř hodinu. Připadalo mu, že čas tu běží příliš rychle.

„Možná za půl hodiny," odpověděla Eleanor.

Bosch přikývl.

„A co ta zbraň, Eleanor?"

Jeho bývalá manželka váhavě kývla.

„Jestli jsi o tom přesvědčen, Sun Jie-e ví, kde se dá nějaká sehnat. Ve Wan Chai."

Bosch znovu kývl. Kde jinde by mohl člověk podobnou věc sehnat? Wan Chai byla čtvrť, kde spodní proudy Hongkongu vyplouvaly na povrch. Bosch tam byl naposledy před čtyřiceti lety, když sloužil ve Vietnamu a dostal pár dní dovolené. Věděl však, že některé věci a místa se nikdy nezmění.

„Fajn, a teď už pojďme k autu. Ztrácíme čas."

Prošli automatickými dveřmi a Bosche přivítal teplý vlhký vzduch. Cítil, jak se mu na tělo začínají lepit šaty.

„Kam pojedeme nejdříve?" zeptala se Eleanor. „Do Wan Chai?"

„Ne, na Peak. Začneme tam." 

24

Za koloniálních dob se mu říkalo Victoria Peak. Dnes to byl pouze Peak, kopec tyčící se za siluetou Hongkongu a nabízející úžasný pohled přes centrum a přístaviště na Kowloon. Dalo se tam dojet autem i lanovou dráhou a byla to oblíbená celoroční turistická destinace. Během letních měsíců sem jezdila i řada místních obyvatel, neboť město pod kopcem v tu dobu drželo vlhkost jako houba vodu. Bosch tu byl s dcerou několikrát - často si dali oběd v restauraci uvnitř observatoře nebo v nákupní galerii stojící hned za ní.

Bosch s bývalou manželkou a jejím bodyguardem dorazili na vrchol dříve, než nad městem nastal rozbřesk. Galerie i turistické Stánky byly ještě zavřené a vyhlídková místa opuštěná. Sunův mercedes nechali na parkovišti u galerie a vydali se dolů stezkou vinoucí se po úbočí hory. Bosch si nesl přes rameno batůžek. Vzduch byl ztěžklý vlhkostí a stezka se leskla, takže Bosch poznal, že se v noci strhla bouřka. Už teď se mu košile lepila na záda.

„Co přesně tu děláme?" zeptala se Eleanor a byla to po dlouhé době její první věta. Cestou z letiště našel Bosch v telefonu videozáznam a přehrál jí ho. Eleanor se na něj dívala a Bosch slyšel, jak zadržuje dech. Nakonec se zeptala, jestli by si záznam mohla přehrát ještě jednou, a pak Boschovi přístroj mlčky vrátila. Od té chvíle panovalo v autě strašlivé ticho, které trvalo až do tohoto okamžiku.

Bosch si sundal z ramene batůžek, rozepnul ho a podal Eleanor fotografii pořízenou z videozáznamu a také baterku.

„Tohle je jeden snímek z toho videa. Když Maddie kopla toho chlapa a kamera se dala do pohybu, zachytila okno."

Eleanor rozsvítila baterku a během chůze si fotografii prohlédla. Sun se držel několik kroků za nimi. Bosch dál vysvětloval svůj plán.

„Musíš mít na paměti, že všechno v tom okně je zrcadlově obrácené. Ale vidíš ty stožáry na budově Bank of China? Jestli chceš, mám tady lupu."

„Ano, vidím je."

„Fajn, tak mezi nimi je na té fotce vidět pagoda tady pod náma. Myslím, že se jí říká Lví pagoda nebo Lví vyhlídka. Byl jsem tam s Maddií."

„Já taky. Říká se jí Lví pavilon. Víš jistě, že na té fotce je ona?"

„Jo, ale potřebuješ na to lupu. Počkej, až tam dorazíme."

Stezka zatočila a Bosch před sebou spatřil budovu ve tvaru pagody. Stála na nápadném místě a nabízela jeden z nejkrásnějších výhledů z Peaku. Kdykoliv Bosch pagodu navštívil, byla plná turistů s fotoaparáty. Dnes, v šedivém světle úsvitu, však byla prázdná. Bosch prošel klenutým vchodem dovnitř a zamířil k vyhlídkovému pavilonu. Přímo pod ním se rozprostíralo obří velkoměsto. V ubývající temnotě se mihotala miliarda světel a on věděl, že jedno z nich patří jeho dceři. Byl odhodlán ho najít.

Eleanor se postavila vedle něj a podívala se ve světle baterky na fotografii. Sun za nimi zaujal polohu bodyguarda.

„Já to nechápu," řekla Eleanor. „Ty myslíš, že když obrátíš směr, zjistíš, kde ji zadržují?"

„Přesně tak."

„Harry..."

„Jsou tu i další poznávací znamení. Chci prostě zúžit okruh hledání. Kowloon je velký."

Bosch vytáhl z batůžku dalekohled. Byl to výkonný přístroj, který Harry používal při sledovacích operacích. Zvedl si ho před oči.

„Jaká poznávací znamení?"

Stále panovala příliš velká tma. Bosch sklopil dalekohled. Musel chvíli počkat. Napadlo ho, že možná měli nejdříve odjet do Wan Chai a obstarat mu pistoli.

„Jaká poznávací znamení, Harry?"

Bosch přistoupil blíže k Eleanor, aby se podíval na fotografii a ukázal jí poznávací znamení, o kterých mu řekla Barbara Starkeyová, zejména část zrcadlově obráceného nápisu s písmeny O a N. Kromě toho se exmanželce zmínil o zvukové stopě prozrazující blízkou přítomnost metra a připomněl jí i vrtulník, který na fotografii nebyl.

„Když se to všechno sečte, myslím, že se dokážeme dostat blízko," řekl. „A jestli se dostanu blízko, najdu ji."

„No, prozatím ti můžu poradit, ať hledáš nápis Canon."

„Myslíš foťáky Canon? Kde?"

Eleanor ukázala do dálky směrem ke Kowloonu. Bosch se znovu podíval do dalekohledu.

„Když se mnou lítají nad přístavem, vidím ho pořád. Na kowloonské straně stojí veliký nápis Canon. Je to jen tohle slovo, které stojí volně na střeše jedné budovy a otáčí se. Takže když se někdo nachází v Kowloonu za ním, tak ho ve chvíli, kdy se ten nápis obrací k přístavu, vidí obráceně. A v odraze se pak objeví správně. Jinak to být nemůže."

Poklepala na písmena O-N na fotografii.

„No jo, ale kde to je? Nikde ten nápis nevidím."

„Ukaž."

Bosch jí podal dalekohled. Eleanor se do něj podívala a začala vysvětlovat.

„Obvykle je osvětlený, ale pár hodin před svítáním ho zřejmě zhasínají, aby ušetřili energii. Spousta nápisů je teď zhasnutých."

Sklopila dalekohled a podívala se na hodinky.

„Zhruba za patnáct minut ho uvidíme."

Bosch si vzal dalekohled zpátky a znovu začal hledat nápis.

„Mám pocit, že tu marníme čas."

„Neboj. Slunce už vychází."

Harry potlačil pocit zmaru, zdráhavé sklopil dalekohled a příštích deset minut sledoval, jak se světlo přehupuje přes hory a vlévá se do údolí.

Úsvit byl růžový a šedý. V přístavu už bylo rušno - nákladní i dopravní lodě si navzájem protínaly dráhy, takže výsledek působil dojmem nějaké přirozené choreografie. Bosch si všiml, že se kolem věžáků v centrálním Hongkongu, ve čtvrti Wan Chai i naproti v Kowloonu převaluje nízká mlha. Ucítil kouř.

„Smrdí to tu jako v L. A. po pouličních výtržnostech. Jako by město hořelo."

„Ono svým způsobem hoří," odpověděla Eleanor. „Yue Laan je v plném proudu."

„Aha, a co to je?"

„Oslavy Hladového ducha. Začaly minulý týden. Jejich termín se řídí podle čínského kalendáře. Říká se, že čtrnáctý den sedmého lunárního měsíce se otevírají brány pekla a všichni zlí duchové obcházejí svět. Věřící pak pálí obětní předměty, aby si usmířili předky a odradili zlé duchy."

„Jaké obětní předměty?"

„Většinou papírové peníze a lepenkové napodobeniny předmětů, jako jsou plazmové televizory, domy a auta. Věci, které duchové údajně na druhé straně potřebují. Ale někdy lidé pálí i skutečné věci."

Zasmála se a po chvíli pokračovala.

„Jednou jsem viděla člověka, který pálil klimatizační jednotku. Zřejmě ji posílal svému předkovi do pekla."

Bosch si vzpomněl, že o tom jednou mluvila i jeho dcera. Ta prý zase byla svědkem, jak někdo zapálil celé auto.

Znovu se podíval na město a uvědomil si, že to, co pokládal za ranní mlhu, je ve skutečnosti kouř z ohňů, který visí ve vzduchu jako duchové samotní.

„Zdá se, že tu bydlí hodně věřících."

„Ano, to bydlí."

Bosch upřel pohled na Kowloon a znovu si přiložil na oči dalekohled. Sluneční paprsky konečně začaly dopadat na budovy lemující přístaviště. Bosch přesouval pohled sem a tam a dbal na to, aby měl neustále v zorném poli stožáry na budově Bank of China. Nakonec se mu podařilo najít nápis Canon, o kterém se Eleanor zmiňovala. Stál na střeše budovy ze skla a hliníku, která vrhala na všechny strany ostré odlesky.

„Vidím ten nápis," ohlásil, aniž odtrhl oči od dalekohledu.

Odhadoval, že budova, na které nápis stojí, má dvanáct pater. Samotný nápis se otáčel na železné konstrukci, která budovu zvyšovala nejméně o jedno další patro. Bosch těkal dalekohledem ze strany na stranu v naději, že si všimne něčeho dalšího. Nic však jeho pozornost neupoutalo.

„Ukaž, podívám se ještě jednou," řekla Eleanor.

Bosch jí předal dalekohled a ona rychle zaostřila na nápis.

„Vidím ho," řekla. „A taky vidím, že přes ulici zhruba o dva bloky dál stojí hotel Peninsula. Je to jedna z budov, které mají na střeše přistávací plochu."

Bosch sledoval její pohled přes přístav. Chvíli mu trvalo, než našel nápis, který se začínal na slunci lesknout. Cítil, jak z něj opadává malátnost z dlouhého letu. V jeho těle se rozléval adrenalin.

Konečně spatřil vedle budovy s nápisem na střeše širokou ulici vedoucí na sever do Kowloonu.

„Co je to za ulice?" zeptal se.

Eleanor dál hleděla do dalekohledu.

„To musí být Nathan Road," řekla. „Je to významná severojižní komunikace. Vede z přístavu až nahoru do New Territories."

„Působí tam triády?"

„Rozhodně."

Bosch se otočil a znovu se podíval na Nathan Road a na Kowloon.

„Devět draků," zašeptal sám pro sebe.

„Cože?" zeptala se Eleanor.

„Říkám jen, kde je teď Maddie."

25

Bosch s dcerou obvykle jezdili na Peak a zpátky lanovkou, která Boschovi připomínala elegantnější a značně rozšířenou verzi lanové dráhy Angels Flight v Los Angeles. Dole Madeline ráda navštěvovala malý park nedaleko od soudní budovy, kde mohla vyvěsit tibetskou modlitební vlajku. Malé pestrobarevné vlaječky často visely na prádelních šňůrách po celém parku jako mokré prádlo. Dcera Boschovi vysvětlovala, že vyvěsit vlajku je lepší než zapálit svíčku v chrámu, protože vlajka visí venku a vítr může roznést její dobrý úmysl na značnou vzdálenost.

Nyní však na vyvěšování vlajek nebyl čas. Vrátili se do Sunova mercedesu, sjeli z kopce a zamířili do čtvrti Wan Chai. Bosch si cestou uvědomil, že kdyby o křižovatku níže odbočili, dostali by se přímo k obytnému domu, kde bydlela Eleanor s dcerou.

Naklonil se ze zadního sedadla.

„Eleanor, zastavme se nejdřív u tebe."

„Proč?"

„Zapomněl jsem ti říct, abys s sebou vzala jednu věc. Madelinin pas. A taky tvůj."

„Proč?"

„Protože i když ji vysvobodíme, tím to celé neskončí. Takže chci, abyste odtud obě odjely, než bude po všem."

„A jak dlouho to potrvá?"

Eleanor se k němu vytočila z předního sedadla a Bosch spatřil v jejích očích vyčítavost. Chtěl se pokusit tento konflikt zažehnat, aby se oba mohli plně soustředit na záchranu dcery.

„Nevím, jak dlouho. Prostě vezmi ty pasy. Pro případ, že už pak nebude čas."

Eleanor se otočila k Sunovi a promluvila na něj ostrou čínštinou. Bodyguard okamžitě zajel k obrubníku a zastavil. Za nimi z kopce žádná auta nesjížděla. Na to bylo příliš brzy. Eleanor se vytočila na předním sedadle, co nejvíce to šlo, a pohlédla Boschovi do tváře.

„Zajedeme pro ty pasy," řekla vyrovnaným hlasem. „Ale jestli bude zapotřebí, abysme zmizely, tak ani na minutu neuvažuj, že bysme jely s tebou."

Bosch přikývl. Stačilo mu vyjádření ochoty, že to Eleanor udělá.

„V tom případě by sis možná měla sbalit i pár tašek a přihodit je do kufru."

Eleanor se bez odpovědi otočila zpátky. Sun se na ni po chvíli podíval a něco řekl čínsky. Eleanor přikývla a Sun se opět zařadil do pruhu. Bosch věděl, že jeho bývalá manželka udělá, oč ji požádal.

O patnáct minut později zastavil Sun před dvěma spojenými věžáky, kterým místní přezdívali „Chopsticks". A Eleanor, která za těch patnáct minut nepromluvila jediné slovo, nabídla Boschovi příměří.

„Chceš jít nahoru? Můžeš si dát kafe, než si sbalím věci. Vypadáš, že by ti docela bodlo."

„Kafe by bylo fajn, ale nemáme..

„Je instantní."

„No tak dobře."

Sun zůstal v autě a oni vyjeli nahoru. „Chopsticks" tvořily dvě propojené oválné budovy, které vyrůstaly v polovině svahu nad Happy Valley a tyčily se do výšky třiasedmdesáti pater. Byl to nejvyšší obytný komplex v celém Hongkongu, který trčel z krajiny jako dvě čínské jídelní hůlky - podle nichž dostal svou přezdívku - z hromádky rýže. Eleanor s Madeline se sem přestěhovaly krátce po příjezdu z Las Vegas před šesti lety.

Rychlovýtah vyrazil vzhůru a Bosch sevřel zábradlí. Nedělalo mu dobře vědomí, že přímo pod podlahou zeje otevřená šachta táhnoucí se přes čtyřiačtyřicet pater.

Po chvíli se dveře kabiny otevřely a objevil se malý vestibul vedoucí ke čtyřem bytům na patře. Eleanor vytáhla klíč a zastrčila ho do prvních dveří napravo.

„Kafe je ve skříňce nad dřezem. Nepotrvá mi to dlouho."

„Fajn. Chceš taky?"

„Ne, já jsem v pohodě. Dala jsem si jedno na letišti."

Vstoupili do bytu a Eleanor rovnou zamířila do ložnice, zatímco Bosch našel kuchyni a začal si připravovat kávu. Našel hrnek s nápisem Nejlepší máma na světě a vytáhl ho ze skříňky. Ručně malovaný nápis byl zjevně starý a slova s každým dalším cyklem v myčce na nádobí o něco více vybledla.

Bosch vyšel z kuchyně, usrkl horké kávy a zadíval se na panoráma Hongkongu. Byt byl orientován na západní stranu a nabízel se z něj úchvatný výhled na Hongkong a jeho přístav. Bosch tu párkrát byl a tento pohled ho nikdy nepřestal fascinovat. Jeho návštěvy však většinou probíhaly tak, že se s dcerou sešel ve vestibulu nebo po vyučování před školou.

Přístavem právě křižovala obrovská bílá výletní loď a mířila na otevřené moře. Bosch ji chvíli sledoval a pak si všiml nápisu Canon na střeše budovy v Kowloonu. Připomnělo mu to jeho misi. Otočil se do chodby, z níž se vcházelo do pokojů. Eleanor našel v pokoji jejich dcery: ukládala věci do batůžku a plakala.

„Nevím, co jí mám vzít," postěžovala si. „Nevím, jak dlouho budeme pryč nebo co bude potřebovat. Ani nevím, jestli ji ještě někdy uvidíme."

Ramena se jí třásla a z očí se jí hrnuly slzy, kterým Eleanor nechávala volný průchod. Bosch jí položil ruku na levé rameno, ale ona ji okamžitě setřásla. Nehodlala od něj přijmout jakékoliv utěšování. Hrubě zapnula batůžek a vyšla s ním z pokoje. Bosch se tu musel rozhlédnout sám.

Na všech vodorovných plochách v pokoji ležely nejrůznější suvenýry z cest do Los Angeles a na další místa. Stěny byly oblepené filmovými plakáty a plakáty hudebních skupin. Na věšáku v rohu viselo několik kloboučků, masek a korálkových náhrdelníků. Na posteli se mačkal bezpočet plyšáků z dřívějších let. Bosch se nedokázal ubránit dojmu, že narušuje dceřino soukromí, když si bez jejího vědomí prohlíží její pokoj.

Na malém stolku stál otevřený notebook s potemnělým displejem. Bosch k němu přistoupil, klepl na mezerník a obrazovka se po několika okamžicích rozsvítila. Jako spořič obrazovky měla Madeline nastavenu fotografii ze svého posledního výletu do Los Angeles. Zachycovala skupinu surfařů, kteří téměř v zákrytu stojí na prknech a čekají na příští sérii vln. Bosch si vzpomněl, že si tehdy udělali výlet do Malibu, v restauraci s názvem Marmalade si dali snídani a pak pozorovali z nedaleké pláže surfaře.

Všiml si také malé slonovinové skříňky ležící vedle počítačové myši. Připomněla mu vyřezávanou rukojeť nože, který našel v Changově kufru, a připadala mu jako ideální úložiště nejrůznějších cenných předmětů, například peněz. Otevřel ji a zjistil, že obsahuje jen malou červenou šňůrku se třemi bájnými opicemi - nevidím zlo, neslyším zlo, nešířím zlo - vyřezanými z nefritu. Bosch vytáhl šňůrku ze šperkovnice na světlo, aby si ji lépe prohlédl. Nebyla delší než pět centimetrů a na konci měla malý stříbrný kroužek, aby se dala na něco pověsit.

„Připraven?"

Bosch se otočil. Ve dveřích stála Eleanor.

„Připraven. Co to je, náušnice?"

Eleanor přistoupila blíže, aby si šňůrku prohlédla.

„Ne, tohle si děti věší na telefony. Dá se to koupit na nefritovém trhu v Kowloonu. Spousta jich má stejné typy telefonů, a tak je od sebe odlišují pomocí těchhle ozdob."

Bosch přikývl a uložil přívěsek zpět do slonovinové šperkovnice.

„Jsou drahé?"

„Ne, tohle je levný nefrit. Stojí zhruba jeden americký dolar a děti si je neustále mění. Pojďme."

Bosch se naposledy rozhlédl po hájemství své dcery a cestou ven sebral z postele polštář a složenou přikrývku. Eleanor se ohlédla a všimla si, co dělá.

„Možná bude unavená a bude se chtít vyspat," vysvětlil Bosch.

Vyšli z bytu. Ve výtahu držel Bosch přikrývku a polštář pod jednou paží a jeden dceřin batoh ve druhé ruce. Cítil na polštáři vůni dceřina šamponu.

„Máš ty pasy?" zeptal se exmanželky.

„Ano, mám je," odpověděla.

„Můžu se tě na něco zeptat?"

„Na co?"

Bosch předstíral, že si prohlíží vzor s poníky na přikrývce.

„Do jaké míry můžeš věřit Sunovi Jie-e? Nejsem si jistý, jestli by měl být s náma, až si obstaráme tu zbraň."

Eleanor odpověděla bez váhání.

„Už jsem ti řekla, že si s ním nemusíš lámat hlavu. Naprosto mu důvěřuju a zůstane s náma. Zůstane se mnou."

Bosch přikývl. Eleanor se podívala na digitální displej, který ukazoval patra.

„Mám v něj bezmeznou důvěru," dodala. „A Maddie taky."

„Jak může Maddie vědět..."

Zarazil se. Náhle pochopil, co mu Eleanor sděluje. Sun byl tím mužem, o kterém se mu Madeline zmiňovala. Měl s Eleanor vztah.

„Už chápeš?" zeptala se Boschova exmanželka.

„Jo, už chápu," odpověděl Harry. „Ale víš jistě, že mu Madeline věří?"

„Ano, vím to jistě. A jestli ti řekla něco jiného, tak se jen snažila získat tvoje sympatie. Je to dívka, Harry. Ví, jak manipulovat s lidmi. Ano, její život se mým vztahem se Sunem Jie-e trochu... narušil. Ale on vůči ní projevuje jen ryzí laskavost a úctu. Ona to překoná. Teda až ji vysvobodíme."

Sun Jie-e čekal v autě na kruhovém parkovišti před budovou. Harry s Eleanor uložili zavazadla do kufru, ale polštář a přikrývku si vzal Bosch k sobě na zadní sedadlo. Sun vyrazil po Stubbs Road do Happy Valley a odtud do Wan Chai.

Bosch se snažil nemyslet na rozhovor ve výtahu. Momentálně nebyl důležitý, protože mu nemohl pomoci zachránit dceru. Zároveň však pro něj bylo těžké odsunout své pocity úplně stranou. Dcera mu při poslední návštěvě v Los Angeles prozradila, že Eleanor má s někým vztah. A také on měl po rozvodu několik různých vztahů. Střet s realitou přímo tady v Hongkongu však pro něj nebyl snadný. Právě nyní jel v autě se ženou, kterou na nějaké základní úrovni stále miloval, a jejím novým mužem. Snášelo se to těžko.

Seděl na místě za Eleanor, takže se mohl zešikma dívat na Suna a studovat jeho stoické chování. Tohle nebyl jen najatý bouchač. I z jeho pohledu bylo mnohé v sázce. Bosch si uvědomil, že by díky tomu opravdu mohl být přínosem. Pokud se na něj Maddie mohla spolehnout a důvěřovat mu, pak mohl i Bosch. Všechno ostatní mohl hodit za hlavu.

Sun jako by vycítil, že se na něj Bosch dívá, otočil se a rovněž na něj pohlédl. A přestože se jeho oči ukrývaly za černými brýlemi, poznal Bosch, že přečetl situaci a ví, že od této chvíle mezi nimi nebudou žádné tajnosti.

Bosch přikývl. Nebyl to však od něj projev souhlasu. Spíš mlčenlivé sdělení, že chápe, že jsou v tom nyní všichni tři společně. 

26

Wan Chai byla hongkongská čtvrť, která nikdy nespala. Mohlo se tu stát cokoliv a za správnou cenu se tu dalo cokoliv pořídit. Úplně cokoliv. Bosch věděl, že kdyby si přál ke zbrani, kterou se tu chystal zakoupit, laserový zaměřovač, sehnal by ho. A pravděpodobně by k němu sehnal i střelce, pokud by si to přál. Nemluvě o všech ostatních věcech, jako byly drogy a ženy, které mu byly k dispozici v striptýzových barech a hudebních klubech po celé Lockhart Road.

Když po této ulici projížděli, bylo půl deváté ráno a venku už se zcela rozednilo. V řadě klubů však měli stále otevřeno - zavřeli sice před světlem okenice, ale nad vchody stále svítily neonové nápisy. Ulice byla vlhká, dusná a prosycená kouřem. Na čelních sklech taxíků postávajících u obrubníku se míhaly rozdrobené odrazy neonů.

Vyhazovači postávali před lokály, prostitutky seděly na barových stoličkách a mávaly na chodce i motoristy. Po chodnících se malátně ploužili muži ve zmačkaných oblecích, jejichž krok zpomaloval alkohol nebo drogy. Před šňůrou červených taxíků tu a tam ve druhé řadě parkoval rolls-royce nebo mercedes, jehož řidič čekal, až pánovi v lokálu dojdou peníze a konečně se vydá na cestu domů.

Téměř před každým podnikem stála nádoba, v níž mohli lidé pálit oběti hladovým duchům. V mnoha z nich stále hořelo. Před klubem s názvem Red Dragon si Bosch všiml ženy v hedvábném rouchu s červeným drakem na zádech, která sypala do plamenů šlehajících z nádoby před klubem hrst hongkongských dolarů. Napadlo ho, že si to chce žena u duchů pojistit. Peníze byly evidentně skutečné.

Pach ohně a kouře se mísil s všudypřítomným aromatem smaženého jídla, které pronikalo do auta, přestože byla všechna okna zavřená. Po chvíli Bosch ucítil také další pronikavý zápach, který nedokázal nikam zařadit - trochu mu připomínal překryvnou vůni, kterou si občas mazal pod nos na pitevně ústavu soudního lékařství. Začal dýchat ústy. Eleanor si sklopila stínítko, aby na něj viděla ve zpětném zrcátku na vnitřní straně.

„Gway lang go," vysvětlila.

„Cože?"

„Želé z želvího krunýře. Ráno se tady vyrábí a pak se prodává v apatykách."

„Je silné."

„To je ještě mírný výraz. Jestli si myslíš, že je tahle vůně silná, tak bys ho měl někdy ochutnat. Prý je to lék na všechno, co tě zrovna trápí."

„Myslím, že se obejdu."

O další dva bloky dál začaly být kluby menší a navenek ošuntělejší. Neonové cedule nabraly na křiklavosti a obvykle je doprovázely podsvícené tabule s fotografiemi nádherných žen, které údajně čekají uvnitř. Sun zaparkoval vedle taxíku, který stál jako první v řadě před křižovatkou. Na třech ze čtyř nároží stály kluby. Čtvrté nároží zabíralo čínské bistro, které bylo otevřené a již teď přeplněné lidmi.

Sun si odepnul bezpečnostní pás a otevřel dveře. Bosch ho napodobil.

„Harry," oslovila ho Eleanor.

Sun se otočil a podíval se na něj.

„Ty nejdeš," oznámil Boschovi.

Harry na něj pohlédl.

„Určitě ne? Já mám peníze."

„Ne peníze," opáčil Sun. „Ty počkáš tady."

Vystoupil a zabouchl za sebou dveře. Bosch zavřel dveře na své straně a zůstal uvnitř.

„Co se děje?"

„Sun Jie-e se s prosbou o zbraň obrátil na přítele. Tohle není transakce za peníze."

„A za co teda?"

„Za protislužby."

„Je Sun Jie-e v nějaké triádě?"

„Ne. To by nedostal práci v kasinu. A já bych s ním nebyla."

Bosch si nebyl tak jistý, zda je práce v kasinu členům triády skutečně zapovězená. Někdy je nejlepším způsobem, jak poznat nepřítele, jeho přijetí do vlastních služeb.

„A byl v nějaké triádě?"

„To nevím. Ale pochybuju o tom. Triády člověka nenechají jen tak odejít."

„Nicméně tu zbraň od někoho z triády získá, ne?"

„To taky nevím. Poslyš, Harry, řekls mi, že musíš mít zbraň, tak se ti ji snažíme obstarat. Nečekala jsem, že kolem toho bude tolik otázek. Tak chceš ji, nebo ne?"

„Ano, chci ji."

„V tom případě děláme všechno, co je třeba, abychom ji získali. A Sun Jie-e kvůli tomu jen tak mimochodem riskuje práci a svobodu. Zákony o držení zbraní jsou tu velmi přísné."

„Rozumím. Už se na nic neptám. A díky, že mi pomáháte."

V nastalém tichu slyšel Bosch tlumenou, ale pulzující hudbu, která vycházela z jednoho z klubů se zavřenými okenicemi, anebo možná ze všech tří. Přes čelní sklo viděl, jak Sun přistupuje ke trojici mužů v oblecích, kteří stáli před klubem přímo na protější straně křižovatky. Stejně jako nad většinou podniků ve Wan Chai visela i nad tímto lokálem cedule psaná čínsky i anglicky. Podnik se jmenoval Yellow Door. Sun s muži krátce pohovořil a pak si nenuceně odhrnul sako, aby viděli, že není ozbrojený. Jeden z mužů ho rychle, ale dovedně prošacoval a nechal ho vstoupit do žlutých vchodových dveří, podle nichž byl podnik pojmenován.

Čekali téměř deset minut, během nichž Eleanor prakticky nic neřekla. Bosch věděl, že má strach o dceru a současně se na něj zlobí kvůli jeho podezíravým otázkám, ale zároveň toho potřeboval vědět víc.

„Eleanor, nebuď na mě naštvaná, prosím tě. Řeknu ti to takhle: jestli se nic mimořádného nestalo, tak v náš prospěch hraje moment překvapení. Lidé, kteří zadržují Maddii, si myslí, že jsem pořád v Los Angeles a rozhoduju se, jestli pustit jejich kolegu z vazby, nebo ne. Takže jestli se teď Sun Jie-e obrací na člena některé triády, aby mi obstaral zbraň, nebude mu muset vyklopit, komu hodlá tu zbraň předat a k čemu tomu člověku bude? A nezvedne prodejce vzápětí telefon a nedá o tomhle prodeji okamžitě hlášku členům všech triád v Kowloonu? ,Podívejte, kdo to přijel a co si pořídil. A mimochodem: jde po vás.'"

„Ne, Harry," řekla Eleanor odmítavě. „Takhle to nefunguje."

„A jak to teda funguje?"

„Už jsem ti to řekla. Sun Jie-e si vybírá protislužbu. To je všechno. Nemusí nikomu dávat žádné informace, protože člověk, který mu tu zbraň sežene, mu dluží protislužbu. Takhle to funguje. Stačí?"

Bosch se upřeně zahleděl na vchod do klubu. Sun stále nevycházel.

„Stačí."

Po dalších pěti mlčenlivých minutách Bosch konečně viděl, jak Sun vychází ze žlutých dveří. Nevrátil se však do auta, ale přešel přes ulici a zamířil do čínského bistra. Bosch se ho pokusil sledovat za skleněnou výlohou, ale odraz venkovních neonů byl příliš silný, takže se mu Sun ztratil z dohledu.

„Co dělá teď, kupuje si jídlo?" zeptal se.

„Pochybuju," odpověděla Eleanor. „Nejspíš ho tam poslali."

Bosch přikývl. Bezpečnostní opatření. Uplynulo dalších pět minut, a když se Sun konečně vynořil z bistra, nesl si pěnový box na jídlo zajištěný dvěma gumičkami. Nesl ho vodorovně, jako by se snažil zachovat jídlo uvnitř v co nejlepším stavu. Vrátil se k autu, nasedl dovnitř a beze slova podal box přes sedadlo Boschovi.

Bosch ho spustil co nejníže, sňal z něj gumičky a otevřel ho, zatímco Sun nastartoval mercedes a odlepil se od obrubníku. Box obsahoval středně velkou pistoli z modré oceli. Nic dalšího. Žádný rezervní zásobník nebo střelivo. Jen pistoli a její obsah.

Bosch upustil box na podlahu a potěžkal pistoli v levé ruce. Na modravém povrchu nebyla žádná značka ani znak, jen sériové a modelové číslo. Podle pěticípé hvězdy vyražené do pažby však Bosch poznal, že jde o pistoli Black Star, kterou vyrábí čínská vláda. V Los Angeles se s touto značkou příležitostně setkával. Pistole se vyráběly v desetitisícových sériích pro čínskou armádu a ve stále větším počtu se kradly a pašovaly přes oceán. Spousta jich zřejmě také zůstávala v Číně nebo se pašovala do Hongkongu.

Bosch uchopil pistoli mezi koleny a vytáhl z ní zásobník. Bylo v něm patnáct devítimilimetrových nábojů Parabellum, naskládaných ve dvou řadách. Harry je postupně vytáhl palcem a vložil do prohlubně na kelímky v opěrce zadních dveří. Nakonec vyhodil z komory šestnáctý náboj a uložil ho k ostatním.

Zkontroloval mušku a zkusil cvičně namířit. Nakoukl do komory, jestli v ní neuvidí stopy rzi, a pak si prohlédl zápalník a vyhazovač. Nakonec několikrát překontroloval chod závěru a spouště. Zdálo se, že pistole funguje bezvadně. Bosch tedy začal znovu nabíjet zásobník a bedlivě si přitom prohlížel každou kulku, aby odhalil případné stopy koroze nebo jiný náznak, že je náboj starý či podezřelý. Nic ovšem nenašel.

Rázně vsunul zásobník do pažby a natáhl do komory první kulku. Znovu zásobník vysunul, zatlačil poslední kulku na volné místo a opět zbraň zkompletoval. Měl šestnáct nábojů a nic víc.

„Spokojen?" zeptala se Eleanor z předního sedadla.

Bosch odtrhl oči od zbraně a viděl, že právě vjíždějí do tunelu pod přístavem, který ústí přímo v Kowloonu.

„Ani moc ne. Nerad nosím zbraň, ze které jsem nikdy nestřílel. Co já vím, třeba má upilovaný zápalník a já budu nahraný právě ve chvíli, kdy ji budu nejvíc potřebovat."

„No jo, ale s tímhle nic nenaděláme. Prostě budeš muset Sunovi Jie-e věřit."

V neděli ráno panoval v dvouproudovém tunelu mírný provoz. Bosch čekal, až projedou nejnižším bodem v polovině tunelu a začnou stoupat do Kowloonu. Cestou sem slyšel v tunelu jen několik taxíků. Rychle si obalil levou ruku s pistolí Maddiinou přikrývkou, sebral polštář a podíval se zadním oknem za sebe. Žádná auta nebyla v dohledu, protože ještě nedojela k nejnižšímu bodu tunelu.

„Čí je to vlastně auto?" zeptal se.

„Patří kasinu," odpověděla Eleanor. „Půjčila jsem si ho. Proč?"

Bosch stáhl okénko, zvedl polštář, přitiskl na něj hlaveň a dvakrát vystřelil. Dvojím stisknutím spouště standardně kontroloval mechanismus zbraní. Kulky se odrazily od kachliček na stěně tunelu.

Přestože měl pistoli obalenou dekou, v kabině se hlasitě rozlehly dvě rány. Auto sebou lehce škublo, když se Sun zprudka ohlédl na zadní sedadlo. Eleanor začala ječet.

„Co to ksakru vyvádíš?"

Bosch odhodil polštář na podlahu a vytáhl okno. V autě páchl spálený střelný prach, ale jinak tu opět panoval klid. Harry rozbalil deku a zkontroloval pistoli. Střílela lehce a bez drhnutí. Bosch měl nyní k dispozici čtrnáct kulek a byl připraven začít.

„Musel jsem se ujistit, že funguje," řekl. „Pokud nemáš jistotu, je zbytečné, abys nějakou zbraň nosila."

„Zbláznil ses? Vždyť nás můžou zatknout dřív, než vůbec stihneme něco podniknout!"

„Když budeš potichu a Sun Jie-e zůstane ve svém pruhu, tak myslím, že bude všechno v pořádku."

Bosch se předklonil a zasunul si pistoli dozadu za pas kalhot. Závěr ho hřál na kůži. Po chvíli před sebou spatřil světlo na konci tunelu. Zanedlouho už budou v Kowloonu.

Byl čas.

27

Tunel je vyplivl na Tsim Sha Tsui, centrálním nábřeží Kowloonu, a za pár minut už Sun odbočil s mercedesem na Nathan Road. Byl to široký čtyřproudový bulvár lemovaný věžáky, které se táhly tak daleko, jak Bosch dohlédl, a sloužily ke komerčním i obytným účelům. V prvních dvou podlažích každé budovy se nacházely obchodní a restaurační prostory, zatímco vyšší patra zaujímaly byty nebo kanceláře. Shluk velkoplošných obrazovek a cedulí psaných v čínštině a angličtině dohromady vytvářel živoucí rej barev a pohybu. V zástavbě byly zastoupeny ošumělé budovy z poloviny století i elegantní skloocelové struktury ztělesňující prosperitu uplynulých let.

Bosch nedokázal z auta dohlédnout na vrcholy okolních budov. Stáhl okénko a vyklonil se ve snaze najít nápis Canon coby hlavní poznávací bod z fotografie, kterou Barbara Starkeyová pořídila z videonahrávky zaslané únosci jeho dcery. Nemohl však nápis najít, a tak zalezl zpátky do auta a vytáhl okénko.

„Sune Jie-e, zastav."

Sun se na něj podíval ve zpětném zrcátku.

„Zastavit tady?"

„Ano, tady. Nevidím. Musím si vystoupit."

Sun se podíval na Eleanor a ta souhlasně kývla.

„Vystoupíme si. Ty zatím najdi místo k parkování."

Sun zajel k obrubníku a Bosch vyskočil ven. Vytáhl z batůžku fotografii, aby ji měl po ruce. Sun mezitím odjel a nechal Eleanor s Boschem na chodníku. To už bylo dopoledne v plném proudu a ulice i chodníky se hemžily lidmi. Ve vzduchu se vznášel kouř a zápach ohně. Hladoví duchové byli blízko. Obě strany ulice byly plné neonů, zrcadlového skla a obřích plazmových obrazovek, na nichž běžely mlčenlivé sekvence trhavých pohybů a zběsilých střihů.

Bosch ukázal na fotografii a pak zvedl hlavu a začal si prohlížet střechy výškových budov.

„Kde je ten nápis Canon?" zeptal se.

„Harry, jsi dezorientovaný," řekla Eleanor, položila mu ruce na ramena a obrátila ho čelem vzad. „Musíš mít na paměti, že je všechno zrcadlově obrácené."

Ukázala téměř kolmo vzhůru a nakreslila prstem čáru po okraji budovy, před kterou právě stáli. Bosch znovu zvedl hlavu. Nápis Canon se pomalu otáčel přímo nad jejich hlavami. Z úrovně ulice byl vidět v tak ostrém úhlu, že byl zcela nečitelný. Bosch viděl jen dolní okraj písmen.

„Jasně, mám ho," řekl. „Takže začneme odtamtud."

Sklopil hlavu a podíval se na fotografii.

„Podle mě musíme jít ještě nejmíň o jeden blok dál směrem od přístavu."

„Počkáme na Suna Jie-e."

„Zavolej mu a řekni mu, kam jdeme."

Bosch vyrazil pryč. Eleanor neměla jinou možnost než ho následovat.

„Dobrá, dobrá."

Vytáhla telefon a začala volat. Bosch během chůze nespouštěl oči z horních pater okolních budov a hledal přitom klimatizační jednotky. Bloky tu měly délku několika budov. Harry sledoval domy tak upřeně, že párkrát téměř vrazil do některého kolemjdoucího. Pravidlo, že se chodí po pravé straně, tu zjevně neplatilo. Lidé se pohybovali všemi směry a Bosch musel neustále dávat pozor, aby se s někým nestřetl. V jednom okamžiku začali lidé pohybující se před ním zničehonic uhýbat nalevo nebo napravo a Bosch téměř zakopl o starou ženu, která ležela na chodníku a ruce držela sepjaté v úpěnlivé modlitbě nad košíkem s mincemi. Bosch se jí nakonec vyhnul a sáhl si do kapsy.

Eleanor mu rychle položila dlaň na ruku.

„Ne. Říká se, že všechny peníze, které dáš žebrákům, shrábnou večer triády."

Bosch se nehádal a dál se soustředil na dění před sebou. Ušli ještě dva bloky a spatřili něco, co vypadalo jako další kousek skládanky: na protější straně ulice se nacházel vchod do hongkongského metra. Prosklená hala zakrývala eskalátory vedoucí do stanice podzemní dráhy.

„Počkej," řekl Bosch a zastavil se. „Už jsme blízko."

„Jak to?" zeptala se Eleanor.

„Ta podzemka. Je slyšet na videu."

Jakoby na povel zřejmě vjel do podzemní stanice vlak a na povrchu se ozvalo zasvištění unikajícího vzduchu. Znělo to jako vlna. Bosch se podíval na fotografii v ruce a pak se znovu rozhlédl po okolních budovách.

„Přejdeme."

„A nemůžeme minutku počkat na Suna Jie-e? Nemůžu mu říct, kde se sejdeme, když jsme neustále v pohybu."

„Až přejdeme na druhou stranu."

Rychle přešli přes ulici na blikající zelenou. Bosch si všiml, že kousek od vchodu do metra žebrá několik otrhaných žen. Ze stanice vycházelo víc lidí, než kolik jich vstupovalo dovnitř. Kowloon začínal být stále přeplněnější. Vzduch byl ztěžklý vlhkostí a Bosch opět cítil, jak se mu košile lepí na záda.

Otočil se a zvedl hlavu. Nacházeli se ve starší zástavbě. Skoro to připomínalo přechod z první třídy do druhé na palubě letadla. Budovy v tomto bloku a dále před nimi byly nižší - měly kolem dvaceti pater - a hůře udržované než věžáky v blocích u přístavu. Harry si všiml mnoha otevřených oken a mnoha individuálních klimatizačních jednotek upevněných pod jinými okny. Cítil, jak se v jeho nitru otevírá nový rezervoár adrenalinu.

„Je to někde tady. Maddie je v jedné z těchhle budov."

Vyrazil kupředu, aby unikl davu lidí a hlasitým rozhovorům kolem vchodu do metra. Stále přitom sledoval horní patra okolních budov. Nacházel se v betonovém kaňonu a v některé z jeho rozsedlin se nacházela jeho pohřešovaná dcera.

„Harry, stůj! Zrovna jsem řekla Sunovi Jie-e, že se sejdeme u vchodu do metra."

„Počkej na něj sama. Já budu tady v bloku."

„Ne, půjdu s tebou."

V polovině bloku se Bosch zastavil a ještě jednou se zadíval na fotografii. Nenašel však žádnou poslední stopu, která by mu pomohla. Věděl, že je blízko, ale dospěl do fáze, kdy potřeboval pomoc, jinak mu nezbude než tipovat. Obklopovaly ho tisíce místností a oken. Začínalo mu docházet, že závěrečná etapa jeho pátrání je nerealizovatelná. Cestoval více než jedenáct tisíc kilometrů, aby našel svou dceru, a teď byl stejně bezmocný jako trhanky, které na chodníku žebraly o mince.

„Ukaž mi tu fotku," vyzvala ho Eleanor.

Bosch jí podal snímek.

„Nic dalšího tu není," řekl. „Všechny tyhle budovy vypadají stejně."

„Ukaž, já se podívám."

Začala zkoumat fotografii a Bosch sledoval, jak se vrací o dvě desetiletí zpátky do doby, kdy pracovala jako agentka FBI. Přimhouřila oči a analyzovala snímek jako detektiv, ne jako matka pohřešované dívky.

„Jasně," řekla nakonec. „Musí to být někde tady."

„Myslel jsem, že to poznám podle těch klimatizací, jenže ty jsou tu na všech budovách."

Eleanor přikývla, ale dál se dívala na fotografii. V tu chvíli se k nim připojil Sun Jie-e - byl celý uřícený, jak se snažil dohnat pohybující se cíl. Eleanor mu nic neřekla, pouze se k němu zlehka natočila, aby se mohl také podívat na fotku. Jejich vztah už zjevně dospěl do fáze, kdy slova nebyla zapotřebí.

Bosch se otočil a zadíval se do koridoru Nathan Road. Ať už to učinil vědomě, nebo ne, každopádně se nechtěl dívat na to, co v životě ztratil. Vtom za sebou uslyšel Eleanořin hlas: „Počkej. Je v tom určitý systém."

Bosch se otočil.

„Jak to myslíš?"

„Zvládneme to, Harry. Tenhle systém nás dovede až do jejího pokoje."

Bosch cítil, jak mu po zádech běhá mráz. Přistoupil těsně k Eleanor, aby se podíval na snímek.

„Ukaž mi to," řekl s naléhavostí prostupující každé jeho slovo.

Eleanor ukázala na fotku a přejela nehtem přes odraz řady klimatizačních jednotek.

„V budově, kterou hledáme, nemají klimatizaci úplně všechny pokoje. V některých, například tady v tomhle, je místo klimatizace otevřené okno. Takže v tom je systém. Bohužel máme jen fragment, protože nevíme, ve které části budovy se Maddiin pokoj nachází."

„Pravděpodobně uprostřed. Analýza zvuku zachytila tlumené hlasy, které se v jednom okamžiku ztratily za dveřmi výtahu. A výtahy bývají situované uprostřed budov."

„Dobrá poznámka. To nám pomůže. Takže řekněme, že okna jsou čárky a klimatizace tečky. Na téhle fotce tedy vidíme kombinaci teček a čárek v patře, na kterém ji zadržují - její pokoj je čárka a pak následují tečka, tečka, čárka, tečka, čárka."

Eleanor poklepala nehtem na každý znak v kombinaci.

„Tohle je náš systém," pokračovala. „Podíváme se na určitou budovu a budeme zleva doprava hledat tuhle kombinaci."

„Čárka, tečka, tečka, čárka, tečka, čárka," zopakoval Bosch. „Okna jsou čárky."

„Přesně tak," přitakala Eleanor. „Neměli bysme si budovy rozdělit? Díky metru víme, že už jsme blízko."

Otočila se a pohlédla na řadu budov, které se táhly po celé délce ulice. Bosche instinktivně napadlo, že by žádnou budovu neměl svěřovat nikomu jinému. Že nebude spokojen, dokud každý věžák neprohlédne sám. Nakonec se však ovládl. Na tento systém a tuto metodu přišla Eleanor. On se jen vezl na její vlně.

„Dobrá, takže začneme," řekl. „Kterou budovu si mám vzít?"

Eleanor zapíchla prst do vzduchu a řekla: „Ty si vezmi tamtu, já si vezmu tuhle a Sun Jie-e zkontroluje tamhletu. Jakmile skončíte, přeskočíte o tři budovy dál a takhle budete pokračovat, dokud něco neobjevíme. Začneme od nejvyššího patra a budeme postupovat směrem dolů. Podle té fotky víme, že ten pokoj je někde vysoko."

Bosch si uvědomil, že jeho bývalá manželka má do puntíku pravdu. Tímto způsobem mohlo pátrání postupovat rychleji, než očekával. Odstoupil a okamžitě začal prohlížet přidělenou budovu. Nejprve zkontroloval nejvyšší patro a pak se přesunul o poschodí níže. Eleanor se Sunem Jie-e se rozdělili a začali dělat totéž.

Když byl Bosch o třicet minut později v polovině třetí budovy, Eleanor vykřikla.

„Mám ji!"

Bosch k ní rychle zamířil. Eleanor měla zvednutou ruku a právě počítala patra v budově stojící přímo naproti nim. Zakrátko se k nim připojil i Sun Jie-e.

„Čtrnácté podlaží. Ta kombinace začíná kousek napravo od středu. V tom jsi měl pravdu, Harry."

Bosch počítal patra a spolu s očima stoupaly i jeho naděje. Dospěl do čtrnáctého podlaží a našel hledanou kombinaci. Na patře bylo celkem dvanáct oken a kombinace se týkala posledních šesti oken napravo.

„To je ono."

„Počkej chvíli. Tohle je jen první výskyt té kombinace. Můžou tu být i další. Musíme pokračovat v..."

„Já nečekám. Vy hledejte dál. Jestli najdete další odpovídající kombinaci, zavolejte mi."

„Ne, dělit se nebudeme."

Bosch zaměřil pozornost na okno, které mělo být tím, od něhož se na videu odráželo panoráma Kowloonu. Okno teď bylo zavřené.

Harry přesunul pohled na vchod do budovy. V prvních dvou patrech se nacházely maloobchodní a komerční prostory. Celou budovu obepínal pruh nejrůznějších cedulí včetně dvou velkých digitálních obrazovek. Nad pruhem byl na fasádě upevněn velký nápis složený ze zlatých písmen a znaků: Hlavní vchod byl zhruba stejně široký jako vrata dvougaráže. Bosch uvnitř zahlédl krátké schodiště vedoucí k něčemu, co vypadalo jako přeplněný nákupní bazar.

„To je přece Chungking Mansions," konstatovala Eleanor a v hlase se jí ozývalo lehké překvapení.

„Ty ten dům znáš?" zeptal se Bosch.

„Nikdy jsem tu nebyla, ale Chungking Mansions zná každý." „A co to je?"

„Bublající kotel. Nabízí nejlevnější ubytování ve městě, takže je to první zastávka všech přistěhovalců ze třetího a čtvrtého světa, kteří sem přijedou. Každých pár měsíců se v novinách dočteš, že byl někdo na této adrese zatčen, zastřelen nebo ubodán. Je to taková postmoderní Casablanca - všechno pod jednou střechou."

„Jdeme."

Bosch vyrazil uprostřed bloku přes ulici. Kličkoval mezi pomalu se sunoucími auty, zastavil několik taxíků a vysloužil si za to zběsilé troubení.

„Co to děláš, Harry?" křičela za ním Eleanor.

Bosch neodpověděl. Přešel vozovku a vydal se po schodech do útrob Chungking Mansions. Připadalo mu, že stoupá na jinou planetu.

28

Když Bosch vystoupal do prvního patra budovy Chungking Mansions, ze všeho nejdříve ho upoutal zápach. Do nosních dírek mu pronikaly intenzivní vůně nejrůznějšího koření a smaženého jídla. Chvíli mu trvalo, než si jeho oči přivykly na matně osvětlené tržiště farmářů ze třetího světa, které se před ním rozprostíralo v mnoha úzkých uličkách a výklencích. Tržiště se teprve otevíralo, ale už teď bylo přecpané zákazníky. Necelé dva metry široké stánky nabízely všechno možné, od hodinek a mobilních telefonů až po noviny psané ve všech jazycích a potraviny všech známých chutí. Panovala tu podrážděná a drsná atmosféra, která Bosche nutila, aby se každou chvíli ohlížel. Chtěl vědět, kdo se pohybuje za ním.

Přesunul se do středu tržnice a zamířil k výtahům. Na dvě kabiny čekala fronta patnácti lidí. Bosch si všiml, že jeden výtah je otevřený - zřejmě byl mimo provoz, poněvadž uvnitř panovala tma. Před frontou stáli dva členové bezpečnostní agentury a každého, kdo chtěl vyjet nahoru, kontrolovali, jestli má klíč od pokoje nebo doprovází někoho, kdo klíč má. Nade dveřmi jediného fungujícího výtahu se nacházela obrazovka se záběry z kabiny. Ta byla obsazená na maximální kapacitu - lidé se uvnitř mačkali jako sardinky.

Bosch právě hleděl na obrazovku a přemýšlel, jak se dostane na čtrnácté podlaží, když ho dohnali Eleanor se Sunem Jie-e. Eleanor ho hrubě chytila za paži.

„Harry, nech už té partyzánštiny! Nemůžeš nám takhle utíkat."

Bosch se na ni podíval. V jejích očích však neviděl zlost, nýbrž strach. Eleanor chtěla mít jistotu, že ho bude mít po svém boku, až se na čtrnáctém podlaží ocitne tváří v tvář realitě, ať je jakákoliv.

„Prostě chci být neustále v pohybu," odpověděl Harry.

„Tak se pohybuj s náma, ne od nás. Jedeš nahoru?"

„Potřebujeme klíč, aby nás tam pustili."

„V tom případě si musíme pronajmout pokoj."

„Kde se to dělá?"

„Nevím."

Eleanor se podívala na Suna Jie-e.

„Musíme nahoru."

Nic dalšího neřekla, ale Sun ji pochopil. Přikývl a odvedl je z výklenku hlouběji do labyrintu Stánků. Zanedlouho přišli k řadě přepážek s nápisy v nejrůznějších jazycích.

„Pokoj pronajímá tady," řekl Sun. „Je tu víc než jeden hotel."

„Myslíš v téhle budově?" zeptal se Bosch. „Víc než jeden hotel?"

„Ano, mnoho. Tady vy si vybíráte."

Ukázal na cedule nad přepážkami. V tu chvíli si Bosch uvědomil, že v této budově sídlí několik různých hotelů, které si navzájem konkurují v boji o zákazníky z nejnižších příjmových skupin. Některé hotely se podle jazyka na cedulích zaměřovaly na cestovatele z určitých konkrétních zemí.

„Zeptej se, který hotel má pronajaté čtrnácté podlaží," požádal Suna.

„Čtrnácté podlaží nebude."

Bosch si uvědomil, že Sun má pravdu.

„No tak patnácté. Kdo provozuje patnácté podlaží?"

Sun procházel od přepážky k přepážce a ptal se na patnácté podlaží. U třetí přepážky se zastavil a mávl na Eleanor s Boschem.

„Tady."

Bosch si změřil pohledem muže za přepážkou. Zdálo se, že na tomto místě sedí už čtyřicet let. Měl tělo ve tvaru hrušky, které jako by srostlo se židlí. Kouřil cigaretu upevněnou na konci vyřezávané slonovinové špičky. Zřejmě neměl rád kouř v očích.

„Mluvíte anglicky?" zeptal se ho Bosch.

„Ano, mám anglicky," odpověděl muž znaveně.

„Fajn. Chceme pokoj na čtrná..., patnáctém podlaží."

„Všichni z vás? Jeden pokoj?"

„Ano, jeden pokoj."

„Ne, jeden pokoj nemůžete. Jen dva osoby."

Bosch vyrozuměl, že na patře jsou pouze dvoulůžkové pokoje.

„Tak mi dejte dva pokoje na patnáctém."

„Jak přejete."

Muž jim podal přes pult desky s přicvaknutými registračními formuláři a perem na šňůrce. Bosch rychle načmáral do formuláře jméno a adresu a podal desky zpátky přes pult.

„Kolik?" zeptal se.

„Jak dlouho budete?"

„Deset minut."

Muž si prohlédl všechny tři zákazníky a přemýšlel, co asi Boschova odpověď znamená.

„No tak," řekl Bosch netrpělivě. „Kolik?"

Sáhl si do kapsy pro peníze.

„Dvě stě amerických."

„Nemám americké dolary. Mám jenom hongkongské."

„Dva pokoj, jeden tisíc pět set."

Sun Jie-e přistoupil k Boschovi a zakryl rukou jeho peníze.

„Ne, to je moc."

Začal rychle a důrazně rozmlouvat s mužem za přepážkou - nechtěl dopustit, aby muž Bosche využíval. Harrymu to však bylo jedno. Nezáleželo mu na penězích, ale na tempu. Oddělil ze svazku bankovek patnáct set hongkongských dolarů a hodil je na stůl.

„Klíče," zahřímal.

Muž se přestal věnovat Sunovi a otočil se za sebe ke stěně se dvěma řadami přihrádek. Zatímco vybíral dva klíče, pohlédl Bosch na Suna Jie-e a pokrčil rameny.

Když se však muž otočil zpátky a Bosch natáhl ruku, muž mu klíče nedal.

„Záloha na klíč jeden tisíc."

Bosch pochopil, že nikdy neměl muži ukazovat peníze. Rychle znovu vytáhl svazek, a aniž ho zvedl nad přepážku, oddělil z něj další dvě bankovky a hodil je na pult. Když mu muž konečně nabídl klíče, Harry mu je prudce sebral z ruky a spěšně vyrazil k výtahu.

Byly to staromódní mosazné klíče s kosočtvercovými klíčenkami z červeného plastu, na kterých stálo několik čínských znaků a číslo pokoje. Muž jim přidělil pokoje 1503 a 1504. Cestou k výtahům podal Bosch jeden klíč Sunovi.

Otočil se k Eleanor. „Vyber si, s kým půjdeš."

Fronta na výtah se mezitím prodloužila. Nyní už ji tvořilo více než třicet lidí a obrazovka nade dveřmi prozrazovala, že strážníci pouštějí do kabiny podle velikosti vždy osm až deset pasažérů. Nejdelších patnáct minut svého života strávil Bosch čekáním na výtah. Eleanor se snažila uklidnit jeho rostoucí netrpělivost a úzkost konverzací.

„Jaký je plán, až vyjedeme nahoru?"

Bosch zavrtěl hlavou.

„Žádný plán. Sehrajeme to podle situace."

„A to je všechno? To tam prostě vyjedem a začnem klepat na dveře?"

Bosch zavrtěl hlavou a ještě jednou zvedl fotografii s odrazem od okna.

„Ne, budeme vědět, který je to pokoj. V této budově má každý pokoj jen jedno okno. A podle téhle fotky je naše okno sedmé od kraje sousedícího s Nathan Road. Takže až tam vyjedeme, vpadneme do sedmého pokoje od konce."

„Vpadneme?"

„Já klepat nebudu, Eleanor."

Fronta se posunula dopředu a konečně přišla řada na ně. Strážník zkontroloval Boschův klíč a poslal ho s Eleanor ke dveřím výtahu. Pak ovšem natáhl ruku a zastavil Suna. Kabina byla plná.

„Harry, počkej," řekla Eleanor. „Pojedem dalším."

Bosch se nahrnul do kabiny, otočil se a pohlédl nejprve na Eleanor a poté na Suna Jie-e.

„Jestli chceš, tak počkej. Já nečekám."

Eleanor na chvíli zaváhala a pak přistoupila do výtahu k Boschovi. Než se dveře zavřely, zavolala něco čínsky na Suna.

Bosch se zadíval na digitální displej zobrazující patra.

„Cos mu říkala?"

„Že na něj počkáme na patnáctce."

Bosch neřekl nic. Bylo mu to jedno. Snažil se trochu sebrat a zpomalit dech. Připravoval se na to, co může na patnáctém podlaží najít nebo s čím být konfrontován.

Výtah stoupal pomalu. Smrdělo to v něm tělesnými pachy a výpary. Bosch začal dýchat ústy, aby to necítil. Uvědomil si však, že i on sám k tomuto problému přispívá. Naposledy se sprchoval v pátek ráno v Los Angeles. Připadalo mu to jako celá věčnost.

Jízda výtahem byla ještě trýznivější než čekání dole. Po čtyřech zastávkách se dveře konečně otevřely na patnáctém podlaží. V tu dobu už byli v kabině jen Bosch, Eleanor a dva muži, kteří dole stiskli šestnáctku. Bosch se na ně letmo podíval a pak přejel prstem přes všechna tlačítka pater pod patnáctkou. Znamenalo to, že výtah bude cestou dolů na každém patře zastavovat. Harry vyšel z kabiny jako první a levou ruku držel za zády, aby mohl v případě potřeby rychle vytáhnout pistoli. Eleanor vystoupila za ním.

„Předpokládám, že nebudeme čekat na Suna Jie-e, je to tak?" zeptala se.

„Já teda ne," odpověděl Bosch.

„Měl by tady být."

Bosch se k ní otočil.

„Ne, neměl."

Eleanor rezignovaně zvedla ruce a poodstoupila. Na tohle teď nebyla vhodná doba. Alespoň tohle chápala. Bosch se otočil a pokusil se zorientovat. Výklenek s výtahy se nacházel uprostřed podlaží, jehož půdorys vytvářel písmeno H.Bosch zamířil do chodby napravo, protože věděl, že tato strana budovy sousedí s Nathan Road.

Okamžitě začal počítat dveře a zjistil, že na přední straně chodby jich je celkem dvanáct. Přesunul se k sedmým dveřím, za nimiž se nacházel pokoj 1514. Cítil, jak jeho srdce přeřazuje na vyšší rychlost, jako by jím projel elektrický výboj. Bylo to tady. Kvůli tomuhle sem přijel.

Předklonil se a přitiskl ucho na štěrbinu dveří. Pozorně poslouchal, ale neslyšel z pokoje žádný zvuk.

„Slyšíš něco?" zašeptala Eleanor.

Bosch zavrtěl hlavou. Položil ruku na kouli zámku a pokusil se ji otočit. Nečekal, že dveře budou odemčené, ale chtěl si kouli vyzkoušet a zjistit, jak je zámek pevný.

Koule byla stará a rozviklaná. Bosch se teď musel rozhodnout, zda vykopne dveře a využije momentu absolutního překvapení, nebo zda otevře zámek paklíčem a bude přitom riskovat, že vydá zvuk, kterým na sebe upozorní osoby uvnitř pokoje.

Poklekl na jedno koleno a pozorně si prohlédl kouli se zámkem uvnitř. Otevřít by ji bylo jednoduché, ale Bosch nevěděl, zda nejsou dveře zevnitř zajištěny petlicí nebo bezpečnostním řetízkem. Něco ho napadlo a sáhl si do kapsy.

„Běž do našeho pokoje," zašeptal Eleanor, „a zjisti, jestli je na dveřích petlice nebo řetízek."

Podal jí klíče od pokoje 1504.

„Ted hned?" špitla Eleanor.

„Jo, teď hned," odpověděl Bosch. „Chci vědět, co je zevnitř."

Eleanor si vzala klíč a spěchala chodbou do pokoje. Bosch zatím vytáhl náprsní tašku, ve které nosil policejní odznak. Před průchodem přes letištní ostrahu si za odznak zasunul dvě své nejlepší planžety. Věděl, že odznak se na rentgenu objeví, ale mohl by překrýt i dva tenké kovové proužky za ním. Jeho plán vyšel, a tak teď mohl Harry planžety vytáhnout a tiše je vsunout do zámku v kouli.

Otočit zámkem mu trvalo necelou minutu. Držel kouli v otevřené poloze, ale dveře prozatím neotevíral - čekal, až k němu přes matně otevřenou chodbu přispěchá Eleanor.

„Je tam bezpečnostní řetízek," zašeptala.

Bosch přikývl a vstal. Kouli stále držel v pravé ruce. Věděl, že by navzdory bezpečnostnímu řetízku mohl dveře snadno vyrazit ramenem.

„Připravena?" zašeptal.

Eleanor přikývla. Bosch si strčil levou ruku za záda, sáhl si pod sako a vytáhl pistoli. Odjistil ji a podíval se na Eleanor. Společně naznačili ústy slova raz, dva, tři a Bosch zprudka otevřel dveře.

Dveře žádný řetízek nezajišťoval. Otevřely se dokořán a Bosch rychle vstoupil do pokoje. Eleanor ho těsně následovala.

Pokoj byl prázdný. 

29

Bosch přešel přes pokoj a vstoupil do mrňavé koupelny. Odhrnul z malého vykachličkovaného sprchového kouta špinavý plastový závěs a zjistil, že kout je prázdný. Vrátil se tedy do pokoje, podíval se na Eleanor a řekl slova, kterých se děsil.

„Je pryč."

„A víš jistě, že je to tenhle pokoj?" zeptala se jeho exmanželka.

Bosch o tom nepochyboval. Hned po příchodu si všiml prasklin a děr po hřebících na zdi nad postelí. Vytáhl ze saka složenou fotografii a podal ji Eleanor.

„Je to tenhle pokoj."

Zasunul pistoli zpátky za pas kalhot a snažil se nepropadnout zničujícímu pocitu marnosti a hrůzy. Zároveň však netušil, co dál.

Eleanor hodila fotku na postel.

„Musí tu být nějaká stopa po její přítomnosti. Něco."

„Pojďme. Promluvíme si s tím chlapem dole a zjistíme, kdo měl tenhle pokoj v pátek pronajatý."

„Ne, počkej. Nejdřív se tu musíme rozhlédnout."

Klekla na kolena a podívala se pod postel.

„Eleanor, ona pod postelí není. Je pryč a my musíme pátrat dál. Zavolej Sunovi a řekni mu, ať nahoru ani nejezdí. Ať radši přistaví auto."

„Ne, tohle není možné."

Eleanor přestala zkoumat prostor pod postelí, klekla si vedle ní a opřela se lokty o matraci jako dítě při modlitbě před spaním.

„Nemůže být pryč. Vždyť..."

Bosch obešel postel, naklonil se za Eleanor, objal ji rukama a vytáhl ji na nohy.

„Pojď, Eleanor, musíme jít. My ji najdeme. Říkal jsem ti, že ji najdeme. Ale nesmíme se zastavovat. To je všechno. Musíme zůstat silní a pátrat dál."

Pobídl ji ke dveřím, ale ona se mu vymanila a zamířila do koupelny. Musela se sama přesvědčit, že je prázdná.

„Eleanor, prosím tě."

Jeho bývalá žena zmizela v koupelně a Bosch slyšel, jak tam odhrnuje závěs sprchového kouta. Stále se však nevracela.

„Harry!"

Bosch rychle přešel přes pokoj do koupelny. Eleanor se nakláněla přes toaletu a v ruce držela odpadkový koš. Přisunula ho k Boschovi a ten na dně spatřil malý zmuchlaný kousek toaletního papíru potřísněného krví.

Eleanor papír dvěma prsty uchopila a zvedla ho do vzduchu. Krev na něm vytvořila skvrnu menší než deseticent. Velikost skvrny i zmuchlání papíru naznačovaly, že papír překrýval malé říznutí nebo šrám.

Eleanor se naklonila k Boschovi a ten okamžitě věděl, co se jí honí hlavou - že se dívají na dceřinu krev.

„Prozatím nevíme, co to znamená, Eleanor."

Jeho slova vyzněla naprázdno. Eleanor působila dojmem, že se každou chvíli zhroutí.

„Oni ji zdrogovali," hlesla. „Píchli jí do ruky injekci."

„To zatím nevíme. Pojďme dolů a promluvme si s tím chlapem."

Eleanor se ani nehnula. Jen upřeně hleděla na zkrvavený papír, jako by to byla rudobílá květina.

„Nemáš něco, do čeho by se to dalo strčit?"

Bosch neustále nosil v kapse saka pár uzavíratelných důkazních sáčků. Nyní jeden vytáhl, Eleanor do něj papír vložila, Bosch sáček uzavřel a zasunul ho zpátky do kapsy.

„Dobrá, tak pojďme."

Konečně vyšli z pokoje. Bosch držel jednou rukou Eleanor kolem ramen a cestou přes chodbu se jí stále díval do tváře. Napůl očekával, že se mu vytrhne a uteče zpátky do pokoje. Poté však v jejím obličeji zaregistroval záblesk poznání. Její pohled se zaměřil na cosi na chodbě.

„Harry?"

Bosch se otočil a předpokládal, že je to Sun Jie-e. Jenže nebyl.

Z konce chodby se k nim blížili dva muži - kráčeli vedle sebe a čišelo z nich odhodlání. Bosch si uvědomil, že jsou to dva muži, kteří s nimi zůstali ve výtahu jako poslední. Jeli na šestnácté podlaží.

Ve chvíli, kdy na chodbě spatřili Harryho s Eleanor, si oba rychle odhrnuli sako a sáhli si k pasu. Bosch viděl, jak jeden muž cosi svírá, a instinktivně věděl, že bude tasit zbraň.

Přesunul ruku z Eleanořina ramena na její záda a prudce ji odstrčil přes chodbu do výklenku s výtahy. Současně si sáhl levou rukou za záda a popadl pistoli. Jeden z mužů zaječel cosi v jazyce, jemuž Bosch nerozuměl, a vytasil zbraň.

Bosch ho vzápětí napodobil, namířil na něj a začal střílet ve stejném okamžiku, kdy z mužovy zbraně vyšly první výstřely. Vypálil nejméně deset ran, dokud neviděl, jak oba muži klesají k zemi.

Aniž přestal mířit, vyrazil přes chodbu k mužům. Jeden ležel na nohou druhého. Jeden byl mrtvý - jeho oči prázdně hleděly do stropu. Druhý ještě žil, mělce dýchal a stále se křečovitě snažil vytasit zpoza pasu zbraň. Bosch se podíval dolů a viděl, že se bicí kohout mužovy zbraně zachytil o pas jeho kalhot. Vůbec nedostal šanci zbraň vytáhnout.

Bosch se natáhl, odtrhl mužovu ruku od zbraně a hrubě ji vyprostil z látky. Muž spustil ruku na podlahu a Bosch poslal zbraň přes koberec daleko z jeho dosahu.

Muž měl dva průstřely v horní části hrudníku. Bosch mu mířil na trup a zjevně mířil dobře. Muž rychle ztrácel krev.

„Kde je?" zaječel na něj Bosch. „Kde je?"

Muž cosi zachroptěl, z úst se mu vyřinula krev a stekla mu po tváři. Bosch věděl, že muž bude do minuty mrtev.

Slyšel, jak se někde na chodbě rychle otevírají a zavírají dveře. Rozhlédl se, ale nikoho neviděl. Na podobných místech se většina lidí zdráhala nechat se do něčeho zaplést. Přesto Harry věděl, že nepotrvá dlouho a do hotelu vtrhne policie, která dostane hlášení o střelbě.

Otočil se zpět k umírajícímu muži.

„Kde je?" zopakoval otázku. „Kde je moje..."

Viděl, že muž je mrtvý.

„Sakra !"

Vstal a obrátil se čelem k výtahům a k Eleanor.

„Museli mít..."

Eleanor ležela na podlaze. Bosch k ní rychle přiskočil.

„Eleanor!"

Bylo však pozdě. Oči jeho bývalé manželky byly stejně prázdné jako oči obou mužů na chodbě.

„Ne, ne, prosím tě, ne. Eleanor!"

Bosch žádnou ránu neviděl, avšak Eleanor nedýchala a měla strnulý pohled. Harry ji vzal za ramena, ale nesetkal se s žádnou reakcí. Položil jí jednu ruku pod hlavu, druhou jí otevřel ústa a naklonil se k ní, aby jí do plic vdechl vzduch. V tu chvíli však ucítil ránu. Vytáhl ruku z jejích vlasů a zjistil, že je celá zkrvavená. Otočil jí hlavu a spatřil nad jejím levým uchem průstřel. Uvědomil si, že Eleanor pravděpodobně dostala zásah ve chvíli, kdy ji odstrkoval do výklenku. Nasměroval ji přímo do rány.

„Eleanor," řekl tiše.

Předklonil se a přitiskl jí tvář na ňadra. Ucítil důvěrně známou vůni a vzápětí uslyšel hlasité a srdceryvné zasténání. Uvědomil si, že vyšlo z jeho hrdla.

Třicet vteřin se ani nepohnul. Jen ji držel v náručí. Poté uslyšel, jak se za ním otevírají dveře výtahu, a konečně se zvedl.

Z kabiny vystoupil Sun Jie-e. Rozhlédl se po chodbě a rychle upřel pozornost na Eleanor na podlaze.

„Eleanor!"

Spěšně k ní vyrazil. Bosch si uvědomil, že je to vůbec poprvé, co Suna slyší vyslovit její jméno. Z jeho úst znělo jako Íleanor.

„Je mrtvá," řekl Bosch. „Je mi líto."

„Kdo to udělal?"

Bosch začal vstávat. Hovořil monotónním hlasem.

„Tamhle. Ti dva po nás stříleli.'"’

Sun se podíval do chodby a spatřil na zemi dva muže. Bosch si všiml, jak do jeho tváře vstupuje zmatek a hrůza. Znovu se otočil k Eleanor.

„Ne!"

Bosch se vrátil na chodbu a zvedl zbraň, kterou před chvílí sebral umírajícímu muži. Ani si ji neprohlédl, rovnou si ji zastrčil

za pas kalhot a vrátil se do výklenku. Sun Jie-e právě klečel vedle Eleanořina těla a držel její ruku v dlaních.

„Je mi to líto, Sune Jie-e. Překvapili nás."

Chvíli počkal. Sun nic neřekl a ani se nepohnul.

„Musím tady ještě něco vyřídit a pak musíme odjet. Policie už je určitě na cestě."

Položil ruku Sunovi na rameno a odtáhl ho dozadu. Poklekl vedle Eleanor, zvedl jí pravou paži a vložil jí do dlaně pistoli, kterou získal od Suna. Jedenkrát vystřelil do zdi vedle výtahu a opatrně položil Eleanořinu ruku s pistolí na podlahu.

„Co to děláš?" zeptal se naléhavě Sun.

„Povýstřelové zplodiny. Je ta pistole čistá, nebo se dá vystopovat k tomu, kdo ti ji dal?"

Sun neodpověděl.

„Sune Jie-e, je ta pistole čistá?"

„Je čistá."

„No tak pojďme. Musíme jít po schodech. Pro Eleanor už nic neuděláme."

Sun na chvíli sklonil hlavu a pak pomalu vstal.

„Tihle přišli od schodiště," prohlásil Bosch a ukázal na střelce. „Takže jdeme tam."

Vyrazili chodbou ke schodišti, ale Sun Jie-e se náhle zastavil a prohlédl si dvojici mužů na podlaze.

„No tak," vybídl ho Bosch. „Musíme jít."

Sun se konečně vydal za ním. Došli ke dveřím a vyrazili po schodišti dolů.

„Oni nejsou triáda," konstatoval Sun Jie-e.

Bosch byl právě dva kroky před ním. Zastavil se a pohlédl na něj.

„Cože? Jak to víš?"

„Oni nejsou čínský. Není čínský, není triáda."

„Tak kdo to teda je?"

„Indonéský, vietnamský - myslím, že vietnamský. Ne čínský."

Bosch se znovu vydal dolů a postupně nabíral rychlost. Cekalo je jedenáct pater. Během chůze přemýšlel o tom, co mu Sun Jie-e právě řekl, ale stále nechápal, jak by se to mohlo slučovat s tím, co dosud věděl.

Sun za ním zaostával. Bosch si pomyslel, že není divu. Když vystoupil z výtahu, zjistil, že se jeho život nezvratně změnil. A to by zpomalilo každého.

Zanedlouho měl Bosch náskok celého jednoho patra. Když seběhl až dolů, pootevřel dveře, aby se zorientoval. Viděl, že dveře vedou do boční uličky táhnoucí se mezi Chungking Mansions a vedlejší budovou. Slyšel dopravní ruch a sílící houkání sirén a věděl, že z tohoto východu je velmi blízko na Nathan Road.

Náhle dveře někdo zavřel. Bosch se otočil a zjistil, že vedle něj stojí Sun Jie-e. Jednu ruku držel na dveřích a druhou na něj vztekle ukazoval.

„Ty! To ty ji zabil!"

„Já vím, já vím, Sune Jie-e. Je to moje vina. Tohle všechno uvedl do pohybu můj případ.. ."

„Ne, oni ne triáda! Já ti řekl."

Bosch na něj chvíli nechápavě zíral.

„Dobře, no tak nejsou z triády. Ale..."

„Ty ukážeš peníze a oni loupí."

Bosch to konečně pochopil. Sun Jie-e mu sděloval, že dva muži, kteří teď leží s Eleanor na patnáctém podlaží, byli pouzí lupiči, kteří chtěli Bosche okrást. Něco tu však nehrálo. Nedávalo to smysl. Harry zavrtěl hlavou.

„V té frontě na výtah stáli před náma. Moje peníze neviděli."

„Někdo jim řekl."

Bosch se nad tím zamyslel a jeho myšlenky se přesunuly k muži za přepážkou. Už takhle chtěl tohohle vykuka navštívit. Scénář, který před ním Sun Jie-e předestřel, učinil návštěvu ještě naléhavější.

„Musíme odsud vypadnout, Sune Jie-e," řekl. „Jakmile dorazí policie, uzavře všechny východy a začne to tu prohledávat."

Sun spustil ruku ze dveří a Bosch je opět otevřel. Vzduch byl čistý, a tak oba vyšli do boční uličky. Šest metrů nalevo od nich ústila ulička na Nathan Road.

„Kde máš auto?"

Sun ukázal na opačný konec uličky.

„Zaplatil jsem, aby ho muž hlídal."

„Dobrá, tak pro něj zajdi a přijeď dopředu. Já se na chvilku vrátím dovnitř, ale za pět minut budu zase venku."

„Co budeš dělat?"

„To nechtěj vědět."

30

Bosch vyšel z uličky na Nathan Road a okamžitě si všiml, že se před Chungking Mansions shromáždil dav kolemjdoucích, kteří přihlíželi, jak policie reaguje na hlášení a hrne se do budovy. Na místo se sjížděly policejní i hasičské vozy, zastavovaly dopravu a působily zmatek. Policejní zátarasy tu zatím nebyly, jelikož přijíždějící policisté se zřejmě nejprve snažili dostat na patnácté podlaží, aby zjistili, co se vlastně stalo. Harrymu se tak podařilo připojit se k hloučku zdravotníků, kteří stoupali do schodů s nosítky, a nepozorovaně vyjít do prvního patra.

Vzhledem k rozruchu a zmatku se mnozí zákazníci a hoteloví hosté shlukli do davu před výtahy. Kdosi štěkavě vykřikoval rozkazy v čínštině, ale nezdálo se, že by na ně někdo reagoval. Bosch si proklestil cestu do zadní uličky, kde se nacházely přepážky hotelů. Všeobecné pozdvižení mu hrálo do karet: ulička s přepážkami byla zcela vylidněná.

Když došel k přepážce, kde si před chvílí pronajal dva pokoje, viděl, že horní polovinu okénka zakrývá bezpečnostní roleta, což mělo naznačovat, že přepážka je zavřená. Muž s hruškovitou postavou tam však stále byl - seděl otočený zády k přepážce a strkal si do aktovky nějaké písemnosti. Vypadalo to, že se chystá k odchodu.

Bosch bez zaváhání vyskočil, protáhl se mezi přepážkou a roletou, vrhl se na muže na židli a srazil ho na podlahu. Obkročmo se na něj posadil a dvakrát ho udeřil pěstí do tváře. Muž ležel hlavou na betonové podlaze, takže neměl před ranami kam uhnout.

„Ne, prosím!" podařilo se mu hlesnout mezi údery.

Bosch se rychle ohlédl k přepážce, aby se ujistil, že vzduch je stále čistý. Vytáhl z pasu pistoli a zaryl hlaveň do vrstvy tuku pod mužovou bradou.

„Kvůli tobě ji zabili, ty hajzle! A já teď zabiju tebe."

„Ne, prosím! Pane, prosím!"

„Řekls jim to, že jo? Řekls jim, že mám peníze."

„Ne, to já ne."

„Nelži mi, sakra, jinak tě okamžitě zabiju! Řekls jim to!"

Muž zvedl hlavu z podlahy.

„Oukej, poslyšte, poslyšte, prosím. Já řekl nikdo nemít úraz. Rozumíte? Řekl jsem nikdo nemít..."

Bosch odtáhl pistoli a tvrdě udeřil muže pažbou do nosu. Mužova hlava tvrdě narazila na beton. Bosch mu znovu přitiskl hlaveň na krk.

„Mně je jedno, cos komu řekl. Oni ji zabili, ty zmrde! Chápeš to?"

Muž byl omráčený, krvácel a mžoural očima - evidentně se nacházel na pokraji bezvědomí. Bosch ho pravou rukou pleskl přes tvář.

„Zůstaň vzhůru. Chci, abys ses díval, až to přijde."

„Prosím, ne... Velice se omlouvám, pane. Prosím, vy ne..."

„Dobrá, řeknu ti, co teď uděláš. Jestli chceš žít, tak mi řekneš, kdo si v pátek pronajal pokoj patnáct set čtrnáct. Patnáct set čtrnáct. Řekneš mi to hned teď."

„Dobrá, řeknu vám. Ukážu vám."

„Fajn, ukaž mi to."

Bosch se zvedl. Muž krvácel z úst a z nosu a Boschovi zase krvácely klouby levé ruky. Rychle se vztyčil a stáhl bezpečnostní roletu až k přepážce.

„Ukaž mi to. Dělej."

„Oukej, je tady."

Muž ukázal na aktovku, do které před chvílí vkládal písemnosti. Sáhl do ní, zatímco Bosch zvedl zbraň a namířil mu ji na hlavu.

„Klid."

Muž vytáhl z aktovky hromádku registračních formulářů. Bosch nahoře spatřil ten svůj. Natáhl ruku, vyrval formulář z hromádky, zmačkal ho a strčil si ho do kapsy saka. Celou dobu přitom na muže mířil.

„Pátek, pokoj patnáct čtrnáct. Najdi ho."

Muž položil hromádku s formuláři na zadní pult a začal ji prohledávat. Bosch věděl, že to trvá příliš dlouho - že sem každou chvíli vtrhne policie a najde je tu. Od střelby na patnáctém podlaží uplynulo nejméně patnáct minut. Všiml si zásuvky pod předním pultem, otevřel ji a uložil do ní zbraň. Kdyby ho s ní přistihla policie, bez okolků by ho zavřela do vězení.

Pohled na lupičovu zbraň v něm vyvolal myšlenku na to, že nechal svou bývalou manželku a také matku své dcery ležet mrtvou a osamělou na patnáctém podlaží. Jeho hrud jako by probodlo kopí. Na chvíli zavřel oči, aby se pokusil tu myšlenku a výjev zaplašit.

„Tady je to."

Bosch otevřel oči. Muž se k němu obracel od zadního pultu. Harry přitom uslyšel zřetelné kovové cvaknutí a viděl, jak muž začíná zvedat jednu ruku od těla a ohánět se jí. Ještě nic neviděl a už mu bylo jasné, že muž drží v ruce nůž. Ve zlomku vteřiny se rozhodl, že útok vykryje, místo aby mu uhýbal. Přesunul váhu dopředu, naklonil se k muži, zvedl levé předloktí, aby zablokoval nůž, a udeřil muže pravou pěstí do hrdla.

Nůž projel rukávem Boschova saka a Harry cítil, jak mu čepel proniká do předloktí. Jiné škody však nůž nenapáchal. Rána do krku zároveň odstrčila muže dozadu, takže se s ním převrátila židle a on spadl na podlahu. Bosch se na něj opět posadil, sevřel mu ruku s nožem za zápěstí a tloukl s ní o podlahu tak dlouho, až zbraň vyletěla muži z dlaně a řinčivě dopadla na beton.

Bosch se zvedl, ale dál tiskl muže za hrdlo k podlaze. Cítil, jak se mu z rány řine po ruce krev. Znovu si vzpomněl na mrtvou Eleanor ležící na patnáctém podlaží. Vzali jí život i všechno ostatní, než stačila říct jediné slovo. Než se dočkala toho, že její dcera je opět v bezpečí.

Bosch zaťal levou pěst a prudce udeřil muže do žeber. Bil ho znovu a znovu, zasypával mu tělo i obličej ranami tak dlouho, až si byl jistý, že má muž zlomenou většinu žeber i čelist a že upadl do bezvědomí.

Harry byl celý zadýchaný. Sebral nůž, zavřel ho a vložil si ho do kapsy. Slezl z nehybného muže, sebral ze země spadlé registrační formuláře a vložil je zpátky do aktovky. Zavřel aktovku a naklonil se k pultu, aby se podíval skrz bezpečnostní roletu. V uličce stále nikdo nebyl, ačkoliv už sem z prostoru před výtahy doléhala policejní sdělení zesílená megafonem. Bosch věděl, že policie teď nemůže postupovat jinak než uzavřít budovu a zajistit ji.

Vysunul o půl metru bezpečnostní roletu, vytáhl ze zásuvky zbraň a opět si ji zastrčil vzadu za opasek. Přelezl s aktovkou v ruce pult a opustil přepážku. Když se ujistil, že na pultu nezůstala krev, spustil roletu a odešel.

Během chůze zvedl Bosch ruku a podíval se skrz roztržený rukáv na ránu. Zdálo se, že je povrchová, ale vydatně krvácela. Vyhrnul si rukáv až po ránu, aby ji překryl co největším množstvím látky, a podíval se na podlahu za sebou, aby se přesvědčil, zda z něj nekape krev.

V prostoru před výtahy právě policie vyháněla všechny přítomné na ulici do zóny ohraničené policejní páskou, kde hodlala všechny vyslechnout, aby zjistila, co případně slyšeli nebo viděli. Boschovi bylo jasné, že tento proces nemůže absolvovat. Otočil se tedy čelem vzad a zamířil uličkou k opačnému konci budovy. Po pár vteřinách dorazil k místu, kde se uličky křížily, a na levé straně letmo zahlédl dva muže spěchající směrem od policejního mumraje.

Vydal se za nimi, protože si uvědomil, že není v této budově jediný, kdo si nepřeje být vyslýchán policií.

Dvojice mužů zmizela v úzké uličce mezi dvěma nyní již zavřenými krámky. Bosch je následoval.

Ulička končila u schodiště vedoucího do sklepa, kde se táhlo několik řad skladovacích kójí oddělených drátěnými přepážkami - kóje byly určeny trhovcům, kteří měli nahoře jen velmi omezený skladovací prostor. Bosch prošel za muži uličkou a pak odbočil doprava. Všiml si, že muži míří k červeně svítícímu čínskému znaku nade dveřmi, a věděl, že to musí být východ. Muži se protáhli dveřmi a vzápětí se rozezvučel alarm. Zabouchli za sebou dveře.

Když Bosch doběhl ke dveřím a vyšel jimi ven, zjistil, že se nachází ve stejné boční uličce, v jaké už před chvílí byl. Rychle vyšel na Nathan Road a začal hledat Suna Jie-e a jeho mercedes.

Půl bloku od něj zablikaly reflektory a Bosch viděl, že Sunovo auto čeká před shlukem policejních vozidel zaparkovaných chaoticky před vchodem do Chungking Mansions. Sun se odlepil od obrubníku a pomalu dojel až k němu. Bosch nejprve zamířil k zadním dveřím, ale pak si uvědomil, že Eleanor už s nimi není. Otevřel tedy přední dveře spolujezdce.

„Trvalo ti dlouho," řekl Sun.

„Jo, pojeďme už pryč."

Sun letmo pohlédl na aktovku, jejíž ucho pevně svíraly Boschovy krvácející prsty. Neřekl však nic. Šlápl na plyn a začal se vzdalovat od Chungking Mansions. Bosch se vytočil na sedadle, ohlédl se a vyšplhal očima k patru, kde nechali Eleanor. Z nějakého důvodu si vždycky myslel, že s Eleanor společně zestárnou. Jejich rozvod v tom nehrál žádnou roli. Jiní milenci také nehráli roli. Jejich vztah byl od počátku přerušovaný, avšak ani na tomhle nezáleželo. Bosch byl vždy v koutku duše přesvědčen, že jejich odloučení jsou pouze dočasná a že v dlouhodobém výhledu budou opět spolu. Samozřejmě je spojovala Madeline, která měla navždy představovat jejich nejpevnější pouto. Bosch však věřil, že se za tím skrývá více.

Ted to všechno zmizelo v nenávratnu a na vině byla jeho vlastní rozhodnutí. Nezáleželo na tom, zda spouštěcím mechanismem tragických událostí byl celý jeho případ, nebo neuvážené vytažení svazku bankovek u přepážky. V každém případě vedly všechny nitky k němu a on si nebyl jistý, jak se s tím v životě vyrovná.

Předklonil se a vložil si hlavu do dlaní.

„Sune Jie-e, promiň... Já ji taky miloval."

Sun dlouho neodpovídal, ale když promluvil, rázem Bosche vytáhl z propasti beznaděje a znovu v něm probudil odhodlání.

„Musíme teď najít tvoji dceru. Pro Eleanor to děláme."

Bosch se napřímil a přikývl. Natáhl se před sebe a položil si na klín aktovku.

„Až to půjde, tak zastav. Musíme se podívat na tyhle věci."

Sun několikrát odbočil, a když je od Chungking Mansions dělilo několik bloků, zastavil u obrubníku. Na protější straně ulice se rozprostírala zchátralá tržnice plná západních turistů.

„Co je to za místo?" zeptal se Bosch.

„To je nefritový trh. Velmi slavný pro Západníky. Tam tě nevšimnou."

Bosch přikývl. Otevřel aktovku a podal Sunovi neuspořádanou hromádku hotelových registračních formulářů. Bylo jich nejméně padesát, ale většina jich byla vyplněná v čínštině, takže jim Bosch nerozuměl.

„Co mám hledat?" zeptal se Sun Jie-e.

„Datum a číslo pokoje. V pátek bylo jedenáctého. Takže hledáme jedenáctého a pokoj patnáct čtrnáct. Musí to v té hromádce být."

Sun se pustil do čtení. Bosch ho chvíli sledoval a pak se podíval z okna na nefritový trh. Za otevřenými vchody viděl nekonečné řady chatrných Stánků z překližky a celty, v nichž staří muži a ženy prodávali své zboží. Tržnice byla přeplněná zákazníky.

Bosch si vzpomněl na nefritové opice na červené šňůrce, které našel v pokoji své dcery. Byla tady. Napadlo ho, jestli byla takhle daleko od domova sama, nebo jestli přijela s kamarády, například s On a Chickem.

Před jedním vstupem prodávala jakási stará žena obětní tyčinky. Vedle sebe měla kbelík s hořícím obsahem. Na skládacím stolku před ní stály řady lepenkových předmětů určených ke spálení. Bosch si všiml jedné řady tygrů a přemýšlel, k čemu může mrtvý předek potřebovat tygra.

„Tady," řekl Sun Jie-e a podal Boschovi jeden registrační formulář.

„Co se tam píše?"

„Tuen Mun. Jedeme tam."

Boschovi to znělo jako Tin Moon, plechový měsíc.

„Co je to Tin Moon?"

„Tuen Mun. To je město v New Territories. Ten muž tam bydlí."

„Jak se jmenuje?"

„Pcheng Čching-cchaj."

Čching-cchaj, pomyslel si Bosch. Kdyby si chtěl Pcheng své křestní jméno amerikanizovat, možná by použil přezdívku „Chick". Nedalo se vyloučit, že Pcheng Čching-cchaj je Onin starší bratr - mladík, s nímž Madeline v pátek odešla z nákupního centra.

„Je na tom formuláři uveden jeho věk nebo datum narození?"

„Ne, žádný věk."

Byla to střelba od boku. Ani Bosch neuváděl datum narození, když si v Chungking Mansions pronajímal pokoje, a muž za přepážkou od něj kromě čísla pasu nechtěl žádné další identifikační údaje.

„A adresa tam je?"

„Ano."

„Dokážeš ji najít?"

„Ano, znám to místo."

„Fajn. Tak jedem. Jak je to daleko?"

„V autě dlouhá doba. Jedeme na sever a potom západ. Bude trvat hodinu nebo víc. Vlak by byl rychleji."

Čas teď byl drahocenná komodita, ale Bosch věděl, že jim auto poskytuje nezávislost.

„Pojedeme autem," rozhodl. „Až ji najdem, budem ho potřebovat."

Sun Jie-e souhlasně kývl a zařadil se do provozu. Jakmile vyjeli, svlékl si Bosch sako a vyhrnul si rukáv košile, aby si lépe prohlédl zásah nožem. Na vnitřní straně předloktí se mu táhla asi pěticentimetrová řezná rána, ve které konečně začínala zasychat krev.

Sun se na ránu krátce zadíval a opět se věnoval řízení.

„Kdo ti to udělal?"

„Ten chlap za přepážkou."

Sun přikývl.

„Prozradil nás, Sune Jie-e. Viděl moje peníze a prozradil nás. Byl jsem strašně hloupý."

„Byla to chyba."

Sun Jie-e už bezpochyby vzal zpět svá vyčítavá slova na schodišti. Bosch však na svém hodnocení trval. To kvůli němu Eleanor zemřela.

„Jo, byla to moje chyba, jenže za ni zaplatil někdo jiný," řekl.

Vytáhl z kapsy saka nůž a natáhl se na zadní sedadlo pro přikrývku. Odtrhl z ní dlouhý pruh, obalil si ho kolem ruky a konec zahrnul dovnitř. Dával si záležet, aby provizorní obvaz nebyl příliš utažený, ale zároveň nepropouštěl krev.

Stáhl si rukáv košile a zjistil, že je mezi loktem a manžetou kompletně zkrvavený. Opět si oblékl sako. Naštěstí bylo černé, takže na něm krvavé skvrny nebyly příliš patrné.

Když projížděli Kowloonem na sever, počet opuštěných a zchátralých budov i množství lidí rostly geometrickou řadou. Boschovi to připadalo stejné jako v kterémkoliv jiném velkoměstě. Čím dál je člověk od zdroje peněz, tím ošuměleji a zoufaleji vypadá okolní prostředí.

„Řekni mi něco o Tuen Munu," vyzval Suna Jie-e.

„Velmi přeplněný," řekl Sun. „Jen čínský. Těžké váhy."

„Myslíš lidi z triády?"

„Ano. To není dobré místo pro tvoji dceru."

Bosch to ani nepředpokládal. Viděl však na situaci jedno pozitivum. Únosci mohli jen těžko přivléct a ukrývat bělošskou dívku, aniž by si toho někdo všiml. Harry byl proto přesvědčen, že pokud je Madeline zadržována v Tuen Munu, on ji najde. Oni ji najdou.

31

V uplynulých pěti letech přispíval Harry Bosch na výchovu své dcery pouze tím, že jí platil výlety do Los Angeles, občas jí dával peníze na útratu a každý rok jí napsal šek na dvanáct tisíc dolarů, který jí hradil pololetní školné na exkluzivní akademii Happy Valley. Posledně jmenovaný příspěvek nicméně neposílal proto, že by to po něm chtěla jeho bývalá žena. Eleanor Wishová vedla nesmírně pohodlný život a nikdy nepožádala Bosche přímou ani nepřímou právní cestou o jediný dolar na výchovu dcery. Byl to Bosch, kdo potřeboval dceru nějakým způsobem podporovat a dožadoval se, aby mu to exmanželka umožnila. Placení školného v něm vyvolávalo pocit - oprávněný či nikoliv -, že se i on nepopiratelným způsobem podílí na výchově dcery.

V důsledku toho jevil také značný otcovský zájem o dceřino studium. Ať už s Maddií hovořil osobně během svým návštěv v Hongkongu nebo telefonicky každou neděli dopoledne - jeho času -, vždy s ní probíral školní záležitosti a ptal se jí, jaké má úkoly.

Díky těmto rozhovorům si mimoděk osvojil některé nahodilé, učebnicové znalosti Hongkongu. Věděl proto, že čtvrť New Territories, do které teď měli namířeno, není navzdory svému názvu nová. Rozlehlá oblast obklopující poloostrov Kowloon připadla na základě nájemní smlouvy Hongkongu před více než stoletím a měla tvořit nárazníkovou zónu proti vnějším vpádům do britské kolonie. Když smlouva v roce 1997 vypršela a suverenita celého Hongkongu přešla z Velké Británie zpět na Čínskou lidovou republiku, zůstaly New Territories součástí Zvláštní administrativní oblasti, v jejímž rámci mohl Hongkong nadále fungovat jako jedno ze světových center kapitalismu a kultury, jako jedinečné místo, kde si Východ podává ruku se Západem.

New Territories bylo rozlehlé a převážně venkovské území, kde však vláda vybudovala populační centra hustě osídlená nejchudšími a nejméně vzdělanými občany Zvláštní administrativní oblasti. Zločinnosti tu bylo více a peněz méně. Vábení triád bylo silné. Jedním z takových center bylo i město Tuen Mun.

„Když jsem vyrůstal, bylo tu mnoho pirátů," řekl Sun Jie-e.

Bylo to za více než dvacet minut jízdy poprvé, co některý z mužů promluvil - oba byli až dosud pohrouženi do vlastních myšlenek. Právě vjížděli po dálnici do města. Bosch viděl nekonečné řady vysokých obytných domů, které byly tak zoufale jednotvárné a jednolité, že nemohlo jít o nic jiného než o státní veřejnou výstavbu. Kolem nich se vlnily kopce poseté menšími domy ve starších čtvrtích. Neexistovalo tu žádné nablýskané městské panoráma. Vše bylo šedivé a skličující - rybářská vesnice proměněná v mohutný vertikální obytný komplex.

„Jak to myslíš? Ty pocházíš z Tuen Munu?"

„Vyrůstal jsem tady, ano. Dokud mi nebylo dvacet dva."

„Byl jsi v triádě, Sune Jie-e?"

Sun neodpověděl. Předstíral, že ho plně zaměstnává vyhození směrovky a náležitá kontrola zpětných zrcátek před výjezdem z dálnice.

„Mně je to jedno, abys věděl," ujistil ho Bosch. „Záleží mi jen na jedné věci."

Sun přikývl.

„My ji najdeme."

„Já vím."

Přejeli přes řeku a vnořili se do kaňonu tvořeného zdmi čtyřicetipatrových budov lemujících obě strany ulice.

„Jak jsi to myslel s těmi piráty?" zeptal se Bosch. „Kdo to byl?"

„Pašeráci. Přijížděli po řece z Jihočínského moře. Ovládali řeku."

Bosch přemýšlel, zda se mu tím Sun nesnaží adresovat nějaké skryté sdělení.

„A co pašovali?"

„Všechno. Vozili zbraně a drogy. Lidi."

„A co si odtud odváželi?"

Sun pokýval hlavou, jako by mu Bosch nepoložil otázku, ale spíš mu na nějakou odpověděl.

„Co se odtud pašuje dnes?"

Sunovi trvalo drahnou chvíli, než konečně odvětil.

„Elektronika. Americká DVD. Někdy děti. Holky a chlapci."

„A kam se pašují?"

„To záleží."

„Na čem?"

„Na tom, pro co je chtějí. Některé pro sex. Některé pro orgány. Mnoho Číňanů z pevniny kupuje chlapce, protože nemají syny."

Bosch si vzpomněl na kus toaletního papíru s krvavou skvrnou. Eleanor z něj vyvodila závěr, že únosci píchli Madeline injekci a omámili ji, aby ji mohli snáze ovládat. Harry si teprve nyní uvědomil, že to mohlo být i obráceně: že jí únosci odebrali krev, aby jí zjistili krevní skupinu. A že toaletní papír měl po odběru zastavit krvácení ze vpichu.

„Ona má pro ně velkou hodnotu, že ano?"

„Ano."

Bosch zavřel oči. Tímhle se všechno měnilo. Únosci měli možná jiné plány než zadržovat jeho dceru do doby, kdy Bosch propustí v Los Angeles na svobodu Changa. Možná připravovali její přesun nebo prodej do polosvěta temných rozhodnutí, z něhož už se nikdy nevrátí. Bosch se pokusil zatlačit tyto možnosti do pozadí. Vykoukl z bočního okna.

„Máme čas," prohodil, přestože si velmi dobře uvědomoval, že neoslovuje Suna, ale spíš sám sebe. „Zatím se jí nic nestalo. Dokud nedostanou zprávu z L. A., nic jí neudělají. I kdyby neměli v plánu nám ji vracet, zatím jí nic neudělali."

Otočil se k Sunovi a ten souhlasně kývl.

„Najdeme ji," řekl.

Bosch si sáhl za záda a vytáhl zbraň, kterou sebral jednomu z mužů zastřelených v Chungking Mansions. Poprvé si ji pořádně prohlédl a okamžitě ji poznal.

„Myslím, žes měl pravdu, když jsi ty chlapy pokládal za Vietnamce," řekl Sunovi.

Sun Jie-e se podíval na zbraň a pak opět na silnici.

„Prosím, nestřílej tu zbraň v autě," řekl.

Navzdory všemu, co se stalo, se Bosch musel usmát.

„Nebudu. Ani není třeba. S touhle zacházet umím a pochybuju, že by ten chlap nosil zbraň, která nefunguje."

Uchopil zbraň do levé ruky a podíval se přes mířidla na podlahu. Zvedl ji a znovu si ji prohlédl. Byla to poloautomatická pistole Colt 45, model 1911 Al. Před téměř čtyřiceti lety nosil přesně stejnou zbraň jako voják ve Vietnamu. Tehdy měl za úkol spouštět se do tunelů a vyhledávat a zabíjet nepřátele.

Vytáhl zásobník a extra náboj z komory. Měl celkem osm nábojů. Několikrát zkontroloval chod a začal pistoli znovu nabíjet. Zarazil se ve chvíli, kdy si všiml, že v boku zásobníku je vyškrábaný nějaký nápis. Zvedl zásobník před sebe a pokusil se ho přečíst.

Do černého ocelového boku zásobníku kdosi ručně vyryl několik písmen a číslic, která však byla častým nabíjením zbraně téměř vyšoupaná. Bosch zásobník pootočil, aby měl lepší světlo, a přečetl nápis JFE Sp4, 27.

Zničehonic si vzpomněl, jakou péči a pozornost věnovaly všechny tunelové krysy zbraním a střelivu. Když se člověk spustí do černé hlubiny a tím jediným, co má k dispozici, je pětačtyřicítka, baterka a čtyři rezervní zásobníky, raději všechno překontroluje dvakrát a pak pro jistotu ještě jednou. Tri sta metrů od ústí tunelu by člověk rozhodně nechtěl zjistit, že se mu zasekla pistole, zvlhla munice nebo se vybily baterie. Bosch a ostatní tunelové krysy si proto označovali a hromadili zásobníky se stejnou vehemencí, s jakou obyčejní pěšáci střežili své cigarety a výtisky Playboye.

Bosch si zevrubněji prohlédl vyrytý nápis. Ať už se za iniciálami JFE ukrýval kdokoliv, každopádně působil u čtvrtého speciálního oddílu 27. pěchotní divize. To znamenalo, že také on mohl být tunelovou krysou. Bosch přemýšlel, zda pistole, kterou teď držel v ruce, zůstala zapomenutá v některém z tunelů Železného trojúhelníku, nebo zda ji Vietnamci nevyrvali přímo z chladné dlaně mrtvého JFE.

„Jsme tady," ohlásil Sun.

Bosch zvedl hlavu. Sun zastavil přímo uprostřed ulice. Žádná auta za nimi nejela. Ukázal přes čelní sklo na věžák se státními byty, který byl tak vysoký, že se Bosch musel naklonit před stínítko, aby viděl jeho střechu. Na každém patře se přes celou čelní stranu budovy táhly otevřené pavlače, za nimiž byly vidět vchodové dveře a okna - celkem mohlo být v budově dobrých tři sta bytů. Téměř na každém patře viselo přes zábradlí pavlačí přehozené prádlo, které měnilo šedivou fasádu domu v pestrobarevnou mozaiku odlišující tuto budovu od totožných budov po obou stranách. Nad vchodem zakrytým půlkulatou stříškou visela cedule, která v několika jazycích dost nelogicky oznamovala, že tato budova nese název Miami Beach Garden Esta tes.

„Podle adresy je to šesté podlaží," řekl Sun Jie-e, když ještě jednou překontroloval registrační formulář.

„Tak zaparkuj a půjdeme nahoru."

Sun přikývl, projel kolem budovy, na další křižovatce se obrátil do protisměru a zastavil u obrubníku před hřištěm obehnaným třímetrovým plotem, za kterým se mačkaly děti s matkami. Bosch věděl, že Sun zaparkoval právě zde, aby snížil pravděpodobnost, že mu někdo odcizí nebo zdemoluje auto.

Vystoupili, chvíli kráčeli podél plotu a pak odbočili doleva ke vchodu do budovy.

Vchod, který díky stříšce připomínal tunel, byl z obou stran lemovaný poštovními schránkami, z nichž většina měla vypáčené zámky a byla pomalována drobnými graffiti. Na začátku vestibulu se nacházela řada výtahů, před nimiž čekaly dvě ženy držící za ruce malé děti. Boschovi se Sunem nevěnovaly pozornost. Za drobným pultem pak seděl pracovník bezpečnostní agentury, který však ani jednou nezvedl hlavu od novin.

Bosch se Sunem vstoupili za ženami do výtahu. Jedna z nich vsunula do kontrolního panelu klíč a stiskla dvě tlačítka. Než stačila klíč vytáhnout, Sun rychle natáhl ruku a prosvětlil tlačítko 6.

Výtah poprvé zastavil na šestém podlaží. Sun s Boschem vystoupili a zamířili po pavlači ke třetím dveřím nalevo. Bosch si všiml, že u zábradlí před dveřmi vedlejšího bytu stojí malý oltář s popelníkem, v němž ještě kouří ohořelé zbytky oběti hladovým duchům. Ve vzduchu se převaloval zápach spáleného plastu.

Bosch zaujal pozici napravo od dveří, před nimiž se Sun zastavil. Založil si ruku za záda, sevřel pistoli, ale nevytasil ji. Cítil, jak mu při rychlém pohybu povoluje v ráně na předloktí sražená krev. Bylo mu jasné, že opět začne krvácet.

Sun se na něj podíval a Bosch mu dal kývnutím najevo, že je připraven. Sun zaklepal na dveře a čekali.

Nikdo se neozval.

Sun zaklepal znovu. Tentokrát silněji.

Opět chvíli vyčkávali. Bosch se z výšky podíval na hřiště a viděl, že Sunův mercedes zatím stojí na ulici netknutý.

V bytě se stále nikdo neozýval.

Nakonec Sun odstoupil od dveří.

„Co si přeješ dělat?"

Bosch se podíval na kouřící popelník stojící necelých deset metrů od něj.

„Vedle je někdo doma. Zeptej se, jestli tu toho chlapa neviděli."

Sun vyrazil jako první a zaklepal na vedlejší dveře. Ty se tentokrát pootevřely a vykoukla z nich drobná, asi šedesátiletá žena. Sun na ni kývl, usmál se a promluvil na ni čínsky. Zena se záhy uklidnila a otevřela dveře o něco více. Když Sun hovořil dál, otevřela žena dveře úplně a odstoupila, aby mohli jít dál.

Když Bosch přešel přes práh, zašeptal mu Sun do ucha.

„Pět set hongkongských dolarů. Slíbil jsem jí."

„V pořádku."

Žena bydlela v malém dvoupokojovém bytě. První místnost sloužila jako kuchyně, jídelna a obývací pokoj dohromady. Byla jen částečně zařízená a páchlo to v ní rozpáleným stolním olejem. Bosch si sáhl do kapsy, a aniž vytáhl svazek bankovek, odpočítal z něj pět hongkongských stodolarovek. Vytáhl peníze z kapsy a vsunul je pod misku se solí, která stála na kuchyňském stole. Nato si odsunul židli a posadil se.

Sun zůstal stát a žena také. Sun pokračoval v rozhovoru v čínštině a chvíli přitom ukazoval na Bosche. Ten pokyvoval hlavou, usmíval se a tvářil se, že ví, o čem je řeč.

Uplynuly tři minuty, po nichž Sun přerušil rozhovor, aby mohl Boschovi shrnout jeho obsah.

„Jmenuje se Feng-i Maj. Bydlí tu sama. Říkala, že neviděla Pchenga Čching-cchaje od včera dopoledne. Bydlí vedle s jeho matkou a s jeho mladší sestrou. Ty taky neviděla. Ale slyšela je včera odpoledne. Přes zeď."

„Jak starý je Pcheng Čching-cchaj?"

Sun Jie-e přetlumočil otázku a pak Boschovi přeložil odpověď.

„Myslí si, že je mu osmnáct. Do školy už nechodí."

„A jak se jmenuje jeho sestra?"

Následoval další slovní ping-pong, po němž Sun oznámil, že Pchengova sestra se jmenuje On. Sun však toto jméno vyslovil jinak než předtím Harryho dcera.

Bosch nad tím vším chvíli přemýšlel a pak položil další otázku.

„Ví určitě, že ho viděla včera? V sobotu dopoledne? Co dělal?"

Bosch čekal na přetlumočení a přitom ženu bedlivě sledoval. Během předchozích otázek udržovala se Sunem přesvědčivý vizuální kontakt, avšak u posledních dotazů začala uhýbat očima.

„Ví určitě," řekl Sun. „Včera dopoledne slyšela před svými dveřmi zvuk, a když to otevřela, stál tam Pcheng a pálil oběť. Používal její oltář."

Bosch přikývl, ale byl si jistý, že Feng-i něco vynechala nebo o něčem lhala.

„Co přesně tam pálil?"

Sun přetlumočil otázku. Žena během odpovědi ani jednou neodtrhla oči od podlahy.

„Prý pálil papírové peníze."

Bosch vstal a zamířil ke dveřím. Vyšel z bytu, zvedl nádobu na popel a vysypal její kouřící obsah na podlahu pavlače. Nádoba byla menší než běžný kbelík na vodu. Feng-i Maj v ní během uplynulé hodiny evidentně spálila nějakou obětinu. Bosch sebral z oltáře obětní tyčinku a prohrábl jí horké zbytky. Spatřil několik kousků ohořelé lepenky, ale jinak byl v nádobě většinou popel. Bosch to zkusil ještě jednou a záhy odhalil kus roztaveného plastu. Byl dočerna ohořelý a beztvarý. Harry se ho pokusil sebrat, ale plast byl příliš horký.

Vrátil se do bytu.

„Zeptej se jí, kdy naposledy ten oltář používala a co v něm pálila."

Po chvíli mu Bosch přetlumočil odpověď.

„Použila ho dnes ráno. Taky v něm pálila papírové peníze."

Bosch se stále neposadil.

„Zeptej se jí, proč lže."

Sun Jie-e zaváhal.

„Zeptej se jí."

Sun přetlumočil otázku a žena jakoukoliv lež popřela. Když Bosch uslyšel odpověď, pokýval hlavou a pak přistoupil ke stolu. Zvedl misku se solí, sebral pět stodolarových bankovek a strčil si je do kapsy.

„Řekni jí, že za lži neplatíme nic, zatímco za pravdu jí zaplatím dva tisíce dolarů."

Když žena slyšela Sunův překlad, začala vehementně protestovat, ale Sun náhle změnil chování: vztekle něco vyštěkl a žena evidentně dostala strach. Sepjala ruce, jako by prosila o odpuštění, a zamířila do druhého pokoje.

„Cos jí řekl?" zeptal se Bosch.

„Řekl jsem jí, že musí mluvit pravdu, jinak přijde o byt."

Bosch zvedl obočí. Sun Jie-e utáhl šroub o dalších několik závitů.

„Myslí si, že já jsem policista a ty můj nadřízený," dodal Sun.

„Jak ji to napadlo?" vyzvídal Bosch.

Než Sun stačil odpovědět, vrátila se žena s lepenkovou krabičkou. Zamířila přímo k Boschovi, podala mu krabičku, uklonila se a odcouvala zpátky. Harry krabičku otevřel a našel v ní zbytky roztaveného a spáleného mobilního telefonu.

Zatímco žena něco vysvětlovala Sunovi, Bosch vytáhl vlastní telefon a porovnal ho s ohořelým přístrojem. Navzdory poškození bylo zřejmé, že telefon, který žena vytáhla z nádoby na popel, je stejný jako ten jeho.

„Říkala, že Pcheng pálil tohle," tlumočil Sun Jie-e. „Vydávalo to velmi ošklivý zápach, který by duchům nelíbil, a tak to odstranila ven."

„Ten telefon patřil mé dceři."

„Víš to jistě?"

„Koupil jsem jí ho. Vím to jistě."

Bosch odklopil vlastní přístroj a aktivoval galerii fotografií. Chvíli listoval snímky své dcery, až nalezl jeden, na němž Madeline pózovala ve školní uniformě.

„Ukaž jí to. A zeptej se, jestli ji viděla s Pchengem."

Sun ukázal telefon ženě a přetlumočil Boschovu žádost. Žena začala vrtět hlavou a během odpovědi sepjala ruce jako v modlitbě, aby zdůraznila, že teď už mluví pravdu. Bosch překlad nepotřeboval. Vstal, vytáhl z kapsy peníze, položil na stůl dva tisíce hongkongských - necelých tři sta amerických - dolarů a zamířil ke dveřím.

„Jdeme," řekl Sunovi.

32

Ještě jednou zaklepali na dveře Pchengova bytu, ale nikdo jim neotevřel. Bosch si klekl, rozvázal si tkaničku a znovu si ji zavázal. Přitom si pečlivě prohlédl zámek na kouli.

„Co budeme dělat?" zeptal se Sun, když se Bosch postavil.

„Mám tu paklíče. Dokážu ty dveře otevřít."

Sunovu tvář okamžitě zahalila zdráhavost, která byla patrná i přes sluneční brýle.

„Mohla by tam být moje dcera," vysvětlil Bosch. „A i kdyby ne, mohlo by tam být něco, co nám prozradí, kde je. Postav se za mě a zakryj mě tělem. Za necelou minutku jsme uvnitř."

Sun vyhlédl z pavlače na řadu totožných budov, které je obklopovaly jako obři.

„Nejdřív hlídáme," řekl.

„Hlídáme?" zeptal se Bosch. „Co hlídáme?"

„Dveře. Pcheng by mohl vrátit. Mohl by nás přivést k Madeline."

Bosch se podíval na hodinky. Bylo půl druhé.

„Myslím, že na to nemáme čas. Nemůžeme tu tvrdnout."

„Co je to ,tvrdnouť?"

„Jako že tu nemůžeme jen tak nehybně čekat. Jestli ji chceme najít, musíme být neustále v pohybu."

Sun se otočil k Boschovi a podíval se přímo na něj.

„Jednu hodinu. Hlídáme. A jestli se vrátíme otevřít dveře, nesebereš si pistoli."

Bosch přikývl. Rozuměl. Nechat se přistihnout při vloupání by bylo špatné. Ale nechat se přistihnout při vloupání se zbraní v ruce by bylo ještě o deset let kriminálu horší.

„Dobrá, jednu hodinu."

Sjeli výtahem dolů a vyšli z domu. Cestou poklepal Bosch Suna po rameně a zeptal se ho, která poštovní schránka patří Pchengovi. Když ji Sun našel, zjistili, že její zámek je už dlouho vypáčený. Bosch se podíval do vchodu na strážného, který stále četl noviny. Otevřel schránku a uviděl dva dopisy.

„Zdá se, že sobotní poštu si nikdo nevyzvedl," prohlásil. „Podle mě vzal Pcheng s rodinou roha."

Vrátili se k autu a Sun prohlásil, že když teď budou uvnitř, rád by zaparkoval na méně nápadném místě. Popojel o kousek dál, odbočil a zaparkoval u zídky obklopující popelnice, které patřily k protějšímu domu. Z tohoto místa měli dobrý výhled na pavlač na šestém podlaží i na dveře Pchengova bytu.

„Myslím, že marníme čas," prohlásil Bosch. „Oni už se nevrátí."

„Jednu hodinu, Harry. Prosím."

Bosch si všiml, že ho Sun vůbec poprvé oslovil jménem. Nezviklalo ho to však.

„Akorát mu dáváme další hodinu náskok, nic víc."

Vytáhl z kapsy saka krabičku, otevřel ji a podíval se na dceřin telefon.

„Ty hlídej," řekl. „Já zatím budu pracovat na tomhle."

Plastové čepy krytu se roztavily a Bosch musel vynaložit velkou sílu, aby telefon otevřel. Nakonec to přehnal a přístroj se rozlomil. LCD displej byl rozpraskaný a rovněž částečně roztavený. Bosch tuto polovinu odložil a soustředil se na druhou. Rovněž kryt baterie byl roztavený a jeho švy spečené k sobě. Harry otevřel dveře a vyklonil se z auta. Třikrát klepl telefonem o obrubník, pokaždé o něco silněji, až švy povolily a kryt baterie odpadl.

Bosch zavřel dveře. Baterie vypadala neporušená, ale kvůli deformovanému plastu se nedala vytáhnout. Tentokrát Bosch otevřel náprsní tašku s odznakem, vybral jednu planžetu a vyloupl baterii pomocí ní. Pod baterií se nacházel prostor pro paměťovou kartu.

Ten však byl prázdný.

„Sakra!"

Bosch odhodil telefon na podlahu. Další slepá ulička.

Podíval se na hodinky. Od chvíle, kdy Sunovi slíbil hodinové sledování, uplynulo teprve dvacet minut. Bosch však nemohl nečinně sedět. Všechny instinkty mu říkaly, že musí jít do toho bytu. Že by tam mohla být jeho dcera.

„Promiň, Sune Jie-e," řekl. „Ty můžeš čekat tady, ale já to nedokážu. Jdu dovnitř."

Předklonil se a vytáhl zpoza pasu pistoli. Chtěl ji nechat někde mimo mercedes pro případ, že by je někdo v bytě přistihl a policie zjistila, že auto patří jim. Zabalil tedy zbraň do dceřiny přikrývky, otevřel dveře a vystoupil. Prošel mezerou ve zdi a hodil přikrývku do jedné z několika přeplněných popelnic. Až se se Sunem vrátí, nebude problém ji opět vytáhnout.

Když se vynořil před zídku, zjistil, že jeho parťák čeká před autem.

„Dobrá," řekl Sun Jie-e. „Jdeme."

Vyrazili k Pchengovu domu.

„Rád bych se tě na něco zeptal, Sune Jie-e. Sundáváš si někdy ty sluneční brýle?"

„Ne," odpověděl mu Sun bez dalšího vysvětlování.

Strážník ve vestibulu ani tentokrát nezvedl hlavu. Budova byla tak velká, že na výtah v každém okamžiku čekal některý nájemník s klíčkem. Za pět minut stáli Bosch se Sunem opět u dveří Pchengova bytu. Sun se postavil k zábradlí, aby sledoval okolí a současně zakrýval výhled, Bosch si klekl před dveře a začal otevírat zámek. Trvalo mu to déle, než čekal - téměř čtyři minuty -, ale nakonec se mu to podařilo.

„Dobrá," řekl.

Sun se otočil od zábradlí a vešel za Boschem do bytu.

Než stačil zavřít dveře, věděl Bosch, že v bytě najdou smrt. Nepanoval tu pronikavý zápach, stěny nebyly pocákané krví, první místnost nenesla žádné fyzické známky úmrtí. Bosch však během své policejní kariéry navštívil více než pět set míst, kde se stala vražda, a tak se u něj postupně vyvinul instinkt, který on sám označoval jako „čuch na krev". Nemohl svou hypotézu podpořit vědeckými fakty, ale věřil, že prolitá krev mění v uzavřeném prostoru složení vzduchu. A tuto změnu ucítil i teď. Vědomí, že by mohlo jít o krev jeho dcery, v něm vyvolávalo děsivou hrůzu.

Zvedl ruku a zabránil Sunovi vstoupit hlouběji do bytu.

„Cítíš to, Sune Jie-e?"

„Ne. Co cítím?"

„Je tu někdo mrtvý. Ničeho se nedotýkej, a jestli můžeš, běž v mých šlépějích."

Byt měl stejnou dispozici jako sousední apartmá. V tomto jednopokojovém bytě však bydlela matka se dvěma dospívajícími dětmi. První místnost neobsahovala žádné známky chaosu nebo nebezpečí. Byl zde gauč s polštářem a volně pohozenou dekou a Bosch si z toho vyvodil závěr, že chlapec spal na gauči, zatímco sestra s matkou chodily spát do ložnice.

Harry přešel přes první místnost do ložnice. Okno tu bylo zataženo závěsem, takže v místnosti panovala tma. Bosch šťouchl loktem do vypínače a nad postelí se rozsvítilo světlo. Postel byla neustlaná, ale prázdná. Nenesla žádné stopy zápasu, zmatku nebo smrti. Bosch se podíval napravo, kde se nacházely další dvoje dveře. Usoudil, že jedny vedou do šatny a druhé do koupelny.

V kapse saka neustále nosil gumové rukavice. Vytáhl jeden pár, natáhl si rukavici na levou ruku a otevřel nejprve dveře napravo. Opravdu se ocitl v šatně, kde na ramínkách visela spousta svršků a na podlaze ležela hromada krabic. Také horní regály byly napěchované krabicemi popsanými čínskými znaky. Bosch vycouval z šatny, přesunul se ke druhým dveřím a bez váhání je otevřel.

Malá koupelna byla pokrytá zaschlou krví. Nad umyvadlem, na míse i na kachlíčkované podlaze se táhly krvavé cákance. Šmouhy a kapky krve byly i na zadní stěně a na špinavě bílém květovaném závěsu sprchového koutu.

Bylo nemožné vstoupit do koupelny a nešlápnout přitom do krve. Bosch si s tím však nelámal hlavu. Musel se dostat k závěsu. Musel to vědět.

Rychle přešel přes místnost a rázným škubnutím závěs odhrnul.

Sprchový kout byl na americké poměry mrňavý. Nebyl o nic větší než staré telefonní budky před restaurací Dupar's ve Farmers Markét. Někomu se přesto podařilo naskládat dovnitř tři těla na sebe.

Bosch zadržel dech, naklonil se dovnitř a pokusil se oběti identifikovat. Úplně nahoře ležel chlapec, který byl ze všech největší. Spočíval čelem na asi čtyřicetileté ženě - své matce -, která seděla skrčená u zdi. Jejich poloha evokovala jakousi oidipovskou fantazii, což však zřejmě nebyl pachatelův záměr. Oba měli surově podříznutá hrdla, s jizvami táhnoucími se od ucha k uchu.

Vzadu a částečně pod matkou leželo tělo mladé dívky, které působilo dojmem, že se před něčím skrývá. Dívčinu tvář zahalovaly dlouhé tmavé vlasy.

„Ach Bože!" vykřikl Bosch. „Sune Jie-e!"

Sun se vmžiku objevil za ním a Bosch uslyšel jeho ostré nadechnutí. Začal si nasazovat druhou rukavici.

„Úplně dole leží dívka a já nepoznám, jestli je to Maddie," řekl. „Nasaď si je."

Vytáhl z kapsy druhý pár rukavic a podal ho Sunovi, který si rukavice hbitě navlékl. Společně vytáhli z kouta tělo mrtvého chlapce a položili je na podlahu pod umyvadlem. Bosch pak jemně odsunul matčino tělo, až spatřil obličej dívky pod ním. Také ona měla podřezané hrdlo. Její dokořán otevřené oči stále zděšeně hleděly na smrt. Boschovi ten výraz drásal srdce, ale tahle tvář nepatřila jeho dceři.

„To není ona," řekl. „Musí to být ta její kamarádka. On."

Odvrátil se od masakru a protáhl se kolem Suna do ložnice, kde se posadil na postel. Z koupelny se ozvalo bouchání a Harry odhadoval, že Sun skládá těla zpátky do polohy, v jaké je našli.

Hlasitě si oddechl, předklonil se a založil si ruce na prsou. Myslel na vyděšené oči té dívky. Téměř se přitom skutálel z postele.

„Co se tu stalo?" zeptal se šeptem.

Sun vyšel z koupelny a zaujal postoj bodyguarda. Neříkal nic. Harry si všiml, že má na gumových rukavicích krev.

Vstal a rozhlédl se po pokoji, jako by tu mohl najít vysvětlení toho otřesného výjevu v koupelně.

„Nemohla mu ji unést jiná triáda? A pak je všechny zabít, aby zametla stopy?"

Sun zavrtěl hlavou.

„To by rozpoutalo válku. Ale ten kluk není z triády."

„Cože? Jak to víš?"

„Ve věžákovém Tuen Munu je jen jedna triáda. Zlatý trojúhelník. Díval jsem se a on neměl značku."

„Jakou značku?"

Sun na chvíli zaváhal, otočil se ke dveřím koupelny a pak zpátky na Bosche. Sňal si jednu rukavici, sáhl si do úst a odhrnul si dolní ret. Na měkké vnitřní kůži měl staré a rozmazané tetování v podobě dvou čínských znaků. Bosch předpokládal, že znamenají „Zlatý trojúhelník".

„Takže ty jsi taky v triádě?"

Sun Jie-e si pustil ret a zavrtěl hlavou.

„Už ne. Je to více než dvacet let."

„Myslel jsem, že z triády člověk nemůže jen tak odejít. A když, tak v dřevěné truhle."

„Vykonal jsem oběť a rada mi umožnila odejít. A taky jsem musel odejít z Tuen Munu. Takhle jsem se dostal do Macaa."

„Jakou oběť?"

Sun se zatvářil ještě zdráhavěji, než když Boschovi ukazoval tetování. Nakonec však znovu zvedl ruku a tentokrát si sundal sluneční brýle. Bosch si chvíli nevšiml ničeho neobvyklého, ale pak si uvědomil, že Sun má levé oko skleněné. Z vnějšího koutku se mu dolů táhla sotva patrná jizva.

„Tys jim kurva musel dát oko, aby tě pustili z triády?"

„Nelituji svého rozhodnutí."

Po hororové scéně v koupelně a Sunově odhalení si Bosch začal připadat jako v nějakém středověkém obrazu. Musel si připomenout, že jeho dcera v koupelně nebyla a že je stále naživu.

„Dobrá," řekl. „Nevím, co nebo proč se tu stalo, ale nesmíme ztratit stopu. V tomhle bytě musí být něco, co nám prozradí, kde Maddie je. Musíme to zjistit a krátí se nám čas."

Sáhl si do kapsy, ale zjistil, že je prázdná.

„Došly mi rukavice, tak si dávej pozor, čeho se dotýkáš. A navíc máme zřejmě oba krev na podrážkách. Není nutné roznášet ji po celém bytě."

Zul si boty a v kuchyňském dřezu je očistil od krve. Sun učinil totéž. Muži pak prohledali celý byt - začali v ložnici a postupovali ke vchodovým dveřím. Nenašli nic užitečného, ale pak dospěli k malé kuchyňce, kde si Bosch všiml, že stejně jako ve vedlejším bytě stojí i tady na stole miska se solí. V této misce však bylo soli o poznání více a Boschovi neuniklo, že někdo vytvořil ze zrnek uprostřed misky malý kopeček. Prohrábl prsty hromádku a vytáhl z ní malý čtvereček černého plastu. Okamžitě poznal, že je to paměťová karta z mobilního telefonu.

„Něco mám."

Sun se otočil od kuchyňské zásuvky, kterou právě prohledával, a Bosch zvedl paměťovou kartu. Vůbec nepochyboval o tom, že je to chybějící karta z telefonu jeho dcery.

„Leželo to v soli. Možná to ukryl, když přišli."

Prohlédl si drobný kus plastu. Pcheng Čching-cchaj musel mít nějaký důvod, proč z Madeliína telefonu vytáhl před spálením paměťovou kartu. Musel mít nějaký důvod, proč se pak pokusil kartu ukrýt. Bosch se chtěl okamžitě začít těmito důvody zaobírat, ale dospěl k závěru, že prodlužovat si se Sunem pobyt v bytě, v jehož koupelně leží tři mrtvá těla, není moc chytrý nápad.

„Pojďme odsud," řekl.

Přesunul se k oknu vedle dveří, podíval se skrz záclonu na ulici a dal Sunovi znamení, že vzduch je čistý. Sun otevřel dveře a oba rychle vyšli z bytu. Bosch za nimi zavřel a svlékl si rukavice. Při odchodu se ohlédl a zjistil, že stará žena z vedlejšího bytu klečí na pavlači před oltářem a pálí další oběť duchům. Poněkud se zarazil, když viděl, že Feng-i Maj zapaluje svíčkou jednu ze stodolarových bankovek, které jí před chvílí dal.

Otočil se a rychle vyrazil po pavlači opačným směrem. Věděl, že se ocitl ve světě, který se vzpírá jeho chápání. Rozuměl jen tomu, že musí najít dceru. Na ničem jiném nezáleželo.

33

Bosch vytáhl pistoli, ale přikrývku nechal v popelnici. Vrátil se do auta a okamžitě vytáhl svůj mobilní telefon. Byl to přesně stejný model, jaký měla jeho dcera, protože koupil oba přístroje současně. Otevřel zadní kryt a vyňal baterii i paměťovou kartu. Vložil na uvolněné místo paměťovou kartu z dceřina telefonu, vrátil na místo baterii, zaklapl kryt a zapnul telefon.

Během čekání, až telefon nastartuje, se Sun odlepil s mercedesem od obrubníku a vyrazil pryč od budovy, v níž byla zmasakrována celá rodina.

„Kam jedeme?" zeptal se Harry.

„K řece. Je tam park. Pojedeme tam, dokud nevíme, kam jedeme."

Jinými slovy zatím žádný plán neměli. Jejich jediným plánem byla paměťová karta.

„To, cos mi vyprávěl o pirátech, když jsi byl ještě kluk, tos myslel tu triádu, viď?"

Sun po chvíli jedenkrát přikývl.

„Takže tohle jsi měl na práci? Pašovat lidi sem a odtud?"

„Ne, moje práce byla jiná."

Nic dalšího nedodal a Bosch se rozhodl, že nebude naléhat. Telefon byl připraven a Bosch rychle aktivoval protokol hovorů. Stránka však byla prázdná.

„Nic tady není. Žádné hovory se nezaznamenaly."

Přešel na výpis e-mailů a opět se setkal jen s prázdnou stránkou.

„Na té kartě se nic nepřeneslo," prohlásil a v jeho hlase bylo slyšet sílící rozrušení.

„To je běžné," odpověděl Sun klidně. „Jen trvalé soubory jdou do pamětní karty. Podívej se, jestli tam jsou nějaká videa nebo fota."

Bosch položil prst na malou rolovací kuličku uprostřed klávesnice, najel na ikonu videosouborů a aktivoval ji. Videosložka byla prázdná.

„Ani videa tu nejsou," konstatoval.

Začalo mu docházet, že Pcheng možná vytáhl kartu z Madelinina telefonu, protože věřil, že obsahuje záznamy o všech operacích. Jenže se mýlil. I tato poslední a dosud nejslibnější stopa začínala vypadat jako slepá ulička.

Klikl na ikonu fotografií a otevřel se mu seznam uložených JPEG snímků.

„Mám tu fotky."

Začal fotografie postupně otevírat, ale novější datum nesly pouze dva snímky: fotografie plic zavražděného Johna Li a tetování na jeho kotnících. Zbytek tvořily fotky Madelininých kamarádek a momentky ze školních výletů. Tyto snímky nenesly žádné konkrétní datum, ale nezdálo se, že by jakkoliv souvisely s Maddiiným únosem. Bosch našel také několik fotek z dceřina výletu na nefritový trh v Kowloonu. Madeline si vyfotila malé nefritové sošky dvojic v sexuálních polohách kámasútry. Bosch jejich pořízení připisoval mladické zvědavosti. Holky ve škole se těmhle obrázkům bezpochyby nervózně hihňaly.

„Nic," oznámil Sunovi.

Stále to nevzdával: přejížděl rolovací kuličkou po displeji a klikal na jednu ikonu za druhou v naději, že najde nějaký skrytý vzkaz. Nakonec zjistil, že na kartě je i Madelinin telefonní adresář.

„Mám tu i seznam jejích kontaktů."

Otevřel složku a prohlédl si seznam. Všechny dceřiny kamarádky neznal a mnohé z nich byly navíc označeny přezdívkami. Klikl na položku Táta a objevila se mu stránka s jeho vlastním mobilním i pevným číslem. Nic dalšího však na stránce nebylo.

Bosch se vrátil na seznam a pokračoval v hledání. Pod písmenem T vzápětí našel další položku, která ho zaujala. Byla označena jako „Tuen Mun" a obsahovala jediné telefonní číslo.

Sun mezitím zajel do dlouhého úzkého parku vedoucího podél řeky a protnutého jedním z mostů. Bosch před ním přidržel telefon.

„Našel jsem tohle číslo. Místo jména je u něj uvedeno ,Tuen Mun'. Je to jediné číslo, které není označeno jménem."

„Proč by měla toto číslo mít?"

Bosch se na okamžik zamyslel a snažil se najít logické vysvětlení.

„Nevím," řekl nakonec.

Sun si vzal telefon a pečlivě si prohlédl displej.

„Tohle je mobilní číslo."

„Jak to poznáš?"

„Začíná devítkou. To je mobilní označení v Hongkongu."

„Dobrá, a co s tím uděláme? Je označeno jako ,Tuen Mun'. Mohlo by patřit člověku, který drží mou dceru."

Sun se podíval z okna na řeku a pokusil se vymyslet odpověď a plán.

„Můžeme mu poslat textovku," prohlásil. „Možná nám odpoví."

Bosch přikývl.

„Jo, zkusíme ho vykouřit. Třeba od něj získáme adresu."

„Co je to ,vykouřiť?"

„Vylákat z úkrytu. Obelstít ho. Předstírat, že ho známe, a domluvit s ním schůzku. Takhle nám prozradí svoji polohu."

Sun se nad tím zamyslel a dál přitom sledoval řeku. V jižním směru po ní plula loď a pomalu se blížila k moři. Bosch začal vymýšlet alternativní plán. David Chu měl možná v Los Angeles možnost zjistit jméno a adresu nositele hongkongského mobilního čísla.

„Mohl by tohle číslo poznat a vědět, že ho chceme vykouřit," prohlásil Sun nakonec. „Měli bysme použít můj telefon."

„Víš to jistě?" zeptal se Bosch.

„Ano. Myslím, že zpráva by se měla odeslat v tradiční čínštině. Aby to pomohlo vykouřit."

Bosch znovu přitakal.

„Jasně. Dobrý nápad."

Sun vytáhl svůj mobilní telefon a požádal Bosche o přečtení nalezeného čísla. Otevřel okénko pro textovou zprávu, ale pak zaváhal.

„Co tam mám napsat?"

„No, potřebujeme, aby to znělo naléhavě. Aby měl pocit, že musí odpovědět a musí se s náma setkat."

Několik minut probírali přesný obsah zprávy, až se nakonec dohodli na jednoduchém a přímém sdělení. Sun toto sdělení přeložil a odeslal. Bylo v čínštině a znamenalo: Máme problém s tou holkou. Kde se můžeme sejít?

„Dobrá, a teď budeme čekat," řekl Bosch.

Byl rozhodnutý nezatahovat do této věci Davida Chu, pokud to nebude nutné.

Podíval se na hodinky. Byly dvě hodiny odpoledne. Už v Hongkongu strávil devět hodin, a ke své dceři neměl ani o trochu blíže, než když se nacházel deset kilometrů nad Pacifikem. Během této doby navždy ztratil Eleanor Wishovou a momentálně hrál hru na vyčkávanou, která vpouštěla do jeho myšlenek výčitky a beznaděj, a on tomu neměl jak zabránit. Pohlédl na telefon v Sunově ruce a doufal, že jim na zprávu brzy někdo odpoví.

Nestalo se.

Minuty ticha plynuly stejně pomalu jako čluny na řece. Bosch se snažil soustředit veškeré myšlenky na Pchenga Čching-cchaj a na otázku, jak přesně probíhal únos jeho dcery. Některé věci mu bez úplných informací nedávaly smysl, ale i tak si dokázal udělat přibližný obrázek o chronologii a sledu událostí. Přitom si velmi dobře uvědomoval, že základní příčinou všeho bylo jeho vlastní počínání.

„Všechno to začalo u mě, Sune Jie-e. To já jsem udělal chybu, která tohle všechno umožnila."

„Harry, není důvod, abys..."

„Ne, počkej. Vyslechni mě. Potřebuješ tohle všechno vědět, protože možná uvidíš něco, co já nevidím."

Sun neřekl nic a Bosch pokračoval.

„Všechno to začalo u mě. Pracoval jsem v Los Angeles na případu člověka podezřelého ze spolupráce s triádou. Nevěděl jsem kudy kam, a tak jsem požádal dceru, aby mi přeložila čínské znaky na jednom tetování. Poslal jsem jí fotku a řekl jí, že se ten případ týká triády, takže nemá to tetování nikomu ukazovat a s nikým o něm nemá mluvit. A to právě byla ta chyba. Říct něco takové třináctileté holce, to je jako vytroubit to do světa - do jejího světa. Trávila čas s Pchengem a jeho sestrou. Oba byli z druhého břehu a ona na ně zřejmě chtěla udělat dojem. A tak jim řekla o tom tetování i o případu, a tím to všechno začalo."

Podíval se na Suna, ale nedokázal z jeho tváře vůbec nic vyčíst.

„Jak z druhého břehu?" zeptal se Sun Jie-e nakonec.

„To neřeš, to se jen tak říká. Jako že nepocházeli z Happy Valley. Ty jsi sice říkal, že Pcheng nebyl v Tuen Munu členem žádné triády, ale možná nějaké členy znal nebo se možná chtěl do některé triády dostat. Trávil čas v Happy Valley, daleko na opačném konci přístavu. Možná někoho znal a myslel si, že by mu tyhle informace mohly zajistit členství. A tak někomu prozradil, co se doslechl. V Los Angeles si to všechno dali dohromady a řekli mu, ať unese moji dceru a pošle mi vzkaz. To video."

Bosch se na okamžik odmlčel, neboť ho znovu rozptýlily myšlenky na situaci jeho dcery.

„Jenže pak se něco stalo. Něco se změnilo. Pcheng ji odvezl do Tuen Munu. Možná ji nabídl členům zdejší triády a ti si ji vzali. Jenže jeho pořád vzít nechtěli. Místo toho ho zabili i s celou rodinou."

Sun zlehka zavrtěl hlavou a konečně promluvil. Na Boschově verzi bylo něco, co mu nedávalo smysl.

„Ale proč by dělali tohle? Zabili jeho celou rodinu?"

„Podívej na to načasování, Sune Jie-e. Pozdě odpoledne slyšela sousedka přes zeď hlasy, je to tak?"

„Ano."

„Tou dobou už jsem seděl v letadle. Měl jsem namířeno sem a oni se to nějakým způsobem dozvěděli. Nemohli riskovat, že najdu Pchenga, jeho sestru nebo jeho matku. A tak přímo v tom bytě eliminovali hrozbu a odstranili všechny slabé články. Nebýt té paměťové karty, kterou Pcheng ukryl, kde bysme teď byli? Ve slepé uličce."

Sun Jie-e neomylně vyhmátl něco, o čem se Bosch nezmínil.

„Jak věděli, že jedeš na tom letadle?"

„Dobrá otázka. Ve vyšetřování docházelo od počátku k únikům informací. Ale já si myslel, že před nimi mám alespoň den náskok."

„V Los Angeles?"

„Jo, v L. A. Někdo dal podezřelému tip, že po něm jdeme, a on se pokusil odjet ze země. Proto jsme ho museli zatknout dříve, než jsme byli připraveni, a proto taky unesli Maddii."

„Ty nevíš kdo?"

„Nevím to jistě. Ale až se vrátím, tak to zjistím. A postarám se o to."

Sun přečetl situaci lépe, než Bosch původně zamýšlel.

„I když bude Maddie v bezpečí?" zeptal se.

Než Bosch stačil odpovědět, zavibroval Sunovi v ruce telefon. Textová zpráva. Bosch se předklonil a díval se na displej, zatímco Sun četl. Text zprávy v čínštině byl stručný.

„Co se tam píše?"

„Špatné číslo."

„A to je všechno?"

„Nedovolil se vykouřit."

„Sakra."

„Co teď?"

„Pošli další vzkaz. Napiš mu, že jestli se nesejdeme, půjdeme na policii."

„To je příliš nebezpečné. Mohl by se rozhodnout, že se jí prostě zbaví."

„Jestli na ni má kupce, tak to neudělá. Říkal jsi, že je cenná. Ať už jde o sex nebo o orgány, má pro něj velkou hodnotu. Nezbaví se jí. Možná by mohl tu transakci urychlit, což budeme muset risknout, ale nezbaví se jí."

„Ani nevíme, jestli je to vůbec správná osoba. Toto je jen telefonní číslo v adresáři tvé dcery."

Bosch zavrtěl hlavou. Věděl, že Sun má pravdu. Posílat nazdařbůh textové zprávy bylo příliš riskantní. Myšlenky ho znovu zavedly k Davidovi Chu. Nedalo se vyloučit, že právě detektiv OAG stojí za únikem informací, který vedl k únosu Harryho dcery. Není velké riziko mu teď zavolat?

„Sune Jie-e, nemáte v ostraze kasina někoho, kdo by mohl k tomuhle číslu zjistit jméno a fakturační adresu?"

Sun se nad jeho otázkou dlouze zamyslel a pak zavrtěl hlavou.

„Ne, u mých společníků to není možné. Bude vyšetřování kvůli Eleanor..."

Bosch pochopil. Sun se teď musel snažit maximálně zmírnit dopady Eleanořiny smrti na svou firmu a na kasino. David Chu se tak znovu dostával do hry.

„Dobře. Myslím, že možná někoho znám."

Otevřel telefon, aby detektiva vyhledal v seznamu kontaktů, ale pak si uvědomil, že v přístroji stále vězí karta jeho dcery. Vytáhl ji tedy a vrátil na místo vlastní paměťovou kartu s vlastním nastavením a kontakty.

„Komu budeš volat?" zeptal se Sun.

„Jednomu muži, se kterým pracuju. Dělá v Oddělení asijských gangů a má tady konexe."

„Není to ten muž, který si myslíš, že by mohl být únik?"

Bosch přikývl. Dobrá otázka.

„Vyloučit to nemůžu. Jenže taky by to mohl být kdokoliv jiný z jeho oddělení nebo i z jiných policejních sborů, se kterými jsme spolupracovali. Momentálně pro nás jinou možnost nevidím."

Zapnul telefon, otevřel seznam kontaktů a našel mezi nimi Chuovo mobilní číslo. Během vytáčení se podíval na hodinky. V Los Angeles byla už téměř půlnoc ze soboty na neděli.

Chu se mu ozval po prvním zazvonění.

„Detektiv Chu."

„Davide, tady Bosch. Promiň, že ti volám tak pozdě."

„Vůbec není pozdě. Pořád pracuju."

Bosche to překvapilo.

„Na případu Johna Li? Co se děje?"

„Ano, strávil jsem velkou část večera s Robertem Li. Snažím se ho přesvědčit, aby s námi spolupracoval ve věci toho Changova vydírání."

„A je ochoten spolupracovat?"

Chu se před odpovědí odmlčel.

„Zatím ne. Ale mám čas do pondělního rána, abych ho zpracoval. Ty jsi pořád v Hongkongu, že? Našels svou dceru?"

Když se Chu dotázal na Madeline, nabral jeho hlas naléhavý tón.

„Ještě ne. Ale jsem jí na stopě. Kvůli tomu ti ostatně volám. Můžeš mi identifikovat jedno hongkongské mobilní číslo?"

Chu se znovu odmlčel.

„Harry, tamní policie je na to mnohem lip uzpůsobená než já."

„Já vím, ale já na tomhle s policií nespolupracuji!."

„Nespolupracuješ."

Nebyla to otázka.

„Nemůžu riskovat potenciální únik informací. Jsem blízko. Celý den jsem jí na stopě a všechno závisí na tomhle čísle. Myslím, že patří člověku, který ji zadržuje. Můžeš mi pomoct?"

Chu dlouho neodpovídal.

„Jestli ti pomůžu, můj zdroj bude stejně pocházet z hongkongské policie, uvědomuješ si to?"

„Ale aspoň mu nebudeš muset sdělovat důvod, proč tu informaci potřebuješ nebo komu ji předáváš."

„Jenže jestli se tam něco podělá, může se to obrátit proti mně."

Bosch začínal ztrácet trpělivost, ale snažil se to nedat v hlase najevo. Místo toho bez okolků přetavil do slov svou nejhorší noční můru, která se dost možná právě nyní naplňovala.

„Hele, nemáme moc času. Podle našich informací ji někam prodávají. S největší pravděpodobností už dneska. Možná právě teď. Já tu informaci potřebuju, Dave. Dokážeš mi ji obstarat, nebo ne?"

Tentokrát se žádné váhání nekonalo.

„Dej mi to číslo." 

34

Chu prohlásil, že bude potřebovat nejméně hodinu, než zmíněné mobilní číslo prožene svými kontakty v hongkongské policii. Boschovi se zajídala představa, že bude muset obětovat tolik času v situaci, kdy jeho dcera může být každou minutou předána do rukou někoho dalšího, ale nic jiného mu nezbývalo. Věřil, že Chu pochopil naléhavost situace. Než ukončil hovor, požádal Chua, aby se o jeho žádosti nezmiňoval na oddělení nikomu dalšímu.

„Pořád si myslíš, že odtud unikají informace, Harry?"

„Já vím, že unikají, ale teď není vhodná doba se o tom bavit."

„A co já? Mně důvěřuješ?"

„Zavolal jsem ti, ne?"

„Já myslím, že ty nedůvěřuješ nikomu, Harry. Mně jsi zavolal jen proto, žes neměl jinou možnost."

„Víš co? Obstarej mi ty informace a pak se mi ozvi."

„Jasně, Harry. Pro tebe cokoliv."

Bosch zaklapl telefon a podíval se na Suna.

„Prý to může trvat celou hodinu."

Sun si zachoval netečný výraz. Otočil klíčkem a nastartoval auto.

„Měl bys dostat jídlo, dokud čekáme."

Bosch zavrtěl hlavou.

„Ne, já nemůžu jíst. Když je ona u nich a..., a pak to, co se stalo... Můj žaludek... Prostě bych v něm nic neudržel."

Sun znovu vypnul motor. Na Chuův telefonát tedy budou čekat tady.

Minuty plynuly velmi pomalu a byly velmi drahocenné. Bosch zpětně rekapituloval své kroky až do okamžiku, kdy se nakláněl přes pult prodejny Fortune Liquors a prohlížel si tělo Johna Li. Teprve nyní si plně uvědomil, že nelítostným pronásledováním vraha ohrozil životy ostatních. Své dcery. Své bývalé ženy. Celé jedné rodiny v dalekém Tuen Munu. Věděl, že břemeno viny, které od nynějška ponese, bude zdaleka nejtěžším břemenem jeho života, a nebyl si jistý, zda ho vůbec dokáže unést.

Vůbec poprvé vložil do rovnice svého života zájmeno kdyby. Kdyby svou dceru vysvobodil, snad by našel způsob, jak se vykoupit. Kdyby už ji však nikdy neviděl, o žádném vykoupení by nemohla být řeč.

Všechno by skončilo.

Bosch se z tohoto vědomí fyzicky roztřásl. Otočil se a otevřel dveře auta.

„Půjdu se projít."

Vystoupil a zabouchl dveře dříve, než se ho Sun Jie-e stačil na něco zeptat. Podél řeky vedla stezka a on se po ní vydal. Hlavu měl sklopenou, myslel na ponuré věci a vůbec si nevšímal lidí, kteří ho na stezce míjeli, ani lodí plujících kolem něj po řece.

Nakonec si uvědomil, že lpěním na věcech, nad nimiž nemá kontrolu, sobě ani dceři nepomůže. Pokusil se setřást temný mrak, který se na něj snášel, a soustředit se na něco užitečného. Stále tu například byla otevřená a tíživá otázka, jak to bylo s paměťovou kartou z Madelinina telefonu. Proč si Maddie uložila do paměti mobilní číslo a označila je jako „Tuen Mun"?

Bosch tuto otázku rozebíral ze všech stran, až nakonec uviděl odpověď, která mu dosud unikala. Madeline byla unesena a pachatelé jí bezpochyby sebrali mobilní telefon. Bylo tedy pravděpodobné, že to číslo do telefonu neuložila ona, nýbrž její únosce. Tento závěr vedl ke kaskádě dalších možností. Pcheng pořídil videozáznam a odeslal ho Boschovi. To znamenalo, že musel mít Maddiin přístroj v držení. Klidně ho mohl používat místo svého telefonu k dokončení únosu a ke zorganizování Madelininy výměny za něco, zač ji vyměnit chtěl.

To číslo tedy na kartu pravděpodobně uložil on. Bud to udělal proto, že na ně během vyjednávání často volal, anebo chtěl prostě nechat stopu pro případ, že se něco stane. Proto také ukryl tu kartu v soli. Chtěl mít jistotu, že ji někdo najde.

Bosch se otočil, aby se se svým novým závěrem podělil se Sunem Jie-e. Nacházel se teď necelých sto metrů od auta a viděl, že Sun už stojí u vozu a vzrušeně na něj mává. Bosch pohlédl na telefon ve své ruce a zkontroloval displej. Žádný hovor nezmeškal a Sunovo rozrušení se rozhodně nemohlo týkat jeho telefonátu Chuovi.

Vyrazil klusem k autu.

Sun mezitím opět nasedl a zavřel dveře. Krátce po něm naskočil dovnitř i Bosch.

„Co je?"

„Další vzkaz. Textovka."

Sun Jie-e zvedl telefon a ukázal Boschovi zprávu, přestože byla psaná v čínštině.

„Co se tam píše?"

„Píše tam: Jaký problém? Kdo je to?"

Bosch přikývl. Textová zpráva stále vyznívala velmi zdráhavé. Odesílatel nadále předstíral, že o ničem neví. Přesto sám od sebe tuhle textovku odeslal, což Boschovi prozradilo, že na něco kápli.

„Jak odpovíme?" zeptal se Sun.

Bosch neodpověděl. Přemýšlel.

Sunovi začal vibrovat telefon. Podíval se na displej.

„To je volání. Je to on. To číslo."

„Neber to," řekl Bosch rychle. „Tím bysme to mohli zkazit. Vždycky mu můžeme zavolat zpátky. Nejdřív počkejme, jestli nám nenechá vzkaz."

Telefon přestal vibrovat a oba muži čekali. Bosch se během této doby snažil vymyslet následující krok v této velmi choulostivé a potenciálně smrtelné hře. Po chvíli Sun zavrtěl hlavou.

„Žádný vzkaz. Už by se mi to oznámilo."

„A co se říká v uvítacím vzkazu ve tvé hlasové schránce? Představuješ se tam jménem?"

„Ne, žádným jménem. Používám automat."

To bylo dobré. Volající pravděpodobně doufal, že z uvítacího vzkazu zjistí jméno volaného, pozná jeho hlas nebo získá nějaké jiné informace, avšak Sunův uvítací vzkaz byl dokonale povšechný.

„Dobře, tak mu pošli ještě jednu textovku. Napiš třeba, že mu nemůžeš volat ani psát konkrétnější informace do zprávy, protože to není bezpečné. A zopakuj, že se s ním chceš sejít osobně."

„A to je všechno? On se mě ptá, jaký mám problém, a já neodpovídám?"

„Ne, ještě ne. Natahuj to. Čím déle se to povleče, tím víc času dáváme Maddii. Chápeš?"

Sun jedenkrát kývl.

„Ano, chápu."

Napsal podle Boschova návrhu textovou zprávu a odeslal ji.

„A teď zase čekáme," řekl.

Bosch to věděl i bez připomínání. Něco mu však říkalo, že čekání nepotrvá dlouho. Udička zabrala a na háček se někdo chytil. Sotva k tomuto závěru dospěl, přišla na Sunův telefon další textová zpráva.

„Chce se sejít," řekl Sun Jie-e, když se podíval na displej. „V pět hodin v Geu."

„Co to je?"

„Jedna restaurace v Gold Coastu. Velmi slavná. V neděli odpoledne bude velmi přeplněná."

„Jak daleko je Gold Coast?"

„Skoro hodinu jízdy od tady."

Bosch musel vzít v úvahu možnost, že člověk na druhém konci linky si s nimi jen hraje a schválně je posílá na místo vzdálené hodinu cesty. Podíval se na hodinky. Od jeho telefonátu Chuovi uplynula už téměř hodina. Před cestou do Gold Coastu potřeboval nejprve zjistit, co odhalil Chu. A tak když Sun nastartoval auto a zamířil z parku, vytočil Bosch ještě jednou Chuovo číslo.

„Detektiv Chu."

„Tady Bosch. Už je to hodina."

„Hodina to ještě není, ale stejně pořád čekám. Zavolal jsem svému kontaktu, ale zatím se mi neozval."

„Mluvil jsi s někým?"

„Eh, ne, nechal jsem mu vzkaz. Možná proto, že je tak pozdě, se mi zatím..."

„Není pozdě, Chu! Pozdě je u vás, ale tady ne. Tak volal jsi mu, nebo ne?"

„Harry, prosím tě. Volal jsem mu. Prostě jsem se přeřekl. Tady je pozdě a tam u vás je zase neděle. Možná kvůli tomu, že je u vás neděle, není můj kontakt tak dostupný jako normálně. Ale volal jsem mu a ozvu se ti hned, jakmile něco zjistím."

„Jo, ale to už možná bude pozdě."

Bosch zaklapl telefon. Litoval, že Chuovi vůbec věřil.

„Nic," oznámil Sunovi.

Do Gold Coastu dorazili za pětačtyřicet minut. Bylo to letovisko v západním cípu New Territories, kam se sjížděli turisté z pevninské Číny, ale i z Hongkongu a ostatního světa. Nad zálivem Castle Peak Bay se tyčil vysoký nablýskaný hotel a na promenádě táhnoucí se podél přístavu se mačkala spousta zahradních restaurací.

Příjemce textové zprávy zvolil místo setkání chytře. Restaurace Geo se tísnila mezi dvěma podobnými zahradními restauracemi a všechny tři lokály byly plné obsazené. Výstava umění a řemesel na promenádě navíc zdvojnásobovala počet turistů a také počet míst, za nimiž se mohl ukrývat pozorovatel. Odhalit člověka, který odhalen být nechce, bylo na takovém místě mimořádně obtížné.

V souladu s plánem, který Bosch se Sunem během jízdy upekli, vysadil Sun Bosche u vchodu do letoviska. Oba muži si srovnali čas a Sun jel dál. Když Bosch procházel hotelem, zastavil se v jedné prodejně suvenýrů a koupil si tam sluneční brýle a baseballovou čepici s emblémem hotelu. Kromě toho si pořídil i mapu a fotoaparát na jedno použití.

Deset minut před pátou vstoupil do restaurace s názvem Yellow Flower, která se nacházela vedle restaurace Geo a nabízel se z ní výhled na všechny stoly v Geu. Plán byl jednoduchý: chtěli identifikovat nositele telefonního čísla, které Bosch našel v seznamu kontaktů své dcery, a po odchodu z restaurace Geo ho sledovat.

Yellow Flower, Geo i Big Sur, což byla třetí restaurace na protější straně, obsahovaly řadu natěsnaných stolů ukrytých pod bílými baldachýny. Vítr od moře hosty příjemně chladil a baldachýny dodávaly lokálu vzdušnost. Během čekání, až se v Yellow Flower uvolní místo, se Bosch střídavě díval na hodinky a střídavě si prohlížel všechny tři plně obsazené restaurace.

Bylo tu několik velkých skupin a také několik celých rodin, které si sem udělaly nedělní výlet spojený s jídlem. Tyto stoly mohl Bosch s klidným srdcem pominout, protože nepředpokládal, že jejich telefonický kontakt bude patřit k početné skupině. I tak si ovšem záhy uvědomil, jak obtížné bude odhalit mezi hosty člověka, kterého hledají. Skutečnost, že se schůzka měla uskutečnit v restauraci Geo, ještě neznamenala, že tento člověk skutečně sedí v Geu. Mohl se nacházet v kterékoliv ze tří restaurací a dělat přesně to, co právě dělali Bosch se Sunem - potají se snažit identifikovat protistranu.

Bosch však neměl jinou možnost než pokračovat v původním plánu. Zvedl jeden prst na hostesku a ta ho odvedla ke stolku v rohu, odkud se nenabízel žádný výhled na moře, ale zato z něj bylo vidět na všechny tři restaurace. Obsluha sem zřejmě usazovala osamělé hosty, protože z turistického hlediska byl tento stůl neatraktivní, avšak Bosch doufal, že skončí právě zde.

Znovu se podíval na hodinky a rozložil na stole před sebou mapu. Zatížil ji fotoaparátem a sundal si kšiltovku. Byla nekvalitně vyrobená a špatně mu seděla, takže byl rád, že už ji nemusí mít na hlavě.

Těsně před pátou hodinou se ještě jednou rozhlédl po všech restauracích, ale nespatřil v nich nikoho, kdo by připadal v úvahu jako jejich kontakt. Nikoho jemu podobného, kdo by seděl sám nebo s dalšími záhadnými muži, kdo by měl na očích sluneční brýle nebo se jinak snažil zakrýt svou totožnost. Pomalu si začínal myslet, že vábnička nevyšla. Že kontakt jejich habaďůru prohlédl, a místo aby se jimi nechal vylákat, vylákal on je.

Harry se podíval na hodinky právě ve chvíli, kdy se vteřinová ručička vyšplhala ke dvanáctce a dovršila pátou hodinu. První textová zpráva od Suna měla odejít přesně v pět hodin.

Bosch se rozhlédl po restauraci v naději, že někde uvidí rychlý pohyb člověka vytahujícího mobilní telefon nebo kontrolujícího displej. Hostů však bylo příliš mnoho a on si ani s přibývajícími vteřinami ničeho podobného nevšiml.

„Dobrý den, pane. Jste sám?"

Vedle stolu se objevila servírka. Bosch si jí nevšímal a dál přesouval pohled z jednoho hosta restaurace Geo na druhého.

„Pane?"

Bosch odpověděl, aniž se na servírku podíval.

„Můžete mi prozatím přinést šálek kávy? Bez cukru a bez mlíka."

„Dobře, pane."

Harry cítil, jak servírka odchází. Ještě asi minutu pozoroval očima dav a tentokrát rozšířil okruh pátrání i na restaurace Yellow Flower a Big Sur. Spatřil jednu ženu, která mluvila do mobilního telefonu, ale nikdo jiný telefon nepoužíval.

V tom Boschovi v kapse zazvonil jeho vlastní přístroj. Vytáhl ho a přijal hovor, protože věděl, že to nemůže být nikdo jiný než Sun.

„Odpověděl na první zprávu. Napsal:,Čekám. Nic víc."

Podle plánu měl Sun přesně v pět hodin odeslat jejich kontaktu textovou zprávu, že uvízl v dopravní zácpě a o něco se opozdí. Nyní Boschovi sděloval, že jejich kontakt zprávu obdržel a jak na ni odpověděl.

„Já nikoho neviděl," řekl Bosch. „Je to tu moc velké. Vybral si dobré místo."

„Ano."

„Kde jsi ty?"

„V baru v zadní části Big Suru. Nikoho jsem neviděl."

„Dobrá. Jsi připraven na další zprávu?"

„Připraven."

„Tak to zkusíme ještě jednou."

Bosch zaklapl telefon a servírka mu přinesla kávu.

„Vybral jste si?"

„Ne, ještě ne. Musím se pořádně podívat na jídelní lístek."

Servírka odešla. Bosch rychle upil kávy a otevřel jídelní lístek. Pročítal jednotlivé položky a pravou ruku přitom držel na stole, aby si viděl na hodinky. V 17.05 měl Sun odeslat další textovou zprávu.

Servírka se vrátila a znovu se zeptala Bosche, co si vybral. Sdělení bylo zřejmé. Objednej si, nebo odejdi. Byznys se musel točit.

„Máte gway lang go?"

„To je želé z želvího krunýře."

Servírka to řekla tónem, který naznačoval, že se Bosch spletl.

„Já vím. Léčba na to, co vás zrovna trápí. Máte to?"

„Není na jídelním lístku."

„Dobrá, tak mi prostě přineste nějaké nudle."

„Jaké nudle?"

Ukázala na jídelní lístek. Ten bohužel neobsahoval fotografie, takže byl Bosch ztracen.

„No tak jinak. Přineste mi smaženou rýži s krevetami."

„A to je všechno?"

„To je všechno."

Bosch podal servírce jídelní lístek, aby odešla.

Když se servírka vzdálila, podíval se Harry ještě jednou na hodinky a znovu začal kontrolovat restaurace. Druhá textová zpráva byla odeslaná a on rychle přejížděl pohledem ze stolu na stůl. Ani tentokrát nespatřil nic nápadného. Žena, které si před chvílí všiml, přijala další hovor a krátce se s někým bavila. Seděla u stolu s malým chlapcem, který se tvářil znuděně a v nedělních šatech se zjevně necítil dobře.

Boschovi zavibroval na stole telefon.

„Mám další odpověď," hlásil Sun. „Jestli tu nebudeš do pěti minut, schůzka se ruší."

„A ty sis nikoho nevšiml?"

„Nic."

„Poslal jsi další textovku?"

„To udělám v pět deset."

„Dobře."

Bosch zaklapl telefon a položil ho na stůl. Třetí textovou zprávu koncipovali tak, aby konečně vylákala kontakt z úkrytu. Mělo v ní stát, že Sun schůzku ruší, protože zjistil, že ho někdo sleduje, a domnívá se, že je to policie. Zpráva měla neznámý kontakt přimět, aby restauraci Geo okamžitě opustil.

Servírka položila před Bosche misku rýže. Krevety ležely nahoře vcelku a jejich rozevřené oči byly uvařené doběla. Bosch misku odložil.

Znovu mu zazvonil telefon. Harry se podíval na hodinky a přijal hovor.

„Už jsi ji odeslal?" zeptal se.

Chvíli bylo ticho.

„Sune Jie-e?"

„Harry, tady je Chu"

Bosch se ještě jednou podíval na hodinky. Byl právě čas na poslední textovou zprávu.

„Zavolám ti zpátky."

Zaklapl telefon a opět se rozhlédl po třech restauracích. Doufal, že v této kupě sena nalezne jehlu, která odhalí jejich neznámý kontakt. Někoho, kdo bude číst příchozí zprávu nebo datlovat do mobilu odpověď.

Nikoho však neviděl. Nikdo nevytáhl telefon a nepodíval se na displej. Hostů bylo navíc příliš mnoho na to, aby se dali obsáhnout jediným pohledem, a Bosch začal pociťovat beznaděj nad marností jejich plánu. Zabloudil očima ke stolu, kde seděla žena s chlapcem, a viděl, že jsou pryč. Rozhlédl se po restauraci a spatřil je u východu. Žena rychle odcházela a táhla chlapce za ruku za sebou. V druhé ruce držela mobilní telefon.

Bosch otevřel telefon a vytočil Sunovo číslo. Sun Jie-e se ozval okamžitě.

„Ta žena s tím klukem. Jdou tvým směrem. Myslím, že by to mohla být ona."

„Ta textovka přišla jí?"

„Ne, myslím, že ji někdo poslal, aby s námi navázala kontakt. Ty textovky chodily někomu jinému. Musíme tu ženu sledovat. Kde máš auto?"

„Vepředu."

Bosch vstal, položil na stůl tři stodolarové bankovky a zamířil k východu.

35

Sun už seděl v autě před restaurací Yellow Flower a čekal. Když Bosch otevíral dveře, uslyšel za sebou hlas.

„Pane! Pane!"

Otočil se a zjistil, že se k němu blíží servírka a podává mu jeho kšiltovku a mapu. Kromě toho mu přinesla i peníze nazpátek.

„Zapomněl jste si tam tohle, pane."

Bosch převzal rekvizity a poděkoval. Peníze přistrčil servírce zpátky.

„To si nechte," řekl.

„Rýže s krevetami vám nechutnala," konstatovala servírka.

„To máte pravdu."

Harry nastoupil do auta a doufal, že kvůli tomuto chvilkovému zdržení neztratí z dohledu ženu s chlapcem. Sun okamžitě vyrazil od restaurace a zařadil se do pruhu. Ukázal přes čelní sklo.

„Jsou v tom bílém mercedesu," prohlásil.

Auto, na které ukazoval, jelo v mírném provozu o blok a půl před nimi.

„Řídí ona?" zeptal se Bosch.

„Ne, nasedla s tím klukem do čekajícího auta. Řídí nějaký muž."

„Dobrá, uhlídáš je? Potřebuju si zavolat."

„Uhlídám je."

Zatímco Sun sledoval bílý mercedes, Bosch zavolal Chuovi.

„Tady Bosch."

„Hele, získal jsem pár informací z hongkongské policie. Ale vyptávali se mě na spoustu věcí, Harry."

„Nejdřív mi řekni ty informace."

Bosch si vytáhl zápisník a pero.

„Takže to tvoje telefonní číslo je registrováno na firmu s názvem Northstar Seafood and Shipping. ,Northstar se píše dohromady. Firma sídlí v Tuen Munu, což je nahoře v New Ter..."

„Já vím. Máš přesnou adresu?"

Chu mu sdělil adresu na Hoi Wah Road a Bosch ji hlasitě zopakoval. Sun pokýval hlavou. Věděl, kde to je.

„Dobrá, ještě něco?" zeptal se Bosch.

„Ano. Firma Northstar je v podezření, Harry."

„Co to znamená? V podezření z čeho?"

„Nic konkrétního jsem nedokázal zjistit. Jen to, že jde o nezákonné přepravní a obchodní praktiky."

„Například o obchod s lidmi?"

„I to je možné. Jak říkám, konkrétní informace se mi nepodařilo zjistit. Spíš jsem si vysloužil otázky, proč chci tohle číslo vypátrat."

„A cos jim řekl?"

„Že je to slepá stopa. Že se to číslo našlo na kusu papíru při vyšetřování vraždy. Ujistil jsem je, že zatím žádnou konkrétní spojitost neznám."

„To je dobře. Je s tím telefonním číslem spojeno nějaké jméno?"

„Ne, přímo s tím číslem ne. Ale majitelem Northstar Seafood and Shipping je jistý Dennis Ho. Je mu pětačtyřicet let, ale nic dalšího jsem nezjistil, protože by to vypadalo, že pracuju na něčem konkrétním. Pomůže ti to?"

„Pomůže. Díky."

Bosch ukončil hovor a tlumočil Sunovi, co se dozvěděl.

„Slyšels někdy o nějakém Dennisu Ho?" zeptal se ho.

Sun zavrtěl hlavou.

„Nikdy."

Bosch věděl, že teď musí učinit závažné rozhodnutí.

„Nevíme, jestli s tím má ta žena cokoliv společného," řekl a ukázal před sebe na bílý mercedes. „Možná tady jen šlapeme vodu. Navrhuju, abysme toho nechali a rozjeli se přímo do firmy Northstar."

„Ještě to nemusíme rozhodovat."

„Jak to, že ne? Nechci ztrácet čas tímhle."

Sun kývl směrem k bílému mercedesu, který teď jel necelých dvě stě metrů před nimi.

„Už teď míříme k nábřeží. Oni možná jedou taky tam."

Bosch přikývl. Oba směry pátrání byly stále ve hře.

„Jak jsi na tom s benzinem?" zeptal se Bosch.

„Tohle je diesel," odvětil Sun. „A jsme v pohodě."

Následující půlhodinu jeli podél pobřeží po Castle Peak Road. Drželi se v dostatečné vzdálenosti za mercedesem, ale nespouštěli ho z dohledu. Oba jeli mlčky. Dospěli do fáze, kdy si uvědomovali, že mají málo času, a nic dalšího nebylo třeba dodávat. Buďto je bílý mercedes nebo firma Northstar dovedou k Maddii Boschové, nebo ji už pravděpodobně nikdy neuvidí.

Když se před nimi vynořily výškové obytné domy v centrálním Tuen Munu, všiml si Bosch, že mercedes vyhodil směrovku.

„Odbočují," varoval Suna Jie-e.

„To je problém," řekl Sun. „Vepředu je průmyslová zóna na nábřeží. A oni odbočují k obytným čtvrtím."

Oba se znovu na chvíli odmlčeli v naději, že se jim naskytne nějaký plán nebo že si řidič mercedesu na poslední chvíli uvědomí, že má jet rovně, a změní směr.

Ani jedno se nestalo.

„Takže kudy?" zeptal se Sun nakonec.

Bosch cítil, jak ho v nitru cosi drásá. Jeho následující volba mohla rozhodnout o životě jeho dcery. Bosch věděl, že se se Sunem nemohou rozdělit, aby jeden sledoval auto a druhý se vydal na nábřeží. Nacházel se ve světě, který neznal, a samotný by v něm nic nezmohl. Potřeboval mít vedle sebe Suna. Nakonec dospěl ke stejnému rozhodnutí jako po Chuově telefonátu.

„Nech ji plavat," řekl. „Jedeme do Northstaru."

Sun pokračoval rovně a po chvíli projeli kolem bílého mercedesu, který odbočil doleva na ulici s názvem Tsing Ha Lane. Bosch se podíval z okna a viděl, že auto zpomaluje. Řidič se za ním ohlédl, ale jen na vteřinku.

„Sakra," řekl Bosch.

„Co je?" zeptal se Sun.

„On se na mě podíval. Ten řidič. Myslím, že věděli, že je sledujeme. Takže jsme asi měli pravdu - ona v tom taky jede."

„Tak to je dobře."

„Cože? Co to povídáš?"

„Jestli věděli, že je sledujeme, tak když odbočili z nábřeží, mohla to být snaha odvést nás od Northstaru. Chápeš?"

„Chápu. Doufejme, že máš pravdu."

Zanedlouho vjeli do průmyslové zóny plné zchátralých skladišť a balíren, které lemovaly přístaviště a mola. Kotvily tu říční čluny i středně velké námořní lodě, někdy i ve dvou nebo třech řadách vedle sebe. Vše se dnes zdálo opuštěné. V neděli se nepracovalo.

V přístavišti kotvilo také několik rybářských lodí ukrytých za bariérou proti tajfunům, kterou představovalo dlouhé betonové molo tvořící vnější obvod přístaviště.

Provoz na ulici postupně řídl a Bosch se začal obávat, že elegantní černý mercedes kasina bude v okolí firmy Northstar příliš nápadný. Sun zřejmě uvažoval podobně - zajel na parkoviště před zavřenou prodejnou potravin a zastavil auto.

„Jsme velmi blízko," řekl. „Myslím, že tady odejdeme z auta."

„Souhlasím," řekl Bosch.

Vystoupili a zbytek cesty došli pěšky. Drželi se těsně u zdí skladů a rozhlíželi se na všechny strany, aby odhalili případné pozorovatele. Sun šel jako první a Bosch se držel těsně za ním.

Společnost Northstar Seafood and Shipping sídlila v přístavišti číslo sedm. Před dokem se táhl velký zelený sklad s čínskými a anglickými nápisy na boku a za ním vystupovalo do zálivu molo. Po jeho obou stranách kotvily čtyři dvacetimetrové rybářské lodě s černým trupem a zelenou kabinou. Na konci pak byla uvázaná ještě větší loď s velkým jeřábem trčícím do vzduchu.

Ze svého místa na rohu jednoho skladu v přístavišti číslo šest neviděl Bosch žádnou aktivitu. Všechny vchody do skladu firmy Northstar byly zavřené a také doky a lodě vypadaly, že jsou na víkend opuštěné. Bosch už si začínal myslet, že se dopustil strašné chyby, když nepokračoval ve sledování bílého mercedesu. Pak mu ovšem Sun poklepal na rameno a ukázal přes molo na loď s jeřábem.

Jeho prst mířil do výšky a Bosch zvedl oči k jeřábu. Ocelové rameno trčelo z platformy na kolejnicích, které vedly necelých pět metrů nad úrovní paluby. Jeřáb tak mohl popojíždět po celé délce lodi podle toho, který nákladový prostor měl právě obsluhovat.

Loď zřejmě sloužila k tomu, aby na moři nakládala úlovek malých rybářských lodí a umožňovala jim pokračovat v lovu. Jeřáb se ovládal z malé budky na horní platformě, která chránila jeřábníka před větrem a dalšími živly na moři.

Sun nyní ukazoval právě na tuto budku. Na obloze za lodí svítilo slunce, a tak Bosch i přes tmavá skla viděl v budce siluetu člověka.

Ustoupil zpátky za roh skladu.

„Trefa," řekl hlasem sevřeným náhlým přívalem adrenalinu. „Myslíš, že nás viděl?"

„Ne," odpověděl Sun. „Neviděl jsem žádnou reakci."

Bosch přikývl a zamyslel se nad situací. Byl teď skálopevně přesvědčen, že se jeho dcera nachází někde na té lodi. Dostat se na ni, aniž upoutají pozornost hlídače, se však zdálo nemožné. Mohli sice počkat, až si hlídač odskočí někam na jídlo nebo na toaletu, případně až se budou střídat hlídky, jenže se nedalo posoudit, kdy to bude nebo jestli se to vůbec někdy stane. Čekání navíc odporovalo pocitu naléhavosti, který v Boschově nitru rychle sílil.

Bosch se podíval na hodinky. Bylo téměř šest hodin. Do úplného setmění jim zbývaly nejméně dvě hodiny. Mohli počkat a vyrazit až za tmy. Za dvě hodiny už by však mohlo být pozdě. Textové zprávy bezpochyby vyvolaly u únosců jeho dcery rozruch. Nedalo se vyloučit, že plánují její přesun.

Jakoby na potvrzení této možnosti se z přístaviště náhle ozvalo hluboké bafání lodního motoru. Bosch letmo vykoukl za roh a viděl, že ze zádi jeřábové lodi stoupá kouř. Navíc teď spatřil pohyb i za okny zelené kabiny.

Stáhl se zpátky.

„Možná si nás všimli," ohlásil. „Nastartovali loď."

„Kolik jsi jich viděl?" zeptal se Sun.

„Nejméně jednoho v kabině a jednoho nahoře na jeřábu. Potřebujeme něco podniknout. Hned."

Aby zdůraznil nutnost jednat, sáhl si za záda a vytáhl pistoli. Cítil pokušení vyběhnout zpoza rohu a prostřílet se do přístaviště. Měl plně nabitou pětačtyřicítku a svoje šance pokládal za slušné. V tunelech zažil horší situace. Osm kulek, osm draků. A pak je tady on. Bosch jako devátý drak, stejně nezastavitelný jako kulka.

„Jaký je plán?" zeptal se Sun.

„Žádný plán. Zajdu tam a vysvobodím ji. A jestli z toho nevyváznu já, postarám se, aby z toho nevyvázl ani jeden z nich. Ty pro ni pak zajdeš a posadíš ji na letadlo. V kufru máš její pas. Takový je plán."

Sun zavrtěl hlavou.

„Počkej. Oni budou ozbrojení. Tento plán není dobrý."

„Máš snad lepší nápad? Nemůžeme čekat na tmu. Ta loď každou chvíli vypluje."

Bosch se znovu přesunul k okraji skladu a vykoukl. Nic se nezměnilo. Hlídač byl stále nahoře v budce a někdo další se pohyboval v kabině. Lodní motor naprázdno běžel, ale loď byla stále uvázaná k molu. Jako by posádka na něco čekala. Nebo na někoho.

Bosch se stáhl zpátky a uklidnil se. Zamyslel se, co všechno kolem sebe vidí a co by mohl použít. Možná existovala i jiná taktika než sebevražedný útok. Pohlédl na Suna.

„Potřebujem loď."

„Loď?"

„Malý člun. Po tom molu nedokážeme přijít, aniž by si nás všimli. Sledují ho. Ale když budeme mít malý člun, můžeme odvést pozornost na druhou stranu. A jeden z nás pak může přeběhnout přes molo k lodi."

Sun se podíval za Bosche a vykoukl za roh. Pozorně si prohlédl konec mola a opět zastrčil hlavu zpátky.

„Ano, člun by mohl fungovat. Ty chceš, abych sehnal člun?"

„Jo, já si nechám pistoli a zajdu pak přes molo pro dceru."

Sun přikývl. Sáhl si do kapsy a vytáhl klíče od auta.

„Vezmi ty klíče. Až budeš mít dceru, odjed. Se mnou se nestarej."

Bosch zavrtěl hlavou a vytáhl telefon.

„Zajedeme na nějaké nepříliš vzdálené, ale bezpečné místo a já ti pak zavolám. Budeme na tebe čekat."

Sun přikývl.

„Hodně štěstí, Harry."

Otočil se k odchodu.

„Tobě taky hodně štěstí," řekl Bosch.

Když Sun odešel, opřel se Bosch zády o čelní zeď skladu a připravil se na čekání. Netušil, jakým způsobem se Sun zmocní člunu, ale věřil, že jeho nový parťák svůj úkol splní, odvede pozornost hlídačů a on díky tomu bude moci proniknout na loď.

Napadlo ho také, že by po vypátrání dcery konečně mohl zavolat na hongkongskou policii, ale pak tuto myšlenku rychle zavrhl. Policejní manévry na molu nemohly zaručit jeho dceři bezpečnost. Rozhodl se, že se bude držet původního plánu.

Ještě jednou vykoukl za roh a zkontroloval aktivitu na lodi firmy Northstar, když vtom uviděl, že se od jihu blíží auto. Mělo bílou barvu a Bosch rozpoznal i typickou čelní masku mercedesu.

Svezl se podél zdi dolů, aby nebyl tak nápadný. Rybářské sítě schnoucí na lanoví dvou lodí mezi ním a blížícím se autem mu snad poskytovaly dostatečné krytí. Díval se, jak auto zpomaluje, odbočuje do přístaviště číslo sedm a pak zajíždí k molu, kde kotvila loď s jeřábem. Byl to stejný vůz, který sledovali z letoviska Gold Coast. Bosch na okamžik zahlédl řidiče a poznal v něm téhož muže, který před chvílí opětoval jeho pohled.

Začal rychle počítat a dospěl k závěru, že muž za volantem je člověkem, jehož mobilní číslo uložil Pcheng do adresáře telefonu Boschovy dcery. Do restaurace Geo pak poslal tu ženu a dítě - pravděpodobně vlastní manželku a syna -, aby mu pomohli identifikovat osobu, která mu odesílá textové zprávy. Poslední zpráva od Suna ho však vyděsila, a tak odvezl rodinu domů nebo na jiné bezpečné místo, vysadil ji a zamířil k přístavišti číslo sedm, kde zadržoval Boschovu dceru.

Vzhledem k tomu, jak málo měl Bosch informací, to byla hodně odvážná hypotéza, ale Bosch věřil, že je na správné stopě a že se brzy stane něco, co nebylo součástí mužova původního plánu. Řidič mercedesu se odchyloval od scénáře. Musel věci urychlit, musel zásilku někam přesunout nebo udělat ještě něco horšího: zbavit se jí.

Mercedes zastavil před lodí s jeřábem. Řidič vyskočil z auta a rychle přešel po můstku na palubu. Během chůze cosi zaječel na muže v budce a rychle zamířil do kabiny.

Několik okamžiků se nic nedělo. Poté si Bosch všiml, že hlídač vystupuje z budky na jeřábu a začíná slézat z platformy. Sestoupil na palubu a zamířil za řidičem mercedesu do kabiny.

Bosch věděl, že se muži právě dopustili strategické chyby, která mu dává chvilkovou výhodu. Měl teď šanci nepozorovaně přejít po molu k lodi. Znovu vytáhl telefon a zavolal Sunovi. Přístroj chvíli vyzváněl a pak se sepnula hlasová schránka.

„Kde jsi, Sune? Před chvílí přijel řidič toho mercedesu a nechali loď bez dozoru. Kašli na odvádění pozornosti, vrať se sem a připrav se řídit. Já jdu na loď."

Zaklapl telefon, zastrčil si ho do kapsy a vstal. Naposledy zkontroloval loď s jeřábem a vyrazil z úkrytu. Přeběhl přes přístaviště k molu a zamířil po něm k lodi. V obou rukou přitom držel pistoli, zdviženou a připravenou k palbě. 

36

Hromady prázdných beden na molu poskytovaly Boschovi alespoň částečný úkryt, avšak posledních dvacet metrů k můstku na loď bylo otevřených a nechráněných. Bosch zrychlil tempo a rychle tuto vzdálenost překonal, přičemž se na posledním úseku vrhl za mercedes, který stál se zapnutým motorem vedle můstku. Bosch poznal charakteristický zvuk a zápach dieselového motoru. Vykoukl přes kufr, ale nespatřil na lodi žádnou reakci na svůj pohyb. Vynořil se tedy z úkrytu, rychle a tiše přeběhl po můstku na loď a prokličkoval mezi dvoumetrovými poklopy na palubě. Tempo zvolnil až ve chvíli, kdy konečně dorazil ke kabině. Tam se přitiskl ke zdi vedle dveří.

Zpomalil dech a zaposlouchal se. Neslyšel nic kromě bafání motorů a ševelení větru pohrávajícího si s lanovím člunů zakotvených u mola. Otočil se a zadíval se do malého čtvercového okénka ve dveřích. Uvnitř nikoho neviděl. Sáhl na kliku, tiše otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

V místnosti se nacházelo operační centrum lodi. Kromě kormidla tu Bosch spatřil i svítící číselníky, dvojité radarové obrazovky, plynové páky a velký gyroskopický kompas. Na zadní zdi kabiny visela mapa a vedle ní se táhlo několik vestavěných kavalců se závěsy, které měly nocležníkům poskytovat soukromí.

Na podlaze vepředu vlevo spatřil Bosch otevřený poklop s žebříkem vedoucím do útrob trupu. Bosch se k němu přesunul a přikrčil se u ústí. Slyšel zdola hlasy, které však mluvily čínsky. Pokusil se je rozlišit a spočítat, kolik mužů tam dole je, avšak hlasy se v trupu rozléhaly, takže se mu to nepovedlo. Věděl, že se tam nacházejí minimálně tři. Hlas své dcery neslyšel, ale nepochyboval o tom, že je dole i ona.

Přesunul se k ovládacímu pultu lodi. Bylo na něm několik číselníků a spínačů, ale všechny byly označeny čínsky. Nakonec Bosch zaměřil pozornost na dvojici spínačů, nad nimiž se nacházely červené kontrolky. Přepnul jeden spínač a okamžitě slyšel, jak předení motorů o polovinu slábne. Vypnul tedy motor.

Počkal pět vteřin a pak přepnutím druhého spínače zhasl i zbylý motor. Poté se přesunul do zadního rohu místnosti a posadil se na dolní kavalec. Zatáhl do poloviny závěs, přikrčil se a čekal. Věděl, že až někdo poleze po žebříku z trupu, nebude mít šanci ho vidět. Zasunul si pistoli zpátky za opasek, vytáhl z kapsy saka nůž a tiše ho otevřel.

Zanedlouho uslyšel dole rychlé kroky. To mu prozradilo, že muži spolu hovořili v přední části trupu. Napočítal jen jednu sadu kroků. O to to bude snazší.

Z poklopu začal vylézat muž - byl otočen zády ke kavalcům a nespouštěl oči z ovládacího pultu. Vůbec se nerozhlížel po místnosti, zamířil rovnou k pultu a začal hledat důvod, proč oba motory náhle zhasly. Když neobjevil žádnou závadu, začal motory znovu nahazovat. Bosch v tichosti vyrazil od kavalce a přesunul se k němu. V okamžiku, kdy se druhý motor probudil k životu, přiložil Harry špičku nože na mužovu páteř.

Popadl ho zezadu za límec, odtáhl ho od ovládacího pultu a zašeptal mu do ucha.

„Kde je ta holka?"

Muž odpověděl něco čínsky.

„Řekni mi, kde je ta holka."

Muž zavrtěl hlavou.

„Kolik je dole mužů?"

Muž neřekl nic, a tak ho Bosch hrubě vystrkal ze dveří na palubu. Zamířil s ním k zábradlí a vyklonil ho přes okraj. Tři a půl metru pod nimi se třpytila hladina.

„Umíš plavat, sráči? Kde je ta holka?"

„Ne..., mluvit," vysoukal ze sebe muž. „Nemluvit."

Bosch dál držel muže přitisknutého k zábradlí. Rozhlédl se po Sunovi - svém tlumočníkovi -, ale nikde ho neviděl. Kde sakra vězí?

Chvilkové rozptýlení poskytlo muži příležitost k protiútoku. Rozpřáhl se a zarazil loket Boschovi do žeber. Byl to přímý úder, po němž Bosch odletěl a narazil do boční stěny kabiny. Muž se otočil a zvedl ruce k útoku. Bosch se připravil jeho rány vykrýt, jenže muž učinil nejprve výpad nohou: kopl Bosche do zápěstí a vyrazil mu z ruky nůž.

Neobtěžoval se sledovat dráhu nože. Místo toho se oběma pěstmi rychle pustil do Bosche a zasypal ho několika krátkými, ale silnými údery do trupu. Bosch cítil, jak se mu z plic vyráží dech, ale to už ho pod bradou zasáhl další kopanec.

Bosch se skácel k zemi. Snažil se zmírnit dopad, ale zorné pole mu na okrajích začínalo černat. Jeho útočník v poklidu odstoupil a Bosch slyšel, jak zvedá z paluby nůž. Harry se přemohl, aby neztratil vědomí, a sáhl si za záda pro pistoli.

Když se k němu útočník přiblížil, hovořil už čistou angličtinou.

„Umíš plavat, sráči?"

Bosch vytasil zpoza zad pistoli a dvakrát vystřelil. První rána muže pouze škrábla na rameně, poněvadž Harry ještě nestačil pořádně zamířit. Druhá kulka už ho však zasáhla do levé části hrudníku. Muž se s překvapeným výrazem svalil na zem.

Harry se pomalu postavil na všechny čtyři. Všiml si, že mu z úst kape na palubu krev smíšená se slinami. Opřel se rukama o stěnu kabiny a začal vstávat. Věděl, že musí jednat rychle. Muži v trupu bezpochyby zaslechli výstřely.

Právě když se vyškrábal na nohy, ozvala se od přídě zběsilá střelba. Kulky mu svištěly nad hlavou a odrážely se od ocelové stěny kabiny. Bosch se vrhl za roh, vstal a zadíval se přes okna kabiny k přídi. Na palubě spatřil muže, který se přesouval na záď a v každé ruce třímal jednu pistoli. Za ním byl vidět otevřený poklop, jímž muž vylezl vepředu z trupu.

Bosch věděl, že mu zbývá šest nábojů, a musel předpokládat, že blížící se střelec měl v době, kdy zahájil palbu, oba zásobníky plné. Z hlediska munice tedy čelil přesile. Potřeboval přejít do útoku a rychle a efektivně střelce zneškodnit.

Rozhlédl se kolem sebe, zda mu něco nevnukne plán, a spatřil řadu gumových dorážecích nárazníků připevněných zvnějšku k zadnímu okraji lodi. Zasunul si pistoli za pas a vyhákl jeden nárazník z držáku. Přesunul se zpět k zadnímu okénku kabiny a ještě jednou se skrz něj zadíval dopředu. Střelec si vybral levobok a chystal se k přesunu podél kabiny na záď. Bosch odstoupil, zvedl oběma rukama téměř metrový nárazník nad hlavu a vyhodil ho co nejvýše přes kabinu. Než nárazník stačil dopadnout na palubu, vyrazil Bosch na pravobok a znovu přitom vytasil pistoli.

K přední straně kabiny dospěl právě ve chvíli, kdy střelec uhýbal před padajícím nárazníkem. Začal na něj střílet a několikrát ho zasáhl. Střelec se svalil na palubu, aniž na Bosche vypálil jedinou ránu.

Bosch k němu přiskočil a ujistil se, že je mrtvý. Odhodil svou prázdnou pětačtyřicítku přes palubu a sebral zbraně mrtvému muži - i tentokrát se jednalo o poloautomatické pistole Black Star. Nakonec se vrátil do kabiny.

Místnost byla stále prázdná. Bosch věděl, že se v trupu nachází kromě jeho dcery ještě nejméně jeden další muž. Překontroloval zásobníky obou pistolí a napočítal celkem jedenáct kulek.

Zastrčil si zbraně za opasek a sjel po žebříku dolů jako hasič po tyči. Dole se okamžitě vrhl k zemi, odkutálel se stranou a vytasil pistole. Očekával, že na něj zbylý únosce okamžitě začne střílet, ale žádné kulky jeho směrem nevylétly.

Když si Bosch zvykl na přítmí, zjistil, že se nachází v prázdném prostoru s kavalci, z něhož se vychází do centrální uličky táhnoucí se po celé délce trupu. Jediné světlo sem proudilo z poklopu spojujícího palubu s podpalubím až daleko na přídi. Mezi Boschem a tímto bodem se nacházelo šest nákladových prostorů zajištěných poklopy - po třech na každé straně. Poslední poklop nalevo byl otevřený dokořán. Bosch vstal a zastrčil si jednu pistoli za opasek, aby měl volnou ruku. Napřáhl druhou zbraň a vyrazil kupředu.

Nákladové prostory byly pravděpodobně určeny ke skladování úlovku a každý poklop byl ve čtyřech místech zajištěn klikou. Šipky na rezivějící oceli Boschovi prozradily, kterým směrem má kliky otáčet, aby mohl odjistit a otevřít poklop. Bosch pomalu postupoval uličkou, kontroloval jeden nákladový prostor za druhým a zjišťoval, že jsou všechny prázdné a že se v nich v poslední době očividně žádné ryby neskladovaly. Měly ocelové stěny bez oken a jejich podlaha byla poseta vrstvou krabic od cereálií a prázdných několikalitrových PET lahví. Dřevěné bedny na krajích pak přetékaly dalšími odpadky. Na háčcích přišroubovaných ke stěnám visely rybářské sítě přeměněné na visutá lůžka. Ve všech nákladových prostorech panoval čpavý zápach, který neměl nic společného s úlovky ryb nebo jiných mořských tvorů. V této lodi se převážel lidský náklad.

Bosche ze všeho nejvíce zarážely krabice od cereálií. Všechny měly stejnou značku a na čelní straně obalu se usmívala kreslená panda stojící na okraji misky s pokladem v podobě pocukrovaných rýžových sušenek. Byly to cereálie pro děti.

Poslední zastávkou v uličce byla komora s otevřeným poklopem. Bosch se přikrčil a jediným plavným pohybem vklouzl do nákladového prostoru.

I tento prostor byl prázdný.

Vypadal však jinak než všechny ostatní, protože se v něm neválely žádné odpadky. Na kabelu omotaném kolem háčku ve stropě viselo světlo napájené z baterie. Na podlaze ležela převrácená bedna plná neotevřených krabic s cereáliemi, balíčků s čínskými nudlemi a pětilitrových lahví s vodou. Bosch se pokusil najít nějakou stopu, že únosci v tomto prostoru zadržovali jeho dceru, ale nenašel žádnou známku její přítomnosti.

Vtom za sebou uslyšel hlasité zaskřípění pantů na poklopu. Otočil se právě ve chvíli, kdy se za ním poklop zabouchl. Vzápětí uviděl, jak se jazýček zámku v pravém horním rohu vysouvá do zajištěné polohy, a téměř současně si všiml, že na poklopu chybějí vnitřní kliky. Někdo ho tu zamykal. Vytáhl druhou pistoli, namířil obě zbraně na poklop a čekal, až se začne otáčet druhý zámek.

Byl to zámek vpravo dole. Sotva se jazýček začal vysouvat, Bosch namířil pistole a opakovaně začal pálit do poklopu. Kulky snadno pronikaly kovem oslabeným mnohaletou korozí. Harry slyšel, jak v uličce někdo cosi volá, jako by byl překvapený nebo zraněný. Následoval dunivý zvuk, který mohl odpovídat pádu těla na podlahu.

Bosch se přesunul k poklopu a pokusil se rukou vysunout jazýček horního zámku. Jazýček však byl příliš malý, takže se jeho prsty nemohly pořádně zapřít. Zoufalý Harry o krok ustoupil a vrazil ramenem do poklopu v naději, že se mu podaří zámek utrhnout. Zámek však nepovolil a on podle síly nárazu do ramene věděl, že poklop nevyrazí.

Byl tu uvězněný.

Znovu se přesunul k poklopu, naklonil hlavu a zaposlouchal se. Slyšel jen zvuk běžících motorů. Hlasitě zabouchal pažbou pistole do kovového poklopu.

„Maddie?" vykřikl. „Maddie, jsi tam?"

Žádná odpověď nepřišla. Bosch zabušil do poklopu ještě jednou, tentokrát silněji.

„Dej mi nějaké znamení, miláčku. Jestli jsi tu, vydej nějaký zvuk!"

Ani tentokrát se s žádnou reakcí nesetkal. Vytáhl telefon, aby se pokusil zavolat Sunovi. Okamžitě však viděl, že v podpalubí není signál. Pokusil se i přesto zavolat, ale bezúspěšně. Nacházel se v celokovovém uzavřeném prostoru a mobilní telefon mu tady byl k ničemu.

Otočil se, zabouchal ještě jednou na poklop a ještě jednou zavolal jméno své dcery.

Nic. Harry se rezignovaně opřel zpoceným čelem o rezavý poklop. Trčel v kovové krabici, sám s hrůzyplným vědomím, že jeho dcera vůbec na lodi není. Selhal a dostal za to, co si zasloužil, co na sebe svým jednáním přivolal.

Nitrem mu projela fyzická bolest, která se téměř rovnala bolesti duševní. Ostrá, hluboká a nelítostná. Bosch začal ztěžka oddechovat a otočil se zády k poklopu. Rozepnul si na košili další knoflík a svezl se po rezavém kovu dolů, až nakonec seděl na podlaze se zvednutými koleny. Uvědomil si, že tohle místo vyvolává klaustrofobii stejně spolehlivě jako tunely, v nichž se kdysi pohyboval. Baterie napájející stropní světlo skomírala a bylo jasné, že zakrátko se nákladový prostor pohrouží do tmy. Bosche se zmocnila zdeptanost a zoufalství. Zklamal svou dceru a zklamal i sám sebe.

37

Bosch se náhle probral z rezignovaného zamyšlení a zvedl hlavu. Něco slyšel. Na pozadí vrnících motorů zaslechl bouchnutí, které nevycházelo shora, nýbrž zevnitř trupu.

Vyskočil a otočil se čelem k poklopu. Znovu uslyšel bouchnutí a poznal, že někdo kontroluje nákladové prostory stejně jako před chvílí on.

Zabušil pažbami obou pistolí na poklop a doplnil řinčivý zvuk oceli vlastním křikem.

„Sune Jie-e? Hej! Tady dole! Hej, vy tam! Tady dole!"

Žádná odpověď nepřišla, ale po chvíli se začal jazýček pravého horního zámku odsouvat. Někdo otevíral poklop. Bosch ustoupil, otřel si obličej rukávem a čekal. Poté se odemkl i pravý dolní zámek a poklop se pomalu začal otevírat. Bosch zvedl obě pistole, protože si nebyl jistý, kolik nábojů mu ve které zůstalo.

V přítmí uličky uviděl Sunovu tvář. Vyrazil vpřed a otevřel poklop dokořán.

„Kde sakra vězíš?"

„Hledal jsem nějaký člun a.. ."

„Volal jsem ti. A nechal jsem ti vzkaz, že se máš vrátit."

Když vyšel do uličky, viděl, že kousek od poklopu leží na břiše na podlaze řidič bílého mercedesu. Rychle k němu přistoupil a v naději, že muž ještě žije, ho obrátil přímo do kaluže jeho vlastní krve.

Muž byl mrtev.

„Kde je Madeline, Harry?" zeptal se Sun.

„Já nevím. Všichni jsou mrtví a já to nevím!"

Ledaže...

Boschovi se začal v hlavě rýsovat definitivní plán. Poslední šance. Bílý mercedes. Byl nablýskaný a zbrusu nový, takže se dalo předpokládat, že bude mít bohaté vybavení včetně navigačního systému - a že první adresa uložená v paměti bude odpovídat řidičovu bydlišti.

Zajedou tam. Zajedou do domu řidiče mercedesu a Bosch udělá všechno, co je třeba, aby našel svou dceru. I kdyby kvůli tomu musel mířit pistolí na hlavu toho znuděného malého kluka, kterého viděl v restauraci Geo, udělá to. Řidičova manželka mu pak všechno vyklopí. Vrátí Boschovi dceru.

Harry si ještě jednou prohlédl tělo před sebou. Předpokládal, že se dívá na Dennise Ho, majitele firmy Northstar. Začal mu po kapsách hledat klíče od mercedesu, ale nenašel je. Bosch cítil, jak se jeho plán začíná rozplývat stejně rychle, jako se před chvílí zformuloval. Kde ty klíče jsou? Potřeboval se dostat k navigaci, aby zjistil, kam má jít a jak tam najít cestu.

„Harry, co je?"

„Jeho klíče! Potřebujeme jeho klíče od auta, jinak..."

Náhle se zarazil. Uvědomil si totiž, že mu něco uniklo. Když doběhl k molu a ukryl se za bílým mercedesem, uslyšel a ucítil dieselový motor. Dennis Ho vystoupil z auta, ale motor nechal zapnutý.

Bosch tomu v tu chvíli nepřikládal žádný význam, protože si byl jistý, že jeho dcera je na lodi s jeřábem. Ted ovšem věděl, že musí být jinde.

Vstal a co nejrychleji vyrazil uličkou k žebříku. I tak jeho myšlenky pádily daleko před ním. Za sebou slyšel, jak ho Sun následuje.

Existoval jediný důvod, proč Dennis Ho nechával v autě zapnutý motor. Měl v úmyslu se k autu vrátit. Ne s Boschovou dcerou, protože ta na lodi nebyla, nýbrž pro Boschovu dceru, jakmile bude nákladový prostor uvnitř trupu připraven a on ji bude moci bezpečně dopravit na loď.

Bosch se vyřítil z kabiny a přeběhl po můstku na molo. Zamířil k bílému mercedesu a zprudka otevřel dveře na straně řidiče. Podíval se na zadní sedadlo a zjistil, že je prázdné. Přesunul tedy pozornost na palubní desku a hledal tlačítko, jímž se otevírá kufr.

Když žádné nenašel, vypnul motor a vytáhl klíče ze zapalování. Přesunul se k zadní části auta a stiskl na klíči tlačítko otevírání kufru.

Víko kufru se automaticky zvedlo. Bosch přistoupil ke kufru a zjistil, že v něm na dece leží jeho dcera. Měla zavázané oči a roubík v ústech. Paže měla přichycené k tělu pomocí několikrát omotané lepicí pásky. Také kotníky měla svázané k sobě. Bosch při pohledu na ni vykřikl.

„Maddie!"

Téměř skočil do kufru za ní, aby jí co nejrychleji strhl z očí pásku a vytáhl z úst roubík.

„To jsem já, holčičko! Táta!"

Madeline otevřela oči a začala mžourat.

„Už jsi v bezpečí, Maddie. Jsi v bezpečí!"

Když Bosch uvolnil roubík, vydala dívka pronikavý sten, který jejího otce zasáhl v hloubi srdce a navždy mu zůstal v uších. Bylo to vyhnání strachu, volání o pomoc a současně i projev úlevy, ba dokonce radosti.

„Tati!"

Když se Bosch natáhl do kufru a začal ji z něj vytahovat, Maddie se rozplakala. Náhle se vedle něj zjevil Sun a pomohl mu.

„Teď už to bude dobré," řekl Bosch. „Všechno bude dobré."

Postavili ji na nohy a Bosch začal přeřezávat pásku zuby jednoho z klíčů. Přitom si všiml, že Madeline má stále na sobě školní uniformu. V okamžiku, kdy měla volné ruce, chytila Bosche kolem krku a ze všech sil ho začala mačkat.

„Věděla jsem, že přijdeš," řekla mezi usedavými vzlyky.

Bosch nevěděl, zda někdy v životě slyšel slova, která pro něj znamenala více. Objímal ji teď stejně pevně jako ona jeho. Sklonil hlavu, aby jí zašeptal do ucha.

„Maddie?"

„Co je, tati?"

„Ublížili ti nějak, Maddie? Myslím fyzicky. Jestli ti nějak ublížili, musíme tě odvézt do..."

„Ne, neublížili mi."

Bosch se od ní odtáhl, položil jí ruce na ramena a začal si zkoumavě prohlížet její oči.

„Určitě ne? Mně to můžeš říct."

„Určitě ne, tati. Jsem v pohodě."

„Dobře. V tom případě musíme jet."

Otočil se k Sunovi.

„Můžeš nás odvézt na letiště?"

„Beze všeho."

„Tak jedem."

Bosch chytil dceru kolem ramen a společně vyrazili za Sunem z mola. Maddie se celou cestu držela Bosche, a teprve když byli kousek od auta, jako by si uvědomila význam Sunovy přítomnosti a položila Boschovi otázku, které se děsil.

„Tatí?"

„Copak, Maddie?"

„Kde je máma?"

38

Bosch neodpověděl dceři na otázku přímo. Pouze jí sdělil, že máma teď s nimi nemůže být, ale připravila jí věci, aby teď mohli oba odjet rovnou na letiště a odletět z Hongkongu. Sun neřekl nic - pouze přidal do kroku, aby se nemusel jejich rozhovoru účastnit.

Zdálo se, že Harry získal tímto vysvětlením trochu času na zamyšlení, jak a kdy dát dceři odpověď, která jí navždy změní život. Když došli k černému mercedesu, posadil ji na zadní sedadlo, otevřel kufr a vytáhl z něj batůžek. Nechtěl, aby Maddie viděla brašnu, kterou Eleanor sbalila sama sobě. Podíval se do Eleanořiny brašny, našel v ní dceřin pas a strčil si ho do kapsy.

Nastoupil na přední sedadlo, podal jí batůžek a řekl, ať si převlékne školní uniformu. Podíval se na hodinky a kývl na Suna.

„Jedem. Musíme chytit letadlo."

Sun zařadil rychlost a svižným, ale ne nápadným tempem projel nábřeží.

„Je tu někde trajekt nebo vlak, kde bys nás mohl vysadit a kterým bysme se dostali přímo na letiště?" zeptal se Bosch.

„Ne, trajekt zavřeli a vlaky byste museli přestupovat. Bude lepší, když vás odvezu. Přeju si."

„Dobrá, Sune Jie-e."

Několik minut jeli mlčky. Bosch pocítil touhu otočit se a promluvit si s dcerou - dívat se na ni, aby měl jistotu, že je opravdu v pořádku.

„Už ses převlíkla, Maddie?"

Dcera neodpověděla.

„Maddie?"

Bosch se otočil a skutečně se na ni podíval. Madeline už byla převlečená. Opírala se o dveře na straně řidiče, tiskla si na prsa polštář a upřeně se dívala z okna. Na tvářích měla slzy. Průstřelu v polštáři si zatím zřejmě nevšimla.

„Maddie, jsi v pořádku?"

Madeline neodpověděla a dál se dívala z okna. Nakonec řekla: „Ona je mrtvá, že jo?"

„Cože?"

Bosch přesně věděl, o kom a o čem je řeč, ale snažil se hrát na čas a odsouvat nevyhnutelné co možná nejdál.

„Já nejsem pitomá. Sedíš tu ty a sedí tu Sun Jie-e. Takže by tu měla sedět i ona. Měla by tu být, jenže se jí něco stalo."

Bosch měl pocit, jako by ho přímo do prsou udeřila neviditelná pěst. Madeline stále objímala polštář před sebou a uslzenýma očima se dívala z okna.

„Promiň mi to, Maddie. Chtěl jsem ti to říct, ale tohle nebyla správná doba."

„A kdy je správná doba?"

Bosch přikývl.

„Máš pravdu. Nikdy."

Natáhl se dozadu a položil jí ruku na koleno, ale ona ho okamžitě odstrčila. Bosch věděl, že je to první projev výčitek, které bude muset až do smrti nést.

„Moc mě to mrzí. Nevím, co mám říct. Když jsem dneska ráno přistál, čekala už mě máma na letišti. I se Sunem Jie-e. Přála si jen jednu věc, Maddie. Dostat tě bezpečně domů. Na ničem jiném jí nezáleželo, včetně jí samotné."

„Co se jí stalo?"

Bosch zaváhal, ale nakonec usoudil, že na tuto otázku neexistuje lepší odpověď než pravdivá.

„Zastřelili ji, broučku. Někdo po mně vystřelil, ale kulka zasáhla ji. Myslím, že to ani necítila."

Madeline si zakryla oči dlaněmi.

„Všechno je to moje vina."

Bosch zavrtěl hlavou, přestože se na něj dcera nedívala.

„Maddie, ne. Poslouchej mě. Tohle nikdy neříkej. Vůbec takhle neuvažuj. Tohle není tvoje vina. Je to moje vina. Za tohle všechno můžu já."

Madeline neodpověděla. Tiskla si polštář na prsa a sledovala ulice za oknem, které vypadaly jako rozmazaná šmouha.

O hodinu později zastavil Sun Jie-e u obrubníku před letištěm. Bosch pomohl dceři vystoupit z mercedesu a pak se otočil k Sunovi. V autě si toho řekli jen málo. Nyní však přišel čas rozloučení a Bosch věděl, že bez Sunovy pomoci by dceru nikdy nezachránil.

„Díky, žes mi zachránil dceru, Sune Jie-e."

„To tys ji zachránil. Nic tě nemohlo zastavit, Harry Boschi."

„Co teď budeš dělat? Kdyby nic jiného, bude tě policie vyslýchat ohledně Eleanor."

„Tyhle věci zvládnu a nebudu se o tobě zmínit. To ti slibuju. Ať se stane, co chce, tebe a tvou dceru z toho vynechám."

Bosch přikývl.

„Hodně štěstí," řekl.

„Vám taky hodně štěstí."

Bosch mu podal ruku a odstoupil. Nastala tíživá odmlka, po níž se Madeline postavila před Suna a objala ho. Přestože měl Sun Jie-e na očích sluneční brýle, Boschovi jeho výraz neunikl. Byli oba úplně jiní, ale Bosch věděl, že Sun nalezl v Maddiině záchraně jistou formu vlastního vykoupení. Možná mu umožnila najít útočiště sám v sobě.

„Strašně se omlouvám," řekla Madeline.

Sun udělal krok dozadu a roztrhl jejich objetí.

„Ted už běž," řekl. „A měj šťastný život."

Bosch s Madeline nechali stát Suna Jie-e u auta a vstoupili prosklenými dveřmi do hlavní letištní haly.

Vyhledali přepážku společnosti Cathay Pacific a Bosch tam koupil dvě letenky první třídy s odletem ve 23:40 do Los Angeles. I když mu z ceny odpočítali refundaci za zítřejší zrušený let, musel použít dvě kreditní karty, aby zaplatil letenky a všechny poplatky. Na tom mu však nezáleželo. Věděl, že cestující první třídy se těší výsadnímu postavení, díky němuž rychle procházejí bezpečnostními kontrolami a do letadla nastupují jako první. U pasažérů první třídy bylo také méně pravděpodobné, že se stanou předmětem zájmu letištního personálu, zaměstnanců letecké společnosti nebo bezpečnostní služby, byť by se jednalo o neupraveného muže ve zkrvaveném saku a třináctiletou dívku, která nedokáže zastavit příval slz.

Kromě toho Bosch chápal, že uplynulých šedesát hodin zanechalo v jeho dceři obrovské trauma, a třebaže ani zdaleka netušil, jak k Maddii v tomto ohledu přistupovat, instinktivně cítil, že zvýšeným pohodlím rozhodně nic nezkazí.

Prodejkyně za přepážkou si Boschova žalostného vzezření všimla a zmínila se mu, že salonek pro cestující první třídou nabízí pasažérům možnost vysprchování. Bosch jí poděkoval za tip, převzal palubní lístky a vydal se za hosteskou k bezpečnostní kontrole. Prohlídka podle očekávání proběhla hladce, k čemuž jim bezpochyby dopomohl i nově nabytý status zámožných pasažérů.

Zbývaly jim téměř tři hodiny času, a i když představa sprchování vypadala velmi lákavě, dospěl Bosch k závěru, že jídlo je v dané situaci ještě naléhavější potřebou. Nedokázal se rozpomenout, kdy a co naposledy jedl, a předpokládal, že jeho dcera bude neméně vyhladovělá.

„Máš hlad, Mads?"

„Ani ne."

„Dávali ti najíst?"

„To ne, e-e. Ale já bych stejně jíst nemohla."

„Kdys měla naposledy něco k snědku?"

Madeline musela přemýšlet.

„V pátek v nákupním centru jsem měla kousek pizzy. Než..."

„Dobrá, v tom případě se musíme nadlábnout."

Vyjeli výtahem do patra, kde se nacházela řada různých restaurací s výhledem na bezcelní nákupní Mekku. Bosch vybral podnik zhruba uprostřed haly, kde se mohli posadit a odkud se nabízel dobrý výhled na nákupní zónu. Maddie si objednala kuřecí prsty, zatímco on dal přednost steaku s hranolky.

„Na letišti by sis nikdy neměl objednávat steak," upozornila ho Madeline.

„Proč ne?"

„Nedostaneš dobrou kvalitu."

Bosch přikývl. Od rozloučení se Sunem to bylo vůbec poprvé, co jeho dcera pronesla více než jedno nebo dvě slova. Harry celou dobu sledoval, jak se Maddie pomalu hroutí do sebe, když úleva z osvobození pominula a místo ní se dostavila realita toho, čím musela projít a co se stalo její matce. I prapodivná poznámka o kvalitě steaků na letišti jako by svědčila o tom, že jeho dcera je duchem někde mimo.

„No, myslím, že to brzy zjistím."

Madeline pak radikálně změnila téma.

„Takže teď budu bydlet s tebou v L. A.?"

„Myslím, že ano."

Bosch pozorně zkoumal její reakci. Nezaznamenal však žádnou změnu - jen prázdný pohled nad uslzenými tvářemi a smutný výraz.

„Já bych si to přál," dodal Bosch. „Když jsi navíc byla naposledy u mě, sama jsi říkala, že tam chceš zůstat."

„Ale ne takhle."

„Já vím."

„Budu se někdy moct vrátit pro věci a rozloučit se s kámoškama?"

Bosch se před odpovědí na okamžik zamyslel.

„Myslím, že ne," řekl nakonec. „Možná se mi podaří nechat si tvoje věci poslat do L. A. Ale kamarádkám zřejmě budeš muset poslat e-mail. Nebo jim zavolat."

„Aspoň se s nima budu moct rozloučit."

Bosch přikývl a mlčel, přestože mu zjevná narážka na osud Maddiiny matky neunikla. Maddie záhy promluvila znovu - její mysl připomínala balónek ve větru, který poletuje sem a tam podle toho, kam ho právě zanese nevyzpytatelný vítr.

„To po nás jako jde zdejší policie?"

Bosch se rozhlédl po okolí, aby se přesvědčil, zda někdo její otázku nezaslechl, a pak se naklonil k Madeline.

„Já nevím," řekl tiše. „Ale možné to je. Po mně možná jdou. Každopádně to tady nechci zjišťovat. Raději to všechno budu řešit až v L. A."

Maddie se na chvíli odmlčela a pak vznesla otázku, která zastihla Bosche nepřipraveného.

„Tati, tys ty chlapy, kteří mě drželi, zabil? Slyšela jsem spoustu výstřelů."

Bosch přemýšlel, jak by měl odpovědět - jako policista i jako otec ale příliš dlouho mu to netrvalo.

„Řekněme prostě, že dostali, co si zasloužili. A že to, co se stalo, si svým jednáním způsobili sami. Dobře?"

„Dobře."

Když jim přinesli jídlo, přestali se bavit a hltavě se do něj pustili. Bosch zvolil restauraci, stůl i své místo tak, aby měl dobrý výhled na celou nákupní zónu i bezpečnostní vstup na jejím konci. Během jídla pak neustále sledoval okolí, aby zaregistroval případnou neobvyklou aktivitu za účasti letištní ostrahy. Jakýkoliv pohyb většího počtu lidí nebo známka, že někdo někoho hledá, by ho okamžitě aktivizoval. Netušil, zda už o něm policie ví, ale v Hongkongu za sebou zanechal smrtelnou spoušť a musel zůstat ve střehu pro případ, že si ji policie stačila spojit s jeho osobou.

„Sníš všechny ty hranolky?" zeptala se Maddie.

Bosch obrátil svůj talíř, aby dcera na hranolky dosáhla.

„Dej si."

Když se Madeline natahovala přes stůl, vyhrnul se jí rukáv a Bosch spatřil v záhybu jejího loktu tampon. Vzpomněl si na zkrvavený toaletní papír, který Eleanor našla v odpadkovém koši na pokoji v Chungking Mansions.

Ukázal dceři na ruku.

„Jak jsi k tomu přišla, Maddie? Oni ti brali krev?"

Madeline si zakryla ránu druhou rukou, jako by tím mohla veškeré otázky zastavit.

„Musíme se teď o tom bavit?"

„Můžeš mi říct jen jednu věc?"

„Ano, Chick mi bral krev."

„Já se chtěl zeptat na něco jiného. Kdes byla, než tě naložili do toho kufru a odvezli na loď?"

„Já nevím, snad v nějaké nemocnici. Připadalo mi to jako lékařská ordinace. Celou dobu jsem byla zamčená v pokoji. Prosím tě, tati, já o tom nechci mluvit. Teď ne."

„Dobrá, miláčku, pobavíme se o tom, až budeš sama chtít."

Najedli se a sešli do nákupní zóny. Bosch si koupil v prodejně pánských oděvů kompletní nové oblečení a v prodejně sportovních potřeb i tenisky a potítka na ruce. Maddie nabídku nových šatů odmítla a prohlásila, že se spokojí s tím, co má v batůžku.

Jejich další zastávkou byl supermarket, kde si Maddie vybrala plyšovou pandu, kterou hodlala v letadle použít jako polštář, a knihu s názvem Zloděj blesku.

Nato oba zamířili do salonku pro cestující první třídy společnosti Cathay Pacific a požádali o sprchu. Ačkoliv byl Bosch po dlouhém dni celý zkrvavený, zpocený a umazaný, vysprchoval se rychle, protože nechtěl být příliš dlouho odloučený od dcery. Než se oblékl, zkontroloval si ránu na předloktí. Krev byla zaschlá a na okrajích se začínal vytvářet strup. Bosch si natáhl na ruku dvě potítka, která si před chvíli koupil, a ránu jimi překryl.

Jakmile byl oblečený, odklopil víko z odpadkového koše stojícího vedle umyvadla. Zmuchlal staré šaty a boty a zahrabal je do odpadkového koše hluboko pod papírové ručníky a další odpadky. Nechtěl, aby si někdo jeho věcí všiml a vytáhl je z koše - zejména pak boty, v nichž v Tien Munu šlapal po zkrvavených kachličkách.

Když se trochu osvěžil a připravil se na dlouhý let, vyšel ze sprchy a začal hledat dceru. Nikde v salonku ji však neviděl, a tak se postavil kousek od vchodu do dámské sprchy a čekal. Po patnácti minutách si začal dělat starosti. Počkal ještě pět minut a pak zamířil na recepci a požádal obsluhu, aby někoho poslala do sprchy a zkontrolovala jeho dceru.

Recepční prohlásila, že to udělá sama. Bosch šel za ní, před vchodem do sprchy se zastavil a čekal. Když se otevřely dveře, uslyšel uvnitř sprchu. Poté zaslechl hlasy a zanedlouho se recepční objevila ve dveřích.

„Je ještě ve sprše a říkala, že všechno je v pořádku. Prý jí to ještě chvilku potrvá."

„Dobře, děkuji."

Recepční se vrátila na své místo a Bosch se podíval na hodinky. Zbývalo jim ještě nejméně půl hodiny času, než se začne nastupovat do letadla. Nebylo kam spěchat. Bosch se vrátil do salonku a usedl na sedačku nacházející se nejblíže u chodby vedoucí ke sprchám. Přitom nespouštěl oči z hodinek.

Nedokázal si představit, nač teď asi Madeline myslí. Věděl, že potřebuje pomoc, a že on je naprosto neschopen ji dceři poskytnout. Jeho převládající myšlenkou bylo, že ji co nejrychleji odveze do Los Angeles a tam se uvidí. Už teď ho napadl člověk, jemuž po příletu zavolá, aby mu s Maddií poradil.

Právě když se v salonku ozvalo hlášení vyzývající k nástupu do letadla, objevila se na chodbě Madeline s vlhkými vlasy vyčesanými dozadu. Měla na sobě stejné šaty, do kterých se převlékla v autě, ale kromě nich si oblékla i mikinu s kapucí. Zřejmě jí byla zima.

„Jsi v pořádku?" zeptal se Bosch.

Maddie neodpověděla. Pouze se se sklopenou hlavou zastavila před Boschem.

„Já vím, hloupá otázka," řekl Harry. „Myslel jsem to tak, jestli jsi připravená na let. Právě nás ohlásili. Musíme nastupovat."

„Jsem připravená. Akorát jsem potřebovala dlouhou horkou sprchu."

„Rozumím."

Odešli ze salonku ke stojánce. Bosch cestou nezaregistroval větší než obvyklý počet strážníků. Obsluha si od nich vzala letenky, zkontrolovala jim pasy a vpustila je do letadla.

Byl to velký dvoupodlažní letoun s kokpitem v horním patře a první třídou přímo pod ním v nose letadla. Letuška je informovala, že jsou v první třídě jediní, takže si mohou vybrat sedadla. Bosch s Madeline se rozhodli pro dvě sedadla v první řadě a měli pocit, že mají celé letadlo jen pro sebe. Bosch měl v plánu nespustit ze své dcery oči až do příletu do Los Angeles.

Když se nástup do letadla chýlil ke konci, ozval se v reproduktorech pilot a oznámil jim, že ve vzduchu stráví třináct hodin. Bylo to méně než při letu do Hongkongu, poněvadž tentokrát měli v zádech vítr. Zároveň však letěli proti času, takže v Los Angeles měli přistát v neděli ve 21:30, dvě hodiny před odletem z Hongkongu.

Bosch chvíli počítal a zjistil, že dnešní den tak pro něj bude mít třicet devět hodin. Byl to nejdelší den jeho života.

V plánovaném čase dostalo letadlo povolení ke startu, chvíli se sunulo po dráze, poté nabralo rychlost a začalo hlasitě stoupat

na potemnělou oblohu. Když se Bosch podíval z okna a viděl, jak pod mraky mizí světla Hongkongu, dýchalo se mu o něco snáze. Doufal, že už se sem nikdy nevrátí.

Jeho dcera se natáhla do prostoru mezi jejich sedadly a chytila ho za ruku. Bosch se na ni dlouze zadíval. Maddie znovu začala plakat. Harry jí stiskl ruku a přikývl.

„Všechno bude v pořádku, Maddie."

Madeline přitakala a držela se ho dál.

Když letadlo vyrovnalo polohu, dostavila se letuška a nabídla jim jídlo a pití. Bosch i Maddie však odmítli. Madeline se chvíli dívala na film o dospívajících upírech, poté si rozložila sedadlo do vodorovné polohy - jeden z požitků první třídy - a uložila se ke spánku.

Zanedlouho už spala zdravým spánkem a Bosch si představoval, že u ní započal vnitřní hojivý proces. Že jejím mozkem postupuje armáda spánku a útočí na špatné vzpomínky.

Natáhl se a zlehka ji políbil na tvář. Jak se vteřiny, minuty a hodiny posouvaly zpět, pozoroval Bosch svou dceru při spánku a přál si nemožné: aby se čas posunul dozadu ještě mnohem více a on mohl začít celý den úplně nanovo. Byla to však jen fantazie. Realita byla taková, že se jeho život změnil téměř stejně převratně jako ten její. Měl teď dceru u sebe. A věděl, že bez ohledu na to, čeho se až do této chvíle v životě dopustil nebo co zapříčinil, ona bude jeho vstupenkou ke spáse.

Dokáže-li ji ochránit a sloužit jí, má naději, že se mu podaří všechno vynahradit. Všechno, co se stalo.

Měl v plánu dohlížet na svou dceru celou noc. Nakonec ho však přemohlo vyčerpání, a tak i on zavřel oči. Za malou chvíli se mu začal zdát sen o místě u řeky. Venku stál stůl s bílým ubrusem, který se třepetal ve větru. On seděl u stolu naproti Eleanor a Madeline, které se na něj svorně usmívaly. Byl to sen o místě, které nikdy nebylo a už nikdy nebude. 

DÍL TŘI

Chránit a sloužit

39

Poslední překážkou bylo celní a imigrační oddělení v Los Angeles. Agent ve vstupní budce projel čtečkou jejich pasy a chystal se jim dát obvyklé razítko, když vtom ho zarazil nějaký údaj v počítači. Bosch zadržel dech.

„Pane Boschi. Vy jste byl v Hongkongu méně než jeden den?"

„Přesně tak. Ani jsem si nemusel balit zavazadlo. Jel jsem tam jen vyzvednout dceru."

Agent pokýval hlavou, jako že to chápe a už se s něčím podobným setkal. Orazítkoval pasy, podíval se na Madeline a řekl: „Vítejte v Los Angeles, mladá dámo."

„Děkuji," odpověděla Madeline.

Když dorazili do Boschova domu na Woodrow Wilson Drive, byla už téměř půlnoc. Bosch odnesl batůžek do pokoje pro hosty a Maddie ho následovala. V pokoji to dobře znala, protože tu bydlela při několika předchozích návštěvách.

„Když tu teď budeš natrvalo bydlet, můžeš si tenhle pokoj zařídit, jak uznáš za vhodné," řekl Bosch. „Vím, žes měla v Hongkongu spoustu plakátů a dalších věcí. Můžeš si tu dělat, co chceš."

V rohu místnosti ležely dvě lepenkové krabice se starými vyšetřovacími spisy, které si Bosch okopíroval.

„Odnesu je pryč," řekl.

Odnesl krabice jednu po druhé do ložnice a dál přitom rozmlouval s dcerou.

„Vím, že nemáš u pokoje vlastní koupelnu, ale koupelna pro hosty na chodbě bude jenom tvoje. Stejně tu moc hostů nemívám."

Když byly krabice pryč, posadil se Bosch na postel a podíval se na dceru, která dosud stála uprostřed pokoje. Výraz v jejím obličeji Bosche hluboce drásal. Viděl, jak na ni začíná doléhat realita situace. Bylo úplně jedno, že v minulosti opakovaně vyjádřila touhu žít v Los Angeles. Ted tady byla natrvalo a vyrovnat se s tím byl téměř nadlidský úkol.

„Chtěl bych ti něco říct, Maddie," řekl. „Zvykl jsem si dělat ti otce čtyři týdny v roce. To bylo snadné. Ted to ovšem začne být těžší. Budu dělat chyby a budu potřebovat, abys se mnou měla trpělivost, než se všechno naučím. Slibuju ti však, že udělám všechno, co bude v mých silách."

„Dobře."

„Takže co by sis teď přála. Máš hlad? Jsi unavená? Co?"

„Ne, jsem v pohodě. Asi jsem neměla v letadle tolik spát."

„To je jedno. Prostě jsi ten spánek zrovna potřebovala. A spánek je vždycky dobrý. Léčí."

Madeline přikývla a nejistě se rozhlédla po pokoji. Byl to stroze zařízený pokoj pro hosty. Postel, prádelník a stolek s lampou.

„Zítra ti sem přivezeme televizi. Nějaký model s plochou obrazovkou. A taky počítač a pracovní stůl. Spoustu věcí budeme muset nakoupit."

„Myslím, že potřebuju nový mobil. Chick mi ten můj sebral."

„Jo, obstaráme ti i nový telefon. Ale o kontakty nepřijdeš, protože mám paměťovou kartu z tvého starého mobilu."

Madeline se na něj zadívala a Bosch si uvědomil, že udělal chybu.

„Ty máš moji kartu? Dostal jsi ji od Chicka? A jeho sestra u toho byla taky?"

Bosch zvedl ruce v uklidňujícím gestu a zavrtěl hlavou.

„S Chickem ani jeho sestrou jsem se nikdy nesetkal. Našel jsem tvůj telefon, ale byl rozbitý. Zachránil jsem jen tu paměťovou kartu."

„Ona se mě snažila zachránit. Zjistila, že se mě Chick chystá prodat, a pokusila se tomu zabránit. Jenže on ji vykopl z auta."

Bosch čekal, že dcera řekne něco dalšího, ale tohle bylo všechno. Chtěl jí položit spoustu otázek o Chickovi, jeho sestře a všem ostatním, avšak jeho otcovská role převážila jeho roli policisty. Ted na to zkrátka nebyla vhodná doba. Nejprve ji musel uklidnit a zorientovat. Na policajtštinu bude mít čas později - zeptá se jí na Chicka a na On a prozradí jí, jaký osud je potkal.

Prohlédl si její tvář, ze které jako by vyprchaly veškeré emoce. Madeline stále vypadala unaveně, přestože velkou část letu prospala.

„Všechno zase bude dobré, Maddie. Slibuju."

Přikývla.

„Ehm, myslíš, že bych tu mohla být na chvilku sama?"

„Jasně že mohla. Je to tvůj pokoj. Stejně bych měl asi vyřídit pár telefonátů."

Vstal a zamířil ke dveřím. Když je za sebou zavíral, zaváhal a ještě jednou se na dceru podíval.

„Ale řekneš mi, když budeš cokoliv potřebovat, že jo?"

„Ano, tati. Dík."

Bosch zavřel dveře a odešel do obývacího pokoje. Tam vytáhl telefon a zavolal Davidovi Chu.

„Tady Bosch. Promiň, že volám tak pozdě."

„Nevadí. Takže jak to tam vypadá?"

„Už jsem zpátky v L. A."

„Ty už ses vrátil? A co tvoje dcera?"

„Je v bezpečí. Jak to vypadá s Changem?"

Chu před odpovědí zaváhal. Nechtěl být poslem špatných zpráv.

„No, ráno ho pouštíme na svobodu. Nemáme nic, co bysme mu mohli hodit na krk."

„A co to vydírání?"

„Dneska jsem to na Liho s Lamem naposledy zkoušel. Nejsou ochotni podat trestní oznámení. Příliš se bojí triády. Li mi řekl, že už mu někdo volal a vyhrožoval mu."

Bosch se na chvíli zamyslel nad výhrůžným telefonátem, který si v pátek rovněž vyslechl. Předpokládal, že šlo o téhož volajícího.

„Takže Chang ráno vyjde z vězení a rovnou zamíří na letiště," řekl. „Nasedne do letadla a už ho nikdy neuvidíme."

„Zdá se, že tuhle bitvu jsme prohráli, Harry."

Bosch zavrtěl hlavou. Lomcoval jím vztek.

„Zatracení hajzlové."

Harry si uvědomil, že by ho mohla slyšet dcera. Otevřel posuvné dveře a vyšel na zadní terasu. Věděl, že šum dopravy na dálnici v průsmyku pomůže jeho konverzaci utlumit.

„Chtěli prodat moji holku," řekl. „Na orgány."

„Bože," hlesl Chu. „A já myslel, že se tě jen snaží zastrašit."

„Ne, odebrali jí krev a ta se zřejmě shodovala s někým zámožným, protože změnili plán."

„No, třeba jí tu krevní zkoušku dělali proto, aby měli jistotu, že je čistá, než..."

Chu se zarazil, poněvadž si uvědomil, že tato alternativní hypotéza není dvakrát příjemná. Raději změnil téma.

„Ona se vrátila s tebou, Harry?"

„Řekl jsem ti, že je v bezpečí."

Bosch věděl, že si Chu vyloží jeho nepřímou odpověď jako projev nedůvěry, ale na tom ostatně nebylo nic nového. Po všem, co během dne prožil, si nemohl pomoci. Pokusil se změnit téma.

„Kdys naposledy mluvil s Ferrasem nebo Gandlem?"

„S tvým parťákem jsem nemluvil od pátku. Zato s poručíkem jsem měl rozhovor před pár hodinama. Taky chtěl vědět, jak se věci mají. I on je kvůli tomu pořádně naštvaný."

Byla téměř nedělní půlnoc, ale na dálnici pod Boschem stále panoval ve všech deseti pruzích hustý provoz. Vzduch byl chladný a svěží, což byla oproti Hongkongu vítaná změna.

„Kdo má říct státnímu zastupitelství, ať ho pustí?" zeptal se Harry.

„Ráno jsem se tam chystal zavolat. Ale jestli máš zájem, klidně to udělej sám."

„Nevím jistě, jestli tam ráno budu. Vyřiď to ty, ale počkej s tím do deseti hodin."

„Jasně, ale proč zrovna do deseti?"

„Získám tak čas zajet do vězení a rozloučit se s panem Changem"

„Harry, neproveď něco, čeho pak budeš litovat."

Bosch si rychle v duchu promítl uplynulé tři dny.

„Na to už je pozdě."

Ukončil hovor, opřel se o zábradlí a zadíval se do noci. Návrat domů v něm nepopiratelně vyvolal jistý pocit bezpečí, ale Harry přesto nemohl nemyslet na to, o co všechno přišel a co nechal za sebou. Jako by ho hongkongští hladoví duchové pronásledovali přes celý Pacifik.

„Tati?"

Otočil se. V otevřených dveřích stála jeho dcera.

„Ahoj, miláčku."

„Jsi v pořádku?"

„Jasně, proč?"

Madeline vyšla na terasu a postavila se k zábradlí vedle něj.

„Když jsi telefonoval, připadal jsi mi nějaký naštvaný."

„To se týkalo toho případu. Nevyvíjí se moc dobře."

„To mě mrzí."

„Ty za to nemůžeš. Ale poslyš: ráno budu muset na chvíli zajet do centra. Zavolám pár lidem a zjistím, jestli by tě zatím nemohl někdo přijet hlídat. A až se vrátím, zajedem spolu na ten nákup, jak jsme se domluvili. Dobře?"

„To jako myslíš chůvu?"

„Ne... Totiž jo, asi jo."

„Tati, chůvu nebo pečovatelku jsem měla naposled, když mi bylo dvanáct."

„No jo, ale vždyť to je teprve rok."

„Já myslím, že se o sebe dokážu postarat sama. Máma mě klidně nechá chodit po škole samotnou do shopping parku."

Bosch si všiml, že Madeline použila přítomný čas. Cítil pokušení odpovědět, že v tomto případě se benevolentnost příliš nevyplatila, ale byl dost chytrý na to, aby si podobné argumenty nechal na jindy. Jeho prvořadým úkolem teď bylo brát ohled především na dceřinu bezpečnost. Nemohly by ji síly, které ji unesly v Hongkongu, vypátrat až sem, do jeho domu?

Zdálo se to nepravděpodobné, ale i kdyby existovala jen několikaprocentní pravděpodobnost, že se to stane, nemohl by Bosch riskovat a nechávat ji doma samotnou. Problém byl v tom, že nevěděl, komu může zavolat. Se sousedy neudržoval příliš úzké vazby. Byl pro ně jen policajt, kterému se volá, když je nějaký problém. Jinak se se sousedy z ulice nikdy nestýkal, a koneckonců se nestýkal ani s nikým jiným kromě svých kolegů. Svěřit dceru někomu ze sousedů by tak pro něj byla stejná sázka do loterie jako vybrat úplně cizího člověka podle inzerátu v telefonním seznamu. Bosch byl bezradný a začínalo mu docházet, že na výchovu vlastní dcery jednoduše nemá.

„Poslouchej mě, Maddie, tohle je jeden z těch případů, kdy se mnou budeš muset mít trpělivost. Nechci, abys tu zůstávala sama. Zatím ne. Jestli chceš, můžeš být klidně ve svém pokoji - vzhledem k časovému posunu budeš pravděpodobně pořád ještě spát. Ale chci, aby s tebou byl v domě někdo dospělý. Někdo, komu můžu důvěřovat."

„Jak myslíš."

Bosch si znovu vzpomněl, že ho sousedé znají jen jako policajta, a tato myšlenka mu vnukla nový nápad.

„Hele, řeknu ti, jak to uděláme. Jestli nechceš chůvu, napadlo mě něco jiného. Dole pod kopcem stojí škola. Je to veřejná střední škola. Myslím, že zrovna minulý týden tam začalo vyučování, protože jsem tam cestou do práce viděl spoustu aut. Nevím, jestli nakonec budeš chodit tam nebo jestli se ti pokusíme sehnat soukromou školu, ale mohl bych tě tam odvézt, aby ses tam mohla porozhlídnout a zjistit, co a jak. Posadíš se třeba do nějaké třídy, strávíš tam vyučovací hodinu nebo dvě, aby sis udělala názor, a já zatím zajedu do centra. Co ty na to? Znám tam zástupkyni ředitele a věřím jí. Ona se o tebe postará."

Madeline si zahrnula pramen vlasů za ucho a chvíli se dívala z balkonu.

„To by, myslím, bylo fajn," řekla nakonec.

„Prima, takže to tak uděláme. Ráno tam zavolám a domluvím to."

Problém vyřešen, pomyslel si Bosch.

„Tati?"

„Copak, puso?"

„Slyšela jsem, cos říkal v telefonu."

Bosch ztuhl.

„Omlouvám se. Pokusím se nepoužívat podobné výrazy. Rozhodně ne v tvé přítomnosti."

„Ne, to já nemyslím. Myslím to, jak jsi říkal, že mě chtěli prodat na orgány. Je to pravda?"

„Já nevím, miláčku. Nevím, co přesně měli v plánu."

„Chick mi bral krev. Říkal, že ji pošlou tobě. Abys prý mohl provést test DNA a věděl, že mě doopravdy unesli."

Bosch přikývl.

„No jo, tak to ti lhal. Ten videozáznam, který mi poslal, úplně stačil na to, aby mě přesvědčil. Odběr krve už vůbec nebyl nutný. On ti lhal, Mads. Zradil tě a dostal, co si zasloužil."

Madeline se k němu bleskurychle otočila a Bosch si uvědomil, že opět pochybil.

„Jak to myslíš? Co se mu stalo?"

Bosch nechtěl sklouznout na šikmou plochu lhaní vlastní dceři. A také věděl, že Maddii očividně záleží na Chickově sestře a možná i na Chickovi samotném. Pravděpodobně stále nechápala hloubku jeho zrady.

„Je mrtvý."

Madeline se zajíkla a přiložila si ruce na ústa.

„Tys ho..."

„Ne, Maddie, já to neudělal. Našel jsem ho mrtvého ve stejnou dobu, kdy jsem našel tvůj telefon. Tys ho možná měla nějakým způsobem ráda, takže mě to mrzí. Ale on tě zradil, miláčku, a já se ti musím svěřit, že kdybych ho zastihl živého, možná bych mu byl provedl totéž. Pojďme už dovnitř."

Bosch se otočil od zábradlí.

„A co On?"

Bosch se zastavil a ohlédl se na ni.

„O On nic nevím."

Došel ke dveřím a vstoupil dovnitř. Bylo to tady, poprvé jí zalhal. Udělal to jen proto, aby ji ušetřil zármutku, ale na tom pranic nezáleželo. Už teď cítil, že začíná sklouzávat po šikmé ploše lží.

40

V pondělí v jedenáct hodin dopoledne čekal Bosch před losangeleskou městskou věznicí na propuštění Bo-Jing Changa. Nevěděl přesně, co udělá nebo řekne, jakmile vrah projde dveřmi jako svobodný muž. Věděl však, že si tento okamžik nemůže nechat ujít. Pokud bylo Changovo zatčení spouštěcím mechanismem, který vedl ke všemu, co se později stalo v Hongkongu, včetně smrti Eleanor Wishové, pak by se Bosch nemohl sám sobě podívat do očí, kdyby tohoto muže nekonfrontoval, jakmile k tomu bude mít příležitost.

V kapse mu zazvonil telefon a on cítil pokušení nereagovat, aby neriskoval, že mu Chang unikne. Když však viděl na displeji, že mu volá poručík Gandle, raději hovor přijal.

„Slyšel jsem, že už ses vrátil."

„Jo, chystal jsem se ti zavolat."

„Vysvobodils dceru?"

„Jo, je v bezpečí."

„Kde?"

Bosch zaváhal, ale jen na okamžik.

„Je u mě."

„A její matka?"

„Ta je pořád v Hongkongu."

„Jak to bude fungovat?"

„Madeline bude bydlet u mě. Aspoň na nějakou dobu."

„A co se tam vlastně stalo? Mám si s něčím lámat hlavu?"

Bosch si nebyl jistý, co má poručíkovi říct. Rozhodl se zatím nic neprozrazovat.

„Doufám, že z toho žádný průšvih nebude. Ale člověk nikdy neví."

„Dám ti vědět, jestli se ke mně něco donese. Přijdeš dneska do práce?"

„Eh, dneska ne. Potřebuju si vzít pár dní volno, abych zabydlel dceru, přihlásil ji do školy a tak. Taky jí chci sehnat psychologa."

„A chceš to jako bílé volno, nebo jako dovolenou? Musím to zapsat."

„Bílé volno" se v losangeleské policii říkalo neplacenému volnu podle čistě bílého formuláře, na který je vedoucí oddělení zaznamenávali.

„To je jedno. Myslím, že si vezmu bílé volno."

„Dobrá, takže ti ho napíšu. Jinak jsi v pořádku, Harry?"

„Jsem."

„Chu už ti zřejmě říkal, že Changa vykopnou z basy."

„Jo, říkal mi to."

„Ten jeho kreténský advokát už tu dneska ráno byl, aby vyzvedl jeho kufr. Mrzí mě to, Harry. Ale nemohli jsme nic dělat. Nemáme důkazy a ty dvě padavky ve Valley nám nepomůžou hodit na něj aspoň to vydírání."

„Já vím."

„Taky nám moc nepomohlo, že tvůj parťák zůstal celý víkend doma. Tvrdil, že je nemocný."

„No jo..."

Boschovi už došla s Ferrasem trpělivost, ale chtěl si to s ním vyřídit mezi čtyřma očima. S Gandlem to zatím rozebírat nehodlal.

Dveře propouštěcí kanceláře se otevřely a Bosch z nich spatřil vyjít Asiata v obleku a s aktovkou v ruce. Chang to však nebyl. Asiat si přidržel dveře tělem a zamával na auto čekající na ulici. Bosch věděl, že přišel jeho okamžik. Muž v obleku byl známý advokát Anthony Wing.

„Musím končit, poručíku. Můžu ti zavolat zpátky?"

„Zavolej mi, až se rozhodneš, kolik dní volna si vezmeš a kdy s tebou budu moct zase počítat. Do té doby najdu nějakou práci Ferrasovi. Něco v kanclíku."

„Ještě se ti ozvu."

Bosch zaklapl telefon právě ve chvíli, kdy před propouštěcí kancelář předjel černý Cadillac Escalade a z věznice vyšel Bo-Jing

Chang. Bosch se postavil do cesty mezi něj a automobil. Wing vzápětí vstoupil mezi Bosche a Changa.

„Promiňte, detektive," řekl advokát. „Bráníte mému klientovi v cestě."

„Co že to dělám,,bráním mu'? A co on, když zabránil Johnovi Li žít?"

Bosch viděl, jak se Chang za Wingem uculuje a vrtí hlavou. Vzápětí za sebou Harry uslyšel bouchnutí dveří a Wing přesunul pozornost za jeho rameno.

„Toč to," zavelel.

Bosch se ohlédl a viděl, že z velkého cadillaku vystoupil muž s videokamerou. Její objektiv mířil přímo na Bosche.

„Co to je?"

„Detektive, pokud se pana Changa dotknete nebo ho budete jakkoliv obtěžovat, všechno zdokumentujeme a nabídneme médiím."

Bosch se otočil zpátky na Winga s Changem. Changův úšklebek se změnil ve spokojený úsměv.

„Myslíš, že tímhle to skončilo, Changu? Mně je úplně jedno, kam odjedeš, ale tímhle to nekončí. Ty a tvoji lidi jste z toho udělali osobní záležitost, sráči, a to já nezapomínám."

„Ustupte, detektive," prohlásil Wing a evidentně přitom hrál divadýlko pro kameru. „Pan Chang odchází, protože se neprovinil žádnou z věcí, které jste se na něj snažili hodit. A kvůli ústrkům ze strany losangeleské policie se vrací do Hongkongu. Vaší vinou se totiž nemůže nadále těšit z života, jaký zde několik let vedl."

Bosch jim uvolnil cestu a nechal je projít k autu.

„Máš plnou hubu keců, Wingu. Vem si tu kameru a nacpi si ji do prdele."

Jako první se na zadním sedadle Cadillaku Escalade uvelebil Chang a Wing poté ukázal kameramanovi, ať se posadí dopředu.

„Máme ty vaše výhrůžky natočené, detektive," prohlásil Wing. „Nezapomeňte na to."

Posadil se vedle Changa a zabouchl dveře. Bosch stál opodál a přihlížel, jak velký sportovně-užitkový vůz odjíždí a s největší pravděpodobností veze Changa přímo na letiště, aby završil jeho útěk před zákonem.

Jakmile Bosch přijel zpátky do školy, zamířil rovnou do kanceláře zástupkyně ředitele. Sue Bambroughová ráno souhlasila s tím, aby se Madeline zúčastnila výuky v některé z osmých tříd a posoudila, zda se jí ve škole líbí. Když Bosch vstoupil do kanceláře, požádala ho Bambroughová, aby se posadil, a poté mu oznámila, že jeho dcera je stále ve třídě a přizpůsobuje se docela dobře. Bosche to překvapilo. Madeline byla v Los Angeles teprve něco přes dvanáct hodin a navíc předtím přišla o mámu a prožila trýznivý víkend v zajetí. Bosch se proto obával, že její pobyt ve škole by mohl skončit fiaskem.

S Bambroughovou se Harry znal několik let. Jedna sousedka, jejíž dítě chodilo na dotyčnou školu, ho před pár lety požádala, aby uspořádal ve třídě jejího potomka přednášku na téma policejní práce a zločinnosti. Bambroughová byla bystrá a aktivní zástupkyně ředitele, která Bosche dlouze zpovídala, než mu konečně umožnila oslovit žáky. Dokonce i advokáti obhajoby ho jen málokdy dusili u soudu tak důkladně jako ona. Bambroughová měla zásadní námitky vůči kvalitě policejní práce ve městě, ale její argumenty byly promyšlené a dobře formulované. Bosch ji respektoval.

„Vyučování končí za deset minut," oznámila mu nyní. „Pak vás za ní zavedu. Ale nejprve bych si s vámi chtěla o něčem promluvit, detektive Boschi."

„Už posledně jsem vám říkal, ať mi tykáte. O čem jste se mnou chtěla mluvit?"

„Totiž, vaše dcera je skvělá vypravěčka. O velké přestávce ji kolegové slyšeli, jak vypráví spolužákům, že se sem právě přistěhovala z Hongkongu, protože jí zavraždili matku a ji samotnou unesli. Mám obavy, že na sebe chce upozornit, aby..."

„Je to pravda. Všechno."

„Jak to myslíte?"

„Unesli ji a pak jí zabili matku, která se ji snažila zachránit."

„Proboha! Kdy se to stalo?"

Bosch zalitoval, že neřekl Bambroughové celou pravdu, když s ní ráno hovořil. Oznámil jí pouze, že Madeline bude bydlet u něj a ráda by si prohlédla jejich školu.

„O víkendu," odpověděl. „Včera večer jsme přiletěli z Hongkongu."

Bambroughová se tvářila, jako by jí někdo uštědřil ránu.

„O víkendu? Nelžete mi?"

„Samozřejmě že ne. Má toho spoustu za sebou. Vím, že je možná ještě příliš brzy posílat ji do školy, ale dnes ráno jsem měl... neodkladnou schůzku. Teď ji odvezu domů, a pokud sem bude chtít za pár dní nastoupit, tak se vám ozvu."

„Totiž, a co poradna? A co zdravotní prohlídka?"

„Na tom všem pracuju."

„Nebojte se jí sehnat pomoc zvenčí. Děti se rády svěřují. Problém je v tom, že se ne vždy rády svěřují rodičům. Zjistila jsem, že děti mají vrozenou schopnost poznat, co potřebují, aby se vyléčily nebo přežily. Jestliže Madeline ztratila matku a vy si na roli plnohodnotného rodiče teprve zvykáte, mohla by potřebovat někoho dalšího, s kým by si mohla promluvit."

Bosch na konci výkladu přikývl.

„Dostane všechno, co potřebuje. Co bych měl udělat já, pokud bude chtít chodit do vaší školy?"

„Stačí, když mi zavoláte. Patříte do naší spádové oblasti a my máme volná místa. K zápisu bude třeba vyplnit pár formulářů, na jejichž základě si z Hongkongu vyžádáme kopie jejích záznamů. V podstatě budete potřebovat jen její rodný list."

Bosch si uvědomil, že Maddiin rodný list pravděpodobně zůstal v jejich hongkongském bytě.

„Já její rodný list nemám. Budu muset požádat o nový. Myslím, že se narodila v Las Vegas."

„Myslíte?"

„Totiž, eh, poznal jsem ji až ve chvíli, kdy jí byly čtyři roky.

V té době bydlela s matkou v Las Vegas a já předpokládám, že se tam taky narodila. Můžu se jí zeptat."

Bambroughová se zatvářila ještě o něco zmateněji.

„Mám její pas," nadhodil Bosch. „Určitě se tam píše, kde se narodila. Akorát jsem se do něj ještě nedíval."

„No, snad nám to bude stačit, než jí obstaráte ten rodný list. Podle mého je teď ze všeho nejdůležitější postarat se o psychickou stránku vaší dcery. Prodělala strašlivé trauma. Je zapotřebí, aby si s ní promluvil psycholog."

„Zařídím to, nebojte se."

Zvonek ohlásil přestávku a Bambroughová vstala. Vyšli z kanceláře a zamířili na hlavní chodbu. Školní areál byl dlouhý a úzký, protože byl postaven ve svahu. Bosch viděl, že se Bambroughová stále snaží vstřebat informace o tom, co Madeline právě prožila a přežila.

„Je to silná holka," prohodil.

„Po takové zkušenosti jí ani nic jiného nezbývá."

Bosch zatoužil změnit téma.

„Jaké předměty měla?"

„Začala matematikou a po krátké přestávce měla společenské vědy. Pak šla s ostatními na oběd a teď jí právě skončila španělština."

„V Hongkongu se učila čínsky."

„Jsem přesvědčená, že tohle bude jen jedna z mnoha obtížných změn, které ji čekají."

„Jak říkám, je tvrdá. Myslím, že to zvládne."

„Předpokládám, že je tvrdá po otci."

„Její matka byla ještě tvrdší."

Na chodbě se rojily děti, které se přesouvaly do jiných učeben. Bambroughová spatřila Boschovu dceru dříve než on.

„Madeline," zavolala na ni.

Bosch dceři zamával. Maddie kráčela se dvěma dívkami a zdálo se, že se již s nimi stačila skamarádit. Rozloučila se a rychle zamířila k nim.

„Ahoj, tati."

„Ahoj. Tak jak se ti to líbilo?"

„Myslím, že to bylo v pohodě."

Její hlas zněl rezervovaně a Bosch netušil, jestli je to tím, že vedle nich stojí zástupkyně ředitele.

„A co španělština?" zeptala se Bambroughová.

„Ehm, v té jsem se trochu ztrácela."

„Slyšela jsem, že se učíš čínsky. To je mnohem obtížnější jazyk než španělština. Myslím, že tady bys španělštinu velmi rychle pochopila."

„Asi jo."

Bosch se rozhodl, že dceru této zdvořilostní konverzace ušetří.

„Takže jsi připravená, Mads? Dneska máme jet na nákupy, nezapomnělas?"

„Jasně, jsem připravená."

Bosch pohlédl na Bambroughovou a přikývl.

„Díky, že jste nám vyšla vstříc. Ozvu se vám."

Jeho dcera poděkovala také a oba společně vyšli ze školy. Nasedli do auta a Bosch vyjel do kopce vedoucího k jejich domu.

„Takže když jsme teď sami, co si myslíš doopravdy, Mads?"

„Eh, bylo to v pohodě. Akorát trochu jiný, chápeš?"

„Jo, chápu. Můžeme se poohlédnout po nějaké soukromé škole. Naproti ve Valley jich pár je."

„Já nechci být,holka z Valley', tati."

„No, docela pochybuju, že někdy budeš. A navíc nezáleží na tom, kam člověk chodí do školy."

„Myslím, že tahle škola bude úplně stačit," řekla Madeline po chvilkovém přemýšlení. „Poznala jsem tam pár holek a byly docela fajn."

„Jsi si tím jistá?"

„Myslím, že jo. Můžu tam nastoupit už zítra?"

Bosch se na ni podíval a pak přesunul pohled zpět na klikatou silnici.

„To je trochu rychle, ne? Vždyť jsi teprve včera večer přijela."

„Já vím, ale co mám jako dělat? Sedět v tom domě a celý den brečet?"

„To ne, ale myslel jsem, že když to budem brát pomalu, mohlo by se..."

„Nechci zůstat moc pozadu. Škola začala minulý týden."

Bosch si vzpomněl na slova zástupkyně Bambroughové o tom, že děti samy poznají, co potřebují k tomu, aby se jim zahojily rány. Rozhodl se, že bude dceřiným instinktům věřit.

„Dobrá, jestli si myslíš, že to tak bude nejlepší, zavolám paní Bambroughové a řeknu jí, že tam chceš nastoupit. Mimochodem, narodila ses v Las Vegas, že jo?"

„Chceš říct, že to nevíš?"

„Jo, vím to. Ale chtěl jsem se jen ujistit, protože musím požádat o kopii tvého rodného listu. Do školy."

Madeline neodpověděla. Bosch zajel do přístěnku pro auto vedle domu.

„Takže ve Vegas, jo?"

„Ano! Tys to ve skutečnosti nevěděl, že ne? Bože!"

Než stačil Bosch vymyslet odpověď, zachránilo ho zvonění telefonu. Vytáhl přístroj, a než se vůbec podíval na displej, oznámil dceři, že tohle musí vzít.

Byl to Ignacio Ferras.

„Harry, slyšel jsem, že ses vrátil a tvoje dcera je v bezpečí."

Boschův parťák rozhodně neměl informační náskok. Harry odemkl dveře do kuchyně a přidržel je dceři.

„Jo, už jsme v pohodě."

„Vezmeš si teď pár dní volna?"

„Mám to v plánu. Na čem děláš ty?"

„No, mám tady pár věcí. Mimo jiné sepisuju souhrnné zprávy o Johnovi Li."

„K čemu? Ten případ skončil. Projeli jsme to."

„Já vím, ale potřebujeme zkompletovat spis a taky potřebuju poslat na soud výsledky těch prohlídek, na které nám vystavili povolení. Kvůli tomu ti ostatně volám. V pátek ses vypařil a nenechals nám žádný záznam o tom, cos našel v tom telefonu a v tom kufru. Prohlídku toho auta už jsem sepsal."

„No jo, jenže já tam nic nenašel. Proto jsme taky proti Changovi nevznesli žádné obvinění, že jo?"

Bosch hodil klíče na jídelní stůl a díval se, jak jeho dcera kráčí chodbou do svého pokoje. Měl na Ferrase stále větší zlost. Ve své době si pohrával s myšlenkou, že mladého detektiva zaučí a vštípí mu své poslání. Nyní se konečně smiřoval s realitou, že se Ferras nikdy nezotaví ze svého zranění při výkonu služby. Fyzicky možná ano. Mentálně ne. Už nikdy z něj nebude stoprocentní policista. Stane se z něj policejní úředník.

„Takže mám napsat nulové výsledky?" zeptal se Ferras.

Bosch si vzpomněl na vizitku hongkongské taxislužby. Její prověření vedlo do slepé uličky, takže ji ani nestálo za to uvádět do zprávy o výsledku prohlídky, která se posílala na soud.

„Jo, nulové výsledky. Nic tam nebylo."

„A v telefonu taky nic?"

Bosch si náhle něco uvědomil, ale ve stejném okamžiku věděl, že už je nejspíš pozdě.

„V telefonu nebylo nic, ale požádali jste operátora o jeho výpisy volání?"

Chang možná smazal z telefonu celý protokol hovorů, ale se záznamy, které uchovával jeho mobilní operátor, nemohl nic dělat. Následovala chvíle ticha, než Ferras konečně odpověděl.

„Ne, já myslel... Ten telefon jsi měl ty, Harry. Myslel jsem, žes operátora kontaktoval sám."

„Nekontaktoval, protože jsem odlétal do Hongkongu."

Všechny telefonní společnosti měly zavedený protokol vyřizování žádostí o výpisy volání. Obvykle stačilo odfaxovat podepsané soudní povolení na právní odbor příslušného operátora. Byl to jednoduchý úkon, ale v tomto případě na něj oba zapomněli. A tak se Chang dostal na svobodu a pravděpodobně už byl dávno pryč.

„Zatraceně," ulevil si Bosch. „Měls na to myslet, Ignacio."

„Já? Ten telefon jsi měl ty, Harry. Myslel jsem, žes to udělal sám."

„Já měl telefon, ale tys měl na starosti soudní povolení. Měls to ještě zkontrolovat, než jsi v pátek odešel z práce."

„To jsou kecy. Chceš to snad vyčítat mně?"

„Vyčítám to nám oběma. Jo, já jsem to mohl udělat, ale ty ses mel ujistit, že je to vyřízeno. Jenže jsi to neudělal, protože jsi v pátek odešel dřív a vykašlal ses na to. Ty totiž kašleš na celou práci, parťáku."

Tak, a bylo to venku.

„A ty zas plácáš nesmysly, parťáku. Takže jen proto, že nejsem jako ty, že nejsem ochoten ztratit kvůli práci rodinu a pak ještě kvůli práci ohrozit svou rodinu, na to podle tebe kašlu? Ty vůbec nevíš, o čem mluvíš."

Bosche tento verbální útok omráčil. Ferras ho zasáhl přesně na místě, které se mu v uplynulých sedmdesáti dvou hodinách bolestivě obnažilo. Nakonec se Harry otřepal a zformuloval odpověď.

„Ignacio," řekl klidně. „Tohle nefunguje. Nevím, kdy se tento týden vrátím na oddělení, ale až přijdu, musíme si promluvit."

„Fajn. Budu tady."

„Jasně že jo. Ty jsi na oddělení pořád. Takže se uvidíme."

Bosch zaklapl telefon dříve, než se Ferras zmohl na protest.

Byl si jistý, že až požádá o nového partnera, Gandle mu vyjde vstříc. Vrátil se do kuchyně, aby si dal pivo a otupil své pocity z Ferrasova telefonátu. Otevřel lednici, natáhl se pro láhev, ale pak se zarazil. Bylo ještě příliš brzy a on měl navíc zbytek odpoledne vozit dceru po nákupech ve Valley.

Zavřel lednici a zamířil na chodbu. Dveře Maddiina pokoje byly stále zavřené.

„Maddie, jsi připravená?"

„Ještě se převlíkám. Za minutku jsem venku."

Madeline mu odpověděla sevřeným a lehce podrážděným tónem. Bosch nevěděl, co si o tom myslet. Měli v plánu zajet nejprve do prodejny telefonů a pak jí koupit oblečení, nábytek a notebook. Bosch jí byl ochoten koupit všechno, oč si řekne, a ona to věděla. Přesto se k němu chovala stroze a on netušil proč. Dělal otce na plný úvazek teprve jeden den a už si připadal jako člověk ztracený na moři. 

41

Druhý den ráno začal Bosch s dcerou skládat a zprovozňovat některé věci, které včera nakoupili. Maddie ještě do školy nešla, protože její přihláška musela projít byrokratickou mašinérií veřejného školství, což si vyžádalo další den. Bosch nicméně tento odklad přivítal, protože mu poskytl více času s dcerou.

Jako první sestavili stolek pro počítač a kancelářskou židli, které koupili v prodejně IKEA v Burbanku. Jejich nákupní horečka trvala čtyři hodiny, během nichž pořídili školní pomůcky, oblečení, elektroniku a nábytek. Zakoupené předměty jim totálně zaplnily auto a vyvolaly v Boschovi lehké výčitky svědomí, které až dosud neznal. Uvědomil si totiž, že jeho ochota koupit dceři všechno, nač si ukáže nebo oč požádá, je jistou formou snahy koupit jí štěstí - a také odpuštění, které se, jak doufal, dostaví spolu s ním.

Odsunul stranou konferenční stolek a rozložil na podlaze obývacího pokoje prefabrikované díly stolu pro počítač. V návodu stálo, že stůl lze kompletně sestavit s využitím jediného nástroje - malého imbusového klíče dodávaného spolu s výrobkem. Harry s Madeline seděli v tureckém sedu na podlaze a snažili se pochopit přiložený nákres.

„Podle mě se má začít připojením bočních stěn k pracovní desce," prohlásila Madeline.

„Víš to jistě?"

„Ano. Hele, všechno, co je označené jedničkou, je součástí prvního montážního úkonu."

„Já myslel, že to znamená, že je ten díl v sestavě jenom jednou."

„Ne, protože boční stěny jsou každopádně dvě, a taky je u nich jednička. Podle mě to znamená krok číslo jedna."

„Aha."

Zazvonil telefon a oba se po sobě podívali. Madeline měla od včerejška nový přístroj a znovu si vybrala stejný model, jako měl Bosch. Problém byl v tom, že si zatím nezvolila individuální vyzvánění, takže oba telefony zvonily stejně. A během celého dopoledne jí volaly kamarádky z Hongkongu, kterým poslala zprávu, že se přestěhovala do Los Angeles.

„Myslím, že jsi to ty," řekla nyní. „Já mám mobil v pokoji."

Bosch pomalu vstal, neboť ho z tureckého sedu bolela kolena. Rychle zamířil k jídelnímu stolu, aby stihl přijmout hovor, než volající zavěsí.

„Harry, tady je doktorka Hinojosová," ozvalo se ve sluchátku. „Jak se vám daří?"

„Jsem v jednom kole, doktorko. Díky, že jste mi zavolala zpátky."

Bosch otevřel posuvné dveře, vyšel na terasu a opět za sebou zavřel.

„Omlouvám se, že se vám ozývám až dnes," řekla Hinojosová. „Pondělky jsou tu vždycky brutální. Co se děje?"

Hinojosová vedla oddělení behaviorálních věd losangeleské policie, které mimo jiné poskytovalo psychologické služby řadovým policistům a detektivům. Bosch ji znal už téměř patnáct let - od doby, kdy ještě působila jako psycholožka v první linii, která vyhodnocovala jeho psychický stav poté, co napadl svého nadřízeného na hollywoodském oddělení.

Bosch ztlumil hlas.

„Chtěl jsem se vás zeptat, jestli byste mi neprokázala jistou laskavost."

„Podle toho, o co jde."

„Chci si s vámi promluvit o své dceři."

„O dceři? Když jsme spolu mluvili naposledy, bydlela s matkou v Las Vegas."

„Přestěhovaly se. Šest let spolu bydlely v Hongkongu. Ale teď je dcera se mnou. Její matka je mrtvá."

Hinojosová si dala s odpovědí načas. Bosch uslyšel pípnutí druhého příchozího hovoru, ale nevěnoval mu pozornost a čekal na psycholožčinu odpověď.

„Harry, víte přece, že tady přijímáme pouze policisty, nikoliv jejich rodiny. Mohu vám dát doporučení na dětského psychologa."

„Já dětského psychologa nechci. Kdybych ho chtěl, tak tady mám telefonní seznam. Proto jsem to formuloval jako laskavost. Chci, aby si promluvila s vámi. Vy znáte mě, já znám vás. Takže proto."

„Jenže takhle to tady nefunguje, Harry."

„V tom Hongkongu ji unesli. A její matku zabili, když se ji snažila vysvobodit. Ta holka s sebou vleče strašnou zátěž, doktorko."

„Proboha! Jak je to dávno, co se to stalo?"

„Stalo se to teď o víkendu."

„Ach, Harry!"

„Jo, není to dobré. Potřebuje si promluvit s někým jiným, než jsem já. Chtěl bych, abyste to byla vy, doktorko."

Znovu nastalo ticho, které se Bosch nepokoušel nijak přerušovat. Z vlastní zkušenosti věděl, že na Hinojosovou nemá smysl naléhat.

„Myslím, že bych se s ní mohla sejít někde mimo oddělení. Řekla vám sama, že si chce s někým promluvit?"

„To ne, ale když jsem jí řekl, že bych si to přál, nic proti tomu nenamítala. Myslím, že se jí budete líbit. Kdy byste se s ní mohla sejít?"

Bosch věděl, že tlačí na pilu. Dělal to však pro dobrou věc.

„No, zrovna dneska mám trochu času," odpověděla Hinojosová. „Mohla bych se s ní sejít po obědě. Jak se jmenuje?"

„Madeline. V kolik hodin?"

„Mohla by za mnou přijít v jednu?"

„Samozřejmě. Můžu ji k vám přivést, nebo to bude problém?"

„Myslím, že to nebude vadit. Nebudu to vykazovat jako oficiální terapii."

Boschovi znovu zapípal telefon. Tentokrát si ho Harry odtáhl od ucha, aby se podíval, kdo mu volá. Byl to poručík Gandle.

„Takže platí, doktorko," prohlásil Bosch. „Děkuji vám za ochotu."

„Je dobré, že se uvidíme i my dva. Možná bychom si taky měli pohovořit. Vím, že pro vás vaše bývalá žena stále hodně znamenala."

„Nejdřív se postarejme o mou dceru. Pak se můžeme zaobírat mnou. Zavedu ji k vám a někam se vypařím - zajdu si třeba do Philippe's nebo tak něco."

„Takže zatím, Harry."

Bosch zavěsil a podíval se, jestli mu Gandle nenechal vzkaz. Žádný však neměl. Vrátil se tedy do domu a viděl, že Madeline už má základní konstrukci stolu sestavenou.

„Páni, holka, ty se teda vyznáš."

„Je to úplná hračka."

„Mně to tak nepřipadalo."

Sotva Bosch znovu usedl na podlahu, začala mu v kuchyni vyzvánět pevná linka. Vstal a rychle zamířil k telefonu. Byl to starý nástěnný přístroj, který neměl identifikaci volajícího.

„Boschi, co vyvádíš?" ozvalo se, když zvedl sluchátko.

Byl to poručík Gandle.

„Říkal jsem ti, že si beru pár dní volna."

„Potřebuju, abys sem přijel, a dceru vezmi s sebou."

Bosch se zadíval do prázdného dřezu.

„Svou dceru? Proč, poručíku?"

„Protože v kanceláři kapitána Doddse právě sedí dva chlapi z hongkongské policie a chtějí s tebou mluvit. Neřekls mi, že tvoje bývalá žena je mrtvá, Harry. A taky jsi mi vůbec nic neřekl o všech těch mrtvolách, které jsi tam podle nich za sebou nechal."

Bosch se odmlčel a zvažoval možnosti.

„Řekni jim, že se s nimi sejdu o půl druhé," prohlásil nakonec.

Gandle zareagoval ostře.

„O půl druhé? Nač potřebuješ tři hodiny? Přijeď sem hned."

„Nemůžu, poručíku. Sejdu se s nimi o půl druhé."

Bosch zavěsil a vytáhl z kapsy mobilní telefon. Věděl, že hongkongští policisté nakonec přijedou, a už měl pro tuto situaci vymyšlený plán.

Ze všeho nejdříve zavolal Sunovi Jie-e. Věděl, že v Hongkongu je pozdě, ale nemohl čekat. Telefon osmkrát zazvonil a pak se sepnula hlasová schránka.

„Tady Bosch. Zavolej mi, až si to přehraješ."

Harry zavěsil a dlouze se zadíval na přístroj. Měl obavy. V Hongkongu bylo půl druhé ráno, což byla doba, kdy se dalo

předpokládat, že Sun Jie-e telefon zvedne, protože ho bude mít po ruce. Ledaže se stalo něco, co mu v tom zabránilo.

Bosch aktivoval v telefonu seznam kontaktů a vyhledal číslo, které už nejméně rok nepoužil.

Vytočil je a okamžitě uslyšel odpověď.

„Mickey Haller."

„Tady Bosch."

„Harry? Nečekal jsem, že..."

„Myslím, že potřebuju právníka."

Nastala chvíle ticha.

„Dobře, kdy?"

„Hned teď."

42

Sotva si Gandle všiml, že Bosch vstoupil do místnosti detektivů, vystřelil ze své kanceláře.

„Boschi, řekl jsem ti, že máš přijít hned. Proč mi nebereš..."

Zarazil se, když uviděl, kdo vstoupil do dveří za Boschem. Mickey Haller byl známý trestní advokát. Na celém oddělení nebyl jediný detektiv, který by nevěděl, jak vypadá.

„Tohle je tvůj advokát?" pronesl Gandle znechuceně. „Řekl jsem ti, že máš přivést dceru, ne svého advokáta."

„Poručíku," opáčil Bosch, „rád bych si s tebou něco hned na úvod vyjasnil. Moje dcera do téhle rovnice nepatří. A pan Haller je tady se mnou, aby mi poskytoval rady a pomohl vysvětlit pánům z Hongkongu, že jsem se během pobytu v jejich městě nedopustil žádného trestného činu. Takže chceš mě jim představit, nebo to mám udělat sám?"

Gandle zaváhal a pak couvl.

„Tudy."

Odvedl je do zasedací místnosti u kanceláře kapitána Doddse. V zasedačce už čekali dva muži z Hongkongu. Po Boschově příchodu vstali a podali mu vizitky. Alfred Lo a Clifford Wu. Oba pracovali na oddělení triád hongkongské policie.

Bosch jim představil Hallera a předal mu jejich vizitky.

„Budeme potřebovat tlumočníka, pánové?" dotázal se Haller.

„To nebude nutné," odpověděl Wu.

„Fajn, začínáme dobře," řekl Haller. „Takže co kdybychom se posadili a všechno to spolu probrali?"

Všichni včetně Gandlea usedli k zasedacímu stolu. Haller si vzal opět slovo.

„Dovolte mi, abych na úvod prohlásil, že můj klient, detektiv Bosch, se prozatím nezříká žádného ze svých ústavou zaručených práv. Nacházíme se na americké půdě, což znamená, že s vámi, pánové, vůbec nemusí mluvit. Zároveň je to však detektiv, takže ví, s čím se musíte dnes a denně potýkat. A proto je navzdory mému doporučení ochoten s vámi hovořit. Uděláme to tedy tak, že mu můžete klást otázky a on se vám na ně pokusí odpovědět, pokud to já uznám za vhodné. Z této schůzky se nebude pořizovat žádný oficiální záznam, ale pokud chcete, můžete si psát poznámky. Doufáme, že až tento rozhovor skončí, budete, pánové, lépe obeznámeni s událostmi, k nimž došlo o uplynulém víkendu v Hongkongu. Jedna věc je však jistá: z této schůzky si detektiva Bosche neodvedete. Jeho spolupráce v dotyčné záležitosti skončí s ukončením této schůzky."

Haller uzavřel svůj úvodní proslov úsměvem.

Před odjezdem do Policejní administrativní budovy strávil Bosch téměř hodinu na zadním sedadle Hallerova Lincolnu Town Car. Zastavili v psím parku kousek od Franklin Canyon, kde mohli během jednání sledovat, jak Harryho dcera dovádí a mazlí se s přítulnými psy. Když domluvili, odvezli Maddii na schůzku s doktorkou Hinojosovou a zamířili na policejní ústředí.

Nejednali v naprosté shodě, ale řídili se společnou strategií. Rychlé pátrání na internetu v Hallerově notebooku jim k tomu dokonce poskytlo pár užitečných podkladů. A tak když vstupovali do Policejní administrativní budovy, byli připraveni předložit hongkongským detektivům pádné argumenty hovořící v Boschův prospěch.

Jako detektiv se Bosch pohyboval na tenkém ledě. Přál si, aby jeho kolegové z druhé strany Pacifiku věděli, jak to doopravdy bylo, ale na druhé straně nehodlal ohrozit sebe, svou dceru ani Suna Jie-e. Byl přesvědčen, že všechny jeho kroky v Hongkongu byly plně oprávněné. Vysvětlil Hallerovi, že se ne vlastním přičiněním několikrát ocitl v situaci „kdo s koho", což platilo i o jeho střetu s mužem na přepážce v Chungking Mansions. Ve všech těchto případech vyšel z konfrontace vítězně, na čemž nebylo nic nezákonného. Z jeho pohledu ne.

Lo vytáhl pero a zápisník, zatímco Wu položil Boschovi první otázku, čímž prozradil, že právě on je šéfem detektivního týmu.

„Za prvé bychom se vás zeptali, proč jste do Hongkongu na tak krátký výlet cestoval."

Bosch pokrčil rameny, jako by byla odpověď nabíledni.

„Abych vyzvedl svou dceru a přivezl ji zpátky sem."

„Vaše bývalá žena v sobotu ráno ohlásila dceru pohřešující na policii," řekl Wu.

Bosch se na něj dlouze zadíval.

„To je otázka?"

„Ona pohřešovala?"

„Chápu to tak, že se opravdu pohřešovala, jenže v sobotu ráno už jsem byl jedenáct kilometrů nad Pacifikem. Nemůžu vám odpovědět na to, co v té době dělala moje bývalá žena."

„Domníváme se, že vaši dceru unesl někdo, kdo jmenoval Pcheng Čching-cchaj. Znáte ho?"

„Nikdy jsem se s ním nesetkal."

„Pcheng je mrtvý," konstatoval Lo.

Bosch přikývl.

„Nemůžu říct, že bych byl kvůli tomu nešťastný."

„Pánova Pchengova sousedka, paní Feng-i Maj, vzpomíná, že jste v neděli s ní hovořil v jejím domě," řekl Wu. „Vy a pan Sun

Jie-e."

„Ano, klepali jsme u ní na dveře. Ale moc nám nepomohla."

„Proč to?"

„Podle mě proto, že nic nevěděla. Nevěděla, kde Pcheng je."

Wu se předklonil a jeho řeč těla byla snadno čitelná. Myslel si, že kolem Bosche utahuje smyčku.

„Sel jste do Pchengova bytu?"

„Klepali jsme u něj na dveře, ale nikdo nám neotevřel. A tak jsme po chvíli odešli."

Wu se zklamaně opřel o židli.

„Připouštíte, že jste byl se Sunem Jie-e?" dotázal se.

„Jistě. Byl jsem s ním."

„Odkud toho muže znáte?"

„Prostřednictvím své bývalé ženy. V neděli ráno mě čekali na letišti a informovali mě, že pátrají po mé dceři, protože jim tamní policie nevěří, že ji někdo skutečně unesl."

Bosch si oba muže chvíli zkoumavě prohlížel a pak pokračoval.

„Víte, vaše policejní oddělení na ten únos rezignovalo. Doufám, že se o tom zmíníte ve svých vyšetřovacích zprávách. Protože jestli do toho zatáhnete mě, já se o tom zmíním zcela jistě. Obvolám všechny noviny v Hongkongu bez ohledu na to, v jakém jazyce jsou psané, a řeknu jim svůj příběh."

Bosch měl v plánu využít hrozbu mezinárodního zostuzení hongkongské policie jako páku, aby si detektivové dali větší pozor.

„Je vám známo," pokračoval Wu, „že vaše bývalá manželka Eleanor Wishová zemřela na střelnou ránu hlavy na čtrnáctém podlaží Chungking Mansions v Kowloonu?"

„Ano, to je mi známo."

„Byl jste přítomen, když se to stalo?"

Bosch pohlédl na Hallera a advokát přikývl.

„Byl jsem u toho. Viděl jsem, jak se to stalo."

„Můžete nám říct jak?"

„Hledali jsme dceru. Nenašli jsme ji. Byli jsme na chodbě a už jsme se chystali odejít, jenže v tu chvíli na nás začali střílet dva muži. Eleanor dostala zásah a... zemřela. A ti dva muži pak taky dostali zásah. Byla to sebeobrana."

Wu se předklonil.

„Kdo ty muže zastřelil?"

„Myslím, že to víte."

„Řekněte nám to vy, prosím."

Bosch si vzpomněl na pistoli, kterou vložil do ruky mrtvé Eleanor. Už už se chystal zalhat, jenže v tom okamžiku se do hovoru vložil Haller.

„Myslím, že detektivu Boschovi nedovolím, aby se nechal zaplést do teorií ,kdo zastřelil koho'," prohlásil. „Nepochybuji o tom, že vaše ctěné policejní oddělení je vybaveno prvotřídními kriminalistickými prostředky a díky analýze střelných zbraní a balistickému rozboru již samo nalezlo odpověď na tuto otázku."

Wu pokračoval.

„Byl na čtrnáctém podlaží Sun Jie-e?"

„V tu chvíli ne."

„Můžete nám dát větší podrobnost?"

„O té střelbě? Ne. Ale můžu vám říct něco o pokoji, kde moji dceru zadržovali. Našli jsme tam zkrvavený toaletní papír. Odebírali jí krev."

Bosch si oba detektivy prohlížel, aby zjistil, jestli na tuto informaci zareagují. Žádný z nich však nedal nic najevo.

Na stole před hongkongskými detektivy ležel spis. Wu ho nyní otevřel, vytáhl z něj dokument sepnutý kancelářskou sponkou a posunul ho přes stůl Boschovi.

„Toto je výpověď od Suna Jie-e. Byla přeložena do angličtiny. Prosím, přečtěte a potvrďte na přesnost."

Haller se naklonil vedle Bosche a oba si přečetli dvoustránkový dokument. Bosch v něm okamžitě odhalil návnadu. Byla to pouhá vyšetřovací hypotéza vydávající se za Sunovu svědeckou výpověď. Zhruba polovina dokumentu odpovídala pravdě. Zbytek byly dohady založené na výsleších a důkazech. Dokument připisoval vraždu Pchengovy rodiny Boschovi a Sunovi Jie-e.

Harry věděl, že to na něj detektivové buďto pouze hrají, aby ho přiměli říct, jak to doopravdy bylo, anebo zatkli Suna Jie-e a přinutili ho podepsat takovou verzi událostí, jaká jim nejlépe vyhovovala, totiž že za krvavý hongkongský masakr nese veškerou zodpovědnost Bosch. Byl by to nejpohodlnější způsob, jak vysvětlit devět násilných úmrtí za jedinou neděli. Udělal to ten Američan.

Bosch si však vzpomněl, co mu Sun řekl na letišti. Tyhle věci zvládnu a nebudu se o tobě zmínit. To ti slibuju. Ať se stane, co chce, tebe a tvou dceru z toho vynechám.

„Pánové," prohlásil Haller, když jako první dočetl Sunovu údajnou výpověď. „Tento dokument je..."

„... totální nesmysl," dokončil za něj větu Bosch.

Posunul dokument zpátky přes stůl. Papíry zasáhly Wua do prsou.

„Ne, ne," řekl Wu překotně. „Toto je velmi skutečné. Toto podepsal Sun Jie-e."

„Jedině pokud jste mu drželi u spánku pistoli. Takhle to u vás v Hongkongu děláte?"

„Detektive Boschi!" vykřikl Wu. „Přijedete do Hongkongu a budete zodpovídat z těchto obvinění."

„Hongkongu se budu do smrti obloukem vyhýbat."

„Zabil jste mnoho lidí. Použil jste střelných zbraní. Postavil jste svou dceru nad všechny čínské občany a..."

„Oni jí dělali test na krevní skupinu!" odsekl Bosch vztekle. „Brali jí krev. Víte, kdy se to dělá? Když se někdo snaží najít vhodného dárce orgánů."

Odmlčel se a sledoval, jak se Wu tváří stále neliběji. Druhému detektivovi nevěnoval Bosch žádnou pozornost. Moc třímal Wu a Bosch věděl, že když přesvědčí jeho, bude mít vyhráno. Haller měl pravdu. Na zadním sedadle svého lincolnu ušil Boschovi na míru rafinovanou strategii pro toto jednání. Nebudou se soustředit na obhajobu Boschova počínání a snahu vykreslit jeho kroky jako sebeobranu, ale dají hongkongským detektivům jasně najevo, co všechno se objeví na mezinárodní mediální scéně, vznesou-li proti Boschovi jakékoliv obvinění.

Nyní přišel čas začít tuto strategii realizovat. Haller si vzal slovo a v poklidu se přichystal zasadit rozhodující ránu.

„Pánové, tuto svou podepsanou výpověď si můžete nechat," řekl s úsměvem, který jako by mu na tváři pohrával trvale. „Dovolte mi, abych shrnul fakta podložená skutečnými důkazy. Ve vašem městě byla unesena třináctiletá Američanka. Její matka řádně zavolala na policii a tento trestný čin ohlásila. Policie ho odmítla prošetřit a pak..."

„Ale ta holka už předtím utíkala z domu," skočil advokátovi do řeči Lo. „Nebyl dův..."

Haller zvedl prst a přerušil ho.

„Na tom nezáleží," řekl tónem, který obsahoval rozhořčenost. Jeho úsměv byl tentam. „Vašemu policejnímu oddělení bylo řádně ohlášeno, že se pohřešuje americká dívka, a vy jste se rozhodli - ať už z jakéhokoliv důvodu - toto hlášení ignorovat. To dívčinu matku přimělo pátrat po dceři sama. A ze všeho nejdříve přivolala z Los Angeles dívčina otce."

Haller ukázal na Bosche.

„Detektiv Bosch přiletěl a společně se svou bývalou manželkou a rodinným přítelem, panem Sunem Jie-e, zahájili pátrání, které se hongkongská policie rozhodla nezahajovat. Vlastními silami přitom odhalili důkazy, že dívka byla unesena kvůli orgánům. Pachatelé se chystali prodat tu americkou dívku na orgány!"

Jeho rozhořčení vzrůstalo a Bosch byl přesvědčen, že není hrané. Haller nechal svá poslední slova viset několik okamžiků nad stolem jako bouřkové mračno a teprve poté pokračoval.

„Jak je vám, pánové, známo, zahynulo následně několik lidí. Můj klient před vámi nebude v této věci zacházet do podrobností. Snad postačí, když řeknu, že když matka a otec zmíněné dívky zůstali v Hongkongu bez jakékoliv pomoci ze strany vlády a policie, narazili ve snaze vypátrat svou dceru na velmi zlé lidi a několikrát se ocitli v situaci, kdy jim hrozilo zabití, pokud sami někoho nezabijí. Byli vyprovokováni!"

Bosch si všiml, že když Haller vykřikl poslední slovo, oba hongkongští detektivové se instinktivně zaklonili. Advokát poté pokračoval klidným a dobře modulovaným hlasem vytříbeným pobytem v soudních síních.

„Víme, že chcete vědět, co se přesně stalo, a že máte protokoly, které je třeba vyplnit, a nadřízené, které je třeba informovat. Ale zároveň si musíte vážně položit otázku, zda je tento směr vyšetřování správný."

Další odmlka.

„To, co se v Hongkongu stalo, se stalo proto, že vaše policejní oddělení nechalo onu mladou Američanku a její rodinu na holičkách. A pokud tady chcete sedět a rozebírat, jaké kroky detektiv Bosch podnikl kvůli tomu, že vaše policie nedokázala řádně konat, tedy pokud hledáte obětního beránka, kterého byste si s sebou mohli odvézt do Hongkongu, tak vězte, že tady žádného nenajdete. Nebudeme s vámi spolupracovat. Nicméně znám někoho, s kým si o tom všembudete moci promluvit. Můžeme rovnou začít u něj Haller vytáhl z kapsy košile vizitku a posunul ji přes stůl k detektivům. Wu ji zvedl a přečetl. Haller vizitku předem ukázal Boschovi. Patřila jednomu reportérovi z Los Angeles Times.

„Džok Míkívoj," přečetl Lo kostrbatě. „On o tom má informace?"

„Přesněji Jack McEvoy," opravil ho Haller. „A prozatím žádné informace nemá. Ovšem podobný případ by ho jistě velmi zajímal."

To vše byla součást plánu. Haller blafoval. Faktem bylo - a Bosch o tom věděl -, že McEvoy byl z redakce Timesůpřed šesti měsíci propuštěn. Haller vytáhl jeho starou vizitku z hromádky, kterou vozil staženou gumičkou ve svém lincolnu.

„Tím to všechno začne," poznamenal klidně. „A myslím, že z toho bude skvělý článek. Třináctiletá Američanka je v Číně unesena kvůli orgánům, a policie nedělá nic. Její rodiče jsou donuceni jednat a matka je ve snaze zachránit svou dceru zabita. Takový materiál bezpochyby přeberou mezinárodní agentury. Všechny noviny, všechny zpravodajské kanály na světě budou chtít o tomto případu informovat. Udělají z něj hollywoodský film. A režírovat ho bude Oliver Stone!"

Haller nyní otevřel vlastní spis, který si s sebou na schůzku přinesl. Obsahoval články, jež advokát vyhledal na internetu a pak si je přímo v autě vytiskl. Podal hromádku dokumentů přes stůl oběma detektivům. Wu a Lo si poposedli blíže k sobě a začali číst.

„A konečně zde máte několik novinových článků, které předložím panu McEvoyovi a také kterémukoliv jinému novináři, jenž se na zmíněnou kauzu dotáže mě nebo detektiva Bosche. Tyto články popisují nedávný růst černého trhu s lidskými orgány v Číně. Tvrdí se, že čekací doba na transplantaci orgánů je v Číně nej delší na světě, a podle některých zpráv čeká v kterémkoliv okamžiku na nový orgán plný jeden milion lidí. Situaci příliš nezlepšila ani skutečnost, že čínská vláda zakázala před několika lety pod tlakem zbytku světa odebírání orgánů popraveným vězňům. To pouze zvýšilo poptávku a cenu lidských orgánů na černém trhu. Jsem si jist, že z těchto článků, které uveřejnily velmi důvěryhodné listy včetněBeijing Review, pochopíte, kam bude pan McEvoy svůj materiál směřovat. Záleží na vás, zda dospějete k závěru, že si takový vývoj přejete."

Wu se otočil, aby mohl zašeptat rychlopalbu čínských slov přímo do kolegova ucha.

„Není třeba šeptat, pánové," poznamenal Haller. „My vám stejně nerozumíme."

Wu se napřímil.

„Rádi bychom udělali soukromý telefonní hovor, než budeme v rozhovoru pokračovat," řekl.

„Do Hongkongu?" zeptal se Bosch. „Vždyť je tam pět hodin ráno."

„Na tom nezáleží," odpověděl Wu. „Musím ten hovor udělat, prosím."

Gandle se vztyčil.

„Můžete jít do mé kanceláře. Tam budete mít soukromí."

„Děkujeme, poručíku."

Hongkongští vyšetřovatelé vstali a obrátili se k odchodu.

„Ještě poslední věc, pánové," řekl Haller.

Oba muži se na něj podívali a ve tvářích měli vepsaný výraz Co zas?

„Chtěl bych vám i tomu, komu se chystáte zavolat, dát jasně na vědomí, že nás rovněž velmi zajímá, jakým způsobem budete v této věci postupovat ve vztahu k Sunovi Jie-e. Rádi bychom vás upozornili, že budeme s panem Sunem v kontaktu, a pokud se nám nepodaří se s ním spojit nebo pokud se dozvíme, že se setkal s jakýmkoliv omezením své osobní svobody, hodláme i v takovém případě předat celou záležitost k posouzení veřejnosti."

Haller se usmál, odmlčel se a kul železo dál.

„Všechny tyto podmínky musí být splněny současně, pánové. Vyřiďte to svým lidem."

Přikývl a celou dobu se nepřestal usmívat. Jeho chování zvláštně kontrastovalo s jeho očividnými výhrůžkami. Wu a Lo dali kývnutím najevo, že jeho sdělení porozuměli, a následovali Gandlea ze zasedací místnosti.

„Tak co myslíš?" zeptal se Bosch Hallera, jakmile osaměli. „Jsme z toho venku?"

„Jo, myslím, že jsme," odpověděl advokát. „Myslím, že celá záležitost právě skončila. Co se v Hongkongu upeklo, to se v Hongkongu sní." 

43

Bosch se rozhodl, že nebude na návrat hongkongských detektivů čekat v zasedací místnosti. Stále ho trápila včerejší slovní rozepře s Ignaciem Ferrasem, a tak odešel do místnosti detektivů, aby si s parťákem promluvil.

Ferras však byl pryč a Bosch si musel položit otázku, zda mladý detektiv úmyslně neodešel na oběd, aby se vyhnul další konfrontaci. Zamířil do své kukaně, aby zjistil, zda mu na stole neleží obálky s interní poštou nebo nějaké vzkazy. Stůl byl prázdný, ale na jeho telefonu blikalo červené světlo. Někdo mu nechal vzkaz. Harry si stále teprve zvykal na to, že si na služební lince musí kontrolovat vzkazy. V místnosti detektivů v Parker Center bylo vybavení zastaralé a osobní hlasové schránky tam neexistovaly. Veškeré vzkazy se shromažďovaly na centrální lince, kterou monitorovala sekretářka. Ta poté vypisovala lístky s obsahem vzkazu a dávala je detektivům do poštovních přihrádek nebo jim je nechávala na stole. Pokud byl nějaký hovor urgentní, sekretářka osobně vyhledala příslušného detektiva pomocí pageru nebo mobilního telefonu.

Bosch se posadil a zadal do telefonu svůj kód. Měl celkem pět vzkazů. První tři byly pracovní a týkaly se jiných případů. Bosch si o nich zapsal pár poznámek a vymazal je. Čtvrtý vzkaz mu předešlé noci zanechal detektiv Wu z hongkongské policie. Právě prý přistál, ubytoval se v hotelu a nyní by si rád dohodl schůzku. Bosch jeho vzkaz smazal.

Pátý vzkaz byl od Teri Soppové z laboratoře latentních otisků. Zanechala mu ho dnes ráno v 9.15, tedy zhruba ve stejnou dobu, kdy Bosch otevíral podezřele placatou krabici obsahující Maddiin nový stolek pro počítač.

„Harry, provedli jsme u té tvé nábojnice test elektrostatického zdokonalení. Sejmuli jsme z ní otisk a všichni jsou tu z toho

docela nadšení. A k dovršení všeho nám z databáze ministerstva spravedlnosti vypadla shoda. Takže se mi co nejdříve ozvi."

Když Bosch vytáčel číslo laboratoře latentních otisků, zvedl hlavu, vykoukl přes přepážku své kukaně a viděl, jak Gandle vede dva detektivy hongkongské policie zpět do zasedací místnosti. Poručík mu mávnutím ruky naznačil, že se má také vrátit. Bosch zvedl jeden prst, aby dal šéfovi najevo, že potřebuje ještě minutku.

„Latentní."

„Chtěl bych mluvit s Teri, prosím."

Čekal dalších deset vteřin a cítil, jak v něm sílí vzrušení. Bo-Jing Chang se možná dostal na svobodu a možná už byl zpátky v Hongkongu, ale pokud byl jeho otisk prstu na nábojnici jedné z kulek, které zabily Johna Li, pak se celá situace měnila. Byl by to přímý důkaz prokazující jeho účast na vraždě. Mohli by ho obvinit a požádat o vydání zpátky do země.

„Tady je Teri."

„Tady Harry Bosch. Zrovna jsem si přehrál tvůj vzkaz."

„Už jsem si říkala, kde jsi. Ten otisk z tvé nábojnice jsme našli v databázi."

„To je paráda. Je to Bo-Jing Chang?"

„Jsem zrovna v labině. Zajdu se podívat ke svému stolu. Každopádně to bylo čínské jméno, ale lišilo se od jména na otiskové kartě, kterou mi dal tvůj parťák. S tím se ten otisk neshodoval. Vydrž chvilku."

Teri Soppová se odmlčela a Bosch cítil, jak se v jeho hypotéze o případu vytváří trhlina.

„Tak jdeš, Harry?"

Bosch vykoukl z kukaně. Gandle na něj volal ode dveří zasedací místnosti. Bosch ukázal na telefon a zavrtěl hlavou. Gandle se s tím nespokojil, vyšel ze zasedačky a zamířil do Boschovy kukaně.

„Hele, oni skládají karty," řekl naléhavě. „Musíš tam jít a uzavřít to."

„Ať to vyřídí můj advokát. Zrovna mám hovor."

„Jaký hovor?"

„Takový, který změní..."

„Harry?"

Ve sluchátku se znovu ozvala Soppová. Bosch zakryl rukou mluvítko.

„Tohle musím vyřídit," vysvětlil Gandleovi. Sklopil hlavu a řekl do sluchátka: „Tak povídej, Teri."

Gandle zavrtěl hlavou a vrátil se do zasedací místnosti.

„Takže opravdu to není to jméno, o kterém ses zmiňoval. Je to jistý Henry Lau, L-A-U. Datum narození devátého devátý osmdesát dva."

„Proč figuruje v databázi?"

„Předloni ho ve Venice zastavili kvůli řízení pod vlivem."

„A nic dalšího nemá?"

„Ne. Jinak je čistý."

„A co adresa?"

„Na řidičáku má uvedeno Quarterdeck 18, Venice. Apartmá 11."

Bosch si tyto informace zapsal do kapesního bloku.

„Dobrá. A ten otisk, který jste sejmuli, je solidní?"

„O tom nepochybuj, Harry. Rozsvítil se nám jako vánoční stromeček. Tahle technologie je úžasná. Hodně věcí změní."

„A chtějí to použít jako testovací případ pro Kalifornii?"

„V téhle otázce bych ještě žádné závěry nedělala. Můj šéf chce nejdřív vidět, jakou roli bude hrát tenhle důkaz ve vašem případu. Chápeš, jestli ten člověk skutečně střílel a jaké další důkazy máte. My hledáme případ, kde bude hrát naše technologie nezastupitelnou roli při vyšetřování."

„No, až budu něco vědět, hned se ti ozvu, Teri. Zatím díky. Okamžitě to začneme prověřovat."

„Hodně štěstí, Harry."

Bosch zavěsil. Ze všeho nejdříve se podíval přes stěnu kukaně na zasedací místnost. Žaluzie byly stažené, ale otevřené. Harry za nimi viděl Hallera, který právě gestikuloval před dvojicí hongkongských detektivů. Bosch se ještě jednou podíval k Ferrasovu stolu a zjistil, že je stále prázdný. Dospěl k rozhodnutí a znovu zvedl telefon.

David Chu byl právě na OAG a vzal Boschovi telefon. Harry mu sdělil nejnovější informaci z laboratoře latentních otisků, požádal ho, ať zadá jméno „Henry Lau" do databáze členů triád, a řekl mu, že pro něj mezitím přijede.

„Kam pojedeme?" zeptal se Chu.

„Najít toho chlapa."

Bosch zavěsil a vrátil se do zasedací místnosti - ne aby se zapojil do diskuse, nýbrž aby informoval Gandlea o potenciálním velkém průlomu v případu.

Když otevřel dveře, nasadil Gandle výraz „už bylo načase". Bosch mu ukázal, ať znovu vyjde ven.

„Harry, tito pánové se tě ještě chtějí na něco zeptat," řekl mu Gandle.

„Budou muset počkat. Chytli jsme v tom případu stopu a já ji potřebuju prošetřit. Hned."

Gandle vstal a zamířil ke dveřím.

„Myslím, že už to zvládnu sám, Harry," ozval se Haller ze svého místa. „Ale musíš nám odpovědět na jednu otázku."

Bosch se na něj podíval a Haller dal kývnutím hlavy najevo, že poslední dotaz je neškodný.

„Na jakou?"

„Přeješ si převoz těla své bývalé ženy do Los Angeles?"

Tato otázka Bosche zarazila. Bezprostřední odpověď zněla „ano", ale poté Harry zaváhal, protože se musel zamyslet nad potenciálními dopady takového kroku na jeho dceru.

„Ano," řekl nakonec. „Pošlete mi ji."

Nechal Gandlea vyjít z místnosti a zavřel za ním dveře.

„Tak co se stalo?" zeptal se Gandle.

Když Bosch dojel k budově OAG, Chu už před ní čekal. V ruce držel aktovku, což vyvolávalo naději, že získal o Henrym Lauovi nějaké informace. Nastoupil do auta a Bosch se rozjel.

„Takže začneme ve Venice?" zeptal se Chu.

„Přesně tak. Co jsi našel na Laua?"

„Nic."

Bosch se na něj podíval.

„Nic?"

„Z našeho pohledu je čistý. Nikde v našich zpravodajských spisech jsem jeho jméno nenašel. Mluvil jsem taky s pár dalšími lidmi a volal na pár míst. Nic. Mimochodem, jeho fotku z řidičáku jsem vytiskl."

Naklonil se, otevřel aktovku a vytáhl z ní fotografii z Lauova řidičského průkazu, vytištěnou na barevné tiskárně. Podal snímek Boschovi, který se na něj během řízení několikrát letmo podíval. Na Broadwayi najeli na dálnici 101 a pak to vzali nahoru k dálnici 110. V centru byly silnice ucpané.

Lau se na snímku usmíval. Měl svěží výraz a módně ostříhané vlasy. Bylo dost obtížné spojit si tento obličej s činností v triádě, tím méně pak s chladnokrevnou vraždou majitele prodejny alkoholu. Adresa ve Venice také příliš neseděla.

„Volal jsem i na střelné zbraně. Henry Lau je registrovaným majitelem devítimilimetrové pistole Glock, model devatenáct. Takže tu zbraň nejen nabil, ale taky mu patří."

„Kdy ji koupil?"

„Před šesti lety, den po svých jednadvacátých narozeninách."

Bosch to chápal tak, že přihořívá. Lau vlastnil odpovídající zbraň a skutečnost, že si ji pořídil ihned poté, co dosáhl potřebného věku, nasvědčovala tomu, že s největší pravděpodobností po zbrani dlouho toužil. To ho řadilo do světa, který Bosch znal. Harry byl přesvědčen, že Lauovo napojení na Johna Li a Bo-Jing Changa vyjde najevo ihned poté, co ho zatknou a začnou mu rozebírat život do šroubku.

Napojili se na dálnici 110 a zamířili na západ k Pacifiku. Boschovi zazvonil telefon a Harry přijal hovor, aniž se podíval na displej, jelikož předpokládal, že je to Haller a chce mu oznámit ukončení schůzky s hongkongskými detektivy.

„Harry, tady doktorka Hinojosová. Čekáme na vás."

Bosch úplně zapomněl. Více než třicet let byl zvyklý věnovat se vyšetřování, kdykoliv to bylo zapotřebí. Nikdy nemusel brát ohled na dalšího člověka.

„Eh, doktorko! Moc se omlouvám. Úplně jsem... Zrovna jedu zatknout podezřelého."

„Jak to myslíte?"

„Dosáhli jsme průlomu a já musel... Nedalo by se nějak zařídit, aby u vás Maddie ještě chvilku zůstala?"

„No, to je... Snad by tady zůstat mohla. Na zbytek dne už mám jen kancelářskou práci. Ale víte jistě, že to tak chcete udělat?"

„Heleďte, já vím, že je to blbý. Vypadá to blbě. Sotva sem přijela, nechal jsem ji u vás a zapomněl na ni. Jenže tenhle případ může za to, že je vůbec tady. Musím ho dořešit. Seberu toho chlapa, pokud bude doma, a okamžitě se vrátím do centra. Pak vám hned zavolám a přijedu si pro ni."

„Dobrá, Harry. Ten čas navíc s ní určitě nebude ztracený. A taky si budeme muset udělat čas na rozhovor my dva. Nejdřív o Maddii a pak i o vás."

„Dobře, souhlasím. Je tam někde? Můžu s ní mluvit?"

„Vydržte."

Po několika vteřinách se ve sluchátku ozvala Maddie.

„Tati?"

Jediným slovem mu dokázala adresovat všechna svá sdělení: překvapení, zklamání, nevěřícnost, strašlivou zhrzenost.

„Já vím, bejby. Promiň. Něco mi do toho vlezlo a já to musím dořešit. Běž s doktorkou Hinojosovou a já přijedu, co nejdřív to půjde."

„Dobrá."

Dvojitá porce zklamání. Bosch se obával, že to není naposledy.

„Tak fajn, Mads. Miluju tě."

Zaklapl telefon a odložil ho.

„Nechci o tom mluvit," řekl dříve, než mohl Chu vyslovit otázku.

„Oukej," odpověděl Chu.

Provoz zřídl, takže do Venice dorazili za necelou půlhodinu. Cestou vyřídil Bosch ještě jeden telefonát, tentokrát již očekávaný hovor od Hallera. Advokát mu oznámil, že hongkongská policie už ho nebude obtěžovat.

„Takže to skončilo?"

„Ještě se s tebou spojí ohledně těla tvé bývalé ženy, ale jinak to skončilo. Přestávají vyšetřovat tvou roli na případu."

„A co Sun Jie-e?"

„Prý ho právě propouštějí z vyšetřovací vazby a žádná obvinění proti němu nevznesou. Ale samozřejmě ho budeš muset kontaktovat, abys měl jistotu."

„Neboj, udělám to. Děkuju, Mickey."

„Nemožné na počkání."

„Pošli mi účet."

„Ne, jsme si kvit, Harry. Co kdybys místo placení seznámil naše dcery? Jsou skoro stejně staré."

Bosch zaváhal. Věděl, že Haller ve skutečnosti žádá o víc než jen o setkání obou dívek. Byl to Boschův nevlastní bratr, přestože se oba muži v dospělosti poprvé setkali až loni, kdy se u jednoho případu zkřížily jejich dráhy. Dát dohromady dcery znamenalo dát dohromady i jejich otce a Bosch si nebyl jistý, zda je na to připraven.

„Až bude vhodná doba, tak to uděláme," řekl. „Momentálně ji čeká nástup do školy a taky ji tu musím trochu zabydlet."

„No tak platí. Opatruj se, Harry."

Bosch zaklapl telefon a soustředil se na hledání bydliště Henryho Laua. V této části jižního okraje Venice byly ulice seřazeny podle abecedy a Quarterdeck byla jednou z posledních před zálivem a Marinou del Rey.

Venice byla bohémská komunita tvořená zámožnější klientelou. Budova, v níž bydlel Lau, patřila ke komplexu novějších sklobetonových domů. Ty pomalu vytlačovaly malé víkendové bungalovy, které kdysi lemovaly pobřeží. Bosch zaparkoval v boční uličce vedoucí z ulice Speedway a vrátili se s Chuem zpátky.

Na hledané adrese stál komplex družstevních domů a v průčelí Lauovy budovy visely cedule nabízející dva volné byty na prodej. Bosch s Chuem prošli skleněnými dveřmi a ocitli se v malém vestibulu s vnitřními bezpečnostními dveřmi a panelem se zvonky jednotlivých bytů. Boschovi se však představa vyzvánění na byt číslo jedenáct nezamlouvala. Kdyby Lau věděl, že ve vestibulu stojí policie, mohl by uprchnout kterýmkoliv požárním východem v budově.

„Takže jaký je plán?" zeptal se Chu.

Bosch začal mačkat zvonky ostatních bytů. Chvíli čekali a pak se v interkomu konečně ozval ženský hlas.

„Ano?"

„Losangeleská policie, madam," řekl Bosch. „Můžeme s vámi mluvit?"

„O čem se mnou chcete mluvit?"

Bosch zavrtěl hlavou. Bývaly doby, kdy mu nikdo takovou otázku nekladl a rovnou mu otevřel dveře.

„Jde o vyšetřování vraždy, madam. Můžete nám otevřít?"

Nastala dlouhá odmlka. Bosch už chtěl na ženu zazvonit znovu, ale pak si uvědomil, že neví, který zvonek jí vlastně patří.

„Můžete ukázat na kameru odznaky, prosím?" řekla konečně žena.

Bosch až dosud netušil, že je ve vestibulu kamera. Rozhlédl se.

„Tady," řekl Chu a ukázal na malou štěrbinu v horní části panelu. Přidrželi před ní odznaky, vnitřní dveře zabzučely a Bosch je otevřel.

„Ani nevím, ve kterém bytě ta ženská bydlí," poznamenal Bosch.

Za dveřmi se rozprostíraly prosklené společné prostory, uprostřed nichž se nacházel malý bazén. Ze všech dvanácti bytů v budově se dalo vyjít přímo k bazénu - na severní a jižní straně k němu vedly čtverý dveře a na východní a západní straně dvoje. Byt číslo jedenáct se nacházel na západní straně, což znamenalo, že z bytu je výhled na oceán.

Bosch se postavil ke dveřím označeným jedenáctkou, zaklepal, ale nikdo se neozýval. Místo toho se otevřely dveře bytu číslo dvanáct a na chodbu vyšla jakási žena.

„Myslela jsem, že chcete mluvit se mnou," řekla.

„Totiž, my hledáme pana Laua," prohlásil Chu. „Nevíte, kde je?"

„Možná je v práci. Ale myslím, že se zmiňoval, že tento týden točí v noci."

„Co točí?" zeptal se Bosch.

„Je to scenárista a pracuje na nějakém filmu nebo televizním pořadu. Nevím přesně na čem."

V tu chvíli se dveře bytu číslo jedenáct pootevřely a vykoukl z nich muž s opuchlýma očima a rozcuchanými vlasy. Bosch v něm poznal muže z Chuovy fotografie.

„Henry Lau?" ujistil se. „Losangeleská policie. Potřebujeme vám položit pár otázek."

44

Henry Lau měl prostorný byt s terasou zavěšenou tři metry nad prkenným chodníkem, z níž bylo přes nejširší pláž ve Venice vidět na celý Pacifik. Pozval Bosche a Chua dovnitř a vyzval je, ať se posadí v obývacím pokoji. Chu se skutečně posadil, ale Bosch zůstal stát a obrátil se zády k výhledu na moře, aby se jím během rozhovoru nenechal rozptylovat. Zatím necítil takové vibrace, jaké očekával. Lau reagoval na jejich klepání na dveře rutinním a bezelstným způsobem. S tím Harry nepočítal.

Henry Lau měl na sobě džínsy, tenisky a tričko s dlouhými rukávy, na kterém byl natištěn obrázek dlouhovlasého muže ve slunečních brýlích a nápis DUDE TU ZŮSTANE. Pokud spal, tak spal oblečený.

Bosch ukázal na hranaté černé kožené křeslo s třicet centimetrů širokými opěrkami.

„Posaďte se, pane Lau. Pokusíme se vás příliš dlouho nezdržovat," řekl.

Henry Lau byl drobný a pružný jako kočka. Posadil se a založil si nohy pod zadek.

„Přišli jste kvůli té střelbě?" dotázal se.

Bosch pohlédl na Chua a poté zpátky na Laua.

„Jakou střelbu máte na mysli?"

„Přece tu tam na pláži. Tu loupež."

„Kdy k ní došlo?"

„To já nevím. Zhruba před dvěma týdny. Ale vy jste zřejmě přišli kvůli něčemu jinému, když o ní ani nevíte."

„Máte pravdu, pane Lau. Vyšetřujeme sice střelbu, ale ne tuto. Jste ochoten si s námi pohovořit?"

Lau pokrčil rameny.

„Já nevím. O žádné jiné střelbě nic nevím, páni policisté."

„Jsme detektivové."

„Tak detektivové. Jakou střelbu jste mysleli?"

„Znáte muže jménem Bo-Jing Chang?"

„Bo-Jing Chang? Ne, to jméno mi nic neříká."

Zdálo se, že ho toto jméno skutečně překvapilo. Bosch kývl na Chua, ten vytáhl z aktovky Changovu policejní fotografii a ukázal ji Lauovi. Zatímco si ji Lau prohlížel, přesunul se Bosch na jiné místo v pokoji, aby podezřelého viděl z jiného úhlu. Chtěl být neustále v pohybu, aby Laua co nejvíce rozptýlil.

Lau si fotku prohlédl a zavrtěl hlavou.

„Ne, neznám ho. O jaké střelbě se tady bavíme?"

„Zkusme nejprve klást otázky my," odpověděl Bosch. „Pak přejdeme k těm vašim. Vaše sousedka říkala, že jste scenárista."

„Ano, to jsem."

„Napsal jste něco, co jsem třeba viděl?"

„Ne."

„Jak to můžete vědět?"

„Protože jsem až do této chvíle nikdy nenapsal nic, co by se skutečně realizovalo. Takže jste ode mě nic vidět nemohl."

„Kdo tedy platí tenhle krásný byt na pláži?"

„Ten si platím sám. Dostávám za psaní zaplaceno. Pouze ještě žádná moje věc nepronikla na plátno. Tyhle věci nějakou dobu trvají."

Bosch se přesunul za Laua a mladý muž se musel v pohodlném křesle vytočit, aby na něj viděl.

„Kde jste vyrostl, Henry?"

„V San Francisku. Sem jsem pak přijel studovat a už jsem tu zůstal."

„Takže jste se narodil tam?"

„Přesně tak."

„A fandíte Giants, nebo Dodgers?"

„Giants, bejby."

„Tak to je zlé. Kdy jste byl naposledy v jižním Los Angeles?"

Otázka byla nečekaná a Lau musel chvíli přemýšlet, než nakonec zavrtěl hlavou.

„To nevím. Je už to nejmíň pět nebo šest let. Každopádně jsem tam dlouho nebyl. Byl bych moc rád, kdybyste mi řekli, o co jde, protože jedině tak vám dokážu být nápomocen."

„Takže kdyby někdo prohlásil, že vás v jižním L. A. minulý týden viděl, tak by lhal?"

Lau se ušklíbl, jako by spolu jen hráli hru.

„Bud by lhal, anebo by se pletl. Víte, co lidi říkají."

„Ne, co říkají?"

„Že vypadáme všichni stejně."

Lau se vesele zazubil a podíval se na Chua, aby u něj nalezl podporu. Chu však nehnul ani brvou a sledoval podezřelého kamenným pohledem.

„A co v Monterey Parku?" zeptal se Bosch.

„Ptáte se mě, jestli jsem byl tam?"

„Ano, takhle jsem to myslel."

„Eh, párkrát jsem tam byl na večeři, ale myslím, že nestojí za to jezdit takovou dálku."

„Takže nikoho v Monterey Parku neznáte?"

„Ne, to opravdu ne."

Bosch až dosud kroužil kolem podstaty, dával Lauovi obecné otázky a kladl mu návnadu. Nyní přišel čas utáhnout smyčku.

„Kde máte svou zbraň, pane Lau?"

Lau si položil nohy na podlahu. Podíval se na Chua a pak opět na Bosche.

„Vy jste přišli kvůli mé pistoli?"

„Před šesti lety jste si zakoupil a registroval pistoli Glock, model devatenáct. Můžete nám říct, kde teď je?"

„Ale jistě. Je v uzamčené skříňce v zásuvce vedle mé postele. Tam, kde bývá vždycky."

„Víte to jistě?"

„Jasně, už rozumím, nechte mě hádat. Ten kretén z osmičky viděl, jak tu pistoli po té střelbě na pláži vytahuju, a stěžoval si na mě?"

„Ne, Henry, s tím kreténem jsme vůbec nemluvili. Chcete říct, že jste měl po té střelbě na pláži svou pistoli u sebe?"

„Přesně tak. Slyšel jsem venku výstřely a křik. Byl jsem ve vlastním bytě a mám právo na vlastní ochranu."

Bosch kývl na Chua. Detektiv otevřel posuvné dveře, vyšel na terasu, opět za sebou zavřel a vytáhl telefon, aby se dotázal na střelbu na pláži.

„Heleďte, jestli někdo tvrdí, že jsem z té pistole střílel, tak pěkně kecá," prohlásil Lau.

Bosch se na něj dlouze zadíval. Měl pocit, že tu něco chybí, nějaký útržek konverzace, o kterém zatím nevěděl.

„Pokud je mi známo, nikdo nic takového neřekl," opáčil.

„Tak o co se, prosím vás, jedná?"

„Už jsem vám to řekl. Jedná se o vaši zbraň. Můžete nám ji ukázat, Henry?"

„Jistě, zajdu pro ni."

Vyskočil z křesla a zamířil ke schodům.

„Henry," oslovil ho Bosch. „Počkejte ještě. Půjdeme tam s vámi."

Lau se na něj od schodiště podíval.

„Jak je libo. Hlavně ať už to máme za sebou."

Bosch se otočil zpátky k terase. David Chu právě vcházel dovnitř. Vystoupali za Lauem po schodech a prošli chodbou do zadní části bytu. Po obou stranách chodby visely zarámované fotografie, filmové plakáty a diplomy. Prošli kolem otevřených dveří pokoje, který sloužil jako pracovna, a vstoupili do ložnice, rozlehlé místnosti s tříapůlmetrovým stropem a třímetrovými okny s výhledem na pláž.

„Volal jsem na pacifickou divizi," oznámil Chu Boschovi. „K té střelbě došlo v noci z prvního na druhého. Už mají ve vazbě dva podezřelé."

Bosch začal v duchu listovat kalendářem. Prvního bylo v úterý, týden před vraždou Johna Li.

Lau se posadil na neustlanou postel vedle nočního stolku se dvěma zásuvkami. Otevřel dolní zásuvku a vytáhl z ní ocelovou skříňku s rukojetí nahoře.

„Počkejte," řekl Bosch.

Lau položil skříňku na postel, vstal a zvedl ruce.

„Hej, já se k ničemu nechystal, člověče. To vy jste ji chtěl vidět."

„Co kdyby tu skříňku otevřel tady můj kolega?" nadhodil Bosch.

„Jak je libo."

„Detektive."

Bosch vytáhl z kapsy saka pár gumových rukavic, podal je Chuovi a postavil se k Lauovi, aby ho měl v případě nutnosti na dosah ruky.

„Proč jste si tu zbraň kupoval, Henry?"

„Protože jsem v té době bydlel ve strašné díře, kde se to všude hemžilo gangstery. Paradoxní na tom je, že jsem pak zaplatil milion posraných dolarů za tenhle byt, a přitom je tu mám pořád - vesele po sobě střílejí na pláži."

Chu si nasadil druhou rukavici a pohlédl na Laua.

„Dáváte nám souhlas k otevření té skříňky?" zeptal se.

„Jasně, poslužte si. Pořád nevím, o co tady jde, ale proč bych vám to nedovolil? Klidně ji otevřete. Klíč je na háčku na zadní stěně stolku."

Chu se natáhl za noční stolek, našel klíč a otevřel jím skříňku. Mezi zmačkanými papíry a obálkami ležel uvnitř černý plstěný vak na pistoli. Ve skříňce byl také pas a krabička s náboji. Chu opatrně vak vytáhl, otevřel ho a našel v něm černou poloautomatickou pistoli. Vytáhl ji, otočil a prohlédl.

„Jedna krabička s devítimilimetrovými náboji Cor Bon plus pistole Glock, model devatenáct. Myslím, že je to ona, Harry."

Vysunul z pistole zásobník a prohlédl si skrz mezeru kulky. Nakonec vytáhl náboj z komory.

„Plně nabitá a připravená ke střelbě."

Lau vykročil ke dveřím, ale Bosch mu okamžitě položil ruku na prsa, aby ho zastavil, a odtlačil ho ke zdi.

„Heleďte se," řekl Lau. „Nevím, o co tady jde, ale začínáte mě děsit. Co se tady krucinál děje?"

Bosch mu ponechal ruku na prsou.

„Povězte nám o té pistoli ještě něco, Henry. Takže jste ji měl u sebe v noci z prvního na druhého. Měl ji kdykoliv od té doby v držení někdo další?"

„Ne, já..., pořád ji mám tady v té skříňce."

„Kde jste byl minulé úterý ve tři hodiny odpoledne?"

„Ehm, minulý týden jsem byl tady. Myslím, že jsem byl tady a pracoval jsem. Točit jsme začali až ve čtvrtek."

„Pracujete tady sám?"

„Ano, pracuji sám. Psaní je osamělé povolání. Vlastně ne, počkejte! Počkejte! Minulý úterý jsem byl celý den v Paramountu. Měli jsme čtení scénáře s herci. Strávil jsem tam celé odpoledne."

„Takže tam byli lidé, kteří vám to mohou dosvědčit?"

„Nejmíň dvanáct. Může mi to dosvědčit i samotný Matthew McConaughey. Ten tam byl taky. Hraje hlavní roli."

Bosch náhle změnil téma a adresoval Lauovi otázku, která ho měla vyvést z rovnováhy. Je úžasné, co všechno z lidí vypadne, když je člověk zasype zdánlivě nesouvisejícími dotazy.

„Působíte v některé triádě, Henry?"

Lau propukl v smích.

„Cože? Co si to sakra... Tak heleďte, u toho já nebudu."

Pleskl Bosche přes ruku a znovu vyrazil od zdi ke dveřím. Bosch však byl na tento manévr připraven. Popadl Laua za paži a zkroutil mu ji. Současně mu kopnutím podrazil nohy a srazil ho čelem na postel. Přiskočil k němu, zaryl mu koleno do zad a nasadil mu pouta.

„Tohle je totální šílenost!" zaječel Lau. „To nemůžete!"

„Uklidněte se, Henry, jen se hezky uklidněte," řekl Bosch. „Pojedeme do centra a tam si všechno vyjasníme."

„Ale já točím film! Za tři hodiny musím být na place!"

„Vyserte se na filmy, Henry. Tohle je skutečný život a my jedeme do centra."

Bosch ho zvedl z postele a nasměroval ke dveřím.

„Zajistil jsi to všechno, Dave?"

„Jasně."

„Tak běž první."

Chu odešel z pokoje a v ruce nesl kovovou skříňku s pistolí. Bosch ho následoval - Laua vedl před sebou a jednou rukou držel řetízek mezi pouty. Prošli chodbou, ale na horním okraji schodiště zatahal Bosch za pouta, jako by to byly otěže, a zastavil se.

„Počkejte chvíli. Pojďte zpátky."

Odtáhl Laua zpět doprostřed chodby. Když tudy procházeli, upoutalo jeho pozornost něco, čeho si cestou nahoru nevšiml. Nyní se zadíval na zarámovaný diplom z Jihokalifornské univerzity. Lau vystudoval v roce 2004 tamní fakultu svobodných umění.

„Vy jste chodil na Jihokalifornskou univerzitu?" dotázal se Bosch.

„Jo, na filmovou školu. Proč?"

Univerzita i rok dokončení studia byly stejné jako u diplomu, který Bosch viděl v zadní kanceláři prodejny Fortune Fine Foods & Liquor. Další pojítko představovala skutečnost, že držitelé obou diplomů byli čínského původu. Bosch věděl, že na Jihokalifornské univerzitě studuje spousta lidí, že jich každoročně dokončí studium několik tisíc a že mnozí z těchto studentů jsou čínského původu. Na náhody však nikdy nevěřil.

„Neznal jste na univerzitě člověka jménem Robert Li?"

Lau přikývl.

„Jo, toho jsem znal. Byl to můj spolubydlící."

Bosch cítil, jak se fakta náhle začínají s neskutečnou silou srážet.

„A co Eugene Lam? Toho jste taky znal?"

Lau znovu přikývl.

„Toho znám pořád. Taky jsem s ním tehdy bydlel."

„Kde?"

„Už jsem vám to říkal, v jedné díře v Gangsterově. Kousek od univerzity."

Bosch věděl, že Jihokalifornská univerzita je oázou kvalitního a drahého vzdělání obklopenou drsnými čtvrtěmi, v nichž osobní bezpečnost není samozřejmou věcí. Jednoho fotbalistu dokonce před pár lety zasáhla na tamním tréninkovém hřišti zbloudilá kulka z gangsterské přestřelky.

„Proto jste si koupil tu pistoli? Abyste tam měl nějakou ochranu?"

„Přesně tak."

Chu si uvědomil, že za ním nikdo nejde, a tak se rychle vrátil po schodech nahoru.

„Harry, co se děje?"

Bosch zvedl volnou ruku a dal Chuovi najevo, ať se drží zpátky a je zticha. Znovu oslovil Laua.

„A vaši spolubydlící před šesti lety věděli, že jste si tu pistoli opatřil?"

„Šli jsme ji koupit společně. Pomohli mi ji vybrat. Proč se..."

„Přátelíte se pořád? Jste spolu v kontaktu?"

„Jo, ale jak to souvisí s..

„Kdy jste naposledy některého z nich viděl?"

„S oběma jsem se viděl minulý týden. Skoro každý týden spolu hrajeme poker."

Bosch pohlédl na Chua. Případ se právě rozlouskl jako ořech.

„Kde, Henry? Kde spolu hrajete?"

„Většinou tady. Robert ještě bydlí s rodiči a Huge má jen mrňavý byteček ve Valley. Zatímco u mě je všechno, včetně pláže."

„Který den jste hráli minulý týden?"

„Ve středu."

„Víte to jistě?"

„Jo, protože si vzpomínám, že to bylo večer před natáčením a že se mi tehdy moc nechtělo. Jenže oni přišli, a tak jsme si na chvíli zahráli. Byl to dost krátký večer."

„A předtím? Předtím jste hráli kdy?"

„Předminulý týden. Ve středu nebo ve čtvrtek, to už si nevzpomínám."

„Ale bylo to až po té střelbě na pláži?"

Lau pokrčil rameny.

„Jo, to vím určitě. Proč?"

„A co ten klíč od skříňky? Mohl někdo z nich vědět, kde ho máte?"

„Co provedli?"

„Odpovězte mi na otázku, Henry."

„Jo, věděli to. Docela rádi občas tu pistoli vytáhli a hráli si s ní."

Bosch vytáhl klíče a sundal Lauovi pouta. Scenárista se otočil a začal si masírovat zápěstí.

„Vždycky jsem si kladl otázku, jaký je to pocit," prohlásil. „Abych o tom mohl napsat. Naposledy jsem byl příliš opilý, než abych si to pamatoval."

Konečně zvedl hlavu a spatřil Boschův upřený pohled.

„Co se děje?"

Bosch mu položil ruku na rameno a otočil ho ke schodišti.

„Vrátíme se do obývacího pokoje a ještě si popovídáme, Henry. Myslím, že nám můžete říct spoustu věcí." 

45

Na Eugena Lama čekali v boční uličce za prodejnou Fortune Fine Foods & Liquor. Mezi řadou popelnic a hromadami lepenkových krabic se tísnilo malé parkoviště pro zaměstnance. Byl čtvrtek, od návštěvy v bytě Henryho Laua uplynuly dva dny a případ byl v podstatě vyřešen. Bosch s Chuem od úterka pracovali na sběru a ověřování důkazů a připravovali strategii. Bosch také stihl přihlásit dceru do školy na ulici pod kopcem. Dnes jí oficiálně začalo vyučování.

Detektivové se domnívali, že střelcem byl Eugene Lam, který je však zároveň slabší z obou podezřelých. Dohodli se proto, že ho seberou jako prvního a Roberta Li jako druhého. Měli nabito a nataženo, a když Bosch sledoval parkoviště, byl si jistý, že se vraždu Johna Li podaří pochopit a vyřešit ještě dnes.

„A je to tady," prohodil Chu.

Ukázal k ústí boční uličky. Právě do ní zabočilo Lamovo auto.

Posadili Lama do první vyšetřovací místnosti a nechali ho chvíli smažit ve vlastní šťávě. Čas hrál vždy ve prospěch vyšetřovatele, nikdy ne ve prospěch podezřelého. Na oddělení loupeží a vražd tomu říkali „zkřehnutí pečínky". Podezřelý se zkrátka nechal marinovat v čase. Vždy pak o něco změkl. Jednu z mála výjimek z tohoto pravidla představoval Bo-Jing Chang. Neřekl ani slovo a držel jako skála. Takovou zatvrzelost dává člověku nevina, kterou však Lam očividně neměl.

O hodinu později, po poradě s člověkem z okresního státního zastupitelství, vstoupil Bosch do vyšetřovací místnosti a posadil se naproti Lamovi. V rukou držel lepenkovou krabici s důkazy. Lam na něj upřel vyděšené oči. Zadržení to dělali vždy, když je člověk nechal nějakou dobu o samotě. Pouhá jedna hodina se lidem uvnitř jevila jako celá věčnost. Bosch položil krabici na podlahu a opřel si lokty o stůl.

„Eugene, přišel jsem ti nastínit fakta," začal. „Takže pozorně poslouchej, co ti teď řeknu. Stojíš před velkým rozhodnutím. Aby bylo jasno, v každém případě půjdeš do vězení. O tom nemůže být pochyb. Ale v následujících několika minutách budeš mít možnost rozhodnout o tom, na jak dlouho to bude. Může to být až do doby, kdy budeš velmi starý muž, případně ti mohou píchnout do paže injekci a utratit tě jako psa... Anebo si můžeš ponechat možnost získat jednoho dne svou svobodu zpátky. Jsi ještě docela mladý, Eugene. Doufám, že se rozhodneš správně."

Odmlčel se a čekal, avšak Lam nereagoval.

„Je to docela zvláštní. Dělám tuhle práci už dlouho a seděl jsem takhle naproti spoustě mužů, kteří zabíjeli. Nemůžu tvrdit, že byli všichni zlí nebo zkažení. Někteří měli své důvody a s některými manipulovali jiní. Prostě se nechali svést na scestí."

Lam zavrtěl hlavou, aby dal najevo, jak je statečný.

„Už jsem vám řekl, že chci právníka. Znám svý práva. Když požádám o právníka, nemůžete už se mě na nic ptát."

Bosch přitakal.

„Jo, v tom máš pravdu, Eugene. Naprostou pravdu. Jakmile se odvoláš na svá práva, nemůžeme už tě zpovídat. Není to povoleno. Ale možná sis všiml, že jsem se tě zatím na nic nezeptal. Jenom ti říkám, jak se věci mají. Říkám ti, že stojíš před rozhodnutím. Mlčení je samozřejmě právoplatná volba. Ale pokud se rozhodneš pro mlčení, už nikdy neuvidíš okolní svět."

Lam zavrtěl hlavou a zabodl oči do stolu.

„Nechte mě, prosím vás, na pokoji."

„Možná ti pomůže, když ti to všechno sesumíruju a udělám ti jasnější obrázek o tom, jak si stojíš. Jak vidíš, jsem plně ochoten se s tebou o všechno podělit. Klidně před tebou vyložím všechny karty, protože víš co? Já mám královskou postupku. Ty hraješ poker, vid? Takže víš, že takový list se nedá trumfnout. A já ho teď držím. Dokonalou královskou postupku."

Bosch se odmlčel. Spatřil v Lamových očích zvědavost. Eugene Lam se nedokázal ubránit otázce, co na něj mají.

„Víme, žes v tom případu dělal černou práci, Eugene. Vešel jsi do té prodejny a chladnokrevně jsi zastřelil pana Li. Ale taky docela jistě víme, žes to neměl ze své hlavy. Byl to Robert, kdo tě tam poslal zabít jeho vlastního otce. A proto Roberta chceme. Ve vedlejší místnosti právě teď sedí náměstek okresního státního zástupce a je ochoten uzavřít s tebou dohodu - pokud nám předhodíš Roberta, dostaneš doživotí s možnou podmínkou po patnácti letech. Patnáct roků si odsedíš určitě, ale pak už budeš mít šanci dostat se na svobodu. Stačí, když přesvědčíš propouštěcí komisi, že jsi pouhá oběť, že ses nechal zmanipulovat kápem, a odejdeš odtamtud po svých...

Klidně se to může stát. Zatímco když se rozhodneš pro druhou možnost, je to, jako by sis hodil kostkou. Jestli prohraješ, je s tebou amen. Za padesát let umřeš ve vězení - tedy pokud porota nerozhodne, že ti radši píchne do žíly injekci."

„Chci právníka," řekl tiše Lam.

Bosch přikývl a odevzdaně odpověděl.

„Dobrá, hochu, rozhodl ses sám. Přivedeme ti právníka."

Podíval se ke stropu, kde visela kamera, a přiložil si k uchu imaginární telefon.

Znovu pohlédl na Lama a poznal, že podezřelého pouhá slova nepřesvědčí. Byl čas na názornou ukázku.

„Takže fajn, už tam volají. Ale jestli ti to nevadí, rád bych ti během čekání sdělil pár věcí. Můžeš se o ně podělit se svým právníkem, jakmile sem dorazí."

„To je fuk," odvětil Lam. „Klidně si říkejte, co chcete - hlavně když mi zavoláte advokáta."

„Dobrá, takže začneme místem činu. Bylo na něm pár věcí, které mi od začátku vrtaly hlavou. Například skutečnost, že pan Li měl přímo pod pultem pistoli, ale vůbec nedostal možnost ji použít. Dále tu byla skutečnost, že pachatel nestřelil oběť do hlavy. Pan Li dostal tři zásahy do prsou a to bylo všechno. Žádný výstřel do tváře."

„Velmi zajímavé," pronesl Lam sarkasticky.

Bosch si ho nevšímal.

„A víš, co mi tohle všechno prozradilo? Prozradilo mi to, že pravděpodobně svého vraha znal a necítil se jím ohrožený. A že to všechno byla ryze obchodní záležitost. Nebyla to pomsta, nebylo v tom nic osobního. Šlo tu čistě o byznys."

Bosch se sklonil ke krabici a sňal z ní víko. Vytáhl z krabice igelitový důkazní sáček obsahující nábojnici vytaženou z hrdla oběti a hodil ji na stůl před Lama.

„To je ona, Eugene. Vzpomínáš, jak jsi ji hledal? Brousil jsi kolem pultu, obracel jsi tělo a přemýšlel, kam se sakra ta nábojnice poděla. No, tak tady je. Tohle je ta chyba, která tě stáhla ke dnu."

Odmlčel se, zatímco Lam zíral na nábojnici. V očích se mu natrvalo usadil strach.

„Nikdy nenechávej vojáka na bojišti. Copak mezi střelci neplatí tohle pravidlo? Jenže tys to udělal, člověče. Nechals tohohle vojáka na bojišti a on nás dovedl přímo ke tvému prahu."

Bosch zvedl důkazní sáček a podržel ho mezi nimi.

„Na té nábojnici byl otisk prstu, Eugene. Sejmuli jsme ho pomocí metody, které se říká elektrostatické zdokonalení', zkráceně EE. Je to pro nás zbrusu nový vědecký postup. A ten otisk, který jsme sejmuli, patřil tvému někdejšímu spolubydlícímu Henrymu Lauovi. Jo jo, dovedl nás k Henrymu a ten k nám byl velice vstřícný. Řekl nám, že naposledy ze své zbraně střílel a pak ji dobíjel zhruba před osmi měsíci na střelnici. A na té nábojnici zůstal od té doby jeho otisk."

Harry se znovu sklonil ke krabici a sebral pistoli Henryho Laua, která stále vězela v černém plstěném vaku. Vytáhl zbraň z vaku a položil ji na stůl.

„Zajeli jsme za Henrym a on nám tu zbraň předal. Včera jsme na ní nechali provést balistickou zkoušku, a co se nestalo: je to fakticky naše vražedná zbraň. Tahle pistole usmrtila osmého září v prodejně Fortune Liquors Johna Li. Problém byl v tom, že Henry Lau měl na dobu střelby nezpochybnitelné alibi. Byl v jedné místnosti se třinácti dalšími lidmi. Dosvědčil mu to dokonce i Matthew McConaughey. A kromě toho všeho nám Henry řekl, že svou pistoli nikomu nepůjčoval."

Bosch se zaklonil a podrbal se na bradě, jako by si sám stále lámal hlavu, jak mohla Lauova pistole nakonec usmrtit Johna Li.

„Tohle byl setsakramentsky velký problém, Eugene. Jenže pak se na nás samozřejmě usmálo štěstí. Na klaďasy se často usměje štěstí. A bylo to jen díky tobě, Eugene."

Harry se na efekt odmlčel a pak vypustil šrapnel.

„Víš, člověk, který pomocí Henryho zbraně zavraždil Johna Li, poté zbraň vyčistil a znovu nabil, aby Henry nepoznal, že si jeho zbraň někdo vypůjčil k zabití člověka. Byl to moc dobrý plán, jenže ten člověk udělal jednu chybu."

Bosch se naklonil přes stůl a podíval se Lamovi zpříma do očí. Otočil pistoli na stole, aby hlaveň mířila na prsa podezřelého.

„Jedna z kulek, které ten člověk vrátil do zásobníku, na sobě měla hezky čitelný otisk palce. Tvůj otisk palce, Eugene. Shodoval se s otiskem, který ti sejmuli, když sis nechával vyměnit newyorský řidičák za kalifornský."

Lam pomalu odtrhl oči od Bosche a sklopil je do stolu.

„Tohle všechno nic neznamená," hlesl.

Jeho hlas nezněl příliš přesvědčeně.

„Že ne?" podivil se Bosch. „Vážně? Tak to já nevím. Ale osobně si myslím, že to naopak znamená hodně, Eugene. A státní zástupce sedící u výstupu z téhle kamery si myslí totéž. Prý mu to zní jako bouchnutí dveří od věznice, přičemž ty stojíš na nesprávné straně."

Bosch sebral pistoli a vak a obojí vrátil do krabice. Tu poté oběma rukama zvedl a vstal.

„Takže takhle se věci mají, Eugene. Přemýšlej o tom všem, než přijede tvůj právník."

Pomalu se přesunul ke dveřím. Doufal, že ho Lam zarazí a řekne mu, ať se vrátí, protože chce přistoupit na dohodu. Podezřelý však neřekl nic. Harry tedy uchopil krabici pod paží, otevřel dveře a vyšel ven.

Bosch odnesl krabici s důkazy do své kukaně a ztěžka ji položil na stůl. Podíval se ke stolu svého parťáka a zjistil, že je stále neobsazený. Ferras zůstal ve Valley, aby dohlédl na Roberta Li. Kdyby Li zjistil, že je Lam ve vazbě a možná mluví s policií, mohl by se o něco pokusit. Ferrasovi se přidělený úkol nelíbil, ale Boschovi to bylo srdečně jedno. Ferras se sám vytlačil na okraj vyšetřování, a tak už na něm musel zůstat.

Po chvíli přišli k Boschově kukani Chu s Gandlem, kteří sledovali Harryho hrátky s Lamem v audio-video místnosti.

„Říkal jsem ti, že je to chabé," prohlásil Gandle. „Víme přece, že je ten kluk chytrý. Určitá měl při dobíjení té pistole rukavice. A jakmile poznal, že to na něj jen hraješ, měl jsi to prohrané."

„No jo," řekl Bosch. „Myslím, že nic lepšího jsme dělat nemohli."

„Souhlasím," podpořil Bosche Chu.

„Jenže ho stejně budeme muset propustit," konstatoval Gandle. „Víme, že měl příležitost tu pistoli sebrat, ale nemáme důkaz, že to opravdu udělal. Příležitost nestačí. Jen s tímhle se k soudu jít nedá."

„Cook vám to takhle řekl?"

„Myslel si to."

Abner Cook byl okresní státní zástupce, který rovněž sledoval Boschův rozhovor s podezřelým.

„Kde vůbec je?"

V tu chvíli Cook jakoby na povel zavolal Boschovo jméno přes místnost detektivů.

„Vraťte se sem!"

Bosch se napřímil a vykoukl z kukaně. Cook na něj zběsile mával od dveří audio-video místnosti. Harry vstal a vyrazil k němu.

„Volá vás," řekl Cook. „Běžte tam zpátky!"

Bosch přidal do kroku. Přede dveřmi vyšetřovny zpomalil, aby se trochu sebral, otevřel dveře a klidně vstoupil dovnitř.

„Copak je?" řekl. „Zavolali jsme ti právníka a ten už je na cestě."

„A co ta dohoda? Platí ještě?"

„Ještě chvíli. Státní zástupce už je na odchodu."

„Tak ho přiveďte. Chci tu dohodu."

Bosch vešel dále do místnosti a zavřel za sebou dveře.

„A co nám chceš dát, Eugene? Jestli chceš uzavřít dohodu, musíme vědět, co nám dáš. Státního zástupce přivedu, až budu vědět, co je na stole."

Lam přikývl.

„Dám vám Roberta Li... a jeho sestru. Tohle všechno byl jejich plán. Jejich táta se choval tvrdohlavě a nechtěl se změnit. Potřebovali tu prodejnu zavřít a otevřít ve Valley jinou. Nějakou, která bude vydělávat. Ale on to odmítl. Pořád to odmítal, až to nakonec Rob nevydržel."

Bosch se posadil na židli a pokusil se nedat najevo překvapení, že je do případu zapletená i Mia.

„A jeho sestra se na tom taky podílela?"

„To ona to všechno naplánovala. Až na to..."

„Až na co?"

„Až na to, že chtěla, ať je zabiju oba. Matku i otce. Chtěla, abych přišel do prodejny o něco dřív a zastřelil je oba. Jenže Robert mi to zakázal. Matce ublížit nechtěl."

„Čí byl nápad vyvolat zdání, že to byla akce triády?"

„To byl její nápad a Robert to pak konkrétně naplánoval. Věděli, že se policie téhle verze chytí."

Bosch přikývl. Miu prakticky neznal, ale o jejím příběhu toho věděl dost na to, aby z celé záležitosti pocítil smutek.

Podíval se do kamery a doufal, že svým pohledem sdělí Gandleovi, že je potřeba, aby někdo vypátral Miu Li, a zatýkací týmy tak mohly nastoupit současně.

Znovu přesunul pohled na Lama, který zasmušile klopil oči do stolu.

„A co ty, Eugene? Proč ses do toho míchal ty?"

Lam zavrtěl hlavou. Bosch četl v jeho tváři lítost.

„Já nevím. Robert říkal, že mě propustí, protože otcova prodejna strašně prodělává. Řekl mi, že si můžu zachránit místo... a že až otevřou ve Valley druhou prodejnu, budu v ní šéfovat já."

Tato odpověď byla stejně ubohá jako kterákoliv jiná, které Bosch během let slyšel. Pokud šlo o motivy k vraždě, nemohlo už ho vůbec nic překvapit.

Přemýšlel, jestli v případu nezůstaly nezodpovězené otázky, které by se měl pokusit objasnit, než přijde Abner Cook a uzavře se zadrženým dohodu.

„A co Henry Lau? Dal vám tu pistoli sám, anebo jste si ji vzali bez jeho vědomí?"

„Vzali jsme si ji... Vzal jsem si ji. Jednou večer jsme u něj hráli poker a já řekl, že si musím odskočit na záchod. Zamířil jsem do ložnice a sebral mu ji. Věděl jsem, kde má klíček od té skříňky. Vzal jsem pistoli, a když jsme přišli hrát příště, zase jsem ji vrátil na místo. Byla to součást plánu. Říkali jsme si, že to nikdy nezjistí."

Tato výpověď připadala Boschovi veskrze věrohodná. Navíc věděl, že jakmile Cook oficiálně uzavře s Lamem dohodu a oba ji podepíšou, bude moci podrobněji vyslechnout Lama o všech okolnostech případu. Nyní si chtěl vyjasnit poslední věc, než přivolá Cooka.

„A co Hongkong?" zeptal se.

Lam se zatvářil zmateně.

„Hongkong?" zopakoval. „Co je s ním?"

„Který z vás tam měl konexe?"

Zadržený nechápavě zavrtěl hlavou. Boschovi to nepřipadalo hrané.

„Nevím, co tím myslíte. Moje rodina bydlí v New Yorku, ne v Hongkongu. Žádné vazby tam nemám, a pokud je mi známo, nemá je ani Robert s Miou. O Hongkongu mezi námi nepadlo ani slovo."

Bosch se nad tím zamyslel. Tentokrát byl zmatený on. Něco tady nehrálo.

„Chceš říct, že pokud je ti známo, Robert ani Mia netelefonovali v souvislosti s případem nikomu do Hongkongu a nekontaktovali žádné tamní vyšetřovatele?"

„Pokud je mi známo, tak ne. Opravdu si nemyslím, že by tam někoho znali."

„A co Monterey Park? Co ta triáda, které pan Li platil?"

„O té jsme věděli a Robert taky věděl, kdy si Chang chodí každý týden pro peníze. Takže to podle toho naplánoval. Čekal jsem před prodejnou, a když jsem viděl, že z ní Chang vychází, vešel jsem dovnitř. Robert mi taky řekl, že mám z rekordéru vytáhnout disk, ale ostatní disky mám nechat na místě. Věděl, že na některém z nich je Chang a že to policie bude pokládat za stopu."

Hezká manipulace z Robertovy strany, pomyslel si Bosch. A já mu na ni skočil, přesně jak plánoval.

„Co jste řekli Changovi, když k vám onehdy večer přišel do prodejny?"

„To byla taky součást plánu. Robert věděl, že přijde pro peníze k němu."

Sklopil oči před Boschovým pohledem. Zdálo se, že je na rozpacích.

„Takže co jste mu řekli?" pobídl ho Bosch.

„Robert mu řekl, že nám policie ukázala jeho fotku a oznámila nám, že tu vraždu spáchal on. Taky mu řekl, že už po něm policie pátrá a chystá se ho zatknout. Mysleli jsme si, že ho to přiměje k útěku. Že odjede z města, čímž vyvolá dojem, že to doopravdy udělal. A kdyby se vrátil do Číny a úplně se vypařil, hodně by nám to pomohlo."

Bosch civěl na Lama a cítil, jak význam a důsledky jeho slov pomalu pronikají do hloubi jeho srdce. Od prvního kroku vyšetřování s ním totálně manipulovali.

„Kdo mi volal?" zeptal se. „Kdo mi volal a řekl, že mám z toho případu vycouvat?"

Lam pomalu pokýval hlavou.

„To jsem byl já," řekl. „Robert mi napsal scénář a já vám zavolal z jednoho automatu v centru. Mrzí mě to, detektive Boschi. Nechtěl jsem vás vyděsit, ale musel jsem dělat, co mi Robert přikázal."

Bosch přikývl. I jeho to mrzelo, avšak z jiných důvodů.

46

O hodinu později vyšli Bosch s Cookem z vyšetřovací místnosti s úplným přiznáním a dohodou o spolupráci s Eugenem Lamem. Cook prohlásil, že mladého vraha i Roberta a Miu Li okamžitě obžaluje. Důkazů opodstatňujících zatčení obou sourozenců bylo podle něj více než dost.

Bosch se sešel s Chuem, Gandlem a čtyřmi dalšími detektivy v zasedací místnosti, aby spolu projednali zatýkací procedury. Ferras stále sledoval Roberta Li, ale Gandle prohlásil, že podle hlášení detektiva vyslaného k domu Liových v okrese Wilshire rodinný vůz zmizel a zdá se, že v domě nikdo není.

„Počkáme, až se objeví Mia, anebo zatkneme Roberta hned, než se začne shánět po Lamovi?" zeptal se Gandle.

„Podle mě do toho musíme jít hned," odpověděl Bosch. „Už teď si bezpochyby klade otázku, kam se Lam poděl. A jestli začne mít podezření, mohl by utéct."

Gandle se rozhlédl po místnosti, zda má někdo námitky. Nikdo žádnou nevznesl.

„Dobrá, tak pojďme do toho," prohlásil. „Roberta sbalíme v prodejně a pak se vydáme hledat Miu. Chci mít ty lidi do večera zatčené. Harry, spoj se se svým parťákem a ověř, kde se Robert momentálně nachází. A vyřiď mu, že už jsme na cestě. Pojedu s tebou a s Chuem."

Bylo nezvyklé, že i poručík chce vyrazit do terénu. Tento případ se však vymykal normálu. Gandle zřejmě chtěl být u toho, až se vyšetřování uzavře zatčením pachatelů.

Všichni vstali a začali vycházet ze zasedací místnosti. Bosch s Gandlem se ještě chvíli zdrželi uvnitř. Harry vytáhl telefon a rychlou předvolbou vytočil Ferrase. Když mu volal naposledy, seděl jeho parťák ještě stále v autě a sledoval prodejnu Fortune Fine Foods & Liquor z protější strany ulice.

„Víš, co pořád nechápu, Harry?" zeptal se Gandle.

„Ne, co nechápeš?"

„Kdo unesl tvou dceru? Lam tvrdí, že o tom nic neví. A v téhle situaci už nemá důvod lhát. Pořád si myslíš, že to byli Changovi lidé, přestože teď víme, že on tu vraždu nespáchal?"

Než stačil Bosch odpovědět, ozval se ve sluchátku hlas.

„Ferras."

„To jsem já," řekl Bosch. „Kde je Li?"

Ukázal Gandleovi vztyčený prst, aby mu dal najevo, že nejdřív vyřídí telefonát s parťákem.

„Je v prodejně," odpověděl Ferras. „Víš, Harry, musíme si promluvit."

Podle napětí v parťákově hlase Bosch poznal, že Ferras nechce mluvit o Robertovi Li. Celé dopoledne vysedával o samotě v autě a něco ho zřejmě užíralo.

„Promluvíme si později. Ted musíme jednat. Zlomili jsme Lama. Prozradil nám všechno o Robertovi a taky o jeho sestře. Ta v tom jela s nimi. Je v prodejně i ona?"

„Co jsem viděl, tak ne. Přivezla do prodejny matku, ale pak odjela pryč."

„Kdy to bylo?"

„Asi před hodinou."

Gandlea už nebavilo čekat a navíc se potřeboval připravit na výjezd se zatýkacími týmy, a tak odešel do své kanceláře. Bosch se zaradoval, že prozatím nebude muset odpovídat poručíkovi na otázku. Momentálně se musel vypořádat pouze s Ferrasem.

„Dobrá, zůstaň na místě," řekl parťákovi. „A zavolej mi, jestli nastane nějaká změna situace."

„Víš co, Harry?"

„Copak, Ignacio?" zareagoval Bosch netrpělivě.

„Vůbec jsi mi nedal šanci, člověče."

V jeho hlase se ozýval kňouravý tón, který Bosche dopaloval.

„Jakou šanci? O čem to mluvíš?"

„Mluvím o tom, že jsi poručíka požádal o nového parťáka. Měls mi dát ještě jednu šanci. On se mě teď snaží šoupnout na dopravní. Prohlásil, že já nejsem spolehlivý, takže jsem to já, kdo se musí poroučet."

„Hele, Ignacio, už jsou to dva roky. Dával jsem ti šanci dva roky. Ale teď opravdu není vhodná doba se o tom bavit. To uděláme později, dobře? Prozatím jen klidně sed. Už tam jedeme."

„Ne. Ty klidně seď, Harry."

Bosch se na chvíli zarazil.

„Jak to jako myslíš?"

„Myslím to tak, že Roberta zvládnu sám."

„Poslouchej mě, Ignacio. Jsi úplně sám. Rozhodně do té prodejny nechoď bez zatýkacího týmu. Rozumíš? Jestli mu chceš osobně nasadit pouta, fajn, to klidně můžeš. Ale nejdřív počkej, až tam dorazíme."

„Já žádný tým nepotřebuju a tebe taky ne, Harry."

Ferras ukončil hovor. Bosch ho okamžitě vytočil znovu a vyrazil do kanceláře poručíka.

Místo Ferrase se však ve sluchátku ozvala hlasová schránka. Když Bosch vstoupil do Gandleovy kanceláře, zapínal si poručík košili, pod kterou už měl oblečenou neprůstřelnou kevlarovou vestu.

„Musíme sebou hodit," řekl Harry. „Ferras zmizel z mapy."

47

Po návratu z pohřbu si Bosch sundal kravatu a vytáhl si z ledničky pivo. Vyšel na terasu, usedl do křesílka a zavřel oči. Přemýšlel, že si pustí nějakou hudbu, třeba špetku Arta Peppera, která ho vytáhne z bažiny sklíčenosti.

Zjistil však, že se nedokáže ani pohnout. A tak dál držel oči zavřené a snažil se co nejvíce zapomenout na uplynulé dva týdny. Věděl, že je to nadlidský úkol, ale za pokus to stálo a také pivo mu mohlo pomoci, i když pouze dočasně. Bylo v ledničce poslední a Bosch si slíbil, že se tam žádné další neobjeví. Musel teď vychovávat dceru a k tomu potřeboval být v maximální formě.

Vtom uslyšel, jak se otevírají posuvné dveře, jako by se dceřina přítomnost zhmotnila z jeho myšlenek.

„Ahoj, Mads."

„Tati."

I v tomto jediném slově zněl její hlas jinak, znepokojeně. Bosch otevřel oči a přimhouřil je v odpoledním slunci. Madeline už se stačila převléknout a momentálně měla na sobě džínsy a košili, kterou jí v Hongkongu sbalila matka. Bosch si již dříve všiml, že věci, které tehdy Eleanor připravila dceři do batůžku, nosí Maddie častěji než všechno, co později s Boschem nakoupili v Los Angeles.

„Co se děje?"

„Chtěla jsem s tebou mluvit."

„Tak dobře."

„Moc mě mrzí, co se stalo tvému parťákovi."

„To mě taky. Udělal ošklivou chybu a zaplatil za ni. Ale pořád mám pocit, že trest v tomto případě zdaleka neodpovídá zločinu."

Boschovi se před očima na okamžik vybavila hrůzyplná scéna, kterou spatřil v kanceláři vedoucího v zadní části prodejny Fortune Fine Foods & Liquor. Ferras tam ležel na břiše na podlaze a v zádech měl čtyři průstřely. Robert Li se choulil v rohu, třásl se, sténal a konsternovaně hleděl na tělo své sestry nedaleko od dveří. Když Mia Li zastřelila Ferrase, obrátila zbraň proti sobě. Paní Li coby matka rodu vrahů a obětí pak v okamžiku Boschova příchodu stoicky stála ve dveřích.

Ignaciova chyba spočívala v tom, že nezaregistroval Miin návrat. Mia sice vysadila matku v prodejně a odjela pryč, ale pak se z nějakého důvodu vrátila, pomalu projela boční uličkou a zaparkovala na zadním parkovišti. V místnosti detektivů se později objevily spekulace, že si všimla vyčkávajícího Ferrase a dovtípila se, že se chystá policejní zátah. Odjela tedy domů, sebrala pistoli, kterou její zavražděný otec přechovával ve své prodejně pod pultem, a vrátila se do prodejny ve Valley. Nebylo jasné a navždy mělo zůstat záhadou, co přesně měla v plánu. Možná hledala Lama nebo svou matku. Anebo možná jen čekala na policii. Každopádně se vrátila do prodejny a vstoupila zadním vchodem pro zaměstnance dovnitř přibližně ve stejném okamžiku, kdy Ferras vcházel hlavním vchodem tamtéž, aby se na vlastní pěst pokusil zatknout Roberta. Mia sledovala, jak Ferras vstupuje do bratrovy kanceláře, a překvapila ho zezadu.

Bosch si kladl otázku, jaké poslední myšlenky se honily Ignaciovi hlavou, když mu do těla pronikaly kulky. Přemýšlel, zda jeho mladý parťák žasl, že blesk někdy opravdu uhodí dvakrát a napodruhé už své dílo dokoná.

Nakonec Bosch tyto představy a myšlenky zaplašil. Posadil se a pohlédl na dceru. Spatřil v jejích očích tíhu a věděl, co teď přijde.

„Tati?"

„Copak je, bejby?"

„Já jsem taky udělala ošklivou chybu. Až na to, že jsem za ni nezaplatila já."

„Jak to myslíš, miláčku?"

„Když jsem mluvila s doktorkou Hinojosovou, říkala, že se musím zbavit zátěže. Že musím říct, co mě trápí."

Do očí jí vyhrkly slzy. Bosch se vytočil v křesílku bokem, vzal dceru za ruku, přitáhl si ji vedle sebe a objal ji kolem ramen.

„Mně můžeš říct všechno, Madeline."

Dcera zavřela oči a zakryla si je dlaní. Druhou rukou stiskla Boschovi dlaň.

„To kvůli mně mámu zabili," řekla. „Zabili ji, a přitom jsem to měla být já."

„Zadrž, zadrž. Ty přece nemůž..."

„Ne, počkej, poslouchej mě. Poslouchej mě. Ale můžu. Udělala jsem to, tati, a musím jít do vězení."

Bosch ji objal v drtivém sevření a políbil ji na temeno.

„Ty poslouchej mě, Mads. Nikam nepůjdeš. Hezky zůstaneš se mnou. Já vím, co se stalo, ale to ještě neznamená, že neseš zodpovědnost za to, co udělali jiní. Nechci, aby sis to myslela."

Madeline se odtáhla a podívala se na něj.

„Ty to víš? Ty víš, co jsem udělala?"

„Myslím, žes prostě uvěřila nesprávnému člověku..., ale zbytek, všechno ostatní už jde na jeho vrub."

Madeline zavrtěla hlavou.

„Ne, ne. Tohle všechno byl můj nápad. Věděla jsem, že přijedeš, a myslela jsem si, že ji pak možná přinutíš, aby mě s tebou pustila zpátky."

„Já vím."

„Jak to víš?" zeptala se Maddie naléhavě.

Bosch pokrčil rameny.

„Na tom nezáleží," řekl. „Důležité je, žes nemohla vědět, co Chick provede - že zneužije tvůj plán a udělá z něj součást vlastního plánu."

Madeline naklonila hlavu.

„To je jedno. Zabila jsem svou matku."

„Madeline, ne. Jestli je za to někdo zodpovědný, tak jsem to já. Ona zemřela při incidentu, který s tebou vůbec nesouvisel. Byla to loupež a došlo k ní proto, že jsem byl hloupý a ukázal peníze na místě, kde jsem je nikdy neměl ukazovat. Jasné? Takže je to na mně, ne na tobě. To já jsem udělal chybu."

Madeline se však nedala uklidnit ani utěšit. Kroutila hlavou tak vehementně, že na Boschově tváři přistála sprška jejích slz.

„Vždyť ty bys tam vůbec nebyl, tati, kdybysme ti neposlali to video. A to jsem udělala já! Věděla jsem, jaká bude reakce. Že přiletíš hned prvním letadlem! Chtěla jsem utéct dříve, než přistaneš. Ty bys mě pak našel a všechno by bylo v pohodě - až na to, že ty bys pak řekl mámě, že v Hongkongu pro mě není bezpečno a že si mě odvezeš s sebou."

Bosch pouze přikývl. Před několika dny si v duchu vytvořil zhruba stejný scénář, když si uvědomil, že Bo-Jing Chang nemá s vraždou Johna Li vůbec nic společného.

„Ale teď je máma mrtvá ! A oni jsou taky mrtví ! Všichni jsou mrtví a všechno je to moje vina!"

Bosch popadl dceru za ramena a otočil ji k sobě.

„Kolik z těchhle věcí jsi řekla doktorce Hinojosové?"

„Nic."

„Dobře."

„Chtěla jsem to říct nejdřív tobě. A ty mě teď musíš odvézt do vězení."

Bosch dceru znovu objal a přitiskl si její hlavu na prsa.

„Ne, miláčku, zůstaneš tady u mě."

Jemně ji polaskal po vlasech a klidným hlasem pokračoval.

„Všichni děláme chyby. Všichni. Někdy - třeba v případě mého parťáka - uděláš chybu a už ji nemůžeš odčinit. Nedostaneš k tomu příležitost. Ale někdy tu šanci máš. A my dva naše chyby odčinit můžeme. Oba."

Příval slz zpomalil a Bosch slyšel, jak jeho dcera fňuká. Napadlo ho, že možná proto sem za ním přišla. Že hledá cestu ven.

„Možná bychom mohli vykonat něco dobrého, a napravit tak věci, které jsme udělali špatně. Všechno to odčinit."

„Jak?" zeptala se Madeline slabým hlasem.

„Ukážu ti to. Ukážu ti cestu a uvidíš, že to opravdu odčiníme."

Bosch sám pro sebe pokýval hlavou. Pevně dceru objal a přál si, aby už ji nikdy nemusel pouštět.

…KONEC… 