Mickey Haller - Advokát

Michael Connelly

(2006)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Mickey Haller je advokát bez kanceláře. Úřaduje na zadním sedadle vozu Lincoln, aby mohl být co nejblíže svým klientům: opilým řidičům, drobným podvodníčkům, překupníkům drog a podobným existencím. Právo pro něj není otázkou viny či neviny, nýbrž záležitost týkající se manipulace a vyjednávání.

Když si ho jako obhájce najme playboy z Beverly Hills, kterého zatkli za napadení ženy, získá Haller po letech prvního dobře platícího klienta. Kromě toho je přesvědčen, že se mu konečně naskytla šance obhajovat skutečně nevinného člověka. S vršícími se důkazy je přesvědčen, že řeší nejsnazší případ ve své kariéře.

Pak je ale zavražděn policejní vyšetřovatel, protože se dostal příliš blízko k pravdě, a Haller pochopí, že při hledání neviny přehlédl přítomnost nejryzejšího zla. Pokud mu chce uniknout, musí využít veškeré své schopnosti a zmanipulovat systém, kterému dávno přestal důvěřovat. V sázce totiž není jen ostře sledovaný soudní případ, ale i jeho život...

Michael Connolly

Advokát

ÚVOD

Mickey Haller je advokát bez kanceláře. Úřaduje na zadním sedadle vozu Lincoln, aby mohl být co nejblíže svým klientům: opilým řidičům, drobným podvodníčkům, překupníkům drog a podobným existencím. Právo pro něj není otázkou viny či neviny, nýbrž záležitost týkající se manipulace a vyjednávání.

Když si ho jako obhájce najme playboy z Beverly Hills, kterého zatkli za napadení ženy, získá Haller po letech prvního dobře platícího klienta. Kromě toho je přesvědčen, že se mu konečně naskytla šance obhajovat skutečně nevinného člověka. S vršícími se důkazy je přesvědčen, že řeší nejsnazší případ ve své kariéře.

Pak je ale zavražděn policejní vyšetřovatel, protože se dostal příliš blízko k pravdě, a Haller pochopí, že při hledání neviny přehlédl přítomnost nejryzejšího zla. Pokud mu chce uniknout, musí využít veškeré své schopnosti a zmanipulovat systém, kterému dávno přestal důvěřovat. V sázce totiž není jen ostře sledovaný soudní případ, ale i jeho život…

NEEXISTUJE ÚDĚSNĚJŠÍ KLIENT NEŽ NEVINNÝ.

Michael Haller, advokát trestního práva, Los Angeles, 1962

DÍL1

Předprocesní intervence

1

Pondělí 7. března

Ranní vzduch nad Mohavskou pouští je koncem zimy tak čistý a svěží, že v celém okrese Los Angeles lepší dýchat nebudete. Nese s sebou vůni příslibu. Když začne takhle foukat, mívám ve své kanceláři rád otevřené okno. Existuje jen málo lidí, kteří tento můj zvyk znají lidí jako Fernando Valenzuela. Ten ručitel, ne ten baseballový nadhazovač. Zavolal mi, právě když jsem jel na devátou do Lancasteru na přidělování termínů. Musel slyšet, jak mi v mobilu sviští vítr.

„Micku,“ řekl, „nejedeš dneska dopoledne na sever?“

„Zrovna teď,“ řekl jsem a vytáhl okénko, abych ho lépe slyšel. „Ty něco máš?“

„Jo, já něco mám. Myslím, že jsem ulovil sólovku. Ale první slyšení má už v jedenáct. Stihneš sem přijet včas?“

Valenzuela má kancelář s výlohou na Van Nuys Boulevard, jeden blok od městského střediska, které zahrnuje dvě soudní budovy a věznici Van Nuys. A protože se věnuje kaucím, nazval svou firmu Liberty Bail Bonds. Na střeše jeho firemního sídla svítí červený neon s jeho telefonním číslem, na které je vidět z třetího podlaží věznice, určeného pro vězně s nejtěžšími tresty. Jeho číslo je díky tomu vyškrábáno do omítky vedle všech telefonních automatů na každém druhém vězeňském oddělení.

A dá se říct, že je taky natrvalo vyškrábáno do mého vánočního seznamu. Na konci roku daruji každému člověku figurujícímu na tomto seznamu plechovku se solenými oříšky. Plantážníkova sváteční směs. Každá plechovka je převázána stuhou s mašlí. Jenže v ní nejsou oříšky, nýbrž jen peníze. Na svém vánočním seznamu mám celou řadu ručitelů za kauce. A skutečnou sváteční směs oříšků pak pojídám až do jara. Co jsem se naposledy rozvedl, je to někdy moje jediná večeře.

Než jsem Valenzuelovi odpověděl na otázku, zamyslel jsem se nad přidělováním termínů, na které jsem měl namířeno. Můj klient v tomto případu se jmenoval Harold Casey. Pokud by se termíny soudních procesů přidělovaly podle abecedy, pak bych slyšení v jedenáct hodin ve Van Nuys bez problémů stihl. Soudce Opon Powell však na soudcovském stolci sloužil poslední funkční období. Odcházel do důchodu. To znamenalo, že již necelil tlakům, aby si zajistil znovuzvolení. Ve snaze demonstrovat svou svobodu a možná se zároveň jistou formou pomstít těm, jimž byl v uplynulých dvanácti letech politicky zavázán, s oblibou v soudní síni narušoval zavedený pořádek. Někdy přiděloval termíny podle abecedy, jindy přesně obráceně, ještě jindy podle data podání. Člověk nikdy netušil, jak bude přidělování probíhat, dokud na ně nedorazil. A tak advokáti v Powellově soudní síni často tvrdli déle než hodinu. Soudci to dělalo radost.

„Myslím, že na jedenáct to stihnu,“ řekl jsem, přestože jsem to nevěděl jistě. „Co je to za případ?“

„Ten chlap se musí topit v penězích. Adresa v Beverly Hills a ze všeho nejdřív sem poslal rodinného právníka. Todle je sólokapr, Micku. Kauci mu vyšroubovali na půl milionu a dneska sem dorazil právník jeho matky, aby na tuhle částku zastavil jednu nemovitost v Malibu. Ani se neptal, jestli by se ta kauce nedala srazit. Zřejmě nemají strach, že by jim utekl.“

„A zač ho sebrali?“ zeptal jsem se.

Ani jsem přitom nezvýšil hlas. Zápach peněz ve vodě často přiláká celé hejno větších i menších ryb, ale já už Valenzuelovi věnoval tolik vánočních dárků, že jsem věděl, že u něj mám exkluzivitu. Mohl jsem zůstat v klidu.

„Pro začátek mu poldové hodili na triko ozbrojené napadení, těžké ublížení na těle a pokus o znásilnění,“ odpověděl ručitel. „Ale pokud je mi známo, státní zástupce proti němu ještě nic nevznesl.“

Policie obvykle svá obvinění přestřelovala. Podstatné bylo, jakou obžalobu nakonec vznese a předloží soudu státní zástupce. Já osobně vždycky říkám, že případy začínají jako lev a končí jako jehňátko. Z případu, který začíná jako pokus o znásilnění a napadení s těžkým ublížením na těle, se může snadno vyklubat obyčejné ublíženi na těle. Nepřekvapilo by mě to a zas tak dobrá sólovka by to v takovém případě nebyla. Kdybych se však dostal ke klientovi a dohodl se s ním na honoráři sjednaném podle sděleného obvinění, a ještě bych si u něj udělal oko, jakmile by je státní zástupce zase hezky zmírnil.

„Máš nějaké podrobnosti?“ zeptal jsem se.

„Sebrali ho včera v noci. Vypadá to, že někoho sbalil v baru, jenže se to zvrtlo. Rodinný právník tvrdí, že to ta ženská dělá kvůli prachům. Chápeš, že po trestněprávním sporu přihodí občanskoprávní žalobu. Ale já si tím nejsem tak jistej. Co jsem slyšel, dostala pořádnou nakládačku.“

„Jak se ten rodinný právník jmenuje?“

„Vydrž vteřinku. Mám tu někde jeho vizitku.“

Vykoukl jsem z okénka a čekal, až Valenzuela najde vizitku. Od lancasterské soudní budovy mě dělily dvě minuty jízdy a od přidělování termínů dvanáct. Přinejmenším tři z těchto minut jsem potřeboval na to, abych se poradil s klientem a sdělil mu špatnou zprávu.

„Jasně, tady je,“ řekl Valenzuela. „Tak ten chlápek se jmenuje Cecil C. Dobbs. S adresou v Century City. Vidíš, já ti to říkal. Prachy.“

Valenzuela měl pravdu. Avšak o advokátově zámožnosti nevypovídala jeho adresa v Century City, nýbrž samotné jeho jméno. Znal jsem C. C. Dobbsovu reputaci a tipoval jsem, že na seznamu jeho klientů nebude figurovat více než jedno či dvě jména, která by nebydlela v BelAir nebo v Holmby Hills. Jeho klienti našli svůj domov v místech, kde hvězdy jako by se v noci skláněly z oblohy a chtěly se dotknout pomazaných.

„Sděl mi jméno toho klienta,“ řekl jsem.

„Nějaký Louis Ross Roulet.“

Přehláskoval mi to jméno a já si je napsal do zápisníku.

„Jako bys roztáčel ruletu, jenže se to čte Rúléj,“ podotkl Valenzuela. „Přijedeš sem, Micku?“

Než jsem odpověděl, připsal jsem si do zápisníku jméno C. C. Dobbse. A pak jsem na Valenzuelův dotaz odpověděl protiotázkou.

„Proč zrovna já?“ zeptal jsem se. „Vyžádal si mě? Nebo jsi mě navrhl ty?“

Musel jsem si počínat opatrně. Musel jsem předpokládat, že Dobbs je typem právníka, jenž by se neváhal obrátit na kalifornskou advokátní komoru, kdyby narazil na trestněprávního advokáta, který platí ručitelům za přihrávání klientů. Dokonce jsem si začal klást otázku, jestli celá tahle záležitost není jen tajná operace komory, kterou Valenzuela neprokoukl. Nepatřil jsem k jejím oblíbeným synkům. A už to na mě v minulosti zkoušeli. Nejednou.

„Ptal jsem se Rouleta, jestli má právníka, chápeš? Myslím trestního právníka a on prej že ne. Tak jsem mu řekl o tobě. Netlačil jsem na něj. Akorát jsem řek, že jsi dobrej. Nevtíravá reklama, chápeš?“

„A to bylo předtím, nebo potom, co se do toho vložil Dobbs?“

„Ne, předtím. Roulet mi dneska ráno zavolal z vězení. Šoupli ho nahoru na nejtěžší oddělení a on tam zřejmě zahlídl mou ceduli. Dobbs se objevil až pak. Řekl jsem mu, že do těchhle věcí děláš, dal jsem mu tvůj rodokmen a on byl v pohodě. Dorazí sem v jedenáct. Však uvidíš sám, jaký je.“

Dlouho jsem neřekl nic. Přemýšlel jsem, nakolik pravdomluvný ke mně Valenzuela je. Člověk jako Dobbs musel mít vlastního právníka. I kdyby tato oblast nebyla jeho silnou stránkou, určitě měl specialistu na trestní právo v advokátní kanceláři nebo přinejmenším na telefonu. Valenzuelova historka tomu ale odporovala. Roulet k němu přišel s prázdnýma rukama. Já osobně jsem si z toho vyvodil závěr, že o tomhle případu víc nevím, než vím.

„Hej, Micku, jsi tam ještě?“ ponoukl mě Valenzuela.

Dospěl jsem k rozhodnutí. Bylo to rozhodnutí, které mě mělo nakonec dovést zpátky k Jesusi Menendezovi a jehož jsem měl později v mnoha ohledech litovat. V okamžiku, kdy jsem je učinil, to však byla jen další volba z nutnosti a rutiny.

„Budu tam,“ řekl jsem do telefonu. „Uvidíme se v jedenáct.“

Už jsem se chystal zaklapnout telefon, když vtom jsem znovu zaslechl Valenzuelův hlas.

„A postaráš se o mě za to, že jo, Micku? Myslím, jako když ta sólovka opravdu vyjde.“

Bylo to vůbec poprvé, co chtěl ode mě Valenzuela slyšet ujištění, že mu tuhle přihrávku vynahradím. Mou paranoiu to ještě posílilo, a tak jsem nakonec sesumíroval odpověď, která měla uspokojit jeho i komoru v případě, že nás odposlouchává.

„Neboj, Vale. Jsi na mém vánočním seznamu.“

Zaklapl jsem telefon, než stačil říct cokoliv dalšího, a poručil jsem řidiči, ať mě vyhodí před soudní budovou u vchodu pro zaměstnance. Fronta před detektorem kovů tam bývala kratší a rychlejší a zaměstnancům ostrahy obvykle nevadilo, když se právníci tedy ti, kteří do budovy chodili často protáhli dovnitř spolu s ostatními, aby stihli soud.

Během přemítání o Louisi Rossovi Rouletovi, jeho případu a možném bohatství i nástrahách, které na mě čekají, jsem stáhl okénko, abych si mohl vychutnat poslední minutu čistého a svěžího dopoledního vzduchu. Stále s sebou nesl vůni příslibu.

2

Když jsem dorazil na oddělení 2A, byla soudní síň nabitá advokáty, kteří se na obou stranách přepážky dohadovali a družili. Poznal jsem, že jednání začne včas, protože za stolem už dřepěl soudní sluha. To znamenalo, že soudce každou chvíli usedne na lavici.

V okrese Los Angeles vykonávají funkci soudních sluhů zástupci šerifů pod přísahou, kteří jsou přiděleni k vězeňské divizi. Přistoupil jsem ke sluhovi, jehož stůl se rozkládal hned vedle zábradlí přepážky, aby občané mohli předstupovat před soudce a klást otázky, aniž přitom narušili prostor vymezený pro advokáty, obhájce a zaměstnance soudu. Všiml jsem si, že má před sebou pořad jednání přicvaknutý k deskám, a než jsem ho oslovil, prohlédl jsem si i jmenovku na jeho uniformě stálo na ní R. Rodriguez.

„Roberto, máte tam mou ovečku? Harolda Caseyho?“

Soudní sluha vztyčil prst a začal hledat v seznamu, ale vzápětí se zastavil. To znamenalo, že mám štěstí.

„Jo, Casey. Druhý na řadě.“

„Takže to jde dneska podle abecedy, fajn. Mám čas se ještě vrátit a promluvit s ním?“

„Ne, první skupinu už přivádějí. Zrovna jsem tam volal. Soudce už jde. Ale pravděpodobně budete mít pár minut, abyste si s klientem promluvil v ohrádce.“

„Děkuji vám.“

Vyrazil jsem k východu, když vtom na mě sluha zavolal: „A já jsem Reynaldo, ne Roberto.“

„Jasně, jasně. Omlouvám se, Reynaldo.“

„My soudní sluhové vypadáme všichni stejně, že?“

Netušil jsem, jestli je to pokus o humor, nebo jen kousavá poznámka. A tak jsem neodpověděl. Pouze jsem se usmál a vyšel ze dveří. Kývl jsem na pár právníků, které jsem neznal, i na pár těch, které jsem znal. Jeden z nich mě zastavil, aby se mě zeptal, jak dlouho mi to před soudcem potrvá, protože chtěl odhadnout, kdy přijde řada na jeho klienta. Řekl jsem mu, že budu hotov rychle.

Během přidělování termínů jsou vazebně stíhané osoby přiváděny do soudní budovy ve čtyřčlenných skupinách a poté drženy v proskleném dřevěném prostoru zvaném ohrádka. Díky tomu mají možnost projednat svůj případ s advokátem dříve, než se dostane před soud.

K ohrádce jsem dorazil právě ve chvíli, kdy zástupce šerifa otevřel dveře vnitřní zadržovací cely a do ohrádky vpochodovali první čtyři obžalovaní. Harold Casey, můj klient, vstoupil dovnitř jako poslední. Postavil jsem se k boční stěně, abychom měli alespoň na jedné straně trochu soukromí, a kývl jsem na něj.

Casey byl vysoký a urostlý, protože právě takové lidi nejraději nabírají v motorkářském gangu Road Saints i když sami členové si raději říkají motocyklový klub. Během pobytu v lancasterské vazební věznici si ostříhal vlasy a oholil se, jak jsem ho žádal, takže vypadal docela použitelně tedy až na tetování, která mu pokrývala obě paže a vykukovala nad límec. Člověk však nemůže chtít všechno. Jaký dělají tetování dojem na porotu, o tom tedy moc nevím, ale mám takové tušení, že dvakrát pozitivní ne, zvláště když jde o rozšklebené lebky. Ale vím, že koňské ohony porotcům obecně nijak nevadí u obžalovaných ani u advokátů, kteří je zastupují.

Casey neboli „Hard Case“, jak se mu v klubu říkalo, čelil obvinění z pěstování, držení a prodeje marihuany, ale i dalších drog a zbraní. Když šerifovi lidé provedli krátce před svítáním zátah na ranč, kde bydlel a pracoval, objevili stodolu a halu ve tvaru skleníku, kde si Casey udělal pěstírnu. Policisté zde zabavili více než dva tisíce plně vzrostlých rostlin a třicet kilogramů sklizené marihuany v igelitových sáčcích různé hmotnosti. Dále odhalili tři sta padesát gramů krystalického metamfetaminu, jímž baliči stříkali sklizenou úrodu, aby jí dali pořádný šmrnc, a také malý arzenál zbraní, z nichž mnohé se později ukázaly jako kradené.

Zdálo by se, že Hard Case je ztracen. Stát ho držel pod krkem. Během zátahu ho navíc našli spícího na pohovce ve stodole, metr a půl od balicího stolu. A aby toho nebylo málo, v minulosti ho již dvakrát odsoudili za drogové delikty a za poslední případ byl stále v podmínce. Ve státě Kalifornie je přitom třetí prohřešek zlomový. Takže Caseymu reálně hrozilo nejméně deset let vězení, a to i při dobrém chování.

Casey se však od ostatních obžalovaných lišil tím, že se na proces těšil, a dokonce se mu zamlouvala i vyhlídka usvědčení. Odmítl se zříct práva na zrychlený proces a momentálně, necelé tři měsíce po zatčení, si toužebně přál, aby už přelíčení začalo. Tato dychtivost vyvěrala z názoru, že jeho jediná šance spočívá v odvolání se proti pravděpodobnému usvědčujícímu rozsudku. Díky svému advokátovi spatřil Casey jiskřičku naděje malinké mihotající světélko, které z temnoty případu, jako byl tento, dovede vykřesat jen dobrý právník. Ze světélka se zrodila strategie obhajoby, která nakonec mohla Caseymu zajistit osvobození. Byl to smělý plán, který od Caseyho vyžadoval trpělivost při čekání na odvolací soud, ale on i já jsme velmi dobře věděli, že je to jeho skutečná šance.

Slabina argumentace obžaloby nespočívala v předpokladu, že Casey pěstuje, balí a prodává marihuanu. V tomto předpokladu měl stát absolutní pravdu a disponoval důkazy, které na usvědčení bohatě postačovaly. Problematický byl způsob, jakým stát k těmto důkazům přišel, díky čemuž celá obžaloba balancovala na vratkých základech. Mým úkolem bylo tuto slabinu před soudem prozkoumat, obnažit, upozornit na ni a přesvědčit odvolací soud o tom, o čem jsem nedokázal přesvědčit soudce Ortona Powella, když jsem ho během předprocesního slyšení žádal, aby nepřipustil důkazy předložené státem.

Základ obžaloby proti Haroldovi Caseymu byl položen jednoho úterka v polovině prosince, kdy Casey zamířil do prodejny domácích potřeb v Lancasteru a nakoupil řadu nicneříkajících položek, mezi nimiž figurovaly i tři žárovky, jaké se používají při pěstování rostlin v živných roztocích. Muž ve frontě za Caseym byl shodou okolností zástupce šerifa v civilu, který zde nakupoval venkovní vánoční osvětlení. Rozpoznal umělecká díla na Caseyho pažích především lebku se svatozáří, která je emblémem Road Saints a dal si dvě a dvě dohromady. Poté přičinlivě sledoval Caseyho harleye až na ranč nedaleko od Pearblossomu. Informace byla postoupena protidrogovému oddělení na úřadě šerifa, které zorganizovalo přelet neoznačeného vrtulníku s termovizí nad rančem. Vzniklé snímky zachycující sytě rudé skvrny v oblasti stodoly i haly putovaly spolu s prohlášením policisty, který viděl Caseyho nakupovat hydroponická světla, v místopřísežném prohlášení k soudci. Druhý den nad ránem vytrhli Caseyho ze spánku na pohovce policisté s podepsaným povolením k prohlídce.

Během předchozího slyšení jsem argumentoval tím, že všechny důkazy proti Caseymu by měly být odmítnuty, poněvadž důvody k prohlídce ranče se zakládaly na porušení Caseyho práva na soukromí. Využití informace o běžném nákupu občana v železářství jakožto odrazového můstku pro další narušení jeho soukromí v podobě sledování ze země i ze vzduchu a použití termovize by autoři ústavy bezpochyby považovali za dotčení občanských práv.

Soudce Powell však můj argument odmítl, a případ tak putoval k procesu, anebo k dohodě za přiznání. Mezitím se však objevily nové informace, které by podepřely Caseyho případné odvolání. Z analýzy fotografií pořízených během přeletu nad Caseyho rančem a ohniskových specifikací použité kamery s termovizí totiž vyplývalo, že vrtulník neletěl při pořizování snímků výše než šedesát metrů nad rančem. Americký Nejvyšší soud přitom zastává názor, že pozorovací let policejních složek nad pozemkem podezřelého neporušuje právo jedince na soukromí za předpokladu, že se letoun nachází ve veřejném prostoru. A tak jsem se obrátil na svého vyšetřovatele Raula Levina, který kontaktoval Federální úřad pro letectví a zjistil, že nad Caseyho rančem se nenachází žádná letová trasa. Veřejný vzdušný prostor nad rančem začínal ve výšce tří set metrů. Policisté tak při sběru důkazů odůvodňujících následný zátah očividně porušili Caseyho právo na soukromí.

Mým úkolem nyní bylo dovést případ před soud a vymámit z policistů a pilota svědeckou výpověď s uvedením, v jaké výšce nad rančem přelétali. Budou-li mluvit pravdu, mám je v hrsti. Budou-li lhát, mám je v hrsti. Nemohu říct, že bych si liboval ve ztrapňování příslušníků policejních složek před soudem, ale v tomto případě jsem doufal, že budou lhát. Pokud porota zjistí, že policista na svědecké lavici lže, může se případ rovnou uzavřít. Proti verdiktu „nevinen“ neexistuje odvolání. Stát s ním nemůže nic nadělat.

Každopádně jsem věřil, že mám v rukou vítězný trumf. Stačilo předstoupit před soud a ve vítězství nám mohla zabránit jen jediná věc. A právě o ní jsem si potřeboval s Caseym promluvit, než soudce usedne na lavici a předvolá nás.

Můj klient se odšoural do rohu ohrádky a ani mě nepozdravil. Já jeho také ne. Dobře věděl, co chci. Tuhle konverzaci jsme už absolvovali.

„Harolde, tohle je přidělování termínů,“ řekl jsem. „V této fázi sděluji soudci, jestli jsme připraveni absolvovat proces. Už vím, že stát připraven je. Takže dnes se jedná o nás.“

„No a?“

„A máme drobný problém. Když jsme tu byli naposled, říkal jste mi, že dostanu nějaké peníze. Jenže teď jsme tu zas, Harolde, a peníze nikde.“

„Bez starosti. Já ty vaše peníze mám.“

„Tohle mi právě starosti dělá. Že moje peníze máte vy. Že je nemám já.“

„Už jsou na cestě. Včera jsem mluvil s klukama. Jsou na cestě.“

„To jste říkal posledně taky. Já nepracuji zadarmo, Harolde. A ten expert, který procházel ty snímky, taky nepracuje zadarmo. Naše původní smlouva dávno vypršela. Chci další peníze, jinak si budete muset sehnat jiného právníka. Třeba ex offo.“

„Žádný ex offo, člověče. Já chci vás.“

„Ale já mám své výdaje a musím jíst. Víte, kolik mě každý týden stojí třeba jenom Zlaté stránky? Tipněte si.“ Casey mlčel.

„Tisícovku. Za inzerát ve Zlatých stránkách dávám v průměru tisícovku týdně, a to nepočítám jídlo, hypotéku, alimenty nebo benzin do lincolna. Tuhle práci nedělám za sliby, Harolde. Potřebuju šustivou motivaci.“

Zdálo se, že jsem na Caseyho neudělal žádný dojem.

„Ověřoval jsem si to,“ řekl. „Nemůžete ode mě jenom tak odejít, teď ne. Soudce vám to nedovolí.“

Sál náhle utichl, neboť z vnitřních dveří vyšel soudce a vystoupal dva schody ke stolci. Soudní sluha požádal o klid v soudní síni. Představení začínalo. Dlouze jsem se zadíval na Caseyho a odstoupil jsem. Harold Casey měl amatérské, vězeňské znalosti práva a jeho fungování. Věděl víc než většina obviněných. Ani on však nebyl imunní vůči překvapením.

Posadil jsem se naproti zábradlí za lavicí obžalovaných. Jako první se projednávalo jedno přezkoumání kauce, které soudce vyřídil rychle. Soudní sluha pak předvolal případ Kalifornie versus Casey a já přistoupil ke stolu.

„Za obhajobu Michael Haller,“ řekl jsem.

Rovněž státní zástupce ohlásil svou přítomnost. Byl to mladý muž jménem Victor DeVries. Neměl tušení, co ho čeká, až dojde na proces. Soudce Opon Powell se jako obvykle dotázal, zda na poslední chvíli přece jen není možné mimosoudní vyřízení věci. Každý soudce měl nabitý kalendář a prvořadý zájem vyřizovat případy mimosoudně. Konstatování, že naděje na dohodu pohasly a proces je nevyhnutelný, bylo tím posledním, co si přál slyšet.

Smutnou zprávu od DeVriese a ode mě však Powell přijal bez mrknutí oka a zeptal se, zda jsme připraveni na zahájení procesu v průběhu týdne. DeVries řekl, že ano. Já řekl, že ne.

„Ctihodnosti,“ dodal jsem, „rád bych posečkal do příštího týdne, jeli to možné.“

„Jaký je důvod vašeho odkladu, pane Hallere?“ dotázal se soudce netrpělivě. „Obžaloba je připravena a já chci mít ten případ za sebou.“

„Já ho chci mít také za sebou, Ctihodnosti. Obhajoba však má problémy s vypátráním svědka, který bude pro náš případ nezbytný. Nepostradatelného svědka, Ctihodnosti. Myslím, že týdenní odklad by měl postačovat. Do příštího týdne bychom měli být připraveni přikročit k procesu.“

DeVries podle očekávání vznesl námitku.

„Ctihodnosti, toto je vůbec poprvé, kdy stát slyší něco o pohřešovaném svědkovi. Pan Haller měl téměř tři měsíce na to, aby svého svědka vyhledal. Byl to on, kdo si přál urychlený proces, a teď chce otálet. Podle mne jde jen o zdržovací taktiku, poněvadž tento případ je…“

„Zbytek si můžete nechat pro porotu, pane DeVriesi,“ řekl soudce. „Pane Hallere, myslíte si, že jeden týden váš problém vyřeší?“

„Ano, Ctihodnosti.“

„Dobrá, takže vás tu s panem Caseym uvidíme v pondělí a to už budete připraveni. Srozuměno?“

„Ano, Ctihodnosti. Děkuji vám.“

Sluha předvolal další případ a já odstoupil od stolku obhajoby. Díval jsem se, jak strážník odvádí mého klienta z ohrádky. Casey na mě vrhl pohled a v jeho tváři se rovným dílem zračil vztek a zmatenost. Přistoupil jsem k Reynaldu Rodriguezovi a zeptal se ho, zda se smím vrátit do zadržovací cely a dál se poradit s klientem. Většina soudních sluhů tuto laskavost dobře známým advokátům prokazovala. Rodriguez se postavil, odemkl dveře za svým stolem a uvedl mě dovnitř. Dal jsem si pozor, abych ho při poděkování oslovil správným křestním jménem.

Casey seděl v zadržovací cele s jedním dalším obžalovaným mužem, jehož případ se projednával před námi. Cela byla prostorná a podél tří stěn se táhly lavice. Časné předvolání k soudci mělo tu nevýhodu, že člověk pak musel sedět v téhle kleci a čekat, až se cela zaplní dostatečným počtem obžalovaných, aby je autobus mohl odvézt zpět do okresní věznice. Casey přistoupil až k mřížím a spustil.

„Co je to za svědka, o kterým jste tam mluvil?“ zeptal se naléhavě.

„Pan Šustivý,“ řekl jsem. „Aby tenhle případ mohl pokračovat, potřebujeme už jen pana Šustivého.“

Casey vztekle zkřivil tvář. Pokusil jsem se jeho výpadům předejít.

„Podívejte, Harolde, vím, že se už chcete pohnout z místa, absolvovat proces a pak odvolání. Jenže přitom musíte platit přepravné. Z dlouholeté a trpké zkušenosti vím, že je k ničemu uhánět lidi o peníze, když už je kůň ze stáje venku. Kdo chce z vazby, platí sazby.“

Přikývl jsem a chystal se otočit zpátky ke dveřím, které vedly na svobodu. Pak jsem však na Caseyho znovu promluvil.

„A myslím, že ten soudce dobře věděl, o co kráčí. Přidělili vám mladého státního zástupce, kterému ještě teče mlíko po bradě a nemusí si lámat hlavu, jestli mu přijde další výplata. Jenže Opon Powell strávil spoustu let na lavici obhajoby, než se stal soudcem. Pátrání po nepostradatelných svědcích, jako je pan Šustivý, dobře zná a pravděpodobně se nebude moc dobře dívat na obžalovaného, který neplatí advokátovi. Mrkl jsem na něj, Harolde. Když budu chtít od tohohle případu odejít, odejdu od něj. Ale radši bych sem příští pondělí naklusal, postavil se před soudce a oznámil mu, že jsme svědka našli a jsme připraveni pokračovat. Rozumíte?“

Casey zpočátku neříkal nic. Odšoural se k protější straně cely a posadil se na lavici. Když konečně promluvil, díval se jinam.

„Jen co se dostanu k telefonu,“ řekl.

„To zní dobře, Harolde. Sdělím některému ze strážců, že si musíte zavolat. Vy si zavoláte a pak budete jen sedět a čekat. Příští týden se znovu uvidíme a konečně to celé rozjedem.“

Rychlým krokem jsem zamířil ke dveřím. Nesnáším pobyt uvnitř vězení. Vlastně ani nevím proč. Snad proto, že dělicí čára se někdy zdá tak tenká. Čára mezi trestním advokátem a trestaným advokátem. Někdy si nejsem jist, na které straně mříží vlastně stojím. A vždy mi připadá jako učiněný zázrak, že můžu odejít stejnou cestou, jakou jsem přišel.

3

Na chodbě před soudní síní jsem si znovu zapnul mobilní telefon a zavolal řidiči, že už jdu. Zkontroloval jsem si hlasovou schránku a zjistil, že mám vzkazy od Lomy Taylorové a Fernanda Valenzuely. Rozhodl jsem se, že si je přehraju až v autě.

Earl Briggs, můj řidič, už čekal s lincolnem venku. Nevystoupil, neotevřel mi dveře ani nic podobného. Nemá za úkol nic jiného než mě vozit, čímž si odpracovává můj honorář za to, že jsem mu vyjednal podmínku za prodej kokainu. Původně jsem mu platil dvacet babek za hodinu, ale pak jsem si začal půlku nechávat a strhávat mu ji z honoráře. Netuším, kolik si vydělával prodejem cracku v chudinských zástavbách, ale tohle bylo bezpečnější, legální a navíc se to dalo napsat do životopisu. Earl tvrdil, že chce žít poctivý život, a já mu to věřil.

Když jsem se blížil k Lincolnu Town Car, slyšel jsem za vytaženými okénky pulzující zvuk hiphopu. Sotva jsem však sáhl na kliku, Earl hudbu vypnul. Nasoukal jsem se dozadu a řekl mu, ať jede do Van Nuys.

„Cos to poslouchal?“ zeptal jsem se ho.

„Ehm, to byli Three Six Mafia.“

„Špinavěj Jih?“

„Přesně tak.“

Během let jsem se naučil rozeznávat i jemné odnože rapu a hiphopu regionální i jiné. Koneckonců tuhle hudbu poslouchala většina mých klientů a mnozí z ní čerpali svou životní strategii.

Natáhl jsem se, zvedl jsem krabici od bot plnou audiokazet z Boylestonova případu a jednu jsem náhodně vybral. Všiml jsem si čísla kazety a času v malém deníku v krabici. Podal jsem kazetu přes sedadlo Earlovi a ten ji zastrčil do autorádia. Ani jsem mu nemusel říkat, aby ztlumil hlasitost na pouhou kulisu. Earl už pro mě pracoval tři měsíce. Věděl, co má dělat.

Roger Boyleston byl jedním z mála mých klientů, které mi přidělili soudně. Celil celé řadě federálních obvinění souvisejících s překupnictvím drog. K jeho zatčení vedly odposlechy Agentury pro potírání narkotik. Při následné domovní prohlídce mu agentura zabavila šest kilogramů kokainu, které Boyleston plánoval rozprodat prostřednictvím sítě dealerů. Celková délka zaznamenaných odposlechů činila více než padesát hodin kazet byla celá řada. Boyleston probíral s mnoha lidmi, co dorazí a kdy se to dá čekat. Pro vládu to byl naprosto jasný případ. Boyleston půjde na hezky dlouho do chládku a já nemohl dělat prakticky nic jiného než se pokusit sjednat dohodu, vyměnit Boylestonu spolupráci za nižší trest. Na tom ovšem nezáleželo. Záleželo mi na nahrávkách. Ten případ jsem vzal kvůli nahrávkám. Federální vláda mi zaplatí za to, že si v rámci přípravy na obhajobu klienta všechny nahrávky poslechnu. To znamenalo, že za Boylestona budu moci vládě naúčtovat minimálně padesát hodin práce. Dal jsem si proto záležet, aby ty nahrávky běžely pokaždé, co budu sedět v lincolnu. Chtěl jsem mít jistotu, že jestli někdy budu muset položit ruku na bibli a přísahat, že budu mluvit pravdu, můžu s klidným svědomím prohlásit, že jsem si poslechl všechny nahrávky, které jsem strýčku Samovi vyúčtoval.

Nejdřív jsem však zavolal Lomě Taylorové. Loma je moje manažerka případů. Když vytočíte telefonní číslo, které se vyjímá v mém půlstránkovém inzerátu ve Zlatých stránkách a na šestatřiceti autobusových zastávkách ve čtvrtích s vysokou zločinností v jižní a východní části okresu, dovoláte se přímo do její domácí pracovny v bytě na Kings Road v západním Hollywoodu. Rovněž kontaktní adresa, kterou uvádím kalifornské advokátní komoře a všem soudním úředníkům, je adresou jejího družstevního bytu.

Lorna je první nárazníková zóna. Když se chce člověk spojit se mnou, musí začít u ní. Moje mobilní číslo dostane jen hrstka lidí a Loma je vrátná. Je houževnatá, bystrá, profesionální a krásná. Posledně jmenovanou vlastnost si však v poslední době mohu ověřovat jen zhruba jednou za měsíc, když ji pozvu na oběd a podepisuju šeky Loma mi taky dělá účetní.

„Advokátní kancelář,“ ohlásila se, když jsem jí zavolal. „Promiň, byl jsem ještě na soudu,“ vysvětlil jsem jí, proč jsem nezvedal telefon. „Co se děje?“

„Mluvil jsi s Valem, že jo?“

„Jo. Momentálně jedu do Van Nuys. Máme to v jedenáct.“

„Volal sem, aby se ujistil. Působil nervózně.“

„Má dojem, že ten chlapík je zlatý důl, a chce mít jistotu, že si z něj taky něco urve. Zavolám mu, abych ho uklidnil.“

„Předběžně jsem proklepla jméno Louis Ross Roulet. Kreditní bilance je excelentní. V archivu Timesů jsem našla několik odkazů. Vesměs transakce s nemovitostmi. Vypadá to, že pracuje pro jednu realitní kancelář v Beverly Hills. Jmenují se Windsor Residential Estates a podle všeho obchodují jen s exkluzivními položkami rozhodně je nezajímají nemovitosti, před kterými je zatlučená cedule Na prodej.“

„To je fajn. Ještě něco?“

„V téhle věci ne. A provoz na telefonu jako obvykle.“

Čímž chtěla říci, že jí telefonovalo obvyklé množství lidí, kteří si přečetli moje číslo na autobusové zastávce nebo ve Zlatých stránkách a potřebovali právníka. Než se však tihle volající dostali na mou radarovou obrazovku, museli přesvědčit Lornu, že jsou schopni za mé služby zaplatit. Loma byla trochu jako zdravotní sestra za přepážkou pohotovosti. Lidé se jí museli prokázat platnou pojistkou, než je poslala za lékařem. Vedle jejího telefonu ležel sazebník, který začínal na pětitisícové paušální odměně za převzetí případu řízení pod vlivem alkoholu a končil hodinovými sazbami za nejtěžší zločiny. Loma se zkrátka starala o to, aby každý potenciální klient byl platící klient a věděl, na kolik ho přijde zločin, z něhož byl obviněn. Existuje takové rčení: Nedělej potíže, když nechceš za mříže. Loma s oblibou říkává, že v mém případě platí: Nedělej potíže, když nemáš na gáže. Přijímá karty Visa a MasterCard, a než se klient dostane ke mně, ověří si u nich limit čerpání.

„Nikdo známý?“ zeptal jsem se. „Gloria Daytonová ti volala z Twin Towers.“ Zaúpěl jsem. Twin Towers byla hlavní okresní věznice v centru města. V jedné věži zadržovali ženy a ve druhé muže. Gloria Daytonová byla luxusní prostitutka, která čas od času potřebovala mé právní služby. Poprvé jsem ji zastupoval nejméně před deseti lety, kdy byla ještě mladá, nebrala drogy a v očích jí stále jiskřil život. Dnes jsem ji zastupoval v rámci dobročinného programu. Nikdy jsem jí nic neúčtoval. Pouze jsem se ji snažil přesvědčit, aby tohohle života nechala. „Kdy ji sebrali?“

„Včera v noci. Nebo spíš dneska ráno. Před soud poprvé předstoupí po obědě.“

„Nevím, jestli to kvůli tomu Van Nuys stihnu.“

„Navíc to má zádrhel. Kromě obvyklých paragrafů má na krku i držení kokainu.“

Věděl jsem, že Gloria pracuje výhradně prostřednictvím kontaktů na internetu, kde figuruje v řadě webových stránek pod pseudonymem Glory Days. Rozhodně nešlapala chodník a nelovila klienty po barech. A tak ji obvykle sebrali tím způsobem, že se nějakému tajnému agentovi z mravnostního podařilo proniknout přes její bezpečnostní systém a domluvit si s ní schůzku. Skutečnost, že u sebe měla v době schůzky kokain, vypovídala buďto o jejím těžko uvěřitelném kiksu, anebo o špeku nastraženém oním policistou.

„No dobrá, jestli ti ještě zavolá, vyřiď jí, že se tam pokusím být, a když mi to nevyjde, tak někoho pošlu. Zavoláš na soud a potvrdíš to slyšení?“

„Už na tom dělám. Ale kdy jí řekneš, že tohle je naposledy, Mickey?“

„Nevím. Možná dneska. Co dál?“

„Copak to na jeden den nestačí?“

„Asi jo.“

Chvíli jsme se ještě bavili o mé agendě na zbytek týdne a já si přitom na skládacím stolku zapnul notebook, abych si s Lornou mohl porovnat diář. Na každé dopoledne jsem měl naplánována dvě slyšení a na čtvrtek celodenní proces. Vesměs šlo o drogové delikty v jižní části okresu. Můj denní chleba. Na závěr rozhovoru jsem Lomě oznámil, že jí po slyšení ve Van Nuys zavolám, abych jí sdělil, zda a jak se Rouletův případ promítne do mého časového harmonogramu.

„Ještě poslední věc,“ řekl jsem. „Zmínila ses, že ta firma, ve které Roulet pracuje, obchoduje s exkluzivními nemovitostmi, je to tak?“

„Jo. Každá transakce, u které bylo v archivech připojeno jeho jméno, zněla na sedmimístnou částku. A pár se jich vyšplhalo i na osm cifer. Holmby Hills, BelAir a podobná místa.“

Přikývl jsem a pomyslel si, že Roulet by díky svému postavení mohl zajímat média.

„Tak co kdybys o něm dala hlášku Sticksovi?“ zeptal jsem se.

„To myslíš vážně?“

„Jo, třeba se nám z toho podaří něco vytlouct.“

„No tak jo.“

„Zatím ahoj.“

Když jsem zaklapoval telefon, byl už Earl na Antelope Valley Freeway a mířil na jih. Měli jsme dobrý čas a vše nasvědčovalo tomu, že dorazit do Van Nuys včas na Rouletovo první slyšení nebude problém. Zavolal jsem Fernandu Valenzuelovi, abych mu to oznámil.

„Fakt dobrá zpráva,“ odpověděl ručitel. „Budu čekat.“

Během telefonátu jsem sledoval, jak se kolem mého okénka plavně mihly dva motocykly. Oba jezdci na sobě měli černé kožené vesty s nášivkou lebky se svatozáří na zádech.

„Ještě něco?“ zeptal jsem se.

„Jo, mám ještě jednu věc, kterou bych ti měl nejspíš říct,“ odvětil Valenzuela. „Ověřoval jsem si na soudu, kdy bude mít první slyšení, a přitom jsem zjistil, že jeho případ přidělili Maggii McTerorsonový. Nevím, jestli to pro tebe bude problém, nebo ne.“

Maggie McTerorsonová alias Margaret McPhersonová byla shodou okolností jedním z nejnesmlouvavějších a nejpřísnějších státních zástupců přidělených k vannuyskému soudu. A shodou okolností to byla taky moje první bývalá manželka.

„Pro mě to problém nebude,“ řekl jsem bez váhání. „To ona s tím bude mít problém.“

Obžalovaný má právo zvolit si právního zástupce. Dojde-li mezi advokátem obhajoby a státním zástupcem ke střetu zájmů, je to státní zástupce, kdo se musí poroučet. Věděl jsem, že Maggie mi hodí ztrátu potenciálně velkého případu osobně na triko, ale nemohl jsem nic dělat. Už se to stalo i dříve. V notebooku jsem měl stále návrh na její odvolání z posledního případu, kdy se naše dráhy zkřížily. V případě potřeby stačilo jen změnit jméno obžalovaného a vytisknout dotyčný soubor. Byla by to hračka a ona by se mohla stavět třeba na hlavu.

Dvojice motocyklů nás nyní předjela. Otočil jsem se a vykoukl ze zadního okénka. Za námi jely tři další harleye.

„Ale víš, co to znamená,“ řekl jsem Valenzuelovi.

„Ne, co?“

„Že nepřistoupí na kauci. U zločinů proti ženám to tak dělá vždycky.“

„Sakra, a nešlo by to nějak zařídit? Z tohohle na mě kouká hezkých pár drobných.“

„Nevím. Říkals, že ten chlap má rodinu a C. C. Dobbse. S tím bych snad mohl něco dělat. Uvidíme.“

„Sakra.“

Valenzuela tušil, že jeho velká odměna mizí v nenávratnu. „Za chvíli se uvidíme, Vale.“

Zaklapl jsem telefon a pohlédl přes sedadlo na Earla. „Jak dlouho už máme tenhle doprovod?“ zeptal jsem se. „Před chvílí se na nás zavěsili,“ prohlásil Earl. „Mám s nima něco udělat?“

„Uvidíme, co mají za…“

Ani jsem nemusel dokončovat větu. Jeden z motorkářů předjel zezadu vedle lincolnu a ukázal nám k blížícímu se výjezdu do parku Vasquez Rocks. Poznal jsem v něm Teddyho Vogela, bývalého klienta a nejvýše postaveného člena Road Saints, který neseděl za mřížemi. A možná byl z celého gangu i nejurostlejší. Vážil nejméně sto šedesát kilo a působil dojmem vypaseného kluka jedoucího na motorce mladšího bráchy.

„Vyjed za ním Earle,“ poručil jsem. „Uvidíme, co pro nás má.“

Zamířili jsme na parkoviště vedle rozeklaného skalního útvaru pojmenovaného podle psance, který se v něm před sto lety ukrýval. Všiml jsem si, že na kraji jednoho z nejvyšších skalisek sedí dva lidé a dělají si piknik. Napadlo mě, že by mi asi dělalo potíže pojídat sendvič na tak nebezpečném místě a v tak nebezpečné poloze.

Stáhl jsem okénko a Teddy Vogel k němu přistoupil. Ostatní čtyři Road Saints vypnuli motory, ale zůstali na motorkách. Vogel se sklonil k okénku a položil na okraj jedno ze svých obrovských předloktí. Cítil jsem, jak se auto o pár centimetrů snížilo.

„Tak jak to jde, advokáte?“ začal.

„Docela dobře, Tede,“ odpověděl jsem, protože jsem ho nechtěl oslovovat přezdívkou „Méďa“, kterou mu v gangu dali. „Jak seš na tom ty?“

„Kam jste dal cop?“

„Někteří lidi proti němu měli námitky, a tak jsem si ho ušmikl.“

„Porota, co? To musí bejt pěkná banda koženejch pokrytců.“

„Takže co máš, Tede?“

„Volal mně Hard Case z lancasterský ohrádky. Říkal, že bych vás moh zastihnout někde cestou na jih. Prej zdržujete jeho případ, než dostanete hadry. Je to pravda, advokáte?“

Vogel mluvil běžným konverzačním tónem. V jeho hlase ani slovech se neskrývala žádná výhrůžka. A ani já žádnou hrozbu necítil. Předloni se mi podařilo uhrát jeho obvinění z únosu a ozbrojeného napadení na pouhé rušení pořádku. Vogel tehdy provozoval ve Van Nuys na Sepulveda Pass striptýzový klub patřící gangu. Policie ho zatkla poté, co se dozvěděl, že jedna z jeho nejproduktivnějších tanečnic dala výpověď, přešla přes cestu a začala pracovat v konkurenčním klubu. Vogel tehdy přešel přes cestu za ní, sundal ji z pódia a odnesl zpátky do svého klubu. Striptérka byla nahá a jeden z projíždějících motoristů přivolal policii. Snížení Vogelova obvinění bylo jedním z mých parádních kousků a on to věděl. Měl pro mě slabost.

„Vylíčil to docela pravdivě,“ řekl jsem. „Nepracuju zadarmo. Jestli chce, abych pracoval pro něj, musí mi zaplatit.“

„V prosinci jsme vám dali pět táců.“

„To už je dávno, Tede. Víc než půlka putovala k expertovi, který ten případ rozcupuje. Zbytek jsem si nechal já a svoje hodiny už jsem si odpracoval. Jestli s tím mám jít před soud, potřebuju dotankovat nádrž.“

„Chcete dalších pět?“

„Ne, potřebuju deset a už jsem to Hard Caseovi minulý týden říkal. Proces potrvá tři dny a můj expert přijede až z Kodaku ve státě New York. Musím mu zaplatit honorář, ve vzduchu si přeje první třídu a na zemi Chateau Marmont. Myslí si, že bude popíjet v baru s herečkama nebo co. I laciné pokoje tam stojí čtyři sta dolarů.“

„Vy mě ničíte, advokáte. Co se to stalo s vaším sloganem ve Zlatejch stránkách? Důvodné pochybnosti za rozumnou cenu. Deseti tácům říkáte rozumná cena?“

„Jo, ten slogan se mi líbil. Získal mi spoustu nových klientů. Jenže kalifornská advokátní komora z něj žádnou radost neměla a donutila mě, abych se ho zbavil. Cena je deset tisíc, Tede, a je to cena rozumná. Jestli ji nemůžete nebo nechcete zaplatit, napíšu ještě dneska příslušnou žádost. Nechám ten případ plavat a on si může vzít advokáta ex offo. Vrátím mu všecko, co jsem dostal. Jenže ten exík nejspíš nebude mít rozpočet na to, aby si sem nechal letecky předvolat experta na fotografie.“

Vogel přesunul váhu na okénku a automobil se pod jeho tíhou zakolébal.

„Ne, ne, my chcem vás. Hard Case je pro nás důležitej, jestli mi rozumíte. Chci, aby ho pustili a vrátil se do práce.“

Sledoval jsem, jak si teď Vogel zajíždí pod vestu rukou tak masitou, že se mu v ní zcela ztrácely klouby prstů. Když opět ruku vytáhl, držel v ní tlustou obálku, kterou mi podal do auta.

„To je hotovost?“ zeptal jsem se.

„Přesně tak. Co je na hotovosti špatnýho?“

„Nic. Ale musím ti vypsat stvrzenku. Nařízení berního úřadu. Je tam celých deset?“

„Je tam všecko.“

Sundal jsem víko z lepenkové krabice na spisy, kterou vozím na sedadle vedle sebe. Bloček se stvrzenkami ležel pod spisy se současnými případy. Pečlivě jsem začal vypisovat stvrzenku. Většina advokátů, které potká vyloučení z komory, dojede na finanční nesrovnalosti. Na nesprávné nakládání s honoráři od klientů nebo jejich zpronevěru. Já si vše úzkostlivě zaznamenával a poctivě jsem vydával stvrzenky. Nikdy bych nedopustil, aby mě komora dostala na tohle.

„Takžes je celou dobu měl,“ prohodil jsem během psaní. „A co kdyby se ti to se mnou podařilo usmlouvat na pět? Co bys dělal pak?“

Vogel se usmál. Dole mu chyběla jedna jednička. Zřejmě o ni přišel při rvačce v klubu. Poplácal se na opačné straně vesty.

„Tadyhle mám ještě jednu obálku s pěti tácama, advokáte,“ odpověděl. „Byl jsem na vás připravenej.“

„Sakra, tak teď mám blbej pocit já, protože odsud odjedeš s penězma v kapse.“

Odtrhl jsem originál stvrzenky a podal mu jej přes okénko.

„Napsal jsem to na Caseyho. On je klient.“

„Mně to neva.“

Převzal stvrzenku, sundal ruku z okénka a napřímil se. Auto se vrátilo do normální polohy. Chtěl jsem se ho zeptat, odkud ty peníze vzal, zda pocházejí z nezákonných aktivit Road Saints, zda pro něj muselo sto holek odtančit sto hodin, aby mi je mohl zaplatit, ale na tuhle otázku bylo lepší odpověď neznát. Sledoval jsem, jak se Vogel šourá zpátky k harleyi a s námahou přehazuje nohu o tloušťce odpadkového koše přes sedadlo. Vůbec poprvé jsem si přitom všiml dvou blesků na zadním kole. Řekl jsem Earlovi, aby se vrátil na dálnici a pokračoval do Van Nuys, kde jsem se musel před schůzkou s novým klientem ještě zastavit v bance.

Cestou jsem otevřel obálku a přepočítal částku skládající se z několika dvacetidolarových, padesátidolarových a stodolarových bankovek. Nechyběl ani dolar. Nádrž byla doplněna a já mohl s Haroldem Caseym v klidu pokračovat. Předstoupit s ním před soud a uštědřit onomu mladému státnímu zástupci lekci. A i kdybych nevyhrál u soudu, určitě vyhraju při odvolání. Casey se vrátí k rodině Road Saints a práci pro ni. Otázkou, zda se zločinem, z něhož byl obviněn, skutečně provinil, jsem se při vyplňování evidence klientských honorářů vůbec nezabýval.

„Pane Hallere?“ řekl Earl po chvíli.

„Copak, Earle?“

„Ten člověk, o kterém jste říkal, že přiletí z New Yorku, aby tu dělal experta… Budu ho vyzvedávat na letišti?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Žádný expert z New Yorku nepřiletí, Earle. Nejlepší světoví odborníci na fotky a videa bydlí přímo tady v Hollywoodu.“

Earl pokýval hlavou a chvíli mě ve zpětném zrcátku fixoval očima. Nakonec je opět upřel na silnici před sebou.

„Aha,“ řekl a ještě jednou kývl.

V duchu jsem přikývl také. Nad tím, co jsem řekl nebo učinil, jsem ani trochu neváhal. Byla to moje práce. Takhle to prostě fungovalo. Po patnácti letech provozování práva jsem o něm přemýšlel ve velmi jednoduchých kategoriích. Právo bylo jako obrovský prorezivělý stroj, který do sebe nasává lidi, jejich životy a peníze. A já byl jen obyčejný mechanik. Stal jsem se odborníkem na schopnost vlézt do tohoto stroje, něco v něm opravit a výměnou za to si z něj něco odnést.

Na právu již neexistovalo nic, co bych pokládal za svaté. Školometské teze o přednostech systému dvou protistran, o pojistkách a kontrolních mechanismech či o hledání pravdy, které se vyučují na právnické fakultě, se v mých očích již dávno rozdrolily jako tváře soch dávných civilizací. Právo nemělo s pravdou nic společného. Šlo v něm o vyjednávání, vylepšování pozic, manipulaci. Nebyl jsem obchodníkem s vinou a nevinou, protože vinni byli všichni. Něčím. Na tom ovšem nezáleželo, neboť každý případ, který jsem převzal, byl domem postaveným na základech, jež pokládali přepracovaní a špatně placení nádeníci. Ulehčovali si práci. Dopouštěli se chyb. A pak své chyby přetírali lžemi. Mým úkolem bylo odloupnout tento nátěr a najít v jejich domě praskliny. Strčit do nich prsty či nástroje, zapáčit a rozšířit je na takovou velikost, že buďto celý dům spadne, anebo můj klient proklouzne tou prasklinou ven.

Velká část společnosti na mě pohlížela jako na zlo, jenže to se pletla. Já byl jen ušpiněný anděl. To já byl skutečným „Road Saint“, silničním svatým. Potřebovaly mě a žádaly obě strany. Byl jsem vazelínou v soukolí. Díky mě do sebe jednotlivá ozubená kola zapadala a mohla se otáčet. Pomáhal jsem udržovat celý systém v chodu.

S Rouletovým případem se však mělo tohle všechno změnit. Pro mě. Pro něj. A rozhodně pro Jesuse Menendeze.

4

Louis Ross Roulet seděl v zadržovací cele se sedmi dalšími muži, s nimiž autobus popojel z vannuyské věznice do vannuyské soudní budovy o půl bloku dál. Mezi zadrženými byli pouze dva běloši, kteří seděli na lavici vedle sebe, zatímco šestice černochů zaujala místo na protější straně cely. Byla to jistá forma darwinovské segregace. Nikdo se s nikým neznal, ale v množství se skrývala síla.

Jelikož za Rouletem měly stát peníze z Beverly Hills, podíval jsem se na oba bělochy a snadno jsem mezi nimi poznal toho pravého. Jeden byl totiž hubený jako lunt a měl zoufalé mokvavé oči feťáka, který už dávno zmeškal pravidelný šleh, zatímco druhý vypadal jako příslovečná srna v dálkových reflektorech. Vybral jsem si toho druhého.

„Pan Roulet?“ oslovil jsem ho a vyslovil přitom jeho jméno tak, jak mě poučil Valenzuela.

Srna přikývla. Ukázal jsem, ať přistoupí k mřížím, abychom si mohli v tichosti promluvit.

„Jmenuji se Michael Haller. Lidi mi říkají Mickey. Budu vás během dnešního prvního slyšení zastupovat.“

Nacházeli jsme se v zadržovací hale za obžalovacím soudem, kam mají advokáti běžně přístup, aby se mohli před zahájením soudu poradit s klienty. Na podlaze před celami se táhne modrá čára označující metrovou vzdálenost. Musel jsem si držet od klienta metrový odstup.

Roulet se chytil mříží před sebou. Stejně jako ostatní muži v kleci měl i on řetězy na kotnících, zápěstích a na břiše. Sundávají se až ve chvíli, kdy obžalovaného uvedou do soudní síně. Bylo mu něco málo po třicítce, a přestože měřil nejméně metr osmdesát a vážil dobrých devadesát kilo, působil štíhlým dojmem. Vězení tohle s člověkem udělá. Měl světle modré oči, v nichž se zračila očividná panika, jakou jsem v poslední době vídal jen zřídkakdy. Moji klienti už většinou byli trestaní a ve tvářích měli kamenné výrazy dravců. Jedině tak může člověk ve vězení přežít.

Roulet však byl jiný. Vypadal jako kořist. Měl strach a bylo mu jedno, kdo si toho všimne a kdo se to dozví.

„Tohle je bouda,“ řekl hlasitě a naléhavě. „Musíte mě odsud dostat. Udělal jsem s tou ženou chybu, nic víc. Snaží se na mě ušít boudu a…“

Zvedl jsem ruce, abych ho zarazil.

„Dávejte si pozor, co tady řeknete,“ varoval jsem ho tlumeným hlasem. „Vlastně si dávejte pozor na jazyk až do chvíle, než odsud vypadneme a budeme si moct promluvit v soukromí.“

Roulet se rozhlédl kolem sebe a zřejmě mi nerozuměl.

„Nikdy nevíte, kdo vás poslouchá,“ dodal jsem. „A nikdy nevíte, kdo prohlásí, že vás slyšel něco říkat, přestože jste nic neřekl. Nejlepší je nemluvit o případu vůbec. Rozumíte? Nejlepší je s nikým o ničem nemluvit. Tečka.“

Roulet přikývl a já mu ukázal, aby se posadil na lavici vedle mříží. Také na protější straně stála lavice a na tu jsem usedl já.

„Vlastně jsem přišel jen proto, abych se s vámi seznámil a řekl vám něco o sobě,“ pokračoval jsem v řeči. „O případu si promluvíme až poté, co se odsud dostaneme ven. Už jsem hovořil s vaším rodinným právníkem, panem Dobbsem, a dohodli jsme se, že oznámíme soudci, že jsme ochotni složit kauci. Říkám to všechno správně?“

Otevřel jsem kožený pořadač Mont Blanc a připravil se k psaní poznámek. Roulet přikývl. Učil se rychle.

„Dobře,“ řekl jsem. „A teď mi povězte něco o sobě. Kolik je vám let, jestli jste ženatý, jaké máte společenské vazby.“

„Ehm, je mi dvaatřicet. Bydlím tu celý život dokonce jsem tu chodil i do školy. Na Kalifornskou univerzitu. Nejsem ženatý, nemám děti. Pracuji…“

„Jste rozvedený?“

„Ne, nikdy jsem se neoženil. Pracuji v naší rodinné firmě. Windsor Residential Estates. Je pojmenovaná podle druhého muže mé matky. Je to realitní kancelář. Prodáváme nemovitosti.“

Udělal jsem si pár poznámek a pak jsem se ho tiše zeptal, aniž bych zvedl hlavu: „Kolik peněz jste v loňském roce vydělal?“ Když Roulet neodpovídal, pohlédl jsem na něj. „Proč to potřebujete vědět?“ dotázal se.

„Protože vás odsud hodlám dostat dřív, než dneska zapadne slunce. K tomu potřebuji vědět všechno o vašem postavení ve společnosti. Včetně postavení finančního.“

„Já svůj přesný příjem neznám. Velkou část mého výdělku tvoří podnikové akcie.“

„Vy jste nepodával daňové přiznání?“

Roulet se ohlédl přes rameno na ostatní muže v cele a poté zašeptal: „Ale ano, podával. Na něm činil můj příjem čtvrt milionu.“

„Ale vy chcete říct, že po započítání firemních akcií jste ve skutečnosti vydělal více.“

„Přesně tak.“

Jeden z Rouletových spoluzatčených přistoupil k mřížím a postavil se vedle něj. Byl to onen druhý běloch. Choval se afektovaně a ustavičně mával rukama: chvíli je měl na bocích, chvíli v kapsách, chvíli si je zoufale mnul.

„Hej, chlape, taky potřebuju právníka. Máte vizitku?“

„Pro vás ne, kamaráde. Vám dají právníka oni.“

Opět jsem pohlédl na Rouleta a chvíli čekal, až feťák odtáhne. Neodtáhl.

„Heleďte, tohle je soukromý rozhovor. Mohl byste nás nechat o samotě?“

Feťák učinil jakýsi pohyb rukama a odšoural se zpátky do rohu, odkud původně přišel. Upřel jsem pozornost zpátky na Rouleta. „A co dobročinné organizace?“ zeptal jsem se. „Jak to myslíte?“ odpověděl Roulet.

„Angažujete se v nějaké charitě? Věnujete prostředky dobročinným organizacím?“

„Jo, tohle dělá firma. Dáváme peníze nadaci Make a Wish a podporujeme jeden útulek pro uprchlíky v Hollywoodu. Myslím, že se jmenuje My Frienďs Pláce nebo tak nějak.“

„Dobře, fajn.“

„Dostanete mě odsud?“

„Zkusím to. Máte na triku těžká obvinění ověřil jsem si to, než jsem za vámi přišel a mám takový dojem, že státní zástupkyně bude usilovat o zamítnutí kauce. Ale to je v pohodě. S tímhle už dokážu něco udělat.“

Kývl jsem na poznámky.

„Zamítnutí kauce?“ zopakoval Roulet hlasitě a panicky.

Ostatní muži v cele se zahleděli jeho směrem, protože to, co právě vyslovil, byl pro všechny zlý sen. Zamítnutí kauce.

„Uklidněte se,“ chlácholil jsem ho. „Řekl jsem, že ona o ně bude usilovat. Neřekl jsem, že ho dosáhne. Kdy jste byl naposledy zatčen?“

Tuto otázku jsem na klienty vždy vypálil bez přípravy, abych mohl sledovat jejich oči a zjistil, zda mě u soudu nečeká nějaké překvapení.

„Nikdy. Nikdy jsem nebyl zatčen. Celá tahle záležitost je…“

„Já vím, já vím, ale o tom se tady bavit nechceme, vzpomínáte?“

Roulet pokýval hlavou a já se podíval na hodinky. Soud měl každou chvíli začít a já si ještě potřeboval promluvit s Maggií McTerorsonovou.

„Budu už muset jít,“ řekl jsem. „Za pár minut se uvidíme u soudu a zkusíme vás odsud vysekat. A až budeme u soudu, neříkejte nic, dokud se neporadíte se mnou. Jestli se vás soudce zeptá, jak se máte, poradíte se nejdřív se mnou. Dobře?“

„Copak tam nebudu prohlašovat, že se ve věci obžaloby cítím nevinen?“

„Ne, na to se vás tam ani nebudou ptát. Dneska vám jen přečtou obvinění, promluví si o kauci a stanoví datum projednávání obžaloby. Teprve tam budete říkat nevinen. Takže dneska neříkáte nic. Žádné výlevy, nic. Jasné?“

Roulet přikývl a zamračil se.

„Zvládnete to všechno, Louisi?“

Klient otráveně přitakal.

„Jen abyste věděl,“ dodal jsem, „za první slyšení a jednání o kauci, jako je tohle, si účtuju dva a půl tisíce dolarů. Bude to pro vás problém?“

Roulet zavrtěl hlavou. Líbilo se mi, že nemluvil. Většina mých klientů mluví až příliš. Ostatně kvůli své užvaněnosti se mnohdy do vězení dostali.

„Dobře. O všem ostatním si můžeme promluvit, jakmile budete venku a budeme se moct sejít v soukromí.“

Zavřel jsem kožený pořadač v naději, že si ho Roulet všiml a že jsem jím na něj udělal dojem, a postavil jsem se.

„Ještě jedna poslední věc,“ řekl jsem. „Proč jste si mě vybral? Ve městě je spousta advokátů, tak proč právě já?“

Tato otázka s naším vztahem nikterak nesouvisela, ale chtěl jsem otestovat Valenzuelovu pravdomluvnost.

Roulet pokrčil rameny.

„Já nevím,“ řekl. „Pamatoval jsem si vaše jméno z nějakého článku v novinách.“

„A co jste se o mně dočetl?“

„Byl to článek o jednom případu, kdy jste zpochybnil důkazy proti nějakému chlápkovi. Myslím, že to souviselo s drogama nebo s něčím takovým. Vyhrál jste ten případ, protože oni už pak žádné důkazy neměli.“

„Případ Hendricks?“

Nenapadal mě žádný jiný případ, který by se v posledních měsících dostal do novin. Hendricks byl dalším mým klientem z gangu Road Saints. Detektivové z úřadu šerifa instalovali na jeho harleye štěnici s GPS, aby mohli sledovat, komu rozváží zboží. Pokud ho sledovali na veřejných komunikacích, bylo to v pořádku. Jenže v okamžiku, kdy Hendricks zaparkoval motorku na noc v kuchyni svého domu, představovala přítomnost štěnice na stroji nezákonné vniknutí. Soudce obvinění zamítl už během předběžného slyšení. V Timesech to tehdy slušně rozmázli.

„Na jméno klienta si už nevzpomínám,“ řekl Roulet. „Zapamatoval jsem si jen vaše jméno. Tedy vaše příjmem. A když jsem dnes volal tomu ručiteli za kauce, uvedl jsem mu jméno Haller a požádal ho, aby vás sehnal a zavolal mému právníkovi. Proč?“

„Jen tak. Prostě jsem zvědavý. Jsem rád, že jste mi zavolal. Uvidíme se u soudu.“

Rozhodl jsem se, že rozporem mezi Valenzuelovým tvrzením a tím, co mi právě řekl Roulet, se budu zabývat později, a vyrazil jsem zpátky k soudu. Maggii McTerorsonovou jsem zahlédl usazenou na jednom konci stolu pro státní zástupce. Seděla tam spolu s pěti dalšími kolegy. Stůl byl velký a měl tvar písmene L, aby se za něj vešla nekonečná a stále se obměňující řada právníků, kteří se k němu mohli posadit a být přitom otočeni čelem k soudnímu stolci. Většinu rutinních slyšení a obžalob vyřizoval den co den státní zástupce přidělený přímo k soudní síni. Ke speciálním případům se však sem dostavovaly velké ryby z okresního státního zastupitelství, které sídlilo v prvním patře vedlejší budovy. Stejný efekt měla i přítomnost televizních kamer.

Když jsem procházel kolem soudního stolce, všiml jsem si muže, který vedle stolku pro soudního sluhu instaloval na stativ videokameru. Kamera i mužovy šaty postrádaly emblém jakékoliv televizní stanice. Zjevně šlo o reportéra na volné noze, který se doslechl o případu, hodlal celé slyšení nafilmovat a pak se pokusit prodat své záběry některé místní televizi, jejíž ředitel zpravodajství bude potřebovat půlminutový šot. Když jsem se ptal před chvílí sluhy, kdy se bude projednávat Rouletův případ, prozradil mi, že soudce už natáčení schválil.

Přistoupil jsem zezadu ke své bývalé ženě a sklonil jsem se, abych jí mohl zašeptat do ucha. Právě si prohlížela fotografie ve spisu. Na sobě měla tmavě modrý kostým s tenkým šedým proužkem. Havraní vlasy si vzadu stáhla doladěnou šedou stuhou. Když si vlasy česala takhle dozadu, strašně se mi líbily.

„To ty seš ta, která mívala případ Roulet?“

Maggie zvedla hlavu, protože mě zpočátku nepoznala. Na tváři jí naběhl bezděčný úsměv, ale když viděla, že jsem to já, proměnil se úsměv v zachmuřenost. Okamžitě se dovtípila, co jsem měl svým minulým časem na mysli, a prudce zaklapla spis.

„To mi ani neříkej,“ odpověděla.

„Promiň. Líbilo se mu, jak jsem sfoukl Hendrickse, a tak mi zavolal.“

„Parchant. Já tenhle případ chtěla, Hallere. Tohle je podruhé, cos mi něco podobného provedl.“

„Myslím, že tohle město není pro nás oba dost velký,“ napodobil jsem chabě Jamese Cagneyho.

Maggie zaúpěla. Nakonec však rychle kapitulovala.

„No dobrá,“ řekla. „Po tomhle slyšení to v klidu položím. Ledaže bys měl námitky i proti tomuhle.“

„To je docela možné. Budeš mu chtít zamítnout kauci?“

„Jasně. A tahle věc se s novým státním zástupcem nezmění. Je to nařízení z prvního patra.“

Pokýval jsem hlavou. Znamenalo to, že zamítnutí kauce nařídil na státním zastupitelství dohlížitel případů.

„Angažuje se v místní komunitě. A nikdy nebyl zatčen.“

Zkoumavě jsem sledoval její reakci, protože jsem neměl čas se ujistit, zda bylo Rouletovo tvrzení v tomto smyslu pravdivé. Nikdy mě nepřestane ohromovat, kolik klientů lže o svých předchozích stycích se soudní mašinérií, ačkoliv taková lež nemá naději na delší než jepicí život.

Maggie však nedala ničím najevo, že by jí o Rouletových předchozích zatčeních bylo něco známo. Možná to tedy byla pravda. Možná byl mým klientem vskutku opravdový a nefalšovaný prvodelikvent.

„Nezáleží na tom, jestli se v minulosti něčeho dopustil,“ řekla Maggie. „Záleží na tom, co provedl včera v noci.“

Otevřela spis, chvíli rychle procházela fotografie, až našla jednu, která se jí líbila, a vytáhla ji ven.

„Tady se podívej, co ten tvůj pilíř společnosti včera v noci napáchal. Takže je mi úplně jedno, co dělal předtím. Já se prostě jen postarám, aby…, aby se nedostal ven a nemohl to udělat znovu.“

Fotografie detailně zachycovala ženskou tvář. Pravé oko měla tak napuchlé, že se jí úplně zavřelo. Nos byl přeražený a vychýlený na stranu. Z obou nosních dírek jí trčely kusy zkrvavené gázy. Nad pravým obočím zela hluboká tržná rána, která si vyžádala devět motýlkových stehů. Spodní ret měla rozseknutý, nateklý a mramorově zbarvený. Nejhorší na celé fotografii však bylo její zdravé oko. Celé uslzené se dívalo do objektivu s hrůznou směsicí strachu, bolesti a ponížení.

„Jestli to ovšem udělal on,“ řekl jsem, protože přesně to se teď ode mě čekalo.

„Jasně,“ řekla Maggie. „Jasně, jestli to udělal on. Sice ho zatkli u ní doma celého od její krve, ale jinak máš pravdu, je to naprosto případná otázka.“

„Líbí se mi, když jsi sarkastická. Nemáš u sebe příkaz k zatčení? Rád bych si pořídil kopii.“

„Dostaneš ji od toho, kdo po mně ten případ převezme. Žádné službičky ode mě nečekej, Hallere. Tentokrát ne.“

Vyčkával jsem, protože jsem předpokládal další řečnění, rozhořčené výlevy a možná i další výstřel od boku, ale ona už nic dalšího nedodala. Usoudil jsem, že snaha vymámit z ní o případu další informace by byla předem prohraná. A tak jsem změnil téma.

„A co ona?“ zeptal jsem se. „Jak se vede jí?“

„Je podělaná strachy a bolí ji to jako blázen. Jak jinak se jí může vést?“

Pohlédla na mě a já viděl, že se konečně dovtípila a že mě za to odsuzuje.

„Ale ty ses neptal na oběť, že ne?“ Neodpověděl jsem. Nechtěl jsem jí lhát.

„Tvé dceři se vede dobře,“ řekla povrchně. „Věci, které jí posíláš, se jí líbí, ale ještě radši by byla, kdyby ses častěji ukázal ty.“

Tohle už nebyla střelba od boku. To byl direkt, a zasloužený. Jako bych se neustále honil za případy, dokonce i o víkendech. Přitom jsem si v hloubi duše uvědomoval, že bych měl místo případů častěji honit svou dceru po zahradě. Čas vyměřený na dětské radovánky se totiž rychle krátil.

„Zajedu za ní častěji,“ řekl jsem. „A začnu s tím hned. Co třeba tenhle víkend?“

„Prima. Chceš, abych jí to večer oznámila?“

„Eh, možná radši počkej do zítřka, abych to věděl s jistotou.“

Maggie mě obšťastnila jedním ze svých vědoucných pokývání hlavy. Tohle jsme už absolvovali.

„Skvělý. Tak se mi zítra ozvi.“

Tentokrát se mi její sarkasmus nelíbil.

„Co potřebuje?“ zeptal jsem se ve snaze získat zpět ztracenou půdu.

„Právě jsem ti řekla, co potřebuje. Více tebe ve svém životě.“

„Dobrá, slibuju. Zajedu za ní.“ Maggie neodpověděla.

„Myslím to vážně, Maggie. Zítra ti zavolám.“

Bývalá manželka na mě opět pohlédla a byla připravena k palbě z obou hlavní. I tohle jsme už v minulosti absolvovali vždycky mě obvinila, že pokud jde o otcovství, jsem jen samé řeči a skutek utek. Tentokrát mě však zachránil začátek soudního slyšení. Do sálu vstoupil soudce a vyšel po schůdcích ke stolci. Soudní sluha požádal o klid v soudní síni. Bez dalšího slova jsem odstoupil od stolu státních zástupců a vrátil se mezi advokáty.

Soudce se sluhy dotázal, zda je třeba něco prodiskutovat ještě předtím, než začne předvolávat zadržené. Žádná taková otázka nevyvstala, a soudce tedy předvolal první skupinu. Stejně jako v Lancasteru zde měli obžalovaní k dispozici velkou prosklenou „ohrádku“. Vstal jsem a přesunul se k otvoru ve skle. Když jsem viděl, že Roulet prošel dveřmi, pokynul jsem mu, aby přistoupil ke mně.

„Jdete jako první,“ oznámil jsem mu. „Požádal jsem soudce, aby mi prokázal laskavost a vzal vás mimo pořadí. Chci se vás odtud pokusit dostat.“

Nebyla to pravda. Soudce jsem o nic nežádal, a i kdyby ano, určitě by mi žádnou podobnou laskavost neprokázal. Roulet šel jako první kvůli přítomnosti médií v soudní síni. Vyřizovat mediální případy jako první byla zažitá praxe. Zčásti šlo o projev ohleduplnosti vůči kameramanovi, který musel stihnout další zakázky. Zároveň to však soudci dělali kvůli snížení napětí v soudní síni bez objektivu kamery za zády se právníkům, obžalovaným, a dokonce i soudci pracovalo lépe.

„Proč je tady ta kamera?“ zašeptal Roulet v panické hrůze. „Je tu snad kvůli mně?“

„Ano, kvůli vám. Někdo mu dal na váš případ tip. Jestli se nechcete nechat filmovat, pokuste se mě využít jako štít.“

Roulet změnil polohu tak, abych se mezi ním a kamerou na druhém konci soudní síně ocitl já. Tím se snížila pravděpodobnost, že se kameramanovi podaří prodat svou reportáž některému místnímu zpravodajskému pořadu. To bylo fajn. Zároveň to znamenalo, že pokud se mu to přece jen podaří, budu ústřední postavou jeho záběrů já. A to bylo taky fajn.

Soudní sluha předvolal Rouleta a zkomolil přitom jeho jméno. Maggie ohlásila svou přítomnost za obžalobu a já se ohlásil za obhajobu. Brzy jsem zjistil, že moje bývalá manželka rozšířila obžalobu, což měla jako Maggie McTerorsonová ve zvyku Roulet teď měl na krku pokus o vraždu a pokus o znásilnění. V takovém případě se jí totiž snáze argumentovalo pro zamítnutí kauce.

Soudce informoval Rouleta o jeho ústavních právech a stanovil datum jednání o obžalobě na 21. března. Požádal jsem Rouletovým jménem o povolení kauce. To vyvolalo vzrušenou slovní přestřelku mezi Maggií a mnou, které soudce jen mlčky přihlížel. Věděl, že jsme byli kdysi svoji, protože nám byl na svatbě. Zatímco Maggie vypočítávala seznam zvěrstev spáchaných na oběti, já se odvolával na Rouletovo společenské angažmá a dobročinné aktivity. V jednom okamžiku jsem ukázal na C. C. Dobbse na galerii a nabídl se, že ho nechám předvolat, abychom mohli Rouletovu dobrou pověst probrat do větší hloubky. Dobbs byl mým esem v rukávu. Jeho postavení v advokátní branži převyšovalo Rouletovu pozici a rozhodně mělo vliv i na soudce, který svou funkci zastával z vůle voličů a těch, kdo mu přispěli na kampaň.

„Sečteno a podtrženo, pane soudce, stát nemůže dost dobře tvrdit, že u tohoto muže hrozí riziko útěku nebo že představuje hrozbu pro společnost,“ řekl jsem závěrem. „Pan Roulet má v této společnosti pevné kořeny a nehodlá činit nic jiného, než se vší urputností útočit proti falešným obviněním, jež proti němu byla vznesena.“

Záměrně jsem použil výraz útočit pro případ, že by se mé prohlášení dostalo do televize a náhodou se na ně dívala žena, která vznesla obvinění.

„Ctihodnosti,“ opáčila Maggie, „bez ohledu na nabubřelé projevy bychom měli mít na paměti, že oběť tohoto případu byla brutálně…“

„Paní McPhersonová,“ přerušil ji soudce. „Myslím, že těch slovních tahanic už bylo dost. Zranění oběti jsem si vědom stejně dobře jako postavení pana Rouleta. A také mám dnes nabitý program. Výši kauce stanovím na jeden milion dolarů. Kromě toho budu požadovat, aby se pan Roulet jednou týdně hlásil u soudu. Zmešká-li jedinou schůzku, pozbude svobodu.“

Rychle jsem pohlédl na galerii, kde seděl Dobbs vedle Fernanda Valenzuely. Dobbs byl štíhlý muž, který si holil hlavu, aby zakryl postupující plešatost. Jeho vychrtlost ještě zvýrazňoval Valenzuelův objemný pas. Čekal jsem na signál, zda mám stanovenou výši kauce přijmout, nebo zda se mám pokusit usmlouvat nižší částku. V některých případech, kdy si soudce myslí, že člověku prokázal milost, se může šeredně nevyplatit žádat ho o více či v tomto případě o méně.

Dobbs seděl na prvním sedadle v první řadě. Jednoduše vstal a vyrazil ze soudní síně, aniž čekal na Valenzuelu. Pochopil jsem to jako znamení, že to mám nechat plavat, že rodina Rouletových milion skousne. Otočil jsem se zpět k soudnímu stolci.

„Děkuji vám, Ctihodnosti.“

Soudní sluha okamžitě předvolal další případ. Pohlédl jsem na Maggii právě zavírala spis k případu, který už jí nebude patřit. Postavila se a vyrazila ke středové uličce soudní síně. S nikým nepromluvila a ani na mě se už nepodívala.

„Pane Hallere?“

Otočil jsem se ke klientovi. Za ním už k nám kráčel zástupce šerifa, který ho měl doprovodit zpět do ohrádky. Po slyšení měl být Roulet převezen autobusem zpět do vězení o půl bloku dále a v průběhu dne podle toho, jak rychle budou Dobbs s Valenzuelou pracovat měl být propuštěn.

„Spojím se s panem Dobbsem a dostanu vás ven,“ řekl jsem. „Pak se spolu posadíme a promluvíme si o tom případu.“

„Děkuji vám,“ řekl Roulet, když už ho zástupce šerifa odváděl pryč. „Děkuji vám, že jste přišel.“

„Nezapomeňte, co jsem vám říkal. Nemluvte s nikým neznámým. Vlastně nemluvte vůbec s nikým.“

„Ano, pane.“

Jakmile byl pryč, přistoupil jsem k lavicím. Valenzuela už na mě čekal u východu a zubil se na celé kolo. Rouletova kauce byla pravděpodobně nejvyšší, jakou kdy zajišťoval. To znamenalo, že z ní také obdrží nejvyšší podíl. Když jsem procházel dveřmi, poplácal mě po rameně.

„Co jsem ti říkal?“ zahlaholil. „Ulovili jsme sólovku, šéfe.“

„Uvidíme, Vale,“ řekl jsem. „Uvidíme.“

5

Každý advokát, který se v téhle branži pohybuje, má dva různé sazebníky. Sazebník A obsahuje výčet odměn, které by advokát rád za prokázané služby obdržel. Kromě něj však má každý advokát ještě sazebník B ten čítá seznam sazeb, které je advokát ještě ochoten přijmout, protože víc si jeho klient nemůže dovolit. „Sólovka“ je pak klient, který chce jít před soud a má dost peněz, aby svému právníkovi zaplatil odměny ze sazebníku A. Od prvního slyšení přes jednání o obžalobě a předběžné slyšení až po proces a následné odvolání si taková sólovka žádá stovky, ne-li tisíce účtovatelných hodin. Postará se člověku o plnou nádrž na dva až tři roky. V mém lovišti jsou sólovky nejvzácnějšími a nejvyhledávanějšími zvířaty vůbec.

Začínalo to vypadat, že se Valenzuela opravdu dobral k penězům: Louis Roulet stále více působil dojmem sólovky. Já osobně jsem v poslední době zažíval špatné časy. Od mého posledního případu a klienta, který se alespoň trochu blížil sólovce, uplynuly už téměř dva roky. Tím mám na mysli případ, který člověku vydělá šestimístnou částku. Řada jiných případů zpočátku vypadala, že by se mohly na tuto kýženou hranici vyšplhat, jenže pak se v nich vždycky něco zadrhlo.

Když jsem vyšel od soudu, čekal C. C. Dobbs na chodbě. Stál u řady oken, z nichž se nabízel výhled na nákupní středisko. Rychle jsem k němu zamířil. Měl jsem před Valenzuelou pár vteřin náskok a chtěl jsem si s Dobbsem promluvit o samotě.

„Promiňte,“ začal Dobbs, než jsem stačil cokoliv říct. „Nechtěl jsem se tam zdržovat ani o vteřinu déle, než bylo nutné. Bylo strašně skličující vidět toho chlapce zavřeného v tom dobytčím výběhu.“

„Chlapce?“

„Louise. Zastupuji jeho rodinu už pětadvacet let. Pořád o něm přemýšlím trochu jako o chlapci.“

„Podaří se vám ho dostat ven?“

„To nebude problém. Hned se spojím s Louisovou matkou, abych zjistil, jakým způsobem to bude chtít vyřídit jestli zastaví majetek, nebo půjde na ručení.“

Zajistit milionovou kauci majetkem by znamenalo, že nemovitost v hodnotě nejméně jednoho milionu dolarů nesmí být zatížena hypotékou. Kromě toho by mohl soud požadovat úřední odhad současné ceny majetku, což by mohlo trvat několik dní, během nichž by Roulet čekal ve vězení. Ručení se naopak dalo koupit u Valenzuely za desetiprocentní poplatek. Rozdíl spočíval v tom, že oněch deset procent by se už Rouletovi nikdy nevrátilo. Byla to Valenzuelova odměna za riziko a potíže a také důvod, proč se Valenzuela v soudní síni tak usmíval. Po zaplacení pojistného za milionovou kauci se jeho výdělek blížil k devadesáti tácům. A tenhle člověk se bál, jestli se o něj postarám.

„Mohu vám něco navrhnout?“ zeptal jsem se.

„Buďte tak hodný.“

„Když jsem viděl Louise v cele, působil trochu křehce. Na vašem místě bych ho odtamtud co nejdříve vytáhl. Což znamená, že byste si měl od Valenzuely nechat napsat ručení. Přijde vás to na sto tisíc, ale kluk bude venku a v bezpečí, jestli mi rozumíte.“

Dobbs se otočil k oknu a opřel se o zábradlí, které se táhlo podél skla. Vykoukl jsem ven a viděl, že se centrum plní lidmi z úředních budov, kteří právě měli polední pauzu. Mnohé z nich zdobily červenobílé jmenovky, jaké se vydávají porotcům.

„Rozumím vám.“

„Další důvod je, že podobné případy obvykle lákají krysy z děr.“

„Co tím myslíte?“

„Tím myslím ostatní zatčené, kteří budou tvrdit, že zaslechli někoho něco říkat. Zvláště když se určitý případ dostane do zpráv nebo do novin. Pochytí informace z televize a budou předstírat, že náš chlapec mluvil.“

„To je ale trestné,“ prohlásil Dobbs rozhořčeně. „Mělo by se to zakázat.“

„Jo, já vím, jenže se to děje. A čím déle zůstane Louis ve vězení, tím větší budou mít tihle lidi příležitost.“

Valenzuela se k nám u zábradlí připojil. Neříkal nic.

„Navrhnu, abychom šli na ručení,“ řekl Dobbs. „Už jsem jí volal, ale měla jednání. Jen co se mi ozve zpátky, začneme v té věci jednat.“

Jeho slova mi připomněla něco, co mě trápilo už během slyšení.

„Copak nemohla to jednání přerušit, aby si promluvila o uvězněném synovi? Říkal jsem si, proč není dneska u soudu, když je ten chlapec, jak mu říkáte, tak čistý a bezúhonný.“

Dobbs se na mě podíval, jako bych měsíc nepoužil ústní vodu.

„Paní Windsorová je velmi zaneprázdněná a mocná žena. Jsem si jist, že kdybych ji byl upozornil, že je záležitost jejího syna naléhavá, bez otálení by se se mnou spojila.“

„Paní Windsorová?“

„Po rozvodu s Louisovým otcem se znovu provdala. Už je to dávno.“

Přikývl jsem a pak si uvědomil, že jsem si chtěl s Dobbsem promluvit ještě o něčem dalším, ale že to před Valenzuelou probírat nechci.

„Vale, co kdybys šel zjistit, kdy se Louis vrátí do věznice, abys ho mohl odtamtud vyzvednout?“

„To je jednoduché,“ opáčil Valenzuela. „Vrací se prvním autobusem po obědě.“

„Jo, tak to jdi pro jistotu ještě ověřit, než tady s panem Dobbsem skončím.“

Valenzuela se chystal začít protestovat, že si nepotřebuje nic ověřovat dvakrát, ale pak si uvědomil, co se mu snažím sdělit. „Dobře,“ řekl. „Půjdu to zjistit.“

Jakmile zmizel, chvíli jsem si Dobbse zkoumavě prohlížel. Vypadal, že mu táhne na šedesátku. Měl uctivé vzezření, k němuž se zřejmě dopracoval během třiceti let ve službách boháčů. Odhadoval jsem, že i on sám přitom stačil zbohatnout, což však jeho vystupování na veřejnosti nezměnilo.

„Jestli máme spolupracovat, myslím, že bych se vás měl zeptat, jak si přejete, abych vás oslovoval. Cecile? Nebo C. C? Nebo snad pane Dobbsi?“

„Cecil bude nejlepší.“

„Takže moje první otázka zní, Cecile, jestli opravdu budeme spolupracovat. Mám s touhle prací počítat?“

„Pan Roulet mi dal najevo, že si vás u toho případu přeje mít. Mám-li byt upřímný, já osobně bych si vás jako první volbu nevybral. Vlastně bych si vás nevybral vůbec, protože jsem o vás upřímně řečeno nikdy neslyšel. Ale pan Roulet si vás jako prvního vybral a pro mě je to přijatelné. Po pravdě řečeno si myslím, že jste se svého úkolu v soudní síni zhostil docela dobře, zvláště když uvážím, jak nepřátelsky se k panu Rouletovi stavěla ta státní zástupkyně.“

Všiml jsem si, že se z „chlapce“ stal najednou „pan Roulet“. Přemýšlel jsem, co tuto změnu v Dobbsově přístupu způsobilo.

„No jo, dokonce se jí říká Maggie McTerorsonová. Je pěkně zarputilá.“

„Říkal jsem si, že zachází trochu do krajností. Myslíte, že existuje nějaký způsob, jak ji z toho případu dostat? Vyměnit ji za někoho, kdo je… víc nohama na zemi?“

„To nevím. Montovat se do státních zástupců může být nebezpečné. Ale jestli si myslíte, že je třeba, aby odešla, dokážu to zařídit.“

„To rád slyším. Možná jsem o vás měl slyšet už dříve.“

„Možná. Chcete si teď promluvit o odměnách, ať to máme z krku?“

„Pokud chcete…“

Rozhlédl jsem se po chodbě, abych se ujistil, že se v doslechu nezdržují žádní další advokáti. Hodlal jsem se v celém tomhle případu držet sazebníku A.

„Za dnešek dostanu dva a půl tisíce dolarů to už Louis schválil. Jestli chcete od této chvíle přejít na hodinovou sazbu, účtuju si tři sta na hodinu a během soudního jednání pět set, protože v té době nemůžu dělat nic dalšího. Dáváte-li přednost fixní částce, budu požadovat šedesát tisíc od této chvíle až po předběžné slyšení. Pokud ten případ zakončíme přiznáním viny, vezmu si dalších dvanáct tisíc. Pokud místo toho půjdeme k soudu, potřebuju dalších šedesát v den, kdy toto rozhodnutí učiníme, a pětadvacet, jakmile začneme vybírat porotu. Tenhle případ nevypadá, že by se včetně výběru porotců táhl déle než týden, ale jestli přesto tuhle lhůtu překročíme, dostanu dalších pětadvacet týdně. O odvolání si můžeme promluvit až v případě, že to bude nezbytné.“

Na okamžik jsem zaváhal, abych si ověřil Dobbsovu reakci. Nedal na sobě nic znát, a tak jsem pokračoval.

„Navíc potřebuji ještě dnes třicetitisícovou zálohu a dalších deset na soukromého vyšetřovatele. Nechci s tím ztrácet čas. Chci na to co nejrychleji poslat svého vyšetřovatele, než celá tahle záležitost pronikne do médií nebo než začnou poldové mluvit s některými ze zúčastněných.“

Dobbs pomalu přikývl.

„To jsou vaše standardní sazby?“

„Pokud mi je někdo dá. Já za to stojím. Kolik rodině účtujete vy, Cecile?“

Byl jsem si jist, že ani on neodejde z téhle drobné epizody nenasycený.

„To je věc mezi mnou a klientem. Ale nebojte se. Během diskuse s paní Windsorovou se o vašich odměnách zmíním.“

„Jsem vám vděčný. A nezapomeňte, že potřebuju, aby můj vyšetřovatel začal ještě dneska.“

Podal jsem mu vizitku, kterou jsem vytáhl z pravé kapsy saka. Vizitky na pravé straně obsahovaly mé mobilní telefonní číslo. Vizitky v levé kapse uváděly jen číslo na Lomu Taylorovou.

„Mám v centru ještě jedno slyšení,“ řekl jsem. „Až ho dostanete ven, zavolejte mi a sjednáme si schůzku. Snažme se, aby to bylo co nejdříve. Já bych měl mít volno dnes odpoledne a večer.“

„Výborně,“ řekl Dobbs a zasunul si vizitku do kapsy, aniž se na ni podíval. „Máme přijet my za vámi?“

„Ne, já přijedu k vám. Rád bych se podíval, jak vypadají kanceláře v těch věžácích v Century City.“

Dobbs se úlisně usmál.

„Podle vašeho obleku je zřejmé, že znáte a dodržujete pravidlo, podle něhož nesmí být advokát nikdy příliš dobře oblečen. Chcete se porotcům zalíbit, ne v nich vyvolat závist. Takže vězte, Michaele, že ani advokát z Century City nemůže mít kancelář hezčí, než jsou kanceláře jeho klientů. Ujišťuji vás, že naše vybavení je velice skromné.“

Chápavě jsem přikývl. Zároveň jsem se však cítil dotčen. Měl jsem na sobě svůj nejlepší oblek. Nosím ho vždycky v pondělí.

„To je dobré vědět,“ řekl jsem.

Dveře soudní síně se otevřely a vyšel z nich novinář s kamerou a složeným stativem v ruce. Dobbs si ho všiml a okamžitě zpozorněl.

„Co média?“ řekl. „Jak je můžeme kontrolovat? Paní Windsorová určitě…“

„Vydržte vteřinku.“

Zavolal jsem na kameramana a ten ke mně zamířil. Okamžitě jsem natáhl ruku. Novinář musel odložit stativ, aby mou pravici přijal.

„Jsem Michael Haller. Viděl jsem, že uvnitř natáčíte vystoupení mého klienta.“

Použití celého jména bylo z mé strany smluveným kódem.

„Robert Gillen,“ řekl muž. „Lidi mi říkají Sticks.“

Také on se představil celým jménem, což byl smluvený kód z jeho strany. Dával mi najevo pochopení, že zde potřebuji něco sehrát.

„Jste tady na vlastní pěst, nebo vás někdo vyslal?“ zeptal jsem se.

„Dnes na vlastní pěst.“

„Jak jste se o tom případu doslechl?“

Gillen pokrčil rameny, jako by se zdráhal odpovědět.

„Od jednoho zdroje. Z policie.“

Přikývl jsem. Gillen se dovtípil a hrál tuhle hru se mnou. „Na kolik si přijdete, když se vám podaří ty záběry prodat některé televizi?“

„To záleží. Za exkluzivitu si účtuju sedm set padesát a za neexkluzivitu pět set.“

Neexkluzivita znamenala, že každý ředitel zpravodajství, který reportáž koupil, věděl, že ji Gillen může prodat i konkurenční televizi. Gillen v odpovědi svůj obvyklý honorář zdvojnásobil. Byl to od něj dobrý tah. Zřejmě během filmování poslouchal, o čem se v soudní síni mluví.

„Chci vám něco navrhnout,“ řekl jsem. „Co kdybychom vám ty záběry hned teď sebrali za vaši exkluzivní sazbu?“

Gillen byl dokonalý. Zaváhal, jako by si nebyl jist, zda se můj návrh slučuje s etikou.

„Zaokrouhleme to na tisíc,“ dodal jsem.

„No dobrá,“ řekl Gillen. „Platí.“

Zatímco Gillen pokládal kameru na podlahu a vysouval z ní kazetu, já vytáhl z kapsy peníze. Měl jsem ještě dvanáct set z peněz od Road Saints, které mi cestou sem předal Teddy Vogel. Otočil jsem se k Dobbsovi.

„Můžu vám to naúčtovat jako výdaj, že?“

„Samozřejmě,“ řekl Dobbs celý rozzářený.

Vyměnil jsem kazetu za peníze a poděkoval Gillenovi. Ten si vsunul dolary do kapsy a šťastně vyrazil k výtahům.

„To bylo geniální,“ prohlásil Dobbs. „Musíme tu věc udržet pod pokličkou. Celá rodinná firma by mohla jít doslova ke dnu, kdyby se to…, vlastně si myslím, že to je jeden z důvodů, proč tu dnes paní Windsorová nebyla. Nechtěla, aby ji někdo poznal.“

„No, jestli to dojde tak daleko, budeme si o tom muset promluvit. Prozatím se vynasnažím udržet ten případ v tajnosti.“

„Děkuji vám.“

Odněkud se ozval vyzváněcí tón mobilního telefonu klasický kus od Bacha, od Beethovena nebo od nějakého jiného mrtvého chlápka bez copyrightu. Dobbs si sáhl do klopy saka, vytáhl přístroj a podíval se na malý displej.

„To je ona,“ oznámil.

„V tom případě vás nechám o samotě.“

Když jsem odcházel, stačil jsem ještě zaslechnout Dobbsova slova: „Mary, všechno je pod kontrolou, teď se musíme soustředit na to, abychom ho dostali ven. Bude nás to stát nějaké peníze…“

Zatímco ke mně přijížděl výtah, přemýšlel jsem, že zde mám co do činění s klientem a rodinou, pro něž výraz „nějaké peníze“ znamená víc, než jsem já kdy v životě viděl. Znovu jsem si vzpomněl na Dobbsovu poznámku na adresu mého odívání. Pořád mi ležela v žaludku. V šatníku jsem neměl jediný oblek, který stál méně než šest set dolarů, a ve všech jsem se vždy cítil dobře a sebejistě. Přemýšlel jsem, zda měl Dobbs v úmyslu mě urazit, nebo jestli tím mínil něco jiného zda třeba nechtěl hned v zárodku získat kontrolu nade mnou i nad případem. Usoudil jsem, že si při jednání s Dobbsem budu muset krýt záda. Dovolím mu dost, ale k tělu si ho nepustím.

6

Provoz do centra vázl na Cahuenga Pass. Seděl jsem na zadním sedadle lincolnu, hrál si s telefonem a snažil se nemyslet na rozhovor s Maggií McPhersonovou o svých rodičovských schopnostech. Moje bývalá manželka měla v této věci pravdu a to mě bolelo. Až příliš dlouho jsem advokátní praxi stavěl nad praxi rodičovskou. Slíbil jsem si, že se to změní. Potřeboval jsem jen dost času a peněz, abych mohl zpomalit. Namlouval jsem si, že mi Louis Roulet třeba poskytne obojí.

Ze všeho nejdříve jsem zavolal Raulu Levinovi, svému vyšetřovateli, abych ho připravil na potenciální schůzku s Rouletem. Požádal jsem ho, aby případ předběžně proklepl a zjistil, co se dá zjistit. Levin nedávno odešel od losangeleské policie a stále měl kontakty a přátele, kteří mu čas od času prokázali laskavost. Nejspíš měl i on svůj vlastní vánoční seznam. Upozornil jsem ho však, aby případem neztrácel příliš mnoho času, dokud nebudu mít jistotu, že je Roulet platící klient. Bylo mi jedno, co mi C. C. Dobbs sdělil na chodbě při osobním rozhovoru. Dokud mi nepřijde první platba, nehodlal jsem uvěřit, že ten případ skutečně mám.

Následně jsem si ověřil stav několika dalších případů a pak jsem znovu zavolal Lomě Taylorové. Věděl jsem, že jí pošta obvykle chodí krátce před polednem. Loma mi však řekla, že dnes nepřišlo nic důležitého. Žádné šeky ani korespondence od soudu, které bych musel věnovat bezprostřední pozornost.

„Dívala ses na to zadržení Glorie Daytonové?“ zeptal jsem se.

„Ano. Vypadá to, že by si ji tam mohli ze zdravotních důvodů nechat do zítřka.“

Zaúpěl jsem. Stát má po zatčení občana osmačtyřicet hodin na to, aby ho obvinil a předvedl před soudce. Odklad prvního slyšení Glorie Daytonové do druhého dne ze zdravotních důvodů znamenal, že Gloria měla pravděpodobně absťák. To zase vysvětlovalo, proč u ní v době zatčení našli kokain. Neviděl jsem ji a nemluvil s ní nejméně sedm měsíců. Její sešup musel být rychlý a strmý. Očividně již překročila tenkou hranici mezi obdobím, kdy ona ovládala drogu, a obdobím, kdy droga začala ovládat ji.

„Zjistilas, kdo to má na starosti?“ zeptal jsem se.

„Leslie Faireová,“ odpověděla Lorna.

Zaúpěl jsem ještě jednou.

„No to je skvělý. Tak jo, zajedu tam a zjistím, co se dá dělat. Do doby, než se mi ozve Roulet, nic dalšího nemám.“

Leslie Faireová byla státní zástupkyně, která svému jménu rozhodně nedělala čest. Vstřícnost a princip „v pochybnostech ve prospěch obžalovaného“ si vykládala tak, že obžalovanému kromě trestu natvrdo hodila na krk ještě povinný dohled po propuštění.

„Micku, kdy už se s tou ženskou poučíš?“ dotázala se Lorna stran Glorie Daytonové.

„O čem kdy se poučím?“ zeptal jsem se, ačkoliv jsem přesně věděl, co mi Lorna odpoví.

„Pokaždé, co s ní máš něco do činění, tě stahuje ke dnu. Ona už se ze svého stylu života nikdy nevyhrabe a můžeš se vsadit, že kdykoliv ti zavolá, bude to pro tebe znamenat nejmíň dva v jednom. Což by bylo fajn, pokud bys jí ovšem někdy něco naúčtoval.“

Výrazem dva v jednom měla Loma na mysli, že případy Glorie Daytonové budou od nynějška složitější a časově náročnější, poněvadž kromě obvyklých obvinění z veřejného pohoršení či provozování prostituce bude mít Gloria nyní pravděpodobně vždy na krku také obvinění z drogových deliktů. Lomu trápilo, že to pro mě bude znamenat více práce, ale žádný příjem navíc.

„Hele, Lorno, komora požaduje, aby všichni advokáti vykazovali nějaké dobročinné aktivity. Víš, že…“

„Ty mě neposloucháš, Micku,“ opáčila Loma odmítavě. „Což je přesně důvod, proč jsme nemohli zůstat svoji.“

Zavřel jsem oči. To je dneska den. Podařilo se mi rozčilit obě své bývalé manželky.

„Co na tebe ta ženská má?“ pokračovala Lorna. „Proč jí nenaúčtuješ aspoň základní honorář?“

„Hele, ona na mě nic nemá, jasný?“ řekl jsem. „Nemohli bysme už změnit téma?“

Neřekl jsem jí, že když jsem si před lety prohlížel zaprášené účetní knihy z advokátní praxe svého otce, zjistil jsem, že otec měl slabost pro takzvané ženy noci. Hájil jich mnoho a účtoval jim málo. Možná jsem tedy jen pokračoval v rodinné tradici.

„Fajn,“ odpověděla Lorna. „Jak to šlo s Rouletem?“

„Ptáš se, jestli jsem tu práci dostal? Myslím, že jo. Val ho odtamtud zřejmě zrovna teď vysekává. Smluvili jsme si pak schůzku. Už jsem požádal Raula, aby to celé očuchal.“

„Dali ti šek?“

„Ještě ne.“

„Tak ať ti ho dají, Micku.“

„Už na tom dělám.“

„Jak ten případ vypadá?“

„Viděl jsem jen fotky, ale vypadá špatně. Víc budu vědět, až zjistím, na co přišel Raul.“

„A co ten Roulet?“

Věděl jsem, nač se mě Loma ptá. Chtěla vědět, jaký je klient. Jestli se porotě pokud na to dojde bude líbit, nebo jestli se jí bude protivit. Na mínění porotců o obžalovaném mnohdy stálo vítězství či prohra v celé soudní při.

„Vypadá jako kojenec v lese.“

„Panic?“

„Za mřížemi nikdy nebyl.“

„A udělal to?“

Lorna mi tuhle irelevantní otázku kladla vždycky. Z hlediska strategie případu vůbec nezáleželo na tom, jestli to obžalovaný „udělal“, nebo ne. Záleželo na tom, jaké proti němu existují důkazy a zda se dají nějak zneutralizovat. Mým úkolem bylo tyto důkazy pohřbít, případně je přetřít nějakým odstínem šedi. Sedá byla barva důvodných pochybností.

Jenže Loma pokaždé chtěla vědět i to, jestli obviněný trestný čin spáchal, nebo ne.

„Kdo ví, Lorno? Takhle otázka nestojí. Otázka stojí tak, zda je to solventní zákazník. A odpověď zní, že podle mě ano.“

„No, tak mi dej vědět, kdybys potřeboval nějaké…, eh, je tu ještě jedna věc.“

„Copak?“

„Volal Sticks a říkal, že ti pro příště dluží čtyři sta dolarů.“

„Jo, to dluží.“

„Dneska se ti opravdu daří.“

„Nestěžuju si.“

Přátelsky jsme se rozloučili spor o Gloriu Daytonovou byl pro tuto chvíli zdánlivě zapomenut. Jistota plynoucí z vědomí, že peníze jsou na cestě a na háček se chytil dobře platící klient, zřejmě poněkud uklidnila Lomino roztrpčení, že některé případy zastupuji zdarma. Přesto mě napadlo, jestli by tolik protestovala i v případě, kdybych místo prostitutky zdarma hájil třeba drogového dealera. Prožili jsme s Lornou krátké a sladké manželství, jenže jsme oba záhy zjistili, že jsme se po svých prvních rozvodech příliš unáhlili. Ukončili jsme to tedy a zůstali přáteli Lorna přestala pracovat pro mě, ale nadále pracovala se mnou. Toto řešení mi vadilo jedině ve chvílích, kdy se Lorna znovu začala chovat jako manželka a zpochybňovala mou volbu klientů i to, kolik jim účtuji či neúčtuji.

V uspokojení, že jsem to s Lornou obratně sfoukl, jsem zavolal na státní zastupitelství ve Van Nuys. Požádal jsem o Margaret, McPhersonovou a zastihl ji během jídla u pracovního stolu.

„Chtěl jsem se ti jen omluvit za dnešní dopoledne. Vím, žes ten případ chtěla.“

„No, zřejmě ho potřebuješ víc než já. Určitě je to lukrativní klient, když za ním tahá roli C. C. Dobbs.“

Výrazem „role“ měla Maggie na mysli roli toaletního papíru. Státní zástupci totiž na rodinné právníky obvykle pohlížejí jako na obyčejné poskoky, kteří bohatým a slavným utírají zadek.

„Jo, jeden takový by se mi šikl čímž myslím lukrativního klienta, ne utírače zadku. Už je to dost dávno, co jsem měl poslední sólovku.“

„No, ale před pár minutama jsi takové štěstí neměl,“ zašeptala Maggie do telefonu. „Ten případ přidělili Tedu Mintonovi.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Je to jeden ze Smithsonových mladých pistolníků. Smithson si ho přivedl z centra, kde dělal jen obyčejné majetkové spory. Soudní síň viděl zevnitř poprvé až tady.“

John Smithson byl ambiciózní první náměstek, kterého pověřili vedením divize Van Nuys. Rozhodně to byl lepší politik než státní zástupce a tuto svou kvalifikaci dokázal přetavit v rychlý vzestup do funkce šéfa divize, přestože ostatní náměstci měli více zkušeností. Maggie McPhersonová patřila k těm, které Smithson předběhl. A jakmile se ve svém křesle usadil, začal budovat tým mladých státních zástupců, kteří neměli pocit, že jsou přehlíženi, a chtěli se Smithsonovi odvděčit za poskytnutou šanci.

„Takže ten člověk nebyl nikdy u soudu?“ zeptal jsem se, protože jsem nechápal, v čem mám smůlu, když mi k případu přidělili úplného nováčka.

„Pár procesů tady už absolvoval, ale vždycky s chůvou. Roulet bude jeho první případ, který povede sólo. Smithson si myslí, že mu dává hotovou věc.“

Představil jsem si, jak Maggie sedí ve své kóji, pravděpodobně nedaleko od místa, kde právě teď seděl můj budoucí protivník.

„Já to pořád nechápu, Mags. Jestli je ten kluk zelenáč, tak v čem jsem měl smůlu?“

„V tom, že ti Smithsonovi střelci jsou všichni ze stejného těsta. Arogantní hajzlové. Myslí si, že oni nemůžou nic zkazit, a co je horší…“

Maggie ztlumila hlas ještě více.

„Nehrají fér. O Mintonovi se dokonce proslýchá, že je to přímo podvodník. Hlídej si záda, Hallere. Nebo ještě líp, hlídej si jeho.“

„Jo, díky za varování.“ Maggie však ještě neskončila.

„Spousta těchhle nových lidí to prostě nechápe. Nevidí ve své práci poslání. Neberou ji jako snahu zajistit spravedlnost. Pro ně je to jen hra, hra o to, kdo bude mít lepší průměr na pálce. Rádi si vedou statistiku a zjišťují, kam až to s ní na státním zastupitelství dotáhnou. Vlastně jsou to všichni takoví mladí Smithsonové.“

Poslání. Právě kvůli jejímu smyslu pro poslání naše manželství ztroskotalo. Na intelektuální úrovni se ještě dokázala vyrovnat s faktem, že je provdána za muže z druhé strany soudní uličky.

Když ovšem došlo na realitu toho, co jsme skutečně dělali, mohli jsme mluvit o štěstí, že jsme spolu vydrželi alespoň osm let. Tak jaký byl den, miláčku? No jo, sjednal jsem chlapovi, který zabil spolubydlícího sekáčkem na led, sedm let za přiznání. A ty? No, já napařila jednomu chlapovi pětku, protože ukradl autorádio, aby měl na drogy… Prostě to nefungovalo. Po čtyřech letech přišla dcera, ale třebaže ona sama za nic nemohla, dokázala nás v manželství udržet už jen další čtyři roky.

Přesto jsem ničeho na této zkušenosti nelitoval. Svou dceru jsem chránil jako oko v hlavě. Představovala to jediné, co bylo v mém životě opravdu dobré, nač jsem mohl být doopravdy hrdý. Myslím, že někde hluboko v mém nitru se skrýval pravý důvod, proč jsem se s ní tak často nevídal a raději se honil za případy: měl jsem pocit, že jí nejsem hoden. Její matka byla hrdinka. Posílala špatné lidi do vězení. Co jsem jí mohl říct o prospěšnosti a posvátnosti své práce já, když už jsem sám v této věci dávno ztratil nit?

„Hej, Hallere, jsi tam?“

„Jo, Mags, jsem tu. Co si dneska dáváš?“

„Jen orientální salát ze stánku dole. Nic zvláštního. Kde teď jsi?“

„Jedu do centra. Hele, vyřiď Hayley, že za ní tuto sobotu přijedu. Něco vymyslím. Podniknem něco speciálního.“

„Opravdu to myslíš vážně? Nechci, aby si dělala zbytečné naděje.“

Cítil jsem, jak se ve mně cosi dme představa, že si moje dcera dělá naděje na shledání se mnou. Ať byla Maggie jakákoliv, nikdy mě před Hayley neshazovala. Nebyla ten typ a já to vždy obdivoval.

„Ano, určitě,“ řekl jsem.

„Skvělý, tak já jí to vyřídím. Dej mi vědět, kdy přijedeš nebo jestli ji mám odvézt já k tobě.“

„Dobře.“

Zaváhal jsem. Chtěl jsem si s ní povídat dál, ale nevěděl jsem, co bych jí řekl. Rozloučil jsem se tedy a zaklapl telefon. Za pár minut jsme se konečně vyšmodrchali ze zácpy. Vykoukl jsem z okna, ale žádnou nehodu jsem neviděl. Nevšiml jsem si nikoho s defektem, žádné vozidlo dálniční hlídky parkující u krajnice. Neviděl jsem zkrátka nic, co by vysvětlovalo, proč doprava najednou začala váznout. Tohle se stávalo často. Provoz na losangeleských dálnicích byl stejně záhadný jako manželství. Hýbal se a proudil a pak se náhle bez jediného vysvětlitelného důvodu zadrhl.

Pocházím z advokátské rodiny. Advokacii se věnovali či věnují můj otec, nevlastní bratr, neteř a synovec. Otec byl proslulým právníkem ještě v době, kdy neexistovaly kabelové televize a Court TV. Téměř tři desetiletí zastával funkci předsedy komory advokátů trestního práva v Los Angeles. Jeho klienti od Mickeyho Cohena až po Mansonovic holky vždy plnili novinové titulky. Já byl v jeho životě jen vedlejší okolností, překvapivým návštěvníkem vzešlým z jeho druhého manželství s druhořadou herečkou, kterou si lidé pamatovali jen díky exotickému hispánskému vzhledu, rozhodně ne díky hereckému umění. Výsledkem tohoto spojení byl můj irský, a přitom snědý vzhled. Když jsem přišel na svět, byl už otec starý, takže zemřel dávno předtím, než jsem ho stačil doopravdy poznat nebo si s ním promluvit o poslání práva. Zanechal mi pouze své jméno. Mickey Haller, právnická legenda. Dodnes mi to jméno otevíralo dveře.

Můj starší bratr nevlastní sourozenec z otcova prvního manželství mi ovšem vyprávěl, že si s ním otec často povídal o advokátní praxi a trestním právu. Prý vždycky říkával, že by hájil i samotného ďábla, pokud by mu uhradil honorář. Jediným významným klientem, kterého kdy odmítl zastupovat, byl Sirhan Sirhan, vrah senátora Kennedyho. Otec v této souvislosti bratrovi sdělil, že měl Bobbyho Kennedyho příliš rád, než aby mohl hájit jeho vraha, přestože jinak věřil myšlence, že si každý obžalovaný zaslouží tu nejlepší a nejenergičtější obhajobu.

Během dospívání jsem přečetl všechny knihy o otci a jeho případech. Obdivoval jsem jeho dovednosti, vervu a strategie, s nimiž zasedal ke stolu pro obhájce. Byl setsakra dobrý a já jsem pyšný, že mohu nosit jeho jméno. Dnes je však právo jiné. Šedivější. Ideály dávno degradovaly na pouhé názory. A mezi názory si člověk může vybírat.

Zazvonil mi mobilní telefon a já se podíval na displej.

„Co se děje, Vale?“

„Vysekáváme ho odsud. Už ho přivezli zpátky do vězení a my mu teď zrovna vyřizujem odchod.“

„Takže se Dobbs rozhodl jít na ručení?“

„Přesně tak.“

Zaslechl jsem v jeho hlase rozjařenost.

„Nebuď tak natěšenej. Víš jistě, že nevezme roha?“

„To nevím jistě nikdy. Přinutím ho nosit náramek. Jestli ho ztratím, přijdu o dům.“

Uvědomil jsem si, že to, co jsem si vyložil jako Valenzuelovu rozjařenost z podílu na milionové kauci, je ve skutečnosti projev jeho nervozity a nabuzenosti. Dokud tenhle případ tak či onak neskončí, bude Valenzuela jako na jehlách. I proto se rozhodl, že připevní Rouletovi na komik náramek s elektronickým sledovacím zařízením, přestože to soud nepožadoval. Nehodlal s tímto obviněným cokoliv riskovat.

„Kde je Dobbs?“

„Čeká u mě v kanceláři. Až bude Roulet venku, odvezu ho k němu. Už by to dlouho trvat nemělo.“

„Je tam někde Maisy?“

„Jo, je u sebe.“

„Dobrá, zavolám jí.“

Ukončil jsem hovor a stiskl zrychlené vytáčení čísla do Liberty Bail Bonds. Po chvíli se mi ozvala Valenzuelova recepční a asistentka.

„Maisy, tady Mick. Můžeš mi dát na linku pana Dobbse?“

„Jasně, Micku.“

O pár vteřin později jsem ve sluchátku zaslechl rodinného právníka. Připadal mi trochu otrávený. Poznal jsem to už ze způsobu, jakým pronesl: „Tady je Cecil Dobbs.“

„Tady Mickey Haller. Jak to tam u vás jde?“

„No, když uvážím, že moje závazky vůči ostatním klientům nabírají skluz, zatímco já tady sedím a čtu si rok staré časopisy, tak moc dobře ne.“

„Copak si neberete do práce mobilní telefon?“

„Beru. Ale o to tu nejde. Mými klienty nejsou lidé, kteří by se bavili přes mobil. Dávají přednost osobnímu jednání.“

„Aha. No, snad vás potěší zpráva, že našeho chlapce už brzy propustí.“

„Našeho chlapce?“

„Pana Rouleta. Valenzuela by ho měl mít do hodiny venku. Já teď jedu na schůzku s klientem, ale jak už jsem říkal, odpoledne mám volno. Chcete se setkat, abychom ten případ probrali i s naším společným klientem, anebo už to mám celé převzít sám?“

„Ne, paní Windsorová trvala na tom, abych vývoj případu bedlivě sledoval. Možná se dokonce rozhodne, že u toho chce být taky.“

„Mně osobně seznámení s paní Windsorovou nevadí, ale pokud jde o projednávání případu, tak toho se zúčastní jen tým obhájců. Vy do něj patříte, ale jeho matka nikoliv. Dobře?“

„Rozumím. Tak řekněme ve čtyři v mé kanceláři. Budu tam i s Louisem.“

„Platí.“

„Moje firma zaměstnává špičkového vyšetřovatele. Požádám ho, aby se k nám připojil.“

„To nebude nutné, Cecile. Mám jednoho svého, který už na tom případu dělá. Uvidíme se ve čtyři.“

Ukončil jsem hovor dříve, než mohl Dobbs zapříst diskusi na téma, čí vyšetřovatel se bude v případu angažovat. Musel jsem si dávat pozor, aby vyšetřování, přípravu a strategii případu neřídil Dobbs. Pozorovatelská činnost byla jedna věc. Ale advokátem Louise Rouleta jsem teď byl já, ne on.

Když jsem poté zatelefonoval Raulu Levinovi, sdělil mi, že právě jede na vannuyské oddělení losangeleské policie, aby si tam vyzvedl kopii zatýkacího protokolu.

„Jen tak?“ zeptal jsem se.

„Ne, ne jen tak. Dá se říct, že mě její získání stálo dvacet let.“

Rozuměl jsem mu. Levinovi se začínaly vyplácet konexe, které s přibývajícími lety a zkušenostmi navázal prostřednictvím nejrůznějších laskavostí a službiček. Nebylo divu, že solventním klientům účtoval pět set dolarů za den. Řekl jsem mu o schůzce ve čtyři a on odpověděl, že se dostaví a že už nás bude moci informovat, jak se na celý případ dívají strážci zákona.

Sotva jsem zaklapl telefon, auto zastavilo. Byli jsme před Twin Towers. Věznice nebyla ještě ani deset let stará, ale smog už začínal barvit její pískovou fasádu ponurým odstínem šedi. Bylo to smutné a odpudivé místo, ve kterém jsem trávil až příliš mnoho času. Otevřel jsem dveře auta a vystoupil, abych do toho objektu zamířil znovu.

7

Ve věznici měli zvláštní okénko pro advokáty, díky němuž jsem mohl předběhnout dlouhou řadu návštěvníků čekajících na setkání s blízkými, kteří si odpykávali trest v jedné ze dvou zdejších věží. Když jsem oznámil dozorci, za kým jsem přišel, zadal jméno do počítače a ani slovem se nezmínil, že by Gloria Daytonová byla hospitalizována a nemohla se se mnou setkat. Vytiskl mi návštěvnickou propustku, zastrčil ji do připínacího plastového rámečku a upozornil mě, že ji mám ve věznici neustále nosit na viditelném místě. Nato mi poručil, abych odstoupil od okénka a počkal na eskortu pro advokáty.

„Potrvá to několik minut,“ konstatoval.

Z předchozích zkušeností jsem věděl, že uvnitř věznice není mobilní signál, a že kdybych si odskočil zavolat ven, mohl bych zmeškat eskortu a musel pak znovu absolvovat celý přihlašovací proces. Setrval jsem tedy na místě a díval se na obličeje lidí, kteří sem přišli navštívit vězně. Většinou šlo o lidi černé a čokoládové pleti. A většina jich měla ve tváři rutinovaný výraz. Zřejmě věděli mnohem líp než já, jak to tady chodí.

Po dvaceti minutách si mě přišla do čekárny vyzvednout rozložitá žena v uniformě dozorkyně. Věděl jsem, že se současnými mírami by ji na úřad šerifa nikdy nepřijali. Měla nejméně padesát kilo nadváhy a vypadalo to, že jí působí značnou námahu s těmihle kily vůbec chodit. Zároveň jsem však věděl, že jakmile někoho přijmou, je velmi těžké ho propustit. Kdyby vypukla vězeňská vzpoura, vůbec nejlepší, co by mohla tahle ženská udělat, by bylo opřít se o dveře a zabránit vězňům v jejich vyražení.

„Omlouvám se, že to tak trvalo,“ prohodila, když jsme čekali mezi dvojicí bezpečnostních dveří na ženském křídle. „Musela jsem ji najít ujistit se, že je pořád u nás.“

Ukázala do kamery nad dalšími dveřmi, že je všechno v pořádku, zámek se s cvaknutím odemkl a dozorkyně vstoupila dovnitř.

„Dávali ji nahoře dohromady,“ dodala. „Dohromady?“

Netušil jsem, že ve vězení mají program protidrogové léčby, v jehož rámci podstupují zadržení odvykací kúru.

„Jo, přišla k úrazu,“ řekla dozorkyně. „Vjely si do vlasů a dostala trochu nandáno. Ale to ona už vám poví sama.“

Nechal jsem další otázky plavat. Svým způsobem jsem cítil úlevu, že se Gloriiny zdravotní komplikace netýkají tedy alespoň ne přímo užívání drog či závislosti na nich.

Dozorkyně mě uvedla do místnosti pro advokáty, kde už jsem v minulosti pobýval s mnoha různými klienty. Své klienty jsem nikdy podle pohlaví nerozlišoval, ale faktem bylo, že drtivou většinu jich tvořili muži a že jsem jen k smrti nerad zastupoval vazebně stíhané ženy. Ať už šlo o prostitutky, nebo o vražedkyně a já hájil obojí, na ženě ve vězení bylo cosi strašlivě žalostného. Navíc jsem zjistil, že téměř ve všech případech vedou kořeny jejich zločinu k mužům. K mužům, kteří z nich kořistili, zneužívali je, opouštěli je, zraňovali je. Tím nechci říci, že by ženy za své skutky nenesly zodpovědnost nebo že by si za ně nezasloužily vyměřený trest. I mezi ženami se pohybovaly dravé šelmy, jejichž výbojnost se hravě vyrovnala mužům. Přesto na mě uvězněné ženy působily diametrálně jinak než muži věznění v protější věži. Když se za muži zabouchly vězeňské dveře, stále mohli čerpat ze své lstivosti a síly. Ženám nezbylo vůbec nic.

Návštěvní místnost tvořila řada kójí, v nichž na jedné straně seděl advokát a na druhé klientka obě strany přitom oddělovala půlmetrová plexisklová příčka. V prosklené kukani na konci místnosti seděla dozorkyně, která dění v místnosti pozorovala, ale neměla je poslouchat. Pokud chtěl advokát předat klientce nějaké písemnosti, musel je nejprve zvednout do vzduchu, aby je dozorkyně viděla a schválila.

Dozorkyně mě uvedla do kóje a odešla. Čekal jsem dalších deset minut, než se tatáž žena objevila na druhé straně plexiskla s Glorií Daytónovou. Okamžitě jsem si všiml, že moje klientka má napuchlé levé oko a těsně pod linií vlasů se jí na čele táhne drobná tržná rána sešitá jedním stehem. Gloria Daytonová měla uhlově černé vlasy a olivovou kůži. Kdysi bývala krásná. Když jsem ji před sedmi či osmi lety zastupoval poprvé, byla opravdu nádherná. Při pohledu na takovou krásu člověka ohromí, že ji její nositelka prodává, že prodej své krásy cizím mužům skutečně pokládá za nejlepší či jedinou možnost. Dnes už z ní vyzařovala pouze tvrdost. Obličejové rysy měla napjaté. Očividně navštívila plastické chirurgy, kteří se neřadili ke špičce, a ani ti by navíc nedokázali nic udělat s jejíma očima, které toho viděly příliš mnoho.

„Mickey Mantle,“ řekla. „Tak ty mi zase píchneš?“

Mluvila hlasem malé holčičky, který měli zřejmě její pravidelní zákazníci rádi a reagovali na něj pozitivně. Mně ovšem připadal zvláštní, neboť vycházel z pevně sevřených úst pod očima, které byly stejně tvrdé a měly v sobě stejně málo života jako mramor.

Gloria mi zásadně říkala Mickey Mantle, přestože se narodila až poté, co tento slavný baseballista dávno ukončil kariéru, a přestože toho pravděpodobně věděla jen velmi málo o něm i o jeho hře. Bylo to pro ni prostě jen jméno. Napadlo mě, že by mi taky mohla říkat Mickey Mouse, a to by se mi zřejmě příliš nelíbilo.

„Zkusím to, Glorio,“ odpověděl jsem jí. „Co to máš s obličejem? Jak jsi k tomu přišla?“

Gloria odmítavě mávla rukou.

„Trochu jsem se nepohodla s holkama na oddělení.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli holčičím věcem.“

„Ty se tam sjíždíš?“

Rozhořčeně na mě pohlédla a pak se pokusila našpulit rty. „Ne, nesjíždím.“

Pozorně jsem si ji prohlédl. Zdála se mi čistá. Možná se opravdu nesjížděla a rvačka se týkala něčeho jiného.

„Já tady nechci zůstat, Mickey,“ řekla svým skutečným hlasem.

„To se ti nedivím. Mně se tady taky nelíbí a to odsud můžu odejít.“

Okamžitě jsem svého dovětku zalitoval, protože jí připomněl její situaci. Ona si toho však zřejmě nevšimla.

„Myslíš, že bys mě třeba moh dostat do takovýho toho předprocesního tentononc, kde bych se mohla spravit?“

Napadlo mě, jak je zajímavé, že drogově závislí používají pro fetování i abstinenci stejný výraz spravit se.

„Problém je, že předprocesní intervenční program jsme už absolvovali posledně, pamatuješ? A očividně nezabral. Takže tentokrát si nejsem jistý. V těchhle zařízeních mají jen omezený počet míst a soudci i státní zástupci tam neradi posílají lidi, kterým to napoprvé k ničemu nebylo.“

„Jak to myslíš?“ protestovala Gloria. „Mně to k něčemu bylo. Absolvovala jsem to celý.“

„To jo. To bylo fajn. Jenže pak ses okamžitě vrátila k tomu, cos dělala předtím, a lítáš v tom znovu. Tohle bych neoznačil za úspěch, Glorio. Musím k tobě být upřímný. Podle mě se do toho programu tentokrát nedostaneš. Myslím, že bys měla být připravena, že tentokrát k tobě budou tvrdší.“

Gloria svěsila víčka.

„Já to nezvládnu,“ pípla.

„Hele, ve vězení mají taky odvykací kúry. Napravíš se, a až vylezeš ven, budeš mít další šanci začít čistá.“

Gloria zavrtěla hlavou. Působila bezútěšně.

„Máš před sebou dlouhou cestu, ale takhle to pokračovat nemůže,“ dodal jsem. „Na tvém místě bych začal uvažovat, jak odsud vypadnout. Myslím z L. A. Někam odjed a začni znovu.“

Zadívala se na mě a v očích měla vztek.

„Jak mám začít znovu? Vždyť se na mě podívej. Co mám podle tebe dělat? Vdát se, mít děti a pěstovat kytky?“

Na to jsem neměl odpověď a ona taky ne.

„O tomhle si promluvme, až přijde čas. Do té doby se věnujme případu. Pověz mi, co se stalo.“

„To, co se stává vždycky. Proklepla jsem toho chlapa a všecko sedělo. Vypadal normálně. Jenže to byl polda a bylo po ptákách.“

„Tys šla k němu?“

Gloria přikývla.

„Do Mondrianu. Měl tam apartmá což byla další věc. Policajti obvykle apartmá nemívaj. Nemaj na to rozpočet.“

„Copak jsem ti neříkal, jak je hloupé brát si s sebou koks do práce? A když tě chlap požádá, abys s sebou vzala koks, tak máš jistotu, že je to polda.“

„Tohle všecko vím a on mě o to nežádal. Prostě jsem zapomněla, že ho u sebe mám, jasný? Dostala jsem ho od jednoho chlápka, u kterýho jsem byla těsně předtím. Tak co jsem měla dělat, nechat ho v autě, aby si ho vzali dveřníci z Mondrianu?“

„Od kterého chlápka jsi ten kokain dostala?“

„Od jednoho z Travelodge na Santa Monice. Dělala jsem ho už dřív a on mi ho nabídnul jako že místo prachů. A když jsem pak odešla, přehrála jsem si vzkazy a měla jsem tam jeden od toho chlapa z Mondrianu. Tak jsem mu zavolala nazpátek, domluvili jsme se a já vyrazila rovnou tam. Zapomněla jsem, že mám ten koks v kabelce.“

Přikývl jsem a předklonil se. Začínal jsem vidět jiskřičku naděje, jakousi vzdálenou možnost.

„Ten člověk v Travelodge, kdo to byl?“

„Co já vím, prostě nějakej chlápek, kterej si všim mý reklamy na webu.“

Zákazníci ji kontaktovali prostřednictvím webové stránky, která obsahovala fotografie, telefonní čísla a emailové adresy jednotlivých dívek.

„Říkal, odkud je?“

„Ne. Byl to Mexičan nebo Kubánec nebo něco takovýho. Strašně se potil, jak byl sjetej.“

„A když ti ten koks dával, viděla jsi, jestli má u sebe nějaký další?“

„Jo, nějakej měl. Doufala jsem, že se mi ještě ozve…, ale on si zřejmě představoval někoho jinýho.“

Když jsem se naposledy díval na Gloriin inzerát na stránkách LADarlings.com, abych zjistil, jestli se moje klientka stále pohybuje v branži, byly její fotografie nejméně pět let staré a ona na nich vypadala o deset let mladší. Dokázal jsem si představit, že její klienti mohou po otevření hotelových dveří cítit jisté zklamání.

„Kolik ho u sebe měl?“

„Nevím. Akorát jsem věděla, že ještě něco musí mít, protože kdyby to bylo všecko, co má, určitě by mi ho nedal.“

To byla dobrá poznámka. Jiskřička začínala sílit.

„Prokleplas ho?“

„Samozřejmě.“

„A cos mu zkontrolovala, řidičák?“

„Ne, pas. Tvrdil, že řidičák nemá.“

„Jak se jmenoval?“

„Hector něco.“

„No tak, Glorio. Hector co? Pokus se rozporné…“

„Hector něco Moya. Měl tři jména. Ale na Moyu si vzpomínám, protože když vytáh ten koks, řekla jsem mu: Moyo, koukám jako jojo.“

„Fajn, to je dobrý.“

„Myslíš, že toho dokážeš využít, abys mi pomoh?“

„Možná, podle toho, co je to za chlapa. Jestli je to překupník.“

„Já chci ven.“

„Dobrá, tak poslouchej, Glorio. Zajdu za státní zástupkyní, zjistím, co si myslí, a uvidím, co pro tebe budu moct udělat. Na tvoje propuštění vypsali pětadvacetitisícovou kauci.“

„Cože?“

„Kvůli těm drogám je vyšší než obvykle. Ty asi u sebe nemáš pětadvacet tisíc, že?“

Gloria zavrtěla hlavou. Viděl jsem, jak se jí stahují obličejové svaly. Bylo mi jasné, co přijde.

„Nemohl bys je za mě složit ty, Mickey? Slibuju, že bych…“

„To nemůžu, Glorio. Takové je pravidlo, a kdybych ho porušil, dostal bych se do problémů. Dneska tu budeš muset strávit noc a zítra tě čeká projednání obžaloby.“

„Ne,“ řekla Gloria spíše jako povzdechnutí.

„Vím, že to bude těžké, ale musíš to překousnout. A až ráno půjdeš před soud, budeš muset být čistá, jinak nebudu mít šanci snížit ti kauci a dostat tě ven. Tak ne že budeš brát ty sračky, se kterýma se tady obchoduje. Rozumíš?“

Gloria si zvedla ruce přes hlavu, téměř jako by se chránila před padajícími sutinami. Zděšeně zaťala pěsti. Čekala ji dlouhá noc.

„Zítra mě odsud musíš dostat.“

„Vynasnažím se.“

Mávl jsem na dozorkyni v pozorovací kukani. Byl jsem připraven k odchodu.

„Ještě jedna poslední věc,“ řekl jsem. „Vzpomínáš si, ve kterém pokoji ten chlap v Travelodge bydlel?“

Gloria se před odpovědí na okamžik zamyslela. „Jo, to je lehká otázka. V třistatřicettrojce.“

„Dobrá, dík. Uvidím, co se dá dělat.“

Postavil jsem se a ona zůstala sedět. Krátce na to za mnou přišla dozorkyně a oznámila mi, že budu muset počkat, protože ona musí nejdříve odvést Gloriu zpátky na oddělení. Podíval jsem se na hodinky. Byly už skoro dvě. Nejedl jsem a začínala mě bolet hlava. Zbývaly mi už jen dvě hodiny na to, abych si na státním zastupitelství promluvil s Leslie Faireovou o Glorii a pak odjel do Century City na schůzku s Rouletem a Dobbsem.

„Copak tu není ještě někdo, kdo by mě odsud mohl vyprovodit?“ řekl jsem podrážděně. „Potřebuju se dostavit k soudu.“

„Promiňte, pane, tady to funguje takhle.“

„Tak si, prosím vás, pospěšte.“

„To dělám vždycky.“

O patnáct minut později jsem si uvědomil, že jsem svým reptáním dosáhl pouze toho, že si dozorkyně dala záležet, aby mě nechala čekat ještě déle, než kdybych byl držel jazyk za zuby. Stejně jako host v restauraci, který vrátí chladnou polévku a pak ji dostane zpátky i s pikantním plivancem, jsem měl být chytřejší.

Během rychlé jízdy do budovy trestního soudu jsem zavolal Raulu Levinovi. Raul už seděl v pracovně svého domu v Glendale a procházel policejní protokoly o Rouletově vyšetřování a zatčení. Požádal jsem ho, aby toho prozatím nechal a zavolal na pár míst. Chtěl jsem vědět, co dokáže zjistit o muži v pokoji 333 hotelu Travelodge v Santa Monice. Dodal jsem, že jsem tuhle informaci potřeboval včera. Levin měl zdroje i metody, díky nimž mohl jméno Hector Moya nechat projet databázemi. Netušil jsem, jaké tyto zdroje a metody jsou zajímala mě pouze jeho zjištění.

Když Earl zastavil před budovou trestního soudu, řekl jsem mu, aby během čekání zajel do Philippe’s a koupil nám oběma sendviče s hovězí roštěnkou. Ten svůj jsem hodlal sníst cestou do Century City. Podal jsem mu přes sedadlo dvacetidolarovou bankovku a vystoupil jsem.

Během čekání na výtah ve věčně přecpaném vestibulu jsem vytáhl z kufříku tylenol v naději, že jím zaženu migrénu, kterou jsem pociťoval z nedostatku jídla. Vyjet na deváté podlaží mi trvalo deset minut a další čtvrthodinu jsem čekal, než se mi Leslie Faireová uvolí poskytnout audienci. Tentokrát mi však čekání nevadilo, protože se mi před jednáním ozval Raul Levin. Kdyby mě Faireová byla přijala ihned, neměl bych k dispozici dodatečný arzenál.

Levin mě totiž informoval, že muž v pokoji 333 se v laciném hotelu Travelodge ubytoval na jméno Gilberto Garcia. Hotel po něm nepožadoval žádný průkaz totožnosti, poněvadž zaplatil na týden dopředu a složil padesátidolarovou zálohu na telefon. Levin rovněž zadal do databáze jméno, které jsem mu uvedl, a vypadl mu Hector Arrande Moya, Kolumbijec hledaný jako uprchlík na základě zatykače vydaného poté, co utekl ze San Diega, když ho federální velká porota shledala vinným z překupnictví drog. S tím už se dalo pracovat a já měl v plánu veškeré Levinovy informace na schůzce se státní zástupkyní využít.

Faireová se dělila o kancelář se třemi dalšími státními zástupci. Každý měl v jednom rohu vlastní stůl. Dva státní zástupci byli pryč, zřejmě u soudu, avšak v rohu naproti Faireové seděl za stolem muž, kterého jsem neznal. Musel jsem s Faireovou hovořit před ním. Z duše se mi to příčilo, poněvadž jsem ze zkušenosti věděl, že státní zástupci mívají v podobných situacích ve zvyku předvádět se před přítomnými kolegy: snaží se působit tvrdě a zchytrale, někdy i na účet mého klienta.

Sebral jsem u jednoho z prázdných stolů židli a odnesl si ji k Faireové, abych se mohl posadit. Zdvořilosti jsem vynechal, protože mě žádné nenapadaly, a přešel jsem přímo k věci, jelikož jsem měl hlad a nezbývalo mi mnoho času.

„Dnes dopoledne jste obžalovala Glorii Daytonovou,“ řekl jsem. „Ona je moje. Chci vědět, co se s tím dá dělat.“

„No, může učinit doznání a pak si odsedí jeden až tři roky ve Fronteře.“

Faireová to řekla věcně a s úsměvem, který se podobal spíše ušklíbnutí.

„Přemýšlel jsem spíš o předprocesním intervenčním programu.“

„A já přemýšlela, že ona už tohle jablko nakousla a vyplivla ho. Takže ani nápad.“

„Heleďte, kolik toho koksu u sebe měla, dva gramy?“

„Bez ohledu na množství je to stále nezákonné. Gloria Daytonová měla bezpočet příležitostí se napravit a vyhnout se vězení. Jenže ona své šance nevyužila.“

Státní zástupkyně sklopila hlavu, otevřela na stole spis a zadívala se na první stránku.

„Devět zatčení jen za posledních pět let,“ řekla. „Toto je její třetí drogový delikt, a přitom nikdy nestrávila ve vězení více než tři dny. Takže na intervenční program zapomeňte. Někdy se už poučit musí a tohle je vhodná doba. V této věci nejsem otevřena diskusi. Pokud se dozná, napařím jí rok až tři. Pokud ne, postarám se jí o výrok /vinna‘ a ať pak zkusí vydyndat co nejnižší trest u soudce. Ovšem já budu požadovat maximální hranici.“

Přikývl jsem. Rozhovor se vyvíjel zhruba tak, jak jsem u Faireové čekal. Rozsudek „jeden až tři roky“ by pro Glorii Daytonovou pravděpodobně znamenal devítiměsíční pobyt za katrem. Věděl jsem, že by si ho Gloria mohla a možná i měla odkroutit. Přesto jsem vytáhl z rukávu ještě jednu kartu.

„A co když vám může poskytnout informace?“

Faireová si odfrkla, jako by to byl vtip.

„Co třeba?“

„Třeba číslo hotelového pokoje, ve kterém obchoduje velký drogový dealer.“

„To zní trochu mlhavě.“

Mlhavě to sice znělo, ale podle změny jejího tónu jsem poznal, že ji mé informace zaujaly. Každý státní zástupce má rád výměnné obchody.

„Zavolejte svým lidem z protidrogového. A požádejte je, aby vám v počítači sjeli jméno Hector Arrande Moya. Je to Kolumbijec. Já můžu počkat.“

Faireová zaváhala. Očividně se jí nelíbilo, že s ní takto manipuluje advokát obhajoby, zvláště když byl v doslechu další státní zástupce. Háček už se však zasekl.

Znovu se obrátila ke svému stolu a vytočila jakési číslo. Slyšel jsem jen její stranu rozhovoru žádala kohosi, aby jí prověřil Moyovu minulost. Nato chvíli čekala a pak poslouchala odpověď. Nakonec dotyčnému poděkovala a zavěsila. Dala si načas, než se otočila zpátky ke mně.

„Dobrá,“ řekla. „Takže co chce?“

Odpověď jsem měl připravenou.

„Chce místo v předprocesním intervenčním programu. S tím, že pokud ho úspěšně absolvuje, stáhnete proti ní veškerá obvinění. Nebude proti tomu chlapovi vypovídat a její jméno se neobjeví v žádných písemnostech. Jednoduše vám sdělí jméno hotelu a číslo pokoje, kde se ten člověk zdržuje, a vaši lidé se už postarají o zbytek.“

„Ale my toho člověka potřebujeme obvinit. Ona musí svědčit. Chápu to tak, že ty dva gramy pocházejí od něj. V tom případě nám o tom musí něco říct.“

„Ne, nemusí. Člověk, se kterým jste právě mluvila, vám sdělil, že už byl na Moyu vydán zatykač. Takže ho můžete obvinit na jeho základě.“

Faireová tuto informaci několik minut vstřebávala a pohybovala přitom čelistí, jako by můj návrh ochutnávala a rozhodovala se, jestli má chuť na další sousto. Věděl jsem, v čem je zádrhel. Navržená dohoda sice byla výhodná, ale zároveň znamenala postoupení případu federálním orgánům. Ty státní by Moyu pouze sebraly a dál by se případu ujali federálové. Pro Leslie Faireovou by z toho nekoukala žádná prokurátorská sláva pokud si ovšem do budoucna nedělala zálusk na místo v Úřadu federálních státních zástupců.

„U federálů za to budete jednička,“ řekl jsem ve snaze vrazit do jejího svědomí klín. „Ten člověk je padouch, nejspíš se odtamtud brzo vystěhuje a šance dostat se mu na kobylku bude pryč.“

Faireová se na mě podívala, jako bych byl obtížný hmyz.

„Tohle na mě nezkoušejte, Hallere.“

„Pardon.“

Znovu se dala do přemýšlení. Zkusil jsem to ještě jednou. „Jakmile budete znát místo jeho pobytu, můžete se kdykoliv pokusit o fiktivní koupi.“

„Budete už zticha, prosím vás? Nemůžu přemýšlet.“

Rezignovaně jsem zvedl ruce a zavřel jsem klapačku.

„No dobrá,“ řekla státní zástupkyně nakonec. „Promluvím si se šéfem. Dejte mi na sebe číslo a já se vám ozvu. Ale říkám vám na rovinu, že jestli na to přistoupíme, bude vaše klientka muset jít na vězeňský program. V CountyUSC. Rozhodně nebude zabírat místo v rezidenčním programu.“

Zamyslel jsem se a pak jsem přikývl. CountyUSC byla nemocnice s vězeňským křídlem, kde se léčili zranění, nemocní a závislí vězni. Faireová mi nabízela program, v jehož rámci by se Gloria Daytonová léčila ze závislosti a po jeho absolvování by byla propuštěna. Nehrozila by jí žádná obvinění ani další čas strávený ve vězení.

„Já to beru,“ řekl jsem.

Podíval jsem se na hodinky. Musel jsem běžet.

„Naše nabídka platí do prvního zítřejšího slyšení,“ dodal jsem. „Pak zavolám na Agenturu pro potírání drog a zeptám se, jestli v tom nechtějí něco podniknout přímo. Čímž o ten případ přijdete.“

Faireová na mě rozhořčeně pohlédla. Věděla, že kdybych se dohodl s federály, roznesli by ji na kopytech. Při čelním střetu měli federálové nad státními orgány vždycky navrch. Postavil jsem se a položil jí na stůl vizitku.

„Nezkoušejte na mě žádné zákulisní tahy, Hallere,“ upozornila mě. „Jestli se mnou nebudete jednat na rovinu, zahojím se na vaší klientce.“

Neodpověděl jsem. Pouze jsem sebral vypůjčenou židli a odnesl ji zpátky ke stolu. Faireová následující větou svou výhrůžku zmírnila.

„Ale já nepochybuji, že se dokážeme dohodnout tak, aby byli spokojeni všichni.“

Cestou ke dveřím jsem se za ní ohlédl. „Všichni kromě Hectora Moyi,“ řekl jsem.

8

Advokátní kancelář Dobbs and Delgado se nacházela v osmadvacátém patře jedné z dvojice výškových budov, které tvořily charakteristickou siluetu Century City. Dorazil jsem přesně načas, ale v zasedací místnosti s dlouhým stolem z leštěného dřeva a prosklenou stěnou, z níž se nabízel výhled západním směrem od Santa Moniky až po pobřeží Tichého oceánu s ostrovy v pozadí, už byli přítomni všichni. Byl jasný den a já viděl na samotném okraji světa ostrovy Catalina a Anacapa. Jelikož slunce právě zapadalo a stálo téměř v úrovni očí, stáhlo se přes okno tenké stínítko. Skoro to vypadalo, jako by si zasedačka nasadila sluneční brýle.

A sluneční brýle měl nasazeny i můj klient. Seděl v čele stolu a na očích měl raybany s černými obroučkami. Namísto šedého vězeňského mundúru měl teď na sobě tmavě hnědý oblek a bledě modré hedvábné tričko. Působil dojmem sebevědomého a chladnokrevného mladého realitního makléře, rozhodně ne dojmem ustrašeného klučiny, kterého jsem viděl v zadržovací cele soudní budovy.

Po Rouletově levici seděl Cecil Dobbs a vedle něj zachovalá a dobře udržovaná žena obtěžkaná šperky. Předpokládal jsem, že je to Rouletova matka. A také jsem předpokládal, že jí Dobbs nesdělil, že jednání bude probíhat bez ní.

První židle napravo od Rouleta byla prázdná a čekala na mě. O místo dál pak seděl můj vyšetřovatel Raul Levin a před sebou měl na stole zavřený spis.

Dobbs mi představil Mary Alici Windsorovou, která mi podala ruku a silně mi ji stiskla. Posadil jsem se a Dobbs mi vysvětlil, že za obhajobu jejího syna mi bude platit ona a že souhlasila s podmínkami, jak jsem je původně naznačil. Nato ke mně přes stůl přisunul obálku. Nahlédl jsem dovnitř a uviděl šek na šedesát tisíc dolarů, psaný na moje jméno. Byla to záloha, o kterou jsem žádal, ale po pravdě řečeno jsem v první platbě očekával poloviční částku. Na některých případech jsem už v minulosti celkově vydělal víc, ale toto byl nejvyšší jednorázový šek, jaký jsem kdy obdržel.

Částka byla připsána na vrub účtu vedeného na jméno Mary Alice Windsorové u prestižní banky First National of Beverly Hills. Přesto jsem obálku zavřel a poslal ji zpátky přes stůl.

„Potřebuju, abych ty peníze dostal od Louise,“ řekl jsem a pohlédl na paní Windsorovou. „Je mi jedno, jestli mu ty peníze dáte vy a on mi je pak pošle. Ale chci, aby šek, který dostanu, pocházel od Louise. Pracuji pro něj a to musí být hned od začátku zřejmé.“

Věděl jsem, že přijímat peníze od třetí strany není v rozporu s mou zavedenou praxí dokonce jsem to učinil právě dnes dopoledne. Byla to však otázka kontroly. Stačil mi jediný pohled přes stůl na Mary Alici Windsorovou a C. C. Dobbse a bylo mi jasné, že musím dát oběma pádně najevo, že je to můj případ, ať už ho vyhraju, nebo prohraju.

Nečekal jsem to, ale obličej Mary Windsorové ztvrdl. Z nějakého důvodu mi náhle připomněla staré hodiny po dědečkovi jejich ciferník byl také plochý a hranatý.

„Máti,“ řekl Roulet ve snaze odvrátit konflikt dříve, než propukne. „To je v pořádku. Tak mu ten šek napíšu já. Měl bych být schopen ho pokrýt, než mi ty peníze dáš.“

Mary Windsorová odhlédla ode mě k synovi a pak zase zpátky.

„No dobrá,“ řekla.

„Paní Windsorová,“ řekl jsem. „Vaše podpora synovi je velmi důležitá. A tím nemyslím jen finanční stránku věci. Nepodaří-li se nám dosáhnout, aby to obvinění stáhli, a rozhodneme se hnát celou záležitost až do procesu, bude velmi důležité, abyste dala svou podporu veřejně najevo.“

„Nemluvte hloupě,“ odsekla. „Budu stát za ním, děj se co děj. Ta směšná obvinění musí být stažena a ta ženská…, ta od nás neuvidí ani cent.“

„Díky, máti,“ řekl Roulet.

„Ano, díky,“ přisadil jsem si. „Každopádně vás budu informovat, pravděpodobně prostřednictvím pana Dobbse, kde a kdy vás bude zapotřebí. Je dobré vědět, že budete synovi k dispozici.“

Nic dalšího jsem nedodal a jen jsem čekal. Mary Windsorové netrvalo dlouho, než se dovtípila, že jsem ji vlastně poslal pryč.

„Ale teď mě tady mít nechcete, je to tak?“

„Přesně tak. Potřebujeme ten případ prodiskutovat a pro Louise bude nejlepší a nejvhodnější, aby tak činil pouze s týmem svých obhájců. Diskrétní vztah mezi advokátem a klientem se nevztahuje na nikoho dalšího. Jinak byste někdy mohla být nucena proti svému synovi vypovídat.“

„Ale jestli odjedu, jak se Louis dostane domů?“

„Mám tady řidiče. Po schůzce ho odvezu.“

Mary Windsorová pohlédla na Dobbse v naději, že rodinný právník bude mít při jednání větší slovo a dokáže mě uzemnit. Dobbs se však jen usmál a vstal, aby jí mohl odsunout židli. Windsorová mu to konečně umožnila a postavila se.

„No dobrá,“ řekla. „Uvidíme se u večeře, Louisi.“

Dobbs ji doprovodil ke dveřím zasedací místnosti a já viděl, jak spolu na chodbě o čemsi diskutují. Neslyšel jsem, co si říkají. Windsorová pak konečně odešla, Dobbs se vrátil do zasedačky a zavřel dveře.

Vyřídil jsem s Rouletem pár předběžných záležitostí, oznámil mu, že za dva týdny bude muset být obviněn a vyjádřit se, zda se cítí vinen. V tom okamžiku bude mít zároveň příležitost dát státu na vědomí, že se nezříká práva na zrychlený proces.

„Toto je první rozhodnutí, které musíme učinit,“ dodal jsem. „Jestli je lepší tu záležitost vysedět, anebo jestli chcete postupovat rychle, a vyvíjet tak na stát tlak.“

„Jaké máme možnosti?“ dotázal se Dobbs.

Pohlédl jsem na něj a pak zpátky na Rouleta.

„Budu k vám naprosto upřímný,“ řekl jsem. „Když mám klienta, který nesedí ve vazbě, tak se kloním spíše k delší variantě. V sázce je koneckonců klientova svoboda, tak proč si ji neužít co nejdéle, než kladivo dopadne.“

„Ale to mluvíte o vinném klientovi,“ namítl Roulet.

„Na druhou stranu,“ pokračoval jsem, „pokud toho stát v rukou moc nemá, pak jim otálení jen poskytuje čas, aby svou obžalobu zesílili. Víte, čas je v této fázi případu naší jedinou pákou.

Pokud odmítneme zříct se práva na zrychlený proces, vyvineme tím na státního zástupce velký tlak.“

„Jenže já neudělal, co oni tvrdí,“ trval na svém Roulet. „Nechci ztrácet čas. Chci už mít to svinstvo za sebou.“

„Pokud odmítneme zřeknout se práva, pak se proces teoreticky musí konat do šedesáti dnů od obžaloby. Realita je ovšem taková, že se tato lhůta posunuje, pokud se státní zástupce rozhodne pro předběžné projednání obžaloby. V jeho rámci soudce posoudí předložené důkazy a rozhodne, zda je jich dost na to, aby ospravedlňovaly soudní proces. Jako když vám dají razítko na známku. Soudce vám pak prodlouží lhůtu pro proces, budete znovu obžalován a budík se nastaví zpátky na šedesát dní.“

„To je k nevíře,“ hlesl Roulet. „Tohle potrvá věčnost.“

„Předběžného slyšení se ovšem můžeme kdykoliv zříct. Přitlačili bychom je tím ke zdi. Ten případ nakonec přidělili jednomu mladému státnímu zástupci. Na těžké zločiny je to zajíc. Možná by to mohla být cesta.“

„Počkejte,“ přerušil mě Dobbs. „Copak není předběžné slyšení užitečné v tom, že se při něm dozvíte, jaké má stát důkazy?“

„Ani ne,“ odpověděl jsem. „Už ne. Zákonodárci se před časem pokusili celý proces urychlit a proměnili předběžné slyšení v pouhou formalitu, protože uvolnili pravidla pro svědecké výpovědi z druhé ruky. Takže to dneska obvykle vypadá tak, že policista přidělený k případu předstoupí před soudce a vyklopí mu, co kdo řekl. A obhajoba obvykle nedostane příležitost vidět žádné svědky s výjimkou tohohle poldy. Jestli vás zajímá můj názor, tak nejlepší strategií je přinutit obžalobu, aby vyložila karty na stůl, anebo šla od toho. Ať dodrží šedesátidenní lhůtu od prvního obvinění.“

„Mně se to líbí,“ přitakal Roulet. „Chci to mít co nejrychleji za sebou.“

Přikývl jsem. Roulet to řekl, jako by verdikt „nevinen“ byl hotovou věcí.

„No, možná ani nemusí na proces dojít,“ podotkl Dobbs. „Pokud ta obvinění neobstojí…“

„státní zástupce tenhle případ nepustí,“ přerušil jsem ho. „Obvykle to vypadá tak, že policie obvinění přestřelí a státní zastupitelství je pak zmirňuje. To se tady nestalo, státní zástupkyně naopak obvinění rozšířila. Což vypovídá o dvou věcech. Za prvé se domnívají, že případ je neprůstřelný, a za druhé chtějí slevovat z vyššího základu, jakmile s nimi začneme vyjednávat.“

„To mluvíte o dohodě výměnou za doznání?“ dotázal se Roulet.

„Jo, o mimosoudním řízení.“

„Tak na to zapomeňte, žádné doznání nebude. Nepůjdu do vězení za něco, co jsem neudělal.“

„Nemusí to znamenat, že půjdete do vězení. Máte čistý trestní…“

„Mně je jedno, jestli to znamená vězení, nebo ne. Nebudu přiznávat vinu za něco, co jsem neudělal. Jestli to pro vás bude problém, tak se rovnou musíme rozloučit.“

Pozorně jsem se na něj zadíval. Téměř všichni moji klienti se v některé fázi případu halasně prohlašují za nevinné. Zvláště když je to náš první společný případ. Rouletova slova však v sobě měla takové zanícení a přímost, jaké jsem už dlouho neslyšel. Lháři se nakonec prozradí. Uhnou pohledem. Rouletovy oči se mě však držely jako magnety.

„Kromě toho nesmíme ztrácet ze zřetele možný občanskoprávní spor,“ dodal Dobbs. „Přiznání viny umožní té ženě, aby…“

„Já tohle všechno chápu,“ skočil jsem mu do řeči znovu. „Myslím, že tady všichni trochu předbíháme. Chtěl jsem jen Louisovi poskytnout obecný nástin možného vývoje. Ještě nejméně dva týdny nemusíme podnikat žádné kroky a přijímat žádná závazná rozhodnutí. Ale v okamžiku jednání o obžalobě už musíme vědět, jak chceme postupovat.“

„Louis studoval jeden rok na Právnické fakultě Losangeleské univerzity,“ konstatoval Dobbs. „Myslím, že základní obrysy chápe.“

Roulet přikývl.

„Dobrá, fajn,“ řekl jsem. „Takže můžeme rovnou přejít k věci. A začneme u vás, Louisi. Vaše matka říkala, že vás čeká na večeři. Znamená to, že bydlíte doma? Tedy v jejím domě?“

„Já bydlím v domě pro hosty. Ona v hlavní budově.“

„Bydlí v tom objektu ještě někdo další?“

„Služebná. Taky v hlavní budově.“

„Takže žádní sourozenci, milenci, milenky?“

„Přesně tak.“

„A pracujete v matčině firmě?“

„Spíše ji řídím. Ona už se tam tolik nezdržuje.“

„Kde jste byl v sobotu v noci?“

„V sobo… Vy myslíte včera v noci, ne?“

„Ne, já myslím v sobotu v noci. Začněme od soboty.“

„V sobotu v noci jsem nedělal nic. Byl jsem doma a díval se na televizi.“

„Sám?“

„Přesně tak.“

„Na co jste se díval?“

„Na dývídýčko. Na jeden starý film s názvem Rozhovor. Coppola.“

„Takže s vámi nikdo nebyl ani vás neviděl. Prostě jste se díval na film a pak šel do postele.“

„V podstatě.“

„V podstatě. Dobře. Čímž se dostáváme k nedělnímu ránu. Co jste dělal včera během dne?“

„Hrál jsem golf na Riviéře, svůj obvyklý foursome. Začali jsme v deset a skončili ve čtyři. Pak jsem jel domů, vysprchoval jsem se, převlíkl a šel jsem na večeři do matčina domu chcete vědět, co jsme měli?“

„To nebude nutné. Ale později budu pravděpodobně potřebovat jména lidí, se kterými jste hrál ten golf. Co se stalo po večeři?“

„Řekl jsem matce, že jdu k sobě, ale místo toho jsem šel ven.“ Všiml jsem si, že si Levin začal psát poznámky do malého notýsku, který si vytáhl z kapsy. „Jakým autem jezdíte?“

„Mám dvě, range rovera z roku 2004, ve kterém vozím klienty, a pak o tři roky starší carreru, se kterou jezdím soukromě.“

„Takže včera večer jste si vzal porsche?“

„Přesně tak.“

„Kam jste jel?“

„Vyjel jsem na kopec a pak dolů do údolí.“

Roulet to řekl tónem, jako by pro chlapce z Beverly Hills bylo riskantní spustit se do dělnických čtvrtí v San Fernando Valley. „Kam jste jel?“ zopakoval jsem otázku.

„Na Ventura Boulevard. V Naťs North jsem si dal skleničku a pak jsem jel o kus dál do Morgan’s, kde jsem si objednal další.“

„V těchhle barech se dají snadno balit ženské, nemáte ten dojem?“

„Ano. Proto jsem tam jel.“

Roulet to konstatoval věcným tónem a já oceňoval jeho upřímnost.

„Takže jste tam někoho hledal. Ženu. Někoho konkrétního, někoho, koho jste znal?“

„Ne, nikoho konkrétního. Zkrátka a dobře jsem si chtěl zapíchat.“

„A co se stalo v Naťs North?“

„Stalo se to, že to tam nějak nežilo, a tak jsem odešel. Ani jsem nedopil skleničku.“

„Chodíte tam často? Znají vás barmani?“

„Jo, znají mě. Včera večer tam obsluhovala holka jménem Paula.“

„Dobrá, ale včera večer se vám tam zkrátka nelíbilo, a tak jste odešel. Sedl jste do auta a jel do Morgan’s. Proč právě do Morgan^?“

„Je to prostě další bar, kam chodím.“

„A tam vás znají?“

„Měli by. Dávám jim slušný tuzéry. Včera večer obsluhovaly za barem Denise a Janice. Ty mě znají.“ Obrátil jsem se k Levinovi. „Raule, jak se jmenuje oběť?“

Levin otevřel spis a vytáhl policejní protokol, avšak odpověděl mi dříve, než se do něj zadíval.

„Regina Campová. Přátelé jí říkají Reggie. Šestadvacet let. Policii sdělila, že je herečka, která se momentálně živí jako prodejkyně po telefonu.“

„A která doufá, že si už brzy polepší,“ poznamenal Dobbs. Nevšímal jsem si ho.

„Louisi, znal jste Reggii Campovou z dřívějška?“ zeptal jsem se.

Roulet pokrčil rameny.

„Tak trochu. Patřila k barovému osazenstvu. Ale nikdy předtím jsem s ní nebyl. A nikdy jsem s ní nemluvil.“

„Pokoušel jste se o to někdy?“

„Ne, nikdy jsem se k tomu nedostal. Vždycky s někým byla nebo se kolem ní motalo víc lidí. Nerad se musím prodírat davem, chápete? Spíš mám ve stylu hledat nezadané.“

„A co se tedy včera večer změnilo?“

„Včera večer za mnou přišla ona, to se změnilo.“

„Řekněte nám o tom něco.“

„Nemám vám co říct. Seděl jsem v Morgan’s u baru, hleděl si svého a zvažoval různé možnosti, zatímco ona seděla na opačném konci s nějakým chlapem. Takže jsem ji ani neměl na radaru, protože vypadala, jako že už ji někdo sbalil, chápete?“

„Ehe, a co se stalo pak?“

„No, po chvíli ten chlap, se kterým byla, vstal, aby si odskočil na záchod nebo si vyšel ven zakouřit, a sotva zmizel, postavila se i ona, přesunula se přes bar ke mně a zeptala se, jestli mám zájem. Řekl jsem, že mám, ale co prý ten chlap, se kterým tady je? Ona na to, že s ním si nemám lámat hlavu, že do desíti odprejskne a ona pak bude po zbytek noci volná. Napsala mi svou adresu a řekla, abych k ní po desáté zajel. Řekl jsem jí, že budu tam.“

„Na co vám tu adresu napsala?“

„Na ubrousek, a abych zodpověděl vaši následující otázku, tak ne, už ho nemám. Vryl jsem si tu adresu do paměti a ubrousek jsem vyhodil. Dělám do nemovitostí. Adresy si pamatuju.“

„V kolik to bylo asi hodin?“

„To nevím.“

„Ona vám přece říkala, že se máte zastavit po desáté. Copak jste se v tu chvíli nepodíval na hodinky, abyste věděl, jak dlouho ještě budete muset čekat?“

„Myslím, že bylo něco mezi osmou a devátou. Sotva se pak ten chlap vrátil, oba odešli pryč.“

„Kdy jste z baru odešel vy?“

„Zdržel jsem se tam ještě pár minut a pak jsem vypadl. Ale než jsem vyrazil za ní, udělal jsem si ještě jednu zastávku.“

„Kde to bylo?“

„No, ona bydlela v bytě v Tarzane, tak jsem si odskočil nahoru do Lamplighteru. Je to po cestě.“

„Proč?“

„Totiž, chtěl jsem zjistit, jaké se mi tam nabízejí možnosti. Zkrátka se podívat, jestli tam neseženu něco lepšího, nač bych nemusel čekat nebo…“

„Co nebo?“

Roulet přesto myšlenku nedokončil. „Nebo u koho byste nebyl druhý v pořadí?“ Louis Roulet přikývl.

„Dobrá, a s kým jste mluvil v Lamplighteru? Kde to ostatně je?“

Bylo to zatím jediné místo, které jsem neznal.

„Je to na Ventura Boulevard, nedaleko od White Oak. V podstatě jsem tam ale nemluvil s nikým. Měli narváno, ale o nikoho jsem neměl zájem.“

„A tamní barmani vás znají?“

„Ne, ani ne. Zas tak často tam nechodím.“

„Obvykle se na vás usměje štěstí už před tímhle třetím lokálem?“

„Né, obvykle to po prvních dvou vzdám.“ Pokýval jsem hlavou, abych měl čas promyslet, nač se chci ještě zeptat, než přejdeme k událostem v bytě oběti. „Jak dlouho jste se v tom Lamplighteru zdržel?“

„Řekl bych, že zhruba hodinku. Možná o něco míň.“

„Byl jste u baru? Kolik jste měl skleniček?“

„Jo, měl jsem dvě skleničky u baru.“

„Takže kolik jste toho včera v noci dohromady vypil, než jste zamířil do bytu Reggie Campové?“

„Ehm, maximálně čtyři skleničky. Za dvě, dvě a půl hodinky. Jednu jsem nechal v Morgan’s netknutou.“

„Co jste pil?“

„Martini. Gray Goose.“

„Platil jste za to pití v některém podniku kreditní kartou?“ zeptal se Levin a byla to jeho vůbec první otázka v dosavadním průběhu diskuse.

„Ne,“ odpověděl Roulet. „Když takhle vyrážím, platím vždycky hotově.“

Pohlédl jsem na Levina a čekal, jestli se nezeptá na něco dalšího. Momentálně toho věděl o případu více než já, a tak jsem mu chtěl dát volnou ruku, aby se zeptal, nač potřebuje. Levin však na mě jen pohlédl a kývl. Nic dalšího ho nezajímalo.

„Dobrá,“ řekl jsem. „V kolik hodin jste tedy dorazil k Reggii?“

„Bylo za dvanáct minut deset. Díval jsem se na hodinky. Chtěl jsem mít jistotu, že u ní neklepu brzy.“

„Co jste tedy dělal?“

„Čekal jsem na parkovišti. Říkala v deset, a tak jsem čekal do desáté.“

„Zahlédl jste muže, se kterým odešla z baru Morgan’s?“

„Jo, zahlídl jsem ho. Vyšel ven a odjel, a tak jsem nastoupil já.“

„V jakém autě odjel?“ dotázal se Levin.

„Ve žluté corvettě,“ odpověděl Roulet. „Byla to verze z devadesátých let. Přesný ročník neznám.“

Levin přikývl. Skončil. Věděl jsem, že se snaží získat informace o muži, který byl v bytě Campové před Rouletem. Vrátil jsem dotazování zpátky.

„On tedy odjel a vy jste šel dovnitř. Co se stalo pak?“

„Vešel jsem do budovy a zjistil, že její byt je v prvním patře. Tam jsem zaklepal na dveře, ona mi otevřela a já vstoupil dovnitř.“

„Počkejte vteřinku. Já to nechci zkratkovitě. Jak jste se dostal nahoru? Vyšel jste po schodech, nebo jste jel výtahem? Sdělte nám všechny podrobnosti.“

„Výtahem.“

„Jel v něm ještě někdo? Viděl vás někdo?“

Roulet zavrtěl hlavou. Kývl jsem na něj, ať pokračuje.

„Ona pootevřela dveře, viděla, že jsem to já, a řekla mi, abych šel dovnitř. Hned za dveřmi byla úzká chodba, takže tam bylo málo místa. Prošel jsem kolem ní, aby mohla zavřít dveře. Ona se díky tomu ocitla za mnou a já netušil, co přijde. Držela něco v ruce. Něčím mě praštila a já se svalil. Strašně rychle mě omráčila.“

Mlčky jsem přemýšlel a přehrával jsem si v duchu situaci.

„Takže než se mezi vámi stačila seběhnout jediná věc, ona vás omráčila? To vůbec nic neřekla, nic na vás nekřičela, prostě se jen postavila za vás a prásk?“

„Přesně tak.“

„Dobrá, a co bylo pak? Co si pamatujete jako další?“

„Pořád to mám strašně rozmazané. Vzpomínám si, že když jsem se probudil, seděli na mě dva chlapi. Drželi mě na podlaze. A pak přijela policie. A záchranka. Seděl jsem opřený o zeď, ruce jsem měl spoutané, jeden záchranář mi strčil pod nos čpavek nebo něco takového a teprve pak jsem se doopravdy probral.“

„To jste byl pořád v tom bytě?“

Jo.“

„Kde byla Reggie Campová?“

„Seděla na gauči, zatímco na ní dělal další záchranář, brečela a vykládala druhému policajtovi, že jsem ji napadl. A všechny tyhle lži. Ze jsem ji překvapil u dveří, udeřil ji a že jsem se ji pak chystal znásilnit a nakonec zabít, zkrátka všechny tyhle věci, které jsem neudělal. Pohnul jsem pažemi, abych se mohl podívat na svoje ruce, které jsem měl za zády v poutech. Viděl jsem, že mi jednu ruku strčili do takového igelitového sáčku a že mám na ní krev, a v tu chvíli mi došlo, že to na mě narafičili.“

„Co tím myslíte?“

„Potřísnila mi ruku krví, aby to vypadalo, že jsem to udělal já. Jenže mi umazala levou ruku. A já levák nejsem. Kdybych chtěl dát někomu ránu, použil bych pra vačku.“

Rozmáchl se pravou rukou, aby mi to názorně doložil pro případ, že jsem to nepochopil. Vstal jsem ze svého místa a přešel k oknu, teď už mi připadalo, že stojím výše než slunce. Díval jsem se z výšky, jak zapadá za obzor. Rouletova historka mě naplňovala neklidem. Připadala mi tak neskutečně přitažená za vlasy, že by dokonce mohla být pravdivá. A to mě znepokojovalo. Vždycky jsem se bál, že nedokážu rozpoznat klientovu nevinu. Její pravděpodobnost byla při mé práci tak nepatrná, až jsem měl strach, že jakmile se s ní setkám tváří v tvář, nebudu na ni připraven. Že mi zkrátka unikne.

„Dobrá, tak se o tom pojďme ještě na chvilku pobavit,“ řekl jsem a stále jsem nespouštěl oči ze slunce. „Říkáte, že vám potřísnila ruku vlastní krví, aby to ublížení na zdraví hodila na vás. A že vám potřísnila levici. Jenže kdyby se na vás opravdu snažila ušít boudu, copak by vám neumazala pravou ruku při vědomí, že drtivá většina lidí jsou praváci? Copak by se nespolehla na statistiku?“

Otočil jsem se zpátky ke stolu a setkal se jen s bezvýraznými pohledy přítomných.

„Říkal jste, že nejdříve pootevřela dveře a teprve poté vás pustila dovnitř,“ řekl jsem. „Viděl jste jí do tváře?“

„Úplně ne.“

„A co jste viděl?“

„Její oko. Její levé oko.“

„Naskytla se vám tedy vůbec příležitost spatřit pravou stranu jejího obličeje? Myslím, když jste vešel do bytu.“

„Ne, ona stála za dveřmi.“

„To je ono!“ vykřikl Levin vzrušeně. „Ona měla ta zranění už ve chvíli, kdy tam dorazil. Ukrývala je před ním, on pak vešel dovnitř a ona ho praštila. Veškerá zranění utrpěla na pravé straně obličeje, což znamenalo, že mu musí potřísnit levou ruku.“

Přikývl jsem a přemýšlel nad touto argumentací. Připadala mi logická.

„No dobrá,“ řekl jsem, otočil jsem se zpátky k oknu a dál přecházel po místnosti. „Myslím, že tohle by šlo. Před chvílí jste nám ovšem říkal, Louisi, že jste tu ženu vídal v baru už dříve, ale nikdy jste s ní nebyl. Takže byla vůči vám cizí. Proč by to dělala, Louisi? Proč by se vám snažila hodit na krk něco takového?“

„Kvůli penězům.“

Odpověď mi však neposkytl Roulet. Přispěchal s ní Dobbs. Otočil jsem se od okna a pohlédl na něj. Věděl, že promluvil nepatřičně, ale nezdálo se, že by se tím jakkoliv znepokojoval.

„Vždyť je to zřejmé,“ pokračoval. „Ona chce jeho peníze, peníze jeho rodiny. Právě teď nejspíš sepisuje občanskoprávní žalobu.

Trestní oznámení tvoří jen předehru k téhle žalobě, k žádosti o peníze. O tohle jí jde doopravdy.“

Posadil jsem se a pohlédl na Levina, přičemž jsem se však vyhnul vizuálnímu kontaktu.

„Dneska jsem u soudu viděl fotku té ženy,“ řekl jsem. „Polovinu obličeje měla na maděru. Chcete snad postavit obhajobu na tomhle? Na tvrzení, že si to udělala sama?“

Levin otevřel spis a vytáhl kus papíru. Byla to černobílá kopie stejné důkazní fotografie, kterou mi u soudu ukázala Maggie McPhersonová. Fotografie oteklého obličeje Reggie Campové. Levinův zdroj byl dobrý, ale ne tak dobrý, aby mu sehnal skutečné fotky. Vyšetřovatel poslal fotky přes stůl Dobbsovi s Rouletem.

„Skutečné fotografie uvidíte při předkládání důkazů,“ konstatoval jsem. „Vypadají hůře, mnohem hůře, a jestli máme s tou vaší historkou vyrukovat, bude nám porota tedy pokud dojde na líčení před porotou muset zbaštit, že si to ta ženská udělala sama.“

Díval jsem se, jak si Roulet zkoumavě prohlíží fotokopii. Pokud Reggii Campovou napadl on, nedal na sobě při obhlídce svého díla nic znát. Vlastně nehnul ani brvou.

„A víte co?“ pokračoval jsem. „Rád si namlouvám, že jsem dobrý právník a umím získat porotce na svou stranu. Jenže s touhle historkou bych měl problémy uvěřit i sám sobě.“

9

Nyní byla v zasedací místnosti řada na Raulu Levinovi. Bavili jsme se už během mé jízdy do Century City, kdy jsem pojídal sendvič s hovězí roštěnkou. Nechal jsem si zapojit výstup z mobilu do reproduktorů a řekl jsem Earlovi, ať si strčí do uší sluchátka. Hned první týden, co pro mě dělal, jsem mu koupil přehrávač iPod. Levin mi pak v hrubých rysech nastínil celý případ a já z jeho informací vycházel při prvním rozhovoru s klientem. Nyní měl Levin projít případ podrobněji a na základě policejních a důkazních protokolů rozcupovat verzi Louise Rouleta na kusy, aby mu ukázal, jak proti němu bude postupovat obžaloba. Chtěl jsem, aby se této role alespoň zpočátku zhostil právě Levin, protože pokud měla být obžaloba postavena na klasickém přístupu „hodnej a zlej“, chtěl jsem já být tím, koho bude mít Roulet rád a komu bude důvěřovat. Chtěl jsem být ten hodnej.

Kromě kopií policejních protokolů, které získal od svého zdroje, měl Levin připraveny i vlastní poznámky. Jeho spis vesměs obsahoval dokumenty, na které měla obhajoba právo a s dalším vývojem případu by je tak jako tak získala, avšak shánění písemností soudními kanály obvykle zabralo celé týdny, zatímco Levin je dokázal obstarat za pár hodin. Během výkladu z nich nespustil oči.

„Včera ve dvaadvacet hodin a jedenáct minut zaznamenalo komunikační centrum losangeleské policie tísňové volání jisté Reginy Campové z adresy White Oak Boulevard sedmnáct set šedesát, byt číslo dvě stě jedenáct. Campová ohlásila, že do jejího bytu pronikl neznámý muž a napadl ji. Na oznámení reagovala policejní hlídka, která na místo dorazila ve dvaadvacet sedmnáct. Zřejmě měli klidnou noc, protože přijeli hezky svižně. Každopádně měli nadprůměrnou reakční dobu. Na parkovišti už na ně čekala slečna Campová, která uvedla, že po útoku uprchla z bytu. Informovala policisty, že útočníka zadržují v jejím bytě dva sousedi, Edward Turner a Ronald Atkins. Policista Santos tedy vyrazil do bytu, kde zastihl podezřelého vetřelce, později identifikovaného jako pana Rouleta: ten ležel na podlaze v sevření Turnéra a Atkinse.“

„To jsou ti dva buzíci, co na mně seděli,“ utrousil Roulet.

Pohlédl jsem na něj a viděl, jak z něj záblesk hněvu rychle vyprchává.

„Oba policisté pak podezřelého zajistili,“ pokračoval Levin, jako by ho Roulet vůbec nebyl přerušil. „Pan Atkins…“

„Vteřinku,“ řekl jsem. „Kde na podlaze ho našli? Ve kterém pokoji?“

„To se tu nepíše.“

Pohlédl jsem na Rouleta.

„Bylo to v obýváku. Ten je kousek od hlavních dveří. Ale já se takhle daleko nedostal.“

Levin si pro sebe zapsal poznámku a pokračoval.

„Pan Atkins předal policistům zavírací nůž s vysunutou čepelí, který se prý našel na podlaze vedle útočníka. Policisté nasadili podezřelému pouta a přivolali záchrannou službu, která ošetřila Campovou i Rouleta ten měl tržnou ránu na hlavě a lehký otřes mozku. Campovou poté převezli do lékařského centra svatého Kříže k dalšímu ošetření, kde ji rovněž vyfotografoval policejní technik. Rouleta zadrželi a posadili do vazební věznice ve Van Nuys. Byt slečny Campové byl zapečetěn pro budoucí ohledání a případ byl předán Martinu Bookerovi z detektivního oddělení ve Valley.“

Levin rozložil na stole další fotokopie policejních snímků zachycujících zranění Reginy Campové. Byly zde fotografie jejího obličeje snímané čelně a z profilu a také dva detaily zachycující podlitinu kolem jejího krku a malou bodnou ranku pod čelistí. Kopie měly mizernou kvalitu a já věděl, že nestojí za zevrubnější zkoumání. Všiml jsem si však, že veškerá poranění utrpěla Campová na pravé straně obličeje. V tom měl Roulet pravdu. Buďto ji tedy někdo opakovaně bil levou rukou, anebo se ona sama zřídila vlastní pravicí.

„Ty fotky byly pořízeny v nemocnici, kde také slečna Campová poskytla detektivu Bookerovi výpověď. Stručně řečeno v ní uvedla, že se v neděli večer vrátila domů kolem půl deváté a byla v bytě sama. Kolem desáté pak někdo zaklepal na dveře. Pan Roulet se jí představil jako někdo, koho znala, a tak mu otevřela. Bezprostředně poté ji zasáhla útočníkova pěst a slečna Campová se vpotácela zpátky do bytu. Vetřelec do něj vstoupil za ní a zamkl za sebou dveře. Slečna Campová se snažila bránit, ale přinejmenším dvě další rány ji srazily na podlahu.“

„To jsou takový žvásty!“ vybuchl Roulet.

Bouchl pěstmi do stolu a prudce se postavil. Jeho židle odletěla dozadu a nahlas udeřila do proskleného okna za ním.

„Hej, dávej pozor!“ varoval ho Dobbs. „Jestli to okno rozbiješ, budeme tady jako v letadle. Všechny nás to vysaje a sletíme dolů.“

Nikdo se jeho pokusu o odlehčení situace nezasmál.

„Posaďte se, Louisi,“ řekl jsem klidně. „Tohle jsou policejní protokoly, nic víc a nic míň. Nikde není řečeno, že je to pravda. Je to jen pohled jednoho člověka na pravdu. My se tu pouze snažíme udělat si první obrázek o případu zjistit, proti čemu stojíme.“

Roulet vrátil židli zpátky ke stolu a bez dalších protestů se posadil. Kývl jsem na Levina a ten pokračoval. Neuniklo mi, že se Roulet dávno přestal chovat jako vyplašená lovná zvěř, kterou jsem před pár hodinami viděl v cele.

„Slečna Campová dále uvedla, že muž, který ji napadl, měl během bití omotanou kolem pěsti bílou látku.“

Podíval jsem se přes stůl na Rouletovy ruce a nespatřil jsem žádný otok ani modřinu na prstech či kloubech. Zabalením pěsti do látky se člověk možná mohl podobným usvědčujícím zraněním vyhnout.

„Zařadili tu látku mezi důkazy?“

„Ano,“ odpověděl Levin. „V důkazní zprávě je popsána jako látkový ubrousek potřísněný krví. Krev i látka se momentálně analyzují.“

Přikývl jsem a pohlédl na Rouleta.

„Dívali se vám policisté na ruce a fotili je?“

Roulet pokýval hlavou.

„Ten detektiv se mi díval na ruce, ale fotky nikdo nedělal.“ Řekl jsem Levinovi, ať pokračuje.

„Útočník se obkročmo posadil na slečnu Campovou ležící na podlaze a sevřel ji jednou rukou kolem krku,“ konstatoval Levin. „Nato slečně Campové sdělil, že ji znásilní a že je mu jedno, jestli při tom bude živá, nebo mrtvá. Ona mu nemohla odpovědět, protože ji rukou dusil. Když konečně uvolnil sevření, řekla mu prý, že bude spolupracovat.“

Vyšetřovatel poslal po stole další fotokopii. Zachycovala zavírací nůž s černou střenkou, jehož čepel byla zaostřena do vražedné špičky. Ta vysvětlovala bodnou ranku pod krkem oběti.

Roulet si fotokopii přisunul k sobě a bedlivě se na ni zadíval. Nakonec pomalu zavrtěl hlavou.

„Tohle není můj nůž,“ řekl.

Nijak jsem nereagoval, a tak Levin pokračoval.

„Útočník i slečna Campová se postavili a on jí poručil, aby ho zavedla do ložnice. Přitom se držel za ní a tiskl jí špičku nože na levou stranu hrdla. Když slečna Campová vstoupila do krátké chodby vedoucí k oběma pokojům bytu, otočila se ve stěsnaném prostoru a postrčila útočníka dozadu na velkou vázu stojící na podlaze. Když útočník o vázu zakopl, podařilo se jí utéci směrem k hlavním dveřím. Pak si ovšem uvědomila, že se útočník brzy sebere a u dveří ji dostihne, a tak vklouzla do kuchyně a sebrala z kuchyňské linky láhev vodky. Když útočník cestou k hlavním dveřím procházel kolem kuchyně, slečna Campová vystoupila z přítmí, udeřila ho lahví do týlu a srazila ho na podlahu. Poté ho překročila, odemkla dveře, vyběhla ven a z bytu v přízemí, kde bydlí Turner s Atkinsem, přivolala policii. Turner a Atkins se mezitím vrátili do bytu, kde našli útočníka v bezvědomí na podlaze. Když začal přicházet k sobě, zneškodnili ho a setrvali v bytě až do příjezdu policie.“

„To je neuvěřitelné,“ vyhrkl Roulet. „Muset tady sedět a poslouchat tohle. Nemůžu uvěřit, co se mi to stalo. Já to NEUDĚLAL. Tohle je jako sen. Ona lže! Vždyť…“

„Jestli jsou to všechno jen lži, pak to bude nejsnazší případ, jaký jsem kdy měl,“ odvětil jsem. „Roztrhám ji na kusy a vnitřnosti hodím do moře. Ale než budeme moct naklást pasti a skočit jí po krku, musíme vědět, co uvedla do záznamů. Jestli jsou pro vás tyhle věci k nevydržení, tak vás ujišťuji, že během procesu nebudete podobné bláboly poslouchat pár minut, ale celé dny. Musíte se kontrolovat, Louisi. Musíte mít na paměti, že na vás taky přijde řada. Na obhajobu vždycky přijde řada.“

Dobbs se natáhl a otcovsky poplácal Rouleta po předloktí. Roulet však ruku odtáhl.

„To si pište, že jí skočíte po krku,“ řekl a ukázal přes stůl prstem na můj hrudník. „Chci, abyste jí šel po krku se vším, co na ni máme.“

„Od toho jsem tady a máte můj slib, že to udělám. Ale teď mi dovolte, abych zde svému společníkovi položil pár otázek, než to tady uzavřeme.“

Počkal jsem, zda Roulet nechce ještě něco říct. Nechtěl. Opřel se na židli a sepjal ruce.

„Skončil jsi, Raule?“ zeptal jsem se.

„Prozatím ano. Pořád ještě dělám na ostatních zprávách. Zítra ráno bych měl mít k dispozici přepis toho oznámení na tísňovou linku a přijdou mi i další věci.“

„Dobře. Co znásilňovací sada?“

„Žádná není. Podle Bookerovy zprávy ji slečna Campová odmítla, protože na to nakonec nedošlo.“

„Co je to znásilňovací sada?“ zeptal se Roulet.

„To je sada nemocničních procedur, při nichž se z těla oběti znásilnění odeberou tělesné tekutiny, vlasy a vlákna,“ sdělil mu Levin.

„K žádnému znásilnění nedošlo!“ vykřikl Roulet. „Vůbec jsem se jí nedotkl!“

„To my víme,“ řekl jsem. „Proto jsem se neptal. Hledám jen skuliny v obžalobě. Oběť uvedla, že nebyla znásilněna, ale přitom na policii hlásila sexuální delikt. Policie obvykle na znásilňovací sadě trvá, přestože oběť uvádí, že k žádnému sexuálnímu napadení nedošlo. Dělají to pro případ, že oběť ve skutečnosti znásilněna byla, ale je tímto činem příliš ponížena, případně se snaží zakrýt plný rozsah zločinu, pokud je pachatelem manžel nebo příbuzný.

Je to standardní postup a skutečnost, že se z něj slečna Campová dokázala vymluvit, by pro nás mohla mít jistý význam.“

„Nechtěla, aby se v testech objevila DNA toho prvního muže,“ konstatoval Dobbs.

„Možná,“ řekl jsem. „Může to znamenat celou řadu věcí. A mohla by to být skulina. Pokračujme. Raule, je někde v těch spisech zmínka o muži, se kterým ji Louis viděl?“

„Ne, žádná. Vůbec ve spisech nefiguruje.“

„A co odhalilo ohledání místa činu?“

„Zprávu tady nemám, ale bylo mi řečeno, že během ohledání bytu nebyly nalezeny žádné významné důkazy.“

„To je dobře. Žádná překvapení. A co ten nůž?“

„Na tom se našla krev a otisky prstů. Výsledky zatím nepřišly. Vystopování majitele je nepravděpodobné. Podobné zavírací nože se dají koupit ve kterékoliv prodejně rybářských nebo loveckých potřeb.“

„Říkám vám, že tohle není můj nůž,“ skočil mu do řeči Roulet.

„Musíme předpokládat, že ty otisky budou patřit muži, který nůž odevzdával,“ podotkl jsem. „Atkinsovi,“ reagoval Levin.

„Jasně, Atkinsovi,“ řekl jsem a otočil se k Louisovi. „Ale nepřekvapilo by mě, kdyby se na něm našly i otisky vaše. Těžko posoudit, co se tam dělo, když jste byl v bezvědomí. Jestli vám potřísnila ruku krví, tak zřejmě i otiskla vaše prsty na nůž.“

Roulet souhlasně přikývl a chystal se něco říct, ale já ho předešel.

„Uvedla někde ve své výpovědi, že byla večer v baru Morgan^?“ dotázal jsem se Levina. Vyšetřovatel zavrtěl hlavou.

„Ne, rozhovor s poškozenou se uskutečnil na pohotovosti a měl neformální ráz. Detektivové se jí ptali jen na základní věci a nechtěli znát předchozí události večera. Ona sama se nezmínila ani o tom prvním muži, ani o baru Morgan’s. Pouze jim řekla, že byla doma od půl deváté, a oni se ptali na věci, které se staly v deset. Na to, co dělala předtím, už řeč nepřišla. Ale jsem si jist, že následné vyšetřování tohle všechno zahrne.“

„Dobrá, takže jakmile s ní absolvují formální výslech, chci z něj mít přepis.“

„Dělám na tom. Každopádně to bude sezení před videem.“

„A jestli budou natáčet na video i ohledání místa činu, chci ten záznam taky. Chci vidět, jak to u ní vypadá.“

Levin přikývl. Věděl, že se jen předvádím před klientem a Dobbsem a snažím se u nich vzbudit dojem, že mám případ pevně v rukou a snažím se využít všech želízek v ohni. Ve skutečnosti jsem Raulu Levinovi podobné věci vůbec nemusel říkat. Sám už věděl, co má dělat a co mi má sehnat.

„Dobrá, co dál?“ zeptal jsem se. „Máte nějaké otázky vy, Cecile?“

Dobbs se zdál překvapen, že se pozornost náhle upřela na něj. Rychle zavrtěl hlavou.

„Ne, ne, já jsem úplně spokojený. Všechno je v pořádku. Děláme hezký pokrok.“

Netušil jsem, co má pod slovem „pokrok“ na mysli, ale zdržel jsem se dalších dotazů.

„Tak co si myslíte?“ zeptal se Roulet.

Zadíval jsem se na něj a před odpovědí jsem dlouho mlčel.

„Myslím, že stát má proti vám silné argumenty. S jistotou vědí, že jste byl u ní doma, mají nůž a mají její zranění. Kromě toho je zde krev na vašich rukou, o níž předpokládám, že bude patřit jí. Silnou kartou jsou navíc ty fotky. A pak je tu samozřejmě její výpověď. Ovšem nikdy jsem tu ženu neviděl ani s ní nemluvil, takže netuším, nakolik bude přesvědčivá.“

Znovu jsem se odmlčel a dojil jsem ticho ještě o něco déle. Teprve pak jsem opět pokračoval.

„Ale pak je tu spousta věcí, které k dispozici nemají důkaz o vloupání, DNA podezřelého, motiv nebo i samotný podezřelý, který by se něčeho podobného dopustil i v minulosti. Kromě toho jste se mohl v tom bytě ocitnout z celé řady důvodů legitimních důvodů. A navíc…“

Zadíval jsem se přes Rouleta s Dobbsem z okna. Slunce zapadalo za Anacapu a zalévalo oblohu růžovými a fialovými odstíny. Dalece to předčilo cokoliv, co jsem kdy viděl z oken své kanceláře.

„Co navíc?“ pobídl mě Roulet, který byl příliš nedočkavý, než aby mou dramatickou pauzu protrpěl až do konce.

„A navíc máte mě. Už jsem z toho případu dostal Maggii McTerorsonovou. Nový státní zástupce je dobrý, ale je to zelenáč a ještě nikdy neměl co do činění s někým, jako jsem já.“

„Takže jaký je náš další krok?“ zeptal se Roulet.

„Další krok je, že Raul bude dál dělat svou práci a zjistí, co se dá, o téhle údajné oběti i o tom, proč lhala, že byla sama. Potřebujeme zjistit, kdo to je a kdo je ten její záhadný muž, abychom věděli, jak to zapadá do našeho případu.“

„A co budete dělat vy?“

„Já budu jednat se státním zástupcem. Něco na něj vymyslím, pokusím se zjistit, kam směřuje, a pak se rozhodneme, kudy dál. Nepochybuji o tom, že by se mi podařilo za státním zástupcem zajít a smrsknout tohle všechno na něco, k čemu byste se mohl přiznat a hodit to za hlavu. Ale vyžadovalo by to jisté ústupky. Musel byste…“

„Už jsem vám to říkal. Já nehodlám…“

„Vím, co jste říkal, ale musíte mě vyslechnout. Možná by se mi podařilo dojednat neurčité přiznání, takže byste ani nemusel vyřknout slovo vinen, ale nedovedu si představit, že by stát tenhle případ úplně pustil k vodě. V jistém ohledu byste se musel přihlásit alespoň k částečné zodpovědnosti. Vyhnout se vězení je sice možné, ale pravděpodobně budete muset vykonávat nějakou veřejně prospěšnou činnost. Tak, to bychom měli. Toto byl první nástin situace, ale rozhodně ne poslední. Jako váš advokát jsem vám povinen vysvětlit všechny možnosti a ujistit se, že jim rozumíte. Vím, že vy na nic takového přistoupit nechcete a nejste ochoten, ale mou povinností je poučit vás o jednotlivých alternativách. Dobře?“

„Fajn. Dobře.“

„Jistě si zároveň uvědomujete, že jakýkoliv ústupek z vaší strany by učinil z případné občanskoprávní žaloby podané slečnou Campovou předem rozhodnutou věc. Takže je vám asi jasné, že rychlé vyřízení žaloby by vás pravděpodobně stálo mnohem víc než můj honorář.“

Roulet zavrtěl hlavou. Dohoda za přiznání byla už teď vyloučenou věcí.

„Chápu, jaké se mi nabízejí možnosti,“ řekl. „Splnil jste svou povinnost. Ale nehodlám jí zaplatit ani cent za něco, co jsem neudělal. Nehodlám činit přiznání ani neurčité přiznání v souvislosti s něčím, co jsem nespáchal. Kdybychom to táhli až do procesu, dokážete ho vyhrát?“

Před odpovědí jsem ho chvíli fixoval pohledem.

„No, jistě chápete, že zatím netuším, co se do té doby objeví, a že vám nemohu nic zaručit… Ale jinak ano, podle toho, co je mi doposud známo, dokážu ten případ vyhrát. O tom jsem přesvědčen.“

Kývl jsem na Rouleta a zdálo se mi, že jsem do jeho očí viděl vstoupit naději. Jako by v nich zajiskřilo.

„Je tu ještě třetí možnost,“ vložil se do věci Dobbs.

Přesunul jsem pohled z Rouleta na něj a přemýšlel jsem, jaký klín hodlá asi vrazit do téhle sólovkovské mašiny.

„Jakápak?“ zeptal jsem se.

„Proklepneme ji i tenhle případ do posledního šroubku. Pošleme panu Levinovi na pomoc pár našich lidí. Prošetříme všechny myslitelné aspekty případu, zformulujeme vlastní věrohodnou hypotézu, vysteleme ji důkazy a předložíme státnímu zástupci. Smeteme to ze stolu dříve, než vůbec dojde na proces. Ukážeme tomu usmrkanému žalobci, že tenhle případ bezpochyby prohraje, a přinutíme ho stáhnout veškerá obvinění dříve, než utrpí profesionální potupu. Kromě toho jsem si jist, že státní zástupce je plně ve službách člověka, který ten úřad řídí, takže je náchylný vůči… řekněme politickým tlakům. Budeme je tedy vyvíjet tak dlouho, dokud se věci nezačnou vyvíjet žádoucím směrem.“

Měl jsem chuť Dobbse pod stolem kopnout. Nejenže by jeho plán znamenal osekání mého životního honoráře na méně než polovinu, nejenže by lví podíl z klientových peněz putoval do kapsy vyšetřovatelům včetně těch jeho, ale ještě ke všemu přišel s tímto nápadem právník, který za celou kariéru nehájil jediný trestněprávní případ.

„To by taky šlo, jenže je to velmi riskantní,“ řekl jsem klidně. „Pokud se vám podaří zasadit protistraně nečekaný úder a přitom jí ještě před procesem ukážete, jak jste toho dosáhl, zároveň jí tím dáváte návod, co dělat a čeho se během procesu vyvarovat. A to se mi nelíbí.“

Roulet souhlasně přikývl a Dobbs se zatvářil trochu zaraženě. Rozhodl jsem se, že to nebudu dále rozvádět a zeptám se na to Dobbse, jakmile se naskytne příležitost promluvit si bez účasti klienta.

„A co média?“ chvályhodně změnil téma Levin.

„Přesně tak,“ přizvukoval mu Dobbs, který si teď rovněž přál hovořit o něčem jiném. „Sekretářka mi říkala, že mám v kanceláři vzkazy od dvou novin a dvou televizních stanic.“

„Já je pravděpodobně budu mít taky,“ přitakal jsem.

Už jsem ovšem nedodal, že ty vzkazy nechala Dobbsovi na můj příkaz Lorna Taylorová. Případ zatím neupoutal mediální pozornost, tedy kromě reportéra na volné noze, který byl přítomen u prvního slyšení. Chtěl jsem však, aby si Dobbs s Rouletem i jeho matkou mysleli, že noviny mohou kdykoliv na kohokoliv z nich naházet špínu.

„Nepřejeme si žádnou publicitu,“ prohlásil Dobbs. „Tohle je nejhorší publicita, jaké se člověku může dostat.“

Zdálo se, že má zvláštní dar konstatovat očividné.

„Veškeré sdělovací prostředky by měly být nasměrovány na mě,“ řekl jsem. „Budu s nimi jednat sám a nejlepší metodou je vůbec si jich nevšímat.“

„Ale musíme říct něco na jeho obhajobu,“ namítl Dobbs.

„Ne, nemusíme říct vůbec nic. Jakékoliv prohlášení ten případ legitimizuje. Pokud přistoupíte na hru médií a budete s nimi mluvit, pouze tím udržujete to téma při životě. Informace jsou kyslík. Bez něj média zahynou. A pokud jde o mě, tak ať klidně pojdou. Anebo s nimi přinejmenším budeme mluvit až v případě, že se jim nebudeme moci vyhnout. Pokud na to přijde, pak za Louise bude hovořit pouze jediný člověk. Já.“

Dobbs zdráhavě pokýval hlavou. Ukázal jsem prstem na Rouleta.

„Za žádných okolností nebudete mluvit s reportéry, byť třeba jen proto, abyste popřel obvinění. Jestli se na vás obrátí, pošlete je za mnou. Jasné?“

„Jasné.“

„Dobře.“

Usoudil jsem, že na první schůzku už jsme toho napovídali dost. Postavil jsem se.

„A teď vás odvezu domů, Louisi.“

Dobbs se ovšem nehodlal svého klienta tak snadno vzdát.

„Totiž, Louisova matka mě pozvala na večeři,“ řekl. „Mohu ho odvézt já, protože tam mám taky cestu.“

Pokýval jsem hlavou. Advokát trestního práva pozvání na večeři nikdy nedostane.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Ale my tam pojedeme taky. Chci, aby si Raul prohlédl jeho dům a navíc mi Louis ještě musí dát ten šek, o kterém jsme se bavili prve.“

Pokud si mysleli, že jsem na ty peníze zapomněl, pak se museli ještě hodně učit. Dobbs pohlédl na Rouleta a ten souhlasně kývl. Rodinný právník kývnutí zopakoval směrem ke mně.

„To má logiku,“ řekl. „Takže se znovu setkáme tam.“

O patnáct minut později jsem už seděl s Levinem na zadním sedadle lincolnu. Drželi jsme se za stříbrným mercedesem, v němž jeli Roulet s Dobbsem, a já během jízdy vyřizoval s Lornou po telefonu pracovní věci. Jediný důležitý vzkaz mi odpoledne nechala Leslie Faireová, státní zástupkyně pověřená případem Glorie Daytonové. Sdělovala mi, že dohoda platí.

„Tak co?“ zeptal se Levin, když jsem zavěsil. „Co si doopravdy myslíš?“

„Myslím, že na tomhle případu se dá vydělat spousta peněz, a my si právě jedem pro první zálohu. Promiň, že tě tam s sebou vláčím. Nechtěl jsem, aby to vypadalo, že tam jedu jen kvůli tomu šeku.“

Levin přikývl a nic dalšího nedodal. Já po chvíli pokračoval.

„Nejsem si jistý, co si mám o tom myslet,“ prohlásil jsem. „Ať se v tom bytě stalo cokoliv, seběhlo se to rychle. V tom je naše šance. Nedošlo ke znásilnění, nikde není DNA. To nám dává jiskřičku naděje.“

„Trochu mi to připomíná Jesuse Menendeze, jenže bez DNA. Vzpomínáš na něj?“

„Jo, ale nechci.“

Snažil jsem se nemyslet na klienty, kteří trávili čas ve vězení bez naděje na odvolání a bez vyhlídek na cokoliv lepšího než další dlouhá léta strávená nicotně za mřížemi. U každého případu se snažím dělat, co se dá, ale někdy se zkrátka nic dělat nedá. Případ Jesuse Menendeze do této kategorie patřil.

„Kolik máš na tuhle záležitost času?“ vrátil jsem rozhovor do původních kolejí.

„Mám pár jiných věcí, ale můžu je odsunout.“

„Budeš na tom muset dělat i po nocích. Potřebuju, abys navštívil ty bary. Chci o něm i o ní vědět úplně všechno. Momentálně vypadá ten případ jednoduše. Pokud rozmetáme ji, rozmetáme i případ.“

Levin pokýval hlavou. Celou cestu držel na klíně kufřík. „Máš tam i svůj foťák?“

„Ten nosím vždycky.“

„Až dorazíme do domu, vyfoť párkrát i Rouleta. Nechci, abys po barech ukazoval jeho fotku z vazby. Tím by se všechno zkazilo. Dokážeš sehnat fotku té ženské, kde nemá obličej na kaši?“

„Mám její fotku z řidičáku. Je nová.“

„Dobře. Tak tam s nima zajed. Jestli najdeme svědka, který nám potvrdí, že v baru Morgan’s včera večer oslovila ona jeho, jsme za vodou.“

„Říkal jsem si, že bych začal přesně tímhle. Dej mi zhruba týden. Ozvu se ti před jednáním o obžalobě.“

Přikývl jsem. Několik minut jsme jeli mlčky a přemýšleli o případu. Projížděli jsme rovinatou částí Beverly Hills a mířili do čtvrtí, kde se opravdové peníze skrývají a vyčkávají.

„A víš, co si ještě myslím?“ dodal jsem. „Nehledě na peníze a všechno ostatní si myslím, že existuje jistá pravděpodobnost, že nelže. Ta jeho historka je prostě tak ulítlá, až může být pravdivá.“

„Ty myslíš, žes mohl narazit na nevinného?“ zeptal se Raul.

„Bylo by to poprvé,“ podotkl jsem. „Kdybych to byl věděl ráno, naúčtoval bych mu přirážku za nevinu. Když jsi nevinný, tak musíš platit víc, protože s tvou obhajobou je mnohem více potíží.“

„Zlatá slova.“

Přemýšlel jsem, jaké to je mít nevinného klienta a jaké nástrahy to obnáší.

„Víš, co můj otec tvrdil o nevinných klientech?“

„Myslel jsem, že tvůj otec zemřel, když ti bylo něco kolem šesti.“

„Přesněji řečeno pět. Ani mě nevzali na pohřeb.“

„A to se s tebou v pěti letech bavil o nevinných klientech?“

„Ne, dlouho po jeho smrti jsem to četl v jedné knížce. Tvrdil, že nejúděsnější klient, jakého kdy může advokát mít, je klient nevinný. Protože když to zvoráš a on jde za to do vězení, poznamená tě to na celý život.“

„Takhle že to řekl?“

„Nebo nějak v tom smyslu. Říkal, že u nevinného klienta neexistuje žádná střední cesta. Žádné vyjednávání, žádná dohoda za přiznání, žádný kompromis. Existuje jen jeden verdikt. Musíš si připsat na pažbu nevinen‘. Žádný jiný verdikt neexistuje.“

Levin zamyšleně přikývl.

„V podstatě jde o to, že můj táta byl zatraceně dobrej právník a nevinné klienty nikdy neměl rád,“ řekl jsem. „A já si taky nejsem jistý, jestli je rád mám.“

10

Čtvrtek 17. března

První reklamní slogan, který jsem si nechal otisknout ve Zlatých stránkách, zněl: „Jakýkoliv případ, kdykoliv, kdekoliv“. Po několika letech jsem ho však změnil. Ne proto, že by proti němu měla námitky komora, ale proto, že jsem proti němu měl námitky já. Začal jsem být vybíravější. Okres Los Angeles je vlastně jakási zvlněná deka pokrývající území o rozloze více než deseti tisíc čtverečních kilometrů, které se táhne od pouště až k Pacifiku. Na této dece bojuje o místo více než deset milionů lidí a značné množství z nich si za životní styl zvolilo trestnou činnost. Nejnovější statistiky zločinnosti ukazují, že každý rok je v tomto okrese ohlášeno téměř sto tisíc násilných trestných činů. Loni zde policie realizovala 140 000 zatčení v souvislosti s těžkými trestnými činy a dalších 50 000 lidí zatkla za drobnější drogové a sexuální delikty. Přidejte k tomu řízení vozidla pod vlivem alkoholu a můžete rok co rok dvakrát zaplnit stadion Rose Bowl potenciálními klienty. Je dobré mít na paměti, že o klienty na laciných sedadlech nemáte zájem. Vy máte zájem o ty, co sedí na metě padesáti yardů. O klienty s kapsami naditými penězi.

Zločinci jsou po dopadení uvrženi do justičního systému, v jehož rámci je po celém okrese rozeseto více než čtyřicet soudů připravených servírovat je jako restaurace Burger King tím myslím servírovat zločince jako na talíři. Kamenné pevnosti soudů představují jakási napajedla, kam chodí lovit a zasytit se právničtí lvi. Bystrý lovec se přitom rychle naučí, na kterých místech najde tučnější kořist a kde se pasou solventní klienti. Lov však může být klamný. Klientská základna každé soudní budovy nemusí nutně odrážet společenskoekonomickou strukturu okolního prostředí.

Mně osobně zajišťovaly neutuchající příliv solventních klientů soudní budovy v Comptonu, Downey a východním Los Angeles. Zdejší klienti obvykle čelí obvinění z překupnictví drog, ale jejich peníze jsou stejně zelené jako bankovky podvodníka s akciemi z Beverly Hills.

Sedmnáctého dopoledne jsem v budově comptonského soudu zastupoval Dariuse McGinleyho, jemuž soudce vyměřoval trest. Několikrát trestaní zločinci bývají obvykle i mými několikanásobnými zákazníky a McGinley obě tyto kategorie splňoval, stejně jako mnoho dalších mých klientů. Od doby, co jsem se s ním seznámil, ho již šestkrát zatkli a obvinili z obchodování s kokainem. Tentokrát to bylo v Nickerson Gardens, obytné zástavbě, které většina místních přezdívá Nixon Gardens. Nikdo, koho jsem se ptal, netušil, zda je to jen zkomolenina skutečného názvu zástavby, anebo přezdívka, kterou toto místo dostalo na počest prezidenta, jenž vykonával úřad v době budování tohoto obrovského bytového komplexu i s ním spojeného drogového trhu. McGinley byl zatčen bezprostředně poté, co prodal z ruky do ruky balónek obsahující dvanáct dávek cracku tajnému agentovi z protidrogového. V té době přitom pobýval na svobodě jen díky kauci, když ho o dva měsíce dříve sebrali za naprosto stejný prohřešek. Kromě toho měl na triku čtyři další usvědčení za drogové delikty.

McGinleyho situace tedy nevypadala dobře, přestože mu bylo teprve třiadvacet. V minulosti se už mnohokrát svezl se systémem, ale nyní systému došla trpělivost a povozil se on na něm. Kladivo dopadlo. V minulosti McGinleyho rozmazlovali podmíněnými tresty a pobytem v okresních žalářích, ale tentokrát státní zástupce nastavil laťku na vězení natvrdo. Jakékoliv vyjednávání o dohodě za přiznání začínalo a končilo nepodmíněným trestem. Jinak prý žádná dohoda nebude a státní zástupce s radostí požene obě McGinleyho obvinění k procesu, dosáhne odsouzení a bude žádat dvouciferný trest.

Volba byla tvrdá, ale prostá. Stát držel v rukou všechny trumfy. Chytili ho za límec přímo při prodeji velkého množství drog. Soudní proces by byl přehlídkou marnosti a McGinley to věděl. Realita byla taková, že ho prodej cracku v hodnotě tří set dolarů měl připravit nejméně o tři roky života.

Avšak stejně jako v případě mnoha mých mladých klientů z jižního cípu města pokládal i McGinley pobyt ve vězení za očekávanou součást života. Vyrůstal s vědomím, že tam půjde. Jedinou otázkou bylo kdy, na jak dlouho a zda bude žít dost dlouho na to, aby se odtamtud dostal. Během řady setkání s ním v nejrůznějších věznicích jsem za ta leta zjistil, že McGinleyho osobní filozofie je inspirována životem, smrtí a rapovou hudbou Túpaka Shakura, gangsterského básníka, jehož rýmy v sobě nesly naději i beznaděj bezútěšných ulic, které McGinley nazýval domovem. Tupac správně předpověděl vlastní násilnou smrt. V jižní části L. A. se to jen hemžilo mladými muži, kteří v sobě nosili naprosto stejnou vizi.

Patřil k nim i McGinley. Dokázal mi recitovat dlouhé pasáže z Tupakových cédéček. Překládal mi význam vězeňských textů. Já si těchto vědomostí cenil, protože McGinley byl pouze jedním z mnoha mých klientů, kteří společně sdíleli víru v jakýsi konečný osud, jímž měl být „Gangsterský palác“ místo mezi nebem a zemí, kde končívali všichni gangsteři. Pro McGinleyho bylo vězení jen zasvěcovacím rituálem na cestě do onoho místa a byl připraven tuto cestu podniknout.

„Přečkám to, stanu se silnějším a chytřejším a potom se vrátím,“ řekl mi.

A také mi řekl, že mám jít do toho a přistoupit na dohodu. Poštovní poukázkou mi poslal pět tisíc dolarů neptal jsem se, kde je sebral a já zašel za státním zástupcem, nechal si oba případy zabalit do jediného a McGinley souhlasil s přiznáním viny. Jediné, oč mě během té doby požádal, bylo zařazení do věznice v blízkém okolí, aby se za ním jeho matka a tři malé děti nemusely nechat vozit příliš daleko.

Jakmile bylo jednání zahájeno, vstoupil do soudní síně soudce Daniel Flynn ve smaragdově zeleném taláru, což vyvolalo falešné úsměvy na rtech mnoha přítomných advokátů i zaměstnanců soudu. O Flynnovi se vědělo, že si zelený talár obléká dvakrát ročně: na svátek svatého Patrika a vždy v pátek předtím, než se Notre Dame Fighting Irish utkali ve fotbale se Southern Cal Trojans. Mezi advokáty, jejichž spádovou oblast tvořila soudní budova v Comptonu byl rovněž znám jako „Danny Boy“ například: „Ten Danny Boy je ale necitlivej irskej parchant, že jo?“

Soudní sluha ohlásil případ, já předstoupil před soud a oznámil jsem svou přítomnost. Nato přivedli bočními dveřmi McGinleyho v oranžovém mundúru se zápěstími připoutanými na řetěz kolem pasu a postavili ho vedle mě. Na galerii neměl nikoho, kdo by jeho sešup sledoval. Byl úplně sám s výjimkou mé maličkosti.

„Přeju to nejlepší možné ráno, pane McGinley,“ řekl Flynn irskou angličtinou. „Víte, co je dnes za den?“

Sklopil jsem oči k podlaze. McGinley zamumlal odpověď.

„Dnes je den, kdy si vyslechnu rozsudek.“

„To také. Ale já teď mluvím o svátku svatého Patrika, pane McGinley. O dni oslav irského dědictví.“

McGinley se lehce vytočil a podíval se na mě. Ulici znal dokonale, ale neznal život. Nechápal, co se děje, zda je to součást vyměřování trestu, anebo jen projev bělošského nactiutrhání. Chtěl jsem mu sdělit, že soudce je necitlivý a zřejmě i rasista. Místo toho jsem se naklonil a zašeptal mu do ucha: „Buď v klidu. Je to kretén.“

„Znáte původ svého jména, pane McGinley?“ dotázal se soudce.

„Ne, pane.“

„Záleží vám na něm?“

„Ani ne, pane. Tipnul bych si, že je to jméno po otrokářovi. Proč by mi mělo záležet na tom, co to bylo za hovado?“

„Promiňte, Ctihodnosti,“ řekl jsem rychle.

Znovu jsem se naklonil k McGinleymu.

„Dariusi, uber páry,“ zašeptal jsem. „A dej si pozor na jazyk.“

„On mě buzeruje,“ odsekl klient hlasem zvučnějším než pouhý šepot.

„A taky ti ještě nestanovil trest. Chceš celou dohodu zvorat?“

McGinley ode mě odstoupil a zvedl hlavu k soudci.

„Omlouvám se za slovník, Ctihodnosti. Pocházím z ulice.“

„To je znát,“ opáčil Flynn. „Je hanba, že se takhle stavíte k vlastním dějinám. Ale jestli vám na vašem jméně nezáleží, tak mně také ne. Přistupme ke stanovení trestu, ať už vás můžeme poslat do vězení, ano?“

Poslední větu pronesl téměř rozjařeně, jako by mu dělalo obrovskou radost, že může McGinleyho poslat do Disneylandu, na nejšťastnější místo na zeměkouli.

Po téhle epizodě už vyměřování trestu probíhalo rychle. Podkladová vyšetřovací zpráva neobsahovala nic, co už by všichni dávno nevěděli. Darius McGinley měl od jedenácti let pouze jedno povolání, drogový dealer. Měl pouze jednu skutečnou rodinu, gang. Nikdy nevlastnil řidičský průkaz, a přesto jezdil v BMW. Nikdy se neoženil, a přesto byl otcem tří malých dětí. Byla to stejně obehraná písnička, stejný otřepaný cyklus, který se donekonečna opakoval v soudních síních po celém okrese. McGinley žil ve společenském prostředí, které se s většinovou Amerikou setkávalo právě jen u soudů. Byl pouhým krmivem pro justiční mašinérii. Ta potřebovala jíst a McGinley jí byl naservírován přímo na podnose. Flynn ho odsoudil na smluvených tři až pět let natvrdo a přidal k dobru standardní právnickou hatmatilku doprovázející dohodu za přiznání. Pro všeobecné obveselení přestože se u toho povinně bavili jen zaměstnanci soudu přečetl předepsanou formuli opět irskou angličtinou. A bylo vymalováno.

Vím, že McGinley obchodoval se smrtí a destrukcí v podobě cracku a pravděpodobně spáchal nesčíslné množství násilných i jiných trestných činů, za které nebyl nikdy obviněn, ale přesto jsem měl kvůli němu špatný pocit. Připadalo mi, že je to jen další z lidí, kteří nikdy nedostali pořádnou šanci s výjimkou šance na gangsterský život. Nikdy nepoznal otce, ze školy vypadl v šesté třídě a naučil se obchodovat s crackem. Dokázal přesně spočítat peníze v doupěti, ale nikdy neměl bankovní účet. Nikdy nenavštívil okresní pláž, natož aby vytáhl paty z Los Angeles. A svůj první výlet za hranice města měl absolvovat v autobuse se zamřížovanými okny.

Než ho odvedli zpět do zadržovací cely k vyřízení formalit a převozu do vězení, potřásl jsem mu rukou, jejíž pohyb omezoval řetěz kolem pasu, a popřál mu mnoho štěstí. U svých klientů to dělám jen zřídka.

„V pohodě,“ odpověděl mi. „Já se vrátím.“

A já o tom nepochyboval. V jistém smyslu byl Darius McGinley stejně lukrativním klientem jako Louis Roulet. U Rouleta jsem totiž musel s největší pravděpodobností počítat s jednorázovým výdělkem, zatímco u McGinleyho jsem měl stále neodbytnější pocit, že se stane tím, čemu říkám „anuitní klient“. Že bude oslíkem, z něhož se budou stále sypat peníze přinejmenším tak dlouho, dokud dokáže vzdorovat osudu a žít dál.

Vložil jsem jeho spis do kufříku a vyšel ze soudní síně, kde již předvolávali další případ. V přeplněné chodbě na mě čekal Raul Levin. Měli jsme spolu smluvenou schůzku, během níž jsme chtěli probrat jeho poznatky o Rouletově případu. Musel kvůli tomu přijet do Comptonu, poněvadž jsem měl nabitý program.

„Přeju to nejlepší možné ráno,“ prohlásil Levin s přehnaným irským přízvukem.

„Jo, tys to viděl?“

„Strčil jsem dovnitř hlavu. Ten chlap je tak trochu rasista, ne?“

„Ale prochází mu to, protože od chvíle, co spojili všechny soudy do jednoho volebního obvodu zahrnujícího celý okres, se jeho jméno objevuje na všech hlasovacích lístcích. Takže i kdyby lidi v Comptonu povstali jako jeden muž a hlasovali proti němu, tak jim to voliči z Westside překazí. Je to celý na hovno.“

„A jak se vůbec dostal na soudcovskou lavici?“

„Hele, když máš diplom z práv a věnuješ správné příspěvky správným lidem, tak můžeš být taky soudce. Jmenoval ho guvernér. Nejtěžší je vyhrát první volby po zvolení do funkce. Copak jsi nikdy neslyšel historku Flynn je in?“

„Ne.“

„Ta se ti bude líbit. Zhruba před šesti lety získal Flynn od guvernéra jmenování. To bylo ještě před sloučením. V té době volili soudce voliči v tom okrese, kde daný soudce vykonával úřad. Dohlížející soudce okresu Los Angeles si ověřil jeho kvalifikaci a hezky rychle zjistil, že ten člověk má spoustu politických konexí, ale nedoprovází je žádný talent ani zkušenosti se soudním řízením. Flynn byl v podstatě kancelářský právník. Pravděpodobně by ani nenašel soudní budovu, natož aby rozhodoval spory. A tak ho dohlížející soudce uklidil sem do Comptonu na trestní, protože existuje pravidlo, podle něhož se o první znovuzvolení musíš ucházet pouhý rok po jmenování. Dohlížející soudce si myslel, že Flynn něco zvorá, naštve lidi a ti ho nezvolí. Rok a padla.“

„Po starostech.“

„Přesně tak. Jenže to dopadlo jinak. Hned první hodinu prvního dne podávání kandidatur vkráčela do kanceláře příslušného úředníka Fredrica Brownová a přihlásila se jako Flynnova protikandidátka. Znáš Freddii Brownovou z centra?“

„Osobně ne. Ale vím, která to je.“

„A stejně tak to tady vědí všichni. Kromě toho je to po čertech dobrá advokátka, černoška, žena a oblíbená v komunitě. Rozdrtila by Flynna poměrem pět ku jedné nebo ještě víc.“

„A jak si teda Flynn tu sesli udržel?“

„Hned se k tomu dostanu. Když byla na kandidátce Freddie, nikdo další už kandidaturu nepodal. Co by se obtěžoval, byla to jasná favoritka i když se mohlo zdát zvláštní, proč se zrovna ona chce stát soudkyní a jít s platem dolů. V té době musela ve své praxi vydělávat dobře k půl milionu.“

„A co se stalo?“

„Stalo se to, že o pár měsíců později, během poslední hodiny před uzavřením kandidátek vkráčela Freddie do kanceláře příslušného úředníka a opět svou kandidaturu stáhla.“

Levin pokýval hlavou.

„Takže Flynn zůstal jediným kandidátem a křeslo si udržel,“ konstatoval.

„Přesně tak. Pak přišlo to spojení a teď už ho z funkce nikdo nedostane.“

Levin se zatvářil pohoršené.

„To jsou kecy. Určitě se spolu dohodli a to je porušení volebních zákonů.“

„Ale nejdřív bys jim tu dohodu musel prokázat. Freddie vždycky tvrdila, že jí za to nikdo nezaplatil a že nebyla součástí Flynnova plánu, jak si udržet křeslo. Prý si to prostě rozmyslela a stáhla kandidaturu, protože si uvědomila, že ze soudcovského platu svůj nákladný život neutáhne. Ale něco ti povím: kdykoliv její případ soudí Flynn, má Freddie pozoruhodně dobré výsledky.“

„A tomu se říká justiční systém.“

„Jo, přesně tak.“

„Takže co si myslíš o Blakeovi?“

Tahle otázka musela přijít. Nikdo o ničem jiném nemluvil. Předešlého dne zprostil vrchní soud ve Van Nuys filmového a televizního herce Roberta Blakea obvinění z vraždy manželky, státní zastupitelství a losangeleská policie tím prohrály další velký mediální případ a člověk těžko hledal místo, kde by tento rozsudek nebyl hlavním tématem diskuse. Média i většina lidí, kteří žili a pracovali mimo soudní mašinérii, to prostě nechápali. Otázka ve skutečnosti nezněla, zda to Blake udělal, nýbrž zda byl během procesu předložen dostatek důkazů pro jeho usvědčení. Byly to dvě naprosto odlišné věci, ale veřejná debata, která se rozvinula po verdiktu, je smotala dohromady.

„Co si myslím?“ řekl jsem. „Myslím, že obdivuju porotu, že se dokázala soustředit jen na důkazy. Jestli tam nebyly, tak tam nebyly. Nesnáším, když si státní zástupce myslí, že si může předplatit rozsudek jen na základě zdravého rozumu, nějaké logiky typu: Jestli to nebyl on, tak kdo jiný by to mohl být?‘ S tímhle ať na mě nechodí. Jestli chceš usvědčit člověka a strčit ho na zbytek života do klece, tak předlož nějaký pitomý důkazy. A nedoufej, že ti porota tuhle námahu odpustí.“

„Teď jsi promluvil jako pravý obhájce.“

„Hele, ty z obhájců žiješ, kamaráde. Takže by sis měl tuhle tirádu zapsat za uši. Na Blakea se vykašli. Žárlím a už teď mě unavuje, když o něm pořád slyším. V telefonu jsi říkal, že pro mě máš dobré zprávy.“

„To mám. Kam si chceš jít promluvit a mrknout se, co jsem sehnal?“

Podíval jsem se na hodinky. V budově trestního soudu v centru mě dopoledne ještě čekalo přidělování termínů. Musel jsem tam být v jedenáct a nesměl jsem to zmeškat, poněvadž jsem to propásl už o den dříve. Odtamtud jsem měl odjet do Van Nuys na první schůzku s Tedem Mintonem, státním zástupcem, který po Maggii McPhersonové převzal Rouletův případ.

„Nemám čas nikam chodit,“ odvětil jsem. „Mužem si sednout ke mně do auta a dát si tam kafe. Máš ty věci s sebou?“

Levin místo odpovědi zvedl kufřík a poklepal klouby prstů na boční stěnu.

„Ale co tvůj řidič?“

„S tím si nelam hlavu.“

„No tak pojďme.“

11

Jakmile jsme usedli do lincolnu, řekl jsem Earlovi, že se má projíždět po okolí a zkusit někde najít Starbucks. Potřeboval jsem kávu.

„Tady žádnej Starbuck není,“ odpověděl Earl.

Věděl jsem, že Earl pochází odtud, ale nepokládal jsem za možné, že by se na kterémkoliv místě v tomto okrese, a možná i na celém světě, nacházel bod, z něhož by to bylo do nejbližšího Starbucks dál než kilometr a půl. Ale nehádal jsem se. Pouze jsem potřeboval kávu.

„Dobrá, tak prostě někam zajed a najdi místo, kde mají kafe. Ale ať to není daleko od soudní budovy. Musíme se sem pak vrátit a vyhodit Raula.“

„Jasně.“

„A víš co, Earle? Nasaď si na chvilku sluchátka, než tady proberem jeden případ, dobře?“

Earl zapnul svůj iPod, zastrčil si do uší špunty a vyrazil po Acacia Boulevard hledat kafe. Zanedlouho jsme z předního sedadla zaslechli plechový zvuk hiphopu. Levin si položil kufřík na skládací stolek vestavěný do zadní části sedadla řidiče a otevřel ho.

„Dobrá, tak co pro mě máš?“ zeptal jsem se. „Dneska jdu za státním zástupcem a chci mít v rukávu víc es než on. Kromě toho nás v pondělí čeká jednání o obžalobě.“

„Myslím, že tu pár es mám,“ odvětil Levin.

Prohrabal se věcmi v kufříku a zahájil prezentaci.

„Takže,“ řekl, „začneme u tvého klienta a pak se zaměříme na Reggii Campovou. Ten tvůj chlapík je čistej jako lilie. Když nepočítám pokuty za špatné parkování a rychlou jízdu kterým se nějak nedokáže vyhnout a pak mu dělá problémy je zaplatit, tak jsem na něm nenašel jedinou šmouhu. Je to uvědomělý spořádaný občan.“

„A co měl přesně s těma pokutama?“

„Dvakrát za poslední čtyři roky se neobtěžoval zaplatit pokuty za špatné parkování byla jich spousta a taky pár pokut za rychlou jízdu. V obou případech to dospělo až k platebnímu rozkazu, načež se do věci vždy vložil tvůj kolega C. C. Dobbs, který všecko zamázl a zahrál do autu.“

„Jsem rád, že je C. C. aspoň k něčemu dobrý. Když říkáš zamázl‘, předpokládám, že máš na mysli ty pokuty, ne soudce.“

„Doufejme. Jinak má Roulet už jen jednu položku.“

„Copak?“

„Když jsi mu na té první schůzce vtloukal do hlavy, co může očekávat a tak dále a tak podobně, vypadlo z Dobbse, že má jeho klient za sebou rok na Právnické fakultě Kalifornské univerzity, takže ví, co a jak. A tak jsem to prověřil. To víš, polovinu pracovní doby zabiju snahou zjistit, kdo lže a kdo je největší lhář ze všech, takže si ověřuju skoro úplně všecko. Což jde většinou docela snadno, protože se dá všecko najít v počítači.“

„Jasně, rozumím. Jak to teda bylo s tou právnickou fakultou, byla to lež?“

„Vypadá to tak. Ověřil jsem záznamy studijního oddělení a žádný Roulet nebyl na právnické fakultě nikdy zapsán.“

Zamyslel jsem se. Na Rouletovo studium zavedl řeč Dobbs a Roulet pouze přikývl. Z hlediska obou to byla dost nepochopitelná lež, protože žádnému z nich vůbec nic nepřinášela. Tato úvaha mě přivedla k zamyšlení nad psychologickou stránkou věci. Souviselo to nějak se mnou? Chtěli, abych si myslel, že je Roulet na stejné výši jako já?

„Takže jestli lhal v takové věci…,“ uvažoval jsem nahlas.

„Jasně,“ přitakal Levin. „Chtěl jsem, abys o tom věděl. Ale zároveň musím říct, že pokud jde o negativní stránku jeho osobnosti, tak je to zatím všechno. Možná lhal o právnické fakultě, ale tu svou historku si zřejmě z palce nevycucal přinejmenším ty pasáže, které jsem měl možnost ověřit.“

„Povídej.“

„Trasa toho jeho nočního tahu sedí. Mám tady svědky, kteří ho viděli v Naťs North, v Morgan’s a potom i v Lamplighteru, prásk, prásk, prásk. Dělal tam přesně to, co nám řekl. Včetně počtu skleniček. Dal si celkem čtyři martini a nejméně jedno nechal na baru netknuté.“

„To si ho tak dobře zapamatovali? To si i pamatují, že nedopil pití?“

Dokonalá paměť ve mně vždy budí podezření, protože nic takového ve skutečnosti neexistuje. A je mým úkolem i uměním nalézt v paměti svědků skuliny. Kdykoliv si někdo pamatuje příliš mnoho, znervózním zvláště když je to svědek obhajoby.

„Ne, nespoléhám se jenom na paměť barmanky. Mám tu něco, co se ti bude moc líbit, Micku. A doufám, že mě za to budeš zbožňovat, protože mě to přišlo na tisícovku.“

Vytáhl ze dna kufříku vystlané pouzdro, které obsahovalo malý přehrávač DVD. Už dříve jsem si všiml, že lidé používají podobné přístroje v letadlech, a přemýšlel jsem, že si takový pořídím do auta. Řidiči by přišel vhod během čekání, až se vrátím od soudu. A já bych ho nejspíš taky občas použil v případech, jako je tenhle.

Levin začal do přístroje vkládat DVD. Než však stačil spustit přehrávání, auto zastavilo a já zvedl hlavu. Stáli jsme před lokálem s názvem The Central Bean.

„Pojďme si dát to kafe a pak se podívám, co tam máš,“ řekl jsem.

Zeptal jsem se Earla, jestli něco nechce, a on nabídku odmítl. Vystoupili jsme tedy s Levinem a zamířili do bistra. Na kávu zde byla krátká fronta, ale Levin mi čekací dobu ukrátil tím, že mi vyprávěl o nahrávce, kterou jsem měl za chvíli v autě zhlédnout.

„Přijdu do Morgan’s a chci si promluvit s barmankou jménem Janice, ale ona říká, že si to nejdřív musím vyřídit s vedoucím. Tak za ním teda jdu dozadu do kanclíku a on se mě ptá, nač konkrétně se chci Janice zeptat. Připadá mi, že s tím chlápkem není něco v pořádku proč toho chce tolik vědět? Pak to na mě vybalí a všecko je jasný. Vysvětluje mi, že měli loni za barem problémy. Někdo jim kradl drobné z pokladny. Jenže se tam v průběhu týdne vystřídalo až dvanáct barmanů a on nedokázal přijít na to, kdo z nich má lepkavé prsty.“

„A tak tam instaloval kameru.“

„Přesně tak. Skrytou kameru. Dopadl zloděje a kopl ho do zadku. Ale celá tahle akce byla tak úspěšná, že tam tu kameru nechal. Od osmi večer do dvou ráno se všecko nahrává na kazetu s vysokou hustotou záznamu. Má tam časovač. Na jednu kazetu se vejdou čtyři večery. Když se vyskytne problém nebo se ztratí tržba, může si vedoucí nahrávky přehrát a zkontrolovat. A protože jednou týdně počítají tržby, točí pořád dokola dvě kazety, aby měl vždycky k dispozici záznamy na týden zpátky.“

„Takže měl tu zmíněnou noc nahranou?“

„Ano, měl.“

„A chtěl za tu nahrávku tisíc dolarů.“

„Zase správně.“

„Poldové o ní nevědí?“

„Ti ještě ani nepřišli do baru. Zatím pracují jen s Reggiinou verzí.“

Přikývl jsem. Na tom nebylo nic neobvyklého. Policie měla na krku příliš mnoho případů, než aby mohla všechny důkladně a v úplnosti vyšetřit. V tomto případě si navíc policisté mysleli, že mají nabito spolehlivou municí. Měli k dispozici oběť, která byla zároveň očitým svědkem, podezřelého, jenž byl dopaden v jejím bytě, měli krev oběti na podezřelém, a měli dokonce i zbraň. Z jejich pohledu nebyl důvod pátrat dál.

„Jenže nás nezajímá pokladna, nýbrž bar,“ namítl jsem.

„To já vím. Ta pokladna stojí u zdi za barem. Kamera je zabudovaná do detektoru kouře na stropě nad ní. A zadní stěnu tvoří zrcadlo. Díval jsem se na jeho nahrávky a hezky rychle jsem si uvědomil, že v tom zrcadle máš výhled na celý bar. Akorát je to obráceně. Nechal jsem si tu nahrávku vypálit na dývídýčko, protože se nám pak líp manipuluje s obrazem. Můžeš si něco zvětšit a zaostřit, takový ty věci.“

Vystáli jsme frontu a byli na řadě. Objednal jsem si velkou kávu se šlehačkou a cukrem a Levin si poručil láhev minerálky. Popadli jsme občerstvení a vrátili se k autu. Řekl jsem Earlovi, aby nikam nejel, dokud si to DVD neprohlédneme. Během jízdy sice dokážu číst, ale když jsem se podíval na malou obrazovku Levinova přehrávače, pomyslel jsem si, že by se mi při sledování nahrávky za jízdy mohlo udělat nevolno.

Levin spustil přehrávání a průběžně komentoval jednotlivé záběry.

Na malé obrazovce se objevil pohled shora na obdélníkový bar v Morgan’s. Obsluhovaly zde dvě barmanky obě měly na sobě černé džínsy a bílé košile svázané tak, že odhalovaly jejich plochá břicha s piercingem v pupku a tetováním čouhajícím jim vzadu z kalhot. Jak Levin předeslal, byla kamera skutečně namířena na zadní část baru s pokladnou, ale v zrcadlové zadní stěně byl dobře patrný odraz řady zákazníků sedících u barového pultu. Po chvíli jsem na jednom snímku zahlédl, jak si Louis Roulet přesně uprostřed záběru osamoceně sedá k baru. V levém dolním rohu bylo počitadlo snímků a v pravém rohu kód s časem a datem. Ukazoval jedenáct minut po osmé a šestý březen.

„Teď se objevil Louis,“ konstatoval Levin. „A tadyhle je Reggie Campová.“

Stiskl na přehrávači pár tlačítek a zastavil obraz. Nato posunul pravý okraj záběru do středu. Na kratší straně baru napravo seděli vedle sebe žena a muž. Levin na ně zaostřil.

„Víš to určitě?“ zeptal jsem se. Viděl jsem totiž jen fotky, na kterých měla žena ošklivě zhmožděný a nateklý obličej.

„Jo, je to ona. A tohle je náš pan X.“

„Dobře.“

„A teď sleduj.“

Levin znovu pustil nahrávku, rozšířil záběr zpět na původní velikost a spustil zrychlený posuv.

„Louis pije svoje martini, baví se s barmankami a téměř hodinu se nic moc neděje,“ komentoval obsah záznamu. Zadíval se do notýsku, kde měl poznamenána čísla konkrétních snímků, přesně ve správném okamžiku vrátil přehrávání na původní rychlost a znovu posunul obrázek, takže se uprostřed obrazovky objevila Reggie Campová s panem X. Všiml jsem si, že časový kód ukazuje 20:43.

Pan X sebral z barového pultu krabičku cigaret a zapalovač, sklouzl ze stoličky a odešel doprava mimo záběr kamery.

„Míří k hlavním dveřím,“ konstatoval Levin. „Vpředu mají terasu, kde se smí kouřit.“

Reggie Campová chvíli sledovala odchod pana X, poté i ona seskočila ze stoličky a vyrazila podél baru za zády ostatních hostů. Když procházela kolem Rouleta, přejela mu prsty levé ruky po ramenou, téměř jako by ho lechtala. Tím Rouleta přiměla, aby se otočil a sledoval ji při chůzi.

„Právě si s ním trochu zaflirtovala,“ prohlásil Levin. „Míří na toaletu.“

„Roulet říkal, že se to seběhlo jinak,“ řekl jsem. „Tvrdil, že za ním přišla, dala mu…“

„Ne tak zhurta,“ zarazil mě Levin. „Nejdřív se musí vrátit ze záchodu, že jo.“

Čekal jsem a pozoroval Rouleta u baru. Podíval jsem se na hodinky. Zatím jsme měli dobrý čas, ale to přidělování termínů jsem za žádnou cenu nesměl prošvihnout. Už takhle jsem napjal soudcovu trpělivost na maximum, když jsem se tam včera vůbec neobjevil.

„Už jde,“ ohlásil Levin.

Naklonil jsem hlavu blíže k obrazovce a díval se, jak se Reggie Campová vrací podél baru. Když došla až k Rouletovi, vmáčkla se k barovému pultu mezi něj a muže na stoličce vpravo. Přitom se musela natočit bokem, takže se její ňadra viditelně přitiskla k Rouletově pravé paži. Otevřenější výzvu jsem si snad ani nedokázal představit. Něco řekla a Roulet se naklonil blíž k jejím rtům, aby ji lépe slyšel. Po pár okamžicích přikývl a já si pak všiml, jak mu Campová strká do ruky něco, co vypadá jako zmačkaný koktejlový ubrousek. Vyměnili si mezi sebou pár dalších slov, Reggie Campová pak políbila Louise Rouleta na tvář, vysoukala se od pultu a zamířila ke své stoličce.

„Jsi báječnej, Miši,“ oslovil jsem Levina přezdívkou, kterou jsem mu dal, když mi vyprávěl o mišmaši svých židovských a mexických kořenů. „Ty teda tvrdíš, že policie tu nahrávku nemá?“ dodal jsem.

„Když jsem minulý týden tu nahrávku získal, tak o ní nevěděli, a navíc mám i kazetu. Takže ne, určitě ji nemají a pravděpodobně o ní ještě ani nevědí.“

Podle zákona jsem byl povinen tento nález po Rouletově formálnímu obvinění předat protistraně. Nebylo to ovšem tak jednoznačné. Technicky vzato jsem musel každý důkaz odevzdat až ve chvíli, kdy budu mít jistotu, že ho hodlám předložit u soudu. To mi dávalo spoustu manévrovacího prostoru a času.

Věděl jsem, že obsah DVD je důležitý a že ho bezpochyby při procesu použiji. I sám o sobě mohl zakládat důvodné pochybnosti. Dokazoval blízký vztah mezi poškozenou a údajným útočníkem, na který stát ve své žalobě nepoukazoval. Ještě důležitější bylo, že zachycoval poškozenou v situaci, v níž se dalo její chování interpretovat jako přinejmenším částečné provokování k akci, jež poté následovala. Z toho sice nevyplývalo, že pachatelův čin je přijatelný nebo že není trestný, avšak poroty se vždy zajímaly o kauzální vztah mezi jednotlivými aktéry případu. Stručně řečeno posouvala nahrávka zločin, na který se jinak dalo pohlížet černobílým prizmatem, kamsi do sféry šedi. A já se jako advokát obhajoby v šedých sférách vyznal.

To však mělo i odvrácenou stránku: DVD bylo tak dobré, že se nakonec mohlo ukázat jako příliš dobré. Odhalovalo totiž přímý rozpor ve výpovědi poškozené, která policii uvedla, že svého útočníka neznala. Namáčelo ji do případu, přistihovalo při lži. Přitom stačila jediná lež a celý případ se zhroutil jako domeček z karet. Nahrávka byla tím, čemu jsem pracovně říkal „chodící důkaz“. Mohla případ ukončit dříve, než by vůbec započal proces. Můj klient by jednoduše odešel.

A s ním i má velká odměna za sólovku.

Levin znovu posouval nahrávku dopředu.

„A teď sleduj,“ upozornil mě. „Campová s panem X se rozešli v devět. Ale dívej se, co se stane, až se ten chlap zvedne.“

Posunul snímek tak, aby se uprostřed objevila Campová a onen neznámý muž. Když se v rohu ukázal čas 20.59, pustil záznam zpomaleně.

„Takže teď se chystají odejít,“ konstatoval. „Sleduj jeho ruce.“

Sledoval jsem. Muž se naposledy napil, zaklonil hlavu a vyprázdnil sklenici. Nato sklouzl ze stoličky, pomohl Campové vstát a společně odešli napravo ze záběru.

„Co?“ zeptal jsem se. „Co mi uniklo?“

Levin posunul nahrávku zpátky až k okamžiku, kdy neznámý muž dopíjel panáka. Nato obraz zastavil a ukázal na obrazovku. Muž se během pití podepíral levou rukou o barový pult.

„Drží sklenici v pravé ruce,“ řekl Levin. „A na zápěstí levé ruky jsou mu vidět hodinky. Takže to vypadá, že je to pravák, že jo?“

„Jo, no a? K čemu nám to je? Campová má ta zranění na pravé straně.“

„Přemýšlej, co jsem ti před chvílí říkal.“

Přemýšlel jsem. A za pár okamžiků mi to došlo.

„Zrcadlo. Všechno je obráceně. On je levák.“

Levin přikývl a naznačil úder levou pěstí.

„Čímž by se mohl celý případ uzavřít,“ poznamenal jsem a vůbec jsem si nebyl jist, zda je to dobře.

„Přeju hezkýho svatýho Patrika, chlapáku,“ utrousil Levin znovu s irským přízvukem, poněvadž mu nedošlo, že mi tím možná ujíždí vlak s tučným výdělkem.

Dlouze jsem upil černé kávy a pokusil se vymyslet nejvhodnější strategii. Zadržovat tu nahrávku až do procesu mi připadalo vyloučené. Policisté se nakonec dostanou k vyšetřování a dozvědí se o ní. Kdybych si ji nechal jen pro sebe, mohlo by se mi to šeredně vymstít.

„Zatím nevím, jak s ní naložím,“ řekl jsem. „Ale podle mě je jisté, že pan Roulet, jeho matka a Cecil Dobbs z tebe budou mít velikou radost.“

„Vyřiď jim, že svůj vděk mohou vždy vyjádřit finančně.“

„Dobrá. Je na té nahrávce ještě něco?“

Levin začal rychle posouvat záznam.

„Ani ne. Roulet si přečte sdělení na ubrousku a zapamatuje si adresu. Pak tam ještě asi dvacet minut okouní, načež odejde a poslední skleničku nechá na baru nedopitou.“

Zpomalil záznam ve chvíli, kdy se Roulet zvedal k odchodu. Můj klient jedenkrát usrkl z plné sklenice martini a položil ji na pult. Sebral ubrousek, který mu dala Reggie Campová, zmuchlal ho v dlani a během vstávání ho odhodil na podlahu. Nakonec z baru odešel a pití nechal stát.

Levin vysunul DVD z přístroje a vrátil ho do plastového obalu. Vypnul přehrávač a začal ho ukládat do pouzdra.

„Víc obrázků ti ukázat nemůžu.“

Natáhl jsem ruku a poklepal Earlovi po rameně. Earl si vytáhl z ucha jedno sluchátko a ohlédl se na mě.

„Vraťme se zpátky k soudní budově,“ řekl jsem. „Sluchátka si ještě nech.“

Earl poslechl.

„Co dál?“ zeptal jsem se Levina.

„Dál je tu samotná Reggie Campová,“ odpověděl vyšetřovatel. „Rozhodně to není neviňátko.“

„Co jsi zjistil?“

„Nejde nutně o to, co jsem zjistil. Jde o to, co si myslím. Sám jsi na té nahrávce viděl, jaká je. Jeden chlap odejde a ona předává milostné vzkazy jinému chlapovi, který sedí sám u baru. A taky jsem si ji trochu proklepl. Je to sice herečka, jenže se momentálně jako herečka neživí. S výjimkou soukromých představení, jestli se to tak dá nazvat.“

Podal mi profesionální fotokoláž, která zachycovala Reggii Campovou v různých pózách a rolích. Bylo to svého druhu fotoalbum, jaká se rozesílají ředitelům castingových agentur ve městě. Největší snímek v kolekci zachycoval její hlavu. Bylo to vůbec poprvé, co jsem spatřil její obličej bez ošklivých podlitin a otoků. Reggie Campová byla velmi atraktivní žena. Na její tváři mi navíc bylo cosi povědomého, jenže jsem to nedokázal okamžitě zařadit. Přemýšlel jsem, jestli jsem ji třeba neviděl v nějakém televizním pořadu nebo v reklamě. Obrátil jsem fotku a přečetl si seznam jejích dosavadních rolí. Vystupovala v pořadech, na které jsem se nikdy nedíval, a v reklamách, na něž jsem si nevzpomínal.

„V policejních protokolech uvádí jako současného zaměstnavatele firmu Topsail Telemarketing se sídlem v Marině. Přijímají objednávky na všecky ty sračky, co se pak pozdě v noci prodávají v televizi. Posilovači stroje a podobné krámy. Každopádně je to nárazová práce. Pracuješ, kdy chceš. Háček je v tom, že Reggie tam za posledních pět měsíců neodpracovala ani den.“

„Takže chceš říct, že je to šlapka?“

„Poslední tři večery ji sleduju a…“

„Cože?“

Otočil jsem se a pohlédl na něj. Pokud by někdo zjistil, že soukromé očko ve službách obhajoby šmíruje oběť násilného trestného činu, strhlo by se peklo a všechno bych odskákal já. Stačilo by, aby obžaloba zašla za soudcem a obvinila mě z narušování soukromí a zastrašování, a měl bych na krku pohrdání soudem dřív, než se přes Sepulveda Pass přežene vítr ze Santa Any. Jakožto oběť trestného činu byla Reggie Campová nedotknutelná až do chvíle, co se posadí na svědeckou lavici. Teprve pak bude moje.

„Neboj, neboj,“ chlácholil mě Levin. „Držím si velký odstup. Hodně velký. A jsem rád, že jsem do toho šel. Ty modřiny a otoky jí buďto rychle splaskly, anebo používá spoustu líčidla, protože tahle dáma má spoustu návštěvníků. Vesměs pánských, vesměs osamělých a ve všech možných nočních dobách. Vypadá to, že se snaží vtěsnat každý večer do diáře nejmíň dva.“

„To je balí po barech?“

„Ne, zdržuje se doma. Ti chlapi jsou zřejmě pravidelní zákazníci, protože už k ní znají cestu. Čísla poznávacích značek mám. Pokud to bude nezbytné, můžu k nim zajít na návštěvu a pokusit se z nich vymáčknout nějaké odpovědi. Taky jsem natočil infračervené video, ale ještě jsem ho nevypálil na disk.“

„Ne, návštěvu těch chlapů prozatím odlož. Mohla by se o tom doslechnout. Musíme kolem ní chodit po špičkách. Je mi jedno, jestli dělá šlapku, nebo ne.“

Znovu jsem se napil kávy a snažil se vymyslet, jak postupovat dál.

„Projel jsi ji databázemi, vid? Žádný záznam nemá?“

„Ne, je čistá. Podle mě je v téhle branži nová. Znáš to, u těch ženských, co se chtějí stát herečkama, je to těžký. Člověka to semele. Nejspíš to u ní začalo tak, že ji ti chlapi tu a tam vypomohli a pak se z toho stal byznys. Přešla z amatérské ligy k profesionálům.“

„A nic z toho nefiguruje v protokolech, ke kterým ses dostal?“

„Ne. Jak jsem říkal, policie ten případ moc neprověřuje. Alespoň zatím.“

„Jestli přešla od amatérů mezi profíky, mohla přejít i na okrádání chlápků, jako je Roulet. Jezdí v hezkém autě, chodí hezky oblíkaný…, viděls jeho hodinky?“

„Jo, rolexky. Jestli jsou pravé, tak nosí jen na zápěstí deset táců. Ona si toho mohla přes bar všimnout. Možná proto si mezi všemi ostatními vybrala zrovna jeho.“

Byli jsme zpátky u soudní budovy a já musel vyrazit do centra. Zeptal jsem se Levina, kde parkuje, a on nasměroval Earla k parkovišti.

„To je všechno hezký,“ prohodil jsem, „jenže to zároveň znamená, že nám Louis nelhal jen s tou univerzitou.“

„Jo,“ souhlasil Levin. „Věděl, že to s ní bude za penízky. Měl nám o tom říct.“

„Jo, a já si teď o tom promluvím s ním.“

Zastavili jsme u obrubníku před placeným parkovištěm na Acacia Boulevard a Levin vytáhl z kufříku jakýsi spis. Byl stažený gumovou páskou, která přidržovala i volný kus papíru přiložený k deskám. Podal mi spis a já viděl, že oním papírem je faktura na téměř šest tisíc dolarů za osmidenní vyšetřování a úhradu výdajů. Soudě podle toho, co jsem si během poslední půlhodiny vyslechl, to byla výhodná cena.

„V tom spisu najdeš všechno, o čem jsme se právě bavili, plus kopii té nahrávky z baru Morgan’s,“ uvědomil mě Levin.

Váhavě jsem spis převzal. Tím, že jsem to učinil, jsem se přesunul do sféry nálezu. Kdybych spis nepřevzal a ponechal všechno u Levina, získal bych manévrovací prostor pro případ, že by mě státní zástupce obvinil z nepředání důkazu obžalobě.

Poklepal jsem prstem na fakturu.

„Zatelefonuju ty údaje Lomě a ta ti vypíše šek,“ řekl jsem.

„Jak se vůbec má? Mrzí mě, že se už s ní nevídám.“

Když jsme ještě byli svoji, jezdívala Lorna hodně se mnou a dívala se na mě u soudů. A když mi někdy chyběl řidič, sedávala si za volant ona. Levin se s ní v té době vídal častěji.

„Má se skvěle. Pořád je to Loma.“

Levin pootevřel dveře, ale nevystoupil.

„Chceš, abych byl na Reggii pověšený dál?“

To byla otázka. Kdybych souhlasil, nemohl bych v případě jakýchkoliv problémů vůbec nic popřít. Věděl bych totiž, co Levin dělá. Zaváhal jsem, ale pak jsem přikývl.

„Velice volně. A nikomu ten úkol nezadávej. V téhle věci věřím jen tobě.“

„Neboj. Vyřídím to sám. Co dál?“

„Ten levák. Musíme zjistit, kdo tím panem X je a jestli měl v tom všem taky prsty, nebo jestli to byl jen další zákazník.“ Louis pokýval hlavou a znovu zapumpoval levou pěstí. „Jdu na to.“

Nasadil si sluneční brýle, otevřel dveře a vyklouzl ven. Natáhl se pro kufřík a neotevřenou láhev s minerálkou, rozloučil se a zavřel dveře. Díval jsem se, jak vyráží přes parkoviště a hledá své auto. Z toho, co jsem se právě dozvěděl, jsem měl být správně nadšením bez sebe. Silně to měnilo situaci ve prospěch mého klienta. Zároveň jsem však cítil zvláštní neklid z něčeho, co jsem nedokázal dost dobře formulovat.

Earl vypnul hudbu a čekal na další instrukce.

„Odvez mě do centra, Earle,“ řekl jsem.

„Jasně,“ odpověděl. „K trestnímu soudu?“

„Jo. A hele, co jsi to teďka poslouchal na iPodu? Něco jsem z toho slyšel.“

„To byl Snoop. Musí se pouštět nahlas.“

Přikývl jsem. Dítko Los Angeles. A bývalý obžalovaný, který čelil soudní mašinérii ve věci vraždy a podařilo se mu svobodně odkráčet. Na ulici neexistovala lepší inspirace.

„Víš co, Earle?“ řekl jsem. „Vezmi to po sedm set desítce. Máme zpoždění.“

12

Sam Scales byl hollywoodský podvodník. Specializoval se na internetové podfuky s cílem získat od lidí čísla kreditních karet a verifikační údaje a obratem je prodat finančnímu podsvětí. Poprvé jsme spolupracovali v době, kdy byl zatčen za prodej šesti set kreditních čísel s příslušnými doprovodnými informacemi dobami platnosti, adresami, čísly sociálního pojištění a hesly právoplatných držitelů tajnému agentovi z úřadu šerifa.

Scales se k číslům i informacím dobral tak, že rozeslal emaily pěti tisícovkám lidí figurujících na seznamu zákazníků jedné firmy z Delaware, která prodávala přes internet přípravek na hubnutí zvaný TrimSlimó. Tento seznam přitom ukradl z firemního počítače hacker, jehož si Scales najímal. Scales poté zašel do kancelářského centra Kinko’s a poslal z dočasně zřízené emailové adresy hromadnou zprávu všem zákazníkům uvedeným na seznamu. Představil se jim jako zástupce federálního Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv a oznámil jim, že úřad se chystá nařídit stažení přípravku TrimSlimó z prodeje, načež bude zákazníkům zpětně uhrazena vynaložená částka. Testy provedené úřadem prý totiž prokázaly, že přípravek nikterak nepřispívá k úbytku váhy. Scales v emailu dodal, že výrobce přípravku s refundací souhlasil, aby se vyhnul obvinění z podvodu. Svůj email uzavřel podrobným návodem, jak vrácení peněz potvrdit. Podmínkou bylo uvedení čísla kreditní karty, doby platnosti i veškerých souvisejících verifikačních údajů.

Z pěti tisíc příjemců zprávy jich na lep skočilo šest set. Scales poté přes internet kontaktoval podsvětí a dohodl si prodej z ruky do ruky: šest set čísel kreditních karet výměnou za deset tisíc dolarů v hotovosti. Padělatelé pak měli vyrazit čísla na prázdné proužky plastu a uvést falešné karty do oběhu. Škody z tohoto podvodu mohly dosáhnout několika milionů dolarů.

Jenže transakce v jedné kavárně v západním Hollywoodu, kde Scales předal zákazníkovi počítačovou sjetinu a obdržel za ni tlustou obálku s penězi, byla zinscenovaná. Když totiž vycházel s obálkou a kávou bez kofeinu z kavárny ven, zadrželi ho šerifovi lidé. Ukradená čísla totiž prodal tajnému agentovi.

A tak si najal mě, abych mu sjednal dohodu za přiznání. V té době mu bylo třiatřicet a měl čistý trestní rejstřík, ačkoliv se objevovaly náznaky i důkazy, že nikdy neměl legální zaměstnání. Tím, že jsem úmyslně zaměřoval pozornost státního zástupce přiděleného k případu na krádež čísel kreditních karet, a nikoliv na potenciální škody z tohoto podvodu, podařilo se mi pro Scalese dohodnout přijatelné urovnání. Doznal se ke krádeži osobních dat a výměnou za to dostal roční trest s podmínkou na čtyři roky a k tomu šedesát dní veřejně prospěšných prací na kalifornském dopravním úřadu.

To bylo poprvé. Stalo se to před třemi lety. Sam Scales ovšem nevyužil příležitosti, kterou mu nabízel podmíněný trest. A tak teď znovu seděl ve vazbě a já ho hájil ve věci natolik zavrženíhodného podvodu, že mi bylo od počátku zřejmé, že vysekat ho z vězení bude tentokrát nad moje síly.

Osmadvacátého prosince loňského roku si Scales prostřednictvím fiktivní společnosti registroval na internetu doménu s názvem SunamiHelp.com. Na její domovské stránce pak zveřejnil fotografie zachycující zkázu a smrt způsobené o dva dny dříve vlnami tsunami, které se prohnaly Indickým oceánem a zničily některé části Indonésie, Srí Lanky, Indie a Thajska. Návštěvníci stránky byli žádáni o laskavý finanční příspěvek, který její zřizovatelé následně rozdělí mezi řadu humanitárních agentur. Stránka obsahovala také fotografii pohledného bělocha vystupujícího pod jménem „reverend Charles“, který se údajně angažoval na šíření křesťanství v Indonésii. Pod fotografií se nacházel jeho osobní vzkaz, v němž reverend Charles prosil návštěvníky, aby darovali od srdce.

Scales byl chytrý, ale ne dost chytrý. Nechtěl ukrást příspěvky věnované stránce. Pouze se chtěl dostat k informacím o kreditních kartách, z nichž byly příspěvky převedeny. Vyšetřování, které následovalo po jeho zatčení, ukázalo, že všechny příspěvky věnované stránce byly skutečně přeposlány americkému Červenému kříži a pomohly při úsilí pomoci obětem ničivého tsunami.

Přeposlána však byla i čísla kreditních karet spolu s informacemi o nich, a to finančnímu podsvětí. Scales byl zatčen ve chvíli, kdy stránku objevil detektiv oddělení počítačových podvodů losangeleské policie Roy Wunderlich. Detektiv věděl, že při pohromách tohoto typu vždy houfně vylézají z děr podfukáři, a tak začal na počítači vyťukávat možné názvy webových stránek, v nichž bylo zkomoleno slovo tsunami. Na webu pochopitelně fungovalo i několik legitimních dárcovských stránek a on postupně zadával různé varianty jejich názvů, přičemž však neopomněl zmíněné slovo zkomolit. Předpokládal totiž, že totéž učiní při zakládání webových stránek podvodníci, protože budou chtít nalákat potenciální oběti z řad méně vzdělaných občanů. Doména SunamiHelp.com byla jednou z několika pochybných webových stránek, které detektiv Wunderlich odhalil. Většinu z nich předal zvláštnímu útvaru FBI, který se tímto druhem kriminality zabýval na celostátní úrovni. Když si však ověřoval registraci domény SunamiHelp.com, objevil poštovní přihrádku v Los Angeles. Spadala tedy do detektivovy jurisdikce. Wunderlich byl ve hře. Stránku SunamiHelp.com si ponechal pro sebe.

Ukázalo se, že poštovní přihrádka je jen mrtvá adresa, ale Wunderlich se tím nenechal odradit a „nafoukl balónek“ tedy učinil kontrolní nákup či v tomto případě kontrolní příspěvek.

Číslo kreditní karty, které detektiv uvedl při zasílání dvacetidolarového příspěvku, bylo čtyřiadvacet hodin denně monitorováno oddělením podvodů společnosti Visa a Wunderlich měl být okamžitě informován o jakékoliv platbě z příslušného účtu. Tři dny po zaslání příspěvku zaplatil někdo jeho kreditní kartou oběd v hodnotě jedenácti dolarů v restauraci Gumbo Pot ve Farmers Market na rohu Fairfaxu a Třetí. Wunderlich věděl, že to byl pouze testovací nákup. Něco malého a snadno uhraditelného v hotovosti pro případ, že by uživatel padělané kreditní karty narazil při první platbě na problém.

Platba v restauraci však byla přijata a Wunderlich se čtyřmi dalšími detektivy z oddělení podvodů vyrazili do Farmers Market, rozrůstající se směsice starých a nových prodejen a restaurací, kde se neustále pohybovala spousta lidí, takže to bylo pro padělatele kreditních karet ideální prostředí. Detektivové se rozestavili po komplexu a čekali, zatímco Wunderlich telefonicky monitoroval transakce s kartou.

Dvě hodiny po prvním nákupu byla kreditní karta použita znovu k nákupu kožené bundy v ceně šesti set dolarů v prodejně Nordstrom. Schválení platby bylo oddáleno, ale nikoliv zamítnuto. Detektivové mezitím vtrhli do prodejny a zatkli mladou ženu, která zde právě dokončovala nákup bundy. V tom okamžiku se stal celý případ tím, čemu detektivové říkají „práskací řetězec“: policie jednoduše postupovala od jednoho podezřelého k dalšímu, kteří se navzájem práskali, a zatýkala stále větší ryby.

Nakonec došlo i na člověka, který stál na samotném vrcholu této pyramidy, totiž na Sama Scalese. Když se zpráva o jeho podvodu objevila v tisku, dal mu Wunderlich posměšnou přezdívku „Cunami Nadámy“, protože značnou část jeho obětí představovaly ženy, které chtěly pomoci pohlednému reverendovi vyobrazenému na webové stránce. Scalese tato přezdívka dráždila a při diskusích se mnou začal detektivovi, který ho odhalil, na oplátku přezdívat Wunder Boy.

Na oddělení 124 na třináctém podlaží budovy trestního soudu jsem dorazil ve tři čtvrtě na jedenáct, ale soudní síň byla prázdná s výjimkou Marianne, která tu pracovala jako asistentka soudkyně. Přešel jsem přes přepážku a přistoupil k jejímu stolku.

„Přidělujete ještě termíny?“ zeptal jsem se.

„Cekáme už jen na vás. Všechny obvolám a zavolám soudkyni.“

„Je na mě naštvaná?“

Marianne pokrčila rameny. Nehodlala odpovídat za soudkyni, a už vůbec ne advokátovi obhajoby. Jistým způsobem mi však přesto dala najevo, že soudkyně ze mě radost rozhodně nemá.

„A Scales je ještě tam?“

„Měl by být. Ale nevím, kam šel Joe.“

Otočil jsem se, vyrazil jsem ke stolku pro obhajobu, posadil se a čekal. Nakonec se otevřely dveře zadržovací cely a vyšel z nich Joe Frey, soudní sluha přidělený ke sto dvacet čtyřce.

„Máte tam ještě mého klienta?“

„Máme, ale bylo to jen o fous. Už jsme si mysleli, že se zase neobjevíte. Chcete za ním zajít?“

Přidržel mi ocelové dveře a já vešel do malé místnosti se schodištěm vedoucím k soudnímu vězení na čtrnáctém podlaží a ke dvojici dveří, za nimiž se nacházely menší zadržovací cely pro oddělení 124. Jedny z těchto dveří byly prosklené. Místnost za nimi byla určena pro schůzky advokátů s klienty a já viděl, jak v ní Sam Scales osamoceně sedí u stolu. Na sobě měl oranžový mundúr a na zápěstích ocelová pouta. Na jeho propuštění nebyla vypsána kauce, jelikož svým posledním činem porušil pravidla podmíněného odkladu trestu za TrimSlim6. Sladká dohoda, kterou jsem mu vyjednal, tím mizela v nenávratnu.

„Konečně,“ utrousil Scales, když jsem vstoupil dovnitř.

„Říkáš to, jako bys někam šel. Jsi na to připraven?“

„Jestli nemám jinou možnost…“

Posadil jsem se naproti němu.

„Same, ty máš vždycky jinou možnost. Ale já ti to vysvětlím ještě jednou. V tomhle případě s tebou zametli dokonale. Přistihli tě, jak okrádáš lidi, kteří chtěli pomoci lidem postiženým jednou z nejhorších přírodních katastrof v dějinách. Mají tři tvé spolupachatele, kteří přistoupili na snížení trestu výměnou za to, že proti tobě budou svědčit. Mají seznam čísel kreditních karet, který se našel mezi tvými věcmi. Takže tě chci upozornit, že v tomhle případě se ti ze strany soudkyně a poroty kdyby na to mělo dojít dostane zhruba tolik sympatií jako chlapovi, který znásilnil dítě. A možná ještě míň.“

„Já tohle všechno vím, ale zároveň mám pro společnost velkou hodnotu. Mohl bych vzdělávat lidi. Ať mě dají do škol. Ať mě dají do vesnických klubů. Dojednej mi podmínku a já budu říkat lidem, nač si mají dávat pozor.“

„Ty jsi ten, před kým se musí mít na pozoru. Posledně jsi svoji šanci promarnil a státní zástupce dal jasně najevo, že tohle je z jeho strany poslední nabídka. Jestli ji nepřijmeš, půjde při procesu na doraz. A jediné, co ti pak můžu zaručit, je nulové slitování.“

Tolik mých klientů je stejných jako Sam Scales. Beznadějně věří, že jim za dveřmi bliká světélko. A já jsem ten, kdo jim musí říct, že ty dveře jsou zamčené a že žárovka za nimi už stejně dávno bouchla.

„Takže to asi musím vzít,“ prohlásil Scales a zadíval se na mě očima, které mě obviňovaly, že jsem pro něj nenašel cestu ven.

„Záleží na tobě. Jestli chceš proces, půjdeme na proces. Návrh bude znít na deset let plus ten rok, který ti ještě zbývá z podmínky. Navíc je tím doopravdy naštveš, takže tě pak můžou předhodit FBI, aby si do tebe federálové taky mohli bouchnout za podvodnou transakci přes hranice států.“

„Na něco se tě zeptám. Jestli to poženeme k procesu, můžeme vyhrát?“

Skoro jsem se rozesmál, ale trocha soucitu k němu mi ještě zbyla.

„Ne, Same, nemůžeme vyhrát. Copak jsi neposlouchal, co jsem ti dva měsíce říkal? Dostali tě. Tohle vyhrát nemůžeš. Ale já jsem tu od toho, abych udělal, co si přeješ. Jak jsem říkal: jestli chceš proces, půjdeme na proces. Ale musím tě upozornit, že v tom případě mi tvoje matka bude muset zaplatit další peníze. Původní odměna platí jen do dneška.“

„Kolik ti už zaplatila?“

„Osm tisíc.“

„Osm táců! To jsou všecky prachy z jejího penzijního pojištění!“

„Překvapuje mě, že jí na tom účtu ještě něco zbylo, když má za syna tebe.“

Scales se na mě ostře podíval.

„Promiň, Same. To jsem neměl říkat. Podle ní jsi dobrý syn.“

„Ježíšikriste, já měl taky chodit na posranou právnickou fakultu. Vždyť ty seš úplně stejnej podvodník jako já. Víš o tom, Hallere? Akorát že díky tomu papíru, co ti tam dali, jsou tvoje podfuky legální.“

Tihle lidé vždycky vyčítají advokátovi, že si vydělává na živobytí. Jako by byl zločin, že chci dostat za celodenní práci zaplaceno. To, co mi Scales právě řekl, by ve mně rok nebo dva roky po absolvování studia vyvolalo téměř násilnou reakci. Od té doby jsem už však slyšel podobnou urážku tolikrát, že jsem ji přijal bez mrknutí oka.

„Co můžu říct, Same? O tomhle už jsme se bavili.“

Scales přikývl a nic dalšího nedodal. Pochopil jsem to tak, že hodlá nabídku státního zástupce přijmout. Čtyři roky ve státním vězeňském systému, desetitisícová pokuta a pak pětiletá podmínka. Za dva a půl roku mohl být venku, ale já věděl, že pětiletá podmínka bude pro něj jako pro rozeného podvodníka k nepřekonání. Po několika minutách jsem vstal a odešel z místnosti. Zaklepal jsem na vnější dveře a Frey mě pustil zpátky do soudní síně.

„Je připraven,“ řekl jsem.

Posadil jsem se za stůl pro obhajobu, Frey po chvíli předvedl Scalese a posadil ho vedle mě. Scales měl stále na rukou pouta a neříkal nic. Po dalších několika minutách sešel ze své kanceláře na patnáctém podlaží státní zástupce Glenn Bernasconi a já mu oznámil, že jsme připraveni jeho návrh přijmout.

Přesně v jedenáct hodin vstoupila do sálu soudkyně Judith Champagneová, posadila se za stolec a Frey požádal o klid. Soudkyně byla menší atraktivní blondýna s předchozí praxí státní zástupkyně, která byla ve funkci nejméně stejně dlouho, jako jsem já provozoval advokacii. Každým coulem patřila ke staré škole; byla spravedlivá, ale přísná a soudní síň spravovala jako své léno. Někdy si s sebou dokonce brala i psa, německého ovčáka jménem Spravedlnost, který jí pomáhal při práci. Kdyby měla při vyměřování trestu Samu Scalesovi alespoň trochu volnou ruku, se zlou by se potázal. Vlastně jsem klientovi prokázal dobrý skutek, ať už si to uvědomoval, anebo ne. Sjednáním dohody jsem ho uchránil před jejím trestem.

„Dobré ráno,“ řekla soudkyně. „Jsem ráda, že jste to dnes stihl, pane Hallere.“

„Omlouvám se, Ctihodnosti. Zdržel mě soudce Flynn v Comptonu.“

Víc jsem říkat nemusel. Soudkyně Flynna znala. Znali ho všichni.

„A ještě k tomu na svatého Patrika,“ prohodila.

„Ano, Ctihodnosti.“

„Vyrozuměla jsem, že jsme v případě Cunami Nadámy dospěli k mimosoudnímu vyřízení.“

Okamžitě pohlédla na zapisovatelku.

„Michelle, škrtněte to.“

Upřela pohled zpátky na právníky.

„Vyrozuměla jsem, že jsme v případě Scales dospěli k mimosoudnímu vyřízení. Je to pravda?“

„Je to pravda,“ řekl jsem. „Jsme připraveni na ně přistoupit.“

„Dobře.“

Bernasconi napůl přečetl a napůl zpaměti odrecitoval právnickou hatmatilku doprovázející přiznání obžalovaného. Scales se zřekl práv a prohlásil se vinným ve smyslu obvinění. Kromě slova „vinen“ neřekl vůbec nic. Soudkyně naši dohodu přijala a odsoudila ho v souladu s jejími podmínkami.

„Máte štěstí, pane Scalesi,“ řekla, když bylo po všem. „Domnívám se, že pan Bernasconi byl vůči vám docela velkorysý. Já osobně bych tak mírná nebyla.“

„Moc šťastně si nepřipadám, soudkyně,“ opáčil Scales.

Soudní sluha Frey mu zezadu poklepal na rameno. Scales se postavil a otočil se ke mně.

„Tak to je asi všechno,“ řekl.

„Hodně štěstí, Same,“ řekl jsem.

Scales s Freyem prošli ocelovými dveřmi a já se díval, jak se za nimi zavírají. Ruku jsem Scalesovi nepodal.

13

Občanské centrum ve Van Nuys tvoří dlouhé betonové prostranství obklopené vládními budovami. Na jednom konci uzavírá komplex vannuyská divize losangeleské policie. Po jedné straně se táhnou dvě soudní budovy a naproti nim stojí veřejná knihovna a budova městské správy. Na konci tohoto sklobetonového bloku se pak vzpíná federální budova s poštou. Čekal jsem na Louise Rouleta na jedné z betonových laviček u knihovny. Navzdory krásnému počasí bylo prostranství téměř liduprázdné. Ne jako včera, kdy se to tu jen hemžilo kamerami, novináři a čumily obletujícími Roberta Blakea a jeho právníky, kteří se pokoušeli položit rovnítko mezi verdiktem „nevinen“ a nevinou.

Bylo příjemné klidné odpoledne a já v takových chvílích obvykle rád pobývám venku. Většinu pracovní doby totiž trávím v soudních síních bez oken nebo na zadním sedadle Lincolnu Town Car, a tak se snažím vyrážet ven, kdykoliv to jde. Tentokrát jsem si však nevychutnával svěží vánek a nevnímal jsem čerstvý vzduch. Byl jsem podrážděný, protože měl Louis Roulet zpoždění a protože mě v nitru užírala slova Sama Scalese, podle něhož jsem legalizovaný podvodník. Když jsem konečně spatřil Rouleta, jak kráčí přes prostranství mým směrem, vstal jsem, abych ho přivítal.

„Kde jste byl?“ zeptal jsem se stroze.

„Říkal jsem vám, že dorazím, co nejdříve to půjde. Když jste mi volal, měl jsem zrovna prohlídku.“

„Pojďme se projít.“

Zamířil jsem k federální budově, protože jsme tím směrem mohli ujít největší kus cesty, než se budeme muset obrátit. Ve starší z obou soudních budov mě za pětadvacet minut čekala schůzka s Mintonem, novým státním zástupcem přiděleným k Rouletově případu. Uvědomil jsem si, že vůbec nevypadáme jako advokát a klient při diskusi o případu. Možná jako právník a jeho realitní makléř při rozhovoru o nákupu pozemků. Já měl na sobě oblek Hugo Boss, zatímco Roulet byl v bezovém saku, pod kterým měl zelený rolák. Na nohou měl mokasíny s malými stříbrnými přezkami.

„V Pelican Bay žádné prohlídky nebudou,“ řekl jsem mu. „Jak to myslíte? Kde to je?“

„To je takový hezký název pro věznici s maximální ostrahou, kam posílají pachatele násilných sexuálních deliktů. Za dvacet minut se mám v jedné z těchhle budov setkat s člověkem, který vás chce do Pelican Bay poslat. Potřebuju mít k dispozici všechno, co se dá sehnat, abych vás před tím mohl uchránit, ale příliš mi nepomáhá, když zjišťuji, že mi lžete.“

Roulet se zastavil, otočil se ke mně, zvedl ruce a rozevřel dlaně.

„Já vám nelhal! Já to neudělal. Nevím, co ta ženská chce, ale…“

„Na něco se vás zeptám, Louisi. Vy a Dobbs jste říkali, že jste absolvoval jeden ročník Právnické fakulty Kalifornské univerzity, je to tak? Učili vás tam něco o vzájemné důvěře mezi advokátem a klientem?“

„Nevím. Nevzpomínám si. Zas tak dlouho jsem tam nebyl.“ Vykročil jsem jeho směrem a zabral mu osobní prostor. „Vidíte? Jste zasranej lhář. Na žádnou právnickou fakultu jste žádný rok nechodil. Nechodil jste tam ani jeden pitoměj den.“ Roulet svěsil ruce a pleskl se jimi do boků. „Takže o tohle vám jde, Mickey?“

„Jo, přesně tak a od této chvíle už mi neříkejte Mickey. Takhle mi říkají přátelé. Ne prolhaní klienti.“

„Jak to, jestli jsem před deseti lety chodil, nebo nechodil na právnickou fakultu, souvisí s tímhle případem? Já nechápu…“

„Jelikož jste mi lhal v tomhle, můžete mi lhát v čemkoliv a já vás v tom případě nejsem schopen obhajovat.“

Řekl jsem to příliš nahlas. Všiml jsem si, že nás z nedaleké lavičky pozoruje dvojice žen. Na halenkách měly odznáčky porotkyň.

„Pojďte. Tudy.“

Vyrazil jsem zpátky směrem k policejní stanici. „Podívejte,“ řekl Roulet slabým hlasem. „Lhal jsem kvůli své matce, oukej?“

„Ne, to není oukej. Vysvětlete mi to.“

„Heleďte, moje matka a Cecil si myslí, že jsem rok chodil na právnickou fakultu. A já chci, aby tomu věřili dál. On to během rozhovoru s vámi nadhodil a já mu v tom prostě nechtěl odporovat. Jenže to je deset let stará záležitost! Proč vám to tak vadí?“

„Mně nevadí tohle, mně vadí, že mi lžete,“ odpověděl jsem. „Lhát můžete své matce, Dobbsovi, svému faráři a policii. Ale když se vás na něco přímo zeptám já, tak mi nelžete. Potřebuju pracovat z hlediska faktů, které získám od vás. Nezvratných faktů. Takže když vám položím nějakou otázku, vy mi povíte pravdu. Zbytek času si můžete říkat, co chcete a co vám dělá dobře.“

„Jasně, jasně.“

„Když jste tedy nebyl na právnické fakultě, kde jste byl?“ Roulet zavrtěl hlavou.

„Nikde. Prostě jsem rok nedělal nic. Většinu času jsem strávil ve svém bytě nedaleko od univerzitního areálu, četl jsem a přemýšlel o tom, co chci ve svém životě doopravdy dělat. S jistotou jsem věděl jen to, že nechci být právníkem. Neurazte se.“

„Neurazím. Takže jste tam rok seděl a nakonec se z toho vyvrbil prodej nemovitostí boháčům.“

„Ne, ten přišel až pak.“

Roulet se sebeshazovačně zasmál.

„Vlastně jsem se rozhodl, že budu spisovatelem studoval jsem anglickou literaturu, a pokusil jsem se napsat román. Netrvalo mi dlouho zjistit, že to nedokážu. Nakonec jsem šel pracovat k matce. Přála si to.“

Postupně jsem se uklidnil. Velká část mého hněvu byla stejně strojená. Snažil jsem se ho jen připravit na důležitější otázky. Zdálo se mi, že už na ně uzrál.

„No, takže když teď jdete s pravdou ven a ke všemu se přiznáváte, Louisi, zkuste mi něco říct i o Reggii Campové.“

„A co je s ní?“

„Vy jste jí hodlal za ten sex zaplatit, je to tak?“

„Co vás vede k tomu, že…“

Umlčel jsem ho tím, že jsem se znovu zastavil a popadl ho za jednu drahou klopu. Byl vyšší a urostlejší než já, ale v tomto rozhovoru jsem měl navrch. Tlačil jsem ho ke zdi.

„Odpovězte mi na otázku, kruci.“

„No dobrá, ano, chtěl jsem jí zaplatit. Ale jak jste to zjistil?“

„Protože jsem zatraceně dobrý advokát. Proč jste mi to neřekl hned první den? Copak nevidíte, že to staví celý případ do jiného světla?“

„Kvůli matce. Nechtěl jsem, aby matka věděla, že jsem…, však víte.“

„Posaďme se, Louisi.“

Zavedl jsem ho k jedné z dlouhých laviček u policejní stanice. Byla zde spousta místa a nikdo nás tu nemohl slyšet. Posadil jsem se doprostřed lavičky a on usedl napravo ode mě.

„Když jsme se o tom případu bavili, nebyla vaše matka vůbec v místnosti. A mám dojem, že nebyla ani u toho rozhovoru o právnické fakultě.“

„Jenže tam byl Cecil a ten jí všechno říká.“

Přikývl jsem a zapsal si do paměti, že mám Cecila Dobbse s okamžitou platností úplně odstřihnout od případu.

„Dobrá, myslím, že vám rozumím. Ale jak dlouho jste to chtěl nechat plavat, než mi to řeknete? Copak nechápete, že se tím úplně mění situace?“

„Nejsem právník.“

„Louisi, tak já vám ještě jednou vysvětlím, jak to v téhle branži chodí. Víte, kdo jsem já? Já jsem neutralizátor. Mým úkolem je neutralizovat obžalobu ze strany státu. Brát jednu důkazní položku za druhou a nacházet způsoby, jak je vyřadit ze soudního řízení. Můžete si mě představovat jako pouličního baviče, kterého vídáte na tom prkenném chodníku ve Venice. Byl jste tam někdy a viděl toho chlápka, co otáčí talíři na malých hůlkách?“

„Myslím, že ano. Ale už je to dávno, co jsem tam byl naposled.“

„Na tom nezáleží. Ten člověk má takové tenké hůlky, na každou si posadí talíř a pak s nimi otáčí tak, aby zůstaly v rovnováze ve vodorovné poloze. Roztočí spoustu talířů najednou a pak se mezi nimi přesunuje a stará se o to, aby se všechny talíře otáčely aby byly v rovnováze a žádný nespadl. Rozumíte mi?“

„Ano. Rozumím.“

„No, tak přesně tohle je obžaloba státu, Louisi. Hromada otáčejících se talířů. Každý z těch talířů představuje jeden konkrétní důkaz proti vám. A mým úkolem je vzít každý talíř, zastavit jeho rotaci a mrštit jím o zem tak silně, že se rozbije a nedá se už použít. Jestliže například modrý talíř obsahuje krev oběti na vašich rukou, musím já najít způsob, jak ho rozbít. Jestliže žlutý talíř symbolizuje nůž s vašimi zkrvavenými otisky, jsem to zase já, kdo musí přiskočit a rozmlátit i tenhle. Neutralizovat ho. Chápete?“

„Ano, chápu. Já…“

„A uprostřed téhle hromady talířů je jeden velký. Je to setsakramentský macek, Louisi, a kdyby tenhle obr spadl na zem, strhne s sebou i všechny ostatní. Všechny ostatní talíře dohromady. Celý případ by se pak rozsypal na kusy. A víte, co je tím velkým talířem, Louisi?“

Můj klient zavrtěl hlavou.

„Tím velkým talířem je oběť, hlavní svědek vystupující proti vám. Pokud se nám podaří tenhle talíř zlikvidovat, tak je po vystoupení a publikum se přesune dál.“

Chvíli jsem čekal, aby mohl reagovat. Louis neřekl nic.

„A vy jste mi téměř dva týdny tajil metodu, díky níž bych mohl ten velký talíř rozbít, Louisi. Nabízí se otázka proč. Proč by člověk s penězi, s rolexkami na zápěstí, s porsche na parkovišti a s adresou v Holmby Hills potřeboval používat nůž, aby si vynutil sex na ženě, která ho tak jako tak prodává? Když to všechno smrsknete do téhle jediné otázky, začíná se případ hroutit, Louisi, protože odpověď je prostá: ten člověk by to nepotřeboval. Stačí použít zdravý rozum. A jakmile dospějete k tomuto závěru, přestanou se všechny talíře otáčet. Uvidíte, že to na vás narafičili, uvidíte, že to byla past, a náhle je to obžalovaný, kdo začíná vypadat jako oběť.“

Zadíval jsem se na něj a on pokýval hlavou.

„Omlouvám se,“ řekl.

„Máte za co,“ opáčil jsem. „Kdybyste ke mně byl upřímný hned od začátku, začal by se ten případ rozpadat už téměř před dvěma týdny a my bychom tu teď zřejmě neseděli.“

V tom okamžiku jsem si uvědomil, odkud moje podrážděnost ve skutečnosti pramení nebylo to proto, že Roulet přišel na schůzku pozdě, že lhal nebo že mě Sam Scales označil za legálního podfukáře. Bylo to proto, že se začínala rozplývat moje vidina sólovky. Nebude se konat proces a já neuvidím šesticifernou odměnu. Nakonec budu mít štěstí, když si budu moci ponechat zálohu, kterou jsem dostal na začátku. Celý případ skončí ještě dnes ve chvíli, kdy vstoupím na státní zastupitelství a sdělím Tedu Mintonovi, co vím a co mám.

„Promiňte,“ zopakoval Roulet kňouravým hlasem. „Nechtěl jsem vyvolat zmatek.“

Díval jsem se na zem mezi svá chodidla. Aniž jsem na něj pohlédl, naklonil jsem se a položil mu ruku na rameno.

„Mrzí mě, že jsem na vás před chvílí křičel, Louisi.“

„Takže co bude teď?“

„Mám na vás ještě pár dalších otázek ohledně té noci a pak zajdu do tamhleté budovy, setkám se se státním zástupcem a rozbiju všechny jeho talíře. Myslím, že až odtamtud vyjdu, bude už možná všemu konec a vy budete moci dál nerušeně předvádět své paláce boháčům.“

„To jako jen tak?“

„No, on možná bude chtít jít na soud a oficiálně požádat soudce o stažení případu.“

Roulet šokované otevřel ústa.

„Pane Hallere, ani nevím, jak vám mám říct, že…“

„Můžete mi říkat Mickey. Omlouvám se za svá předchozí slova.“

„To je v pořádku. Děkuji vám. Jaké otázky jste mi chtěl položit?“

Na okamžik jsem se zamyslel. Pro schůzku s Mintonem jsem ve skutečnosti nic dalšího vědět nepotřeboval. Měl jsem nabito a nataženo. Měl jsem chodící důkaz.

„Co stálo na tom vzkazu?“ zeptal jsem se přesto.

„Na jakém vzkazu?“

„Na tom, který vám ta žena předala v baru Morgan’s.“

„Jo tak. Stála tam její adresa, pod ní slova ‚čtyři sta dolarů‘ a ještě níže poznámka: ‚Přijď po desáté‘.“

„Škoda, že ten ubrousek nemáme. Ale i tak si myslím, že toho máme dost.“

Přikývl jsem a podíval se na hodinky. Do schůzky s Mintonem mi zbývalo patnáct minut, ale Rouleta už jsem se neměl nač zeptat.

„Můžete už jít, Louisi. Zavolám vám, až to všechno skončí.“

„Víte to určitě? Jestli chcete, můžu tady počkat.“

„Nevím, jak dlouho to potrvá. Budu mu muset všechno předestřít. A on s tím pravděpodobně bude muset jít za šéfem. To se může protáhnout.“

„No dobrá, tak já teda půjdu. Ale zavoláte mi, že jo?“

„Ano, zavolám. V pondělí nebo v úterý nejspíš půjdeme za soudcem a pak už bude po všem.“

Roulet mi podal ruku a já ji přijal.

„Díky, Micku. Jste jednička. Když jsem si vás najímal, věděl jsem, že mám nejlepšího právníka.“

Sledoval jsem, jak kráčí přes prostranství a prochází mezi dvěma soudními budovami k veřejné podzemní garáži.

„Jo, jsem jednička,“ zamumlal jsem si pro sebe.

Vtom jsem vycítil něčí přítomnost a otočil jsem se. Na vedlejší lavičku právě usedal jakýsi muž. Když se ke mně obrátil a pohlédl na mě, v tomtéž okamžiku jsme se navzájem poznali. Byl to Howard Kurlen, detektiv z oddělení vražd na vannuyské divizi. Během let se u několika případů naše cesty zkřížily.

„Vida, vida,“ řekl Kurlen. „Pýcha kalifornské komory. Nemluvíte sám se sebou, že ne?“

„Možná.“

„Kdyby se to rozkřiklo, mohlo by to být pro advokáta špatný.“

„S tím si hlavu nelámu. Jak se máte, detektive?“ Kurlen právě rozbaloval sendvič, který si vytáhl z hnědé aktovky.

„Mám perný den. Nestíhám oběd.“

Vytáhl z obalu sendvič s arašídovým máslem, na němž byla ještě vrstva čehosi dalšího, ale aspik to nebyl. Nedokázal jsem hmotu identifikovat. Pohled na hodinky mi prozradil, že mi zbývá ještě pár minut, než se budu muset jít zařadit do fronty před detektory kovu u vchodu do soudní budovy, ale nebyl jsem si jist, zda chci těchto posledních pár minut strávit s Kurlenem a jeho příšerně vyhlížejícím sendvičem. Přemýšlel jsem, že zavedu rozhovor na rozsudek s Blakem a trochu si přitom rýpnu do losangeleské policie, ale Kurlen si do mě rýpl jako první. „Jak se daří mýmu Jesusovi?“ zeptal se.

Kurlen byl v případu Jesuse Menendeze vedoucím detektivem. Zabalil jeho případ tak neprodyšně, že Menendezovi nezbývalo než se přiznat a doufat v osud. Přesto dostal doživotí.

„Já nevím,“ odpověděl jsem. „Já už s Jesusem nemluvím.“

„No jo, jakmile se přiznají a jdou do basy, tak už z nich moc užitku nemáte, co? Žádný odvolačky, nic.“

Přikývl jsem. Všichni policisté pohlížejí na advokáty nevraživě. Jako by se domnívali, že na jejich práci a vyšetřování se nesmí nic zpochybňovat a nic se jim vytýkat. Nevěřili v soudní systém založený na pojistkách a vyváženosti.

„Myslím, že je to stejné jako u vás,“ odvětil jsem. „Prostě se zaměříte na další případ. Doufám, že váš perný den znamená, že mi obstaráváte nového klienta.“

„Takhle se na to nedívám. Ale to jsem se chtěl zeptat: spíte v noci dobře?“

„A víte, nač jsem se chtěl zeptat já? Co je to, ksakru, v tom sendviči?“

Kurlen zvedl do vzduchu zbytek sendviče.

„Arašídový máslo se sardinkama. Je v tom spousta kvalitních bílkovin, abych vydržel honit prevíty další den. A mluvit s nima. Ale vy jste mi neodpověděl na otázku.“

„Spím dobře, detektive. A víte proč? Protože v tomhle systému hraju důležitou roli. Potřebnou roli stejně jako vy. Když je někdo obviněn ze zločinu, má příležitost ten systém odzkoušet. A pokud o to stojí, přijde za mnou. O nic víc tady nejde. Když to pochopíte, nemáte se spánkem problémy.“

„To je dobrá story. Doufám, že jí věříte, i když zavřete oči.“

„A co vy, detektive? Vy jste nikdy nezabořil hlavu do polštáře a nepoložil si otázku, zda jste někdy neposlal do chládku nevinného?“

„Kdepak,“ odpověděl Kurlen rychle s ústy plnými sendviče. „To se nikdy nestalo a nikdy se to nestane.“

„Musí být hezké mít takovou jistotu.“

„Jeden chlápek mi kdysi říkal, že když člověk dojede na konec cesty, musí se podívat na společnou hromadu dříví a posoudit, jestli na ni za života přidával, nebo jestli z ní jenom bral. No a já jsem ten, kdo na hromadu přidává, Hallere. V noci spím dobře. Ale zajímalo by mě, jak je to s várna a vám podobnýma. Vy advokáti z tý hromady berete.“

„Díky za kázání. Až budu příště štípat dřevo, budu na to pamatovat.“

„Jestli se vám to nelíbí, tak mám pro vás vtip. Jaký je rozdíl mezi sumcem a advokátem?“

„Hmmm, to teda nevím, detektive.“

„Jeden je slizký tvor, co se v bahně živí výkaly, a jeden je ryba.“

Kurlen se burácivě rozřechtal. Postavil jsem se. Byl čas jít.

„Doufám, že si čistíte zuby, kdykoliv pozřete něco podobného,“ řekl jsem. „Jestli ne, tak bych vám teda nechtěl dělat parťáka.“

Vyrazil jsem pryč. Cestou jsem přemýšlel o tom, co mi detektiv právě řekl o hromadě dříví a co mi před chvílí řekl Sam Scales o legálním podvodníkovi. Dneska jsem to schytá val ze všech stran.

„Díky za tip,“ zavolal za mnou Kurlen.

14

Teď Minton zařídil, abychom o Rouletově případu hovořili o samotě, jednoduše tak, že čas schůzky stanovil na dobu, kdy měl jeho kolega z kanceláře slyšení u soudu. Přivítal mě v čekárně a doprovodil mě dozadu. Nehádal jsem mu více než třicet, ale působil sebejistým dojmem. Pravděpodobně jsem měl před ním náskok deseti let a stovky procesů, ale on nedal najevo sebemenší úctu ani respekt. Po celou dobu trvání schůzky se choval, jako bych byl obtížný hmyz, s nímž to musí nějak vydržet. Mně to ale nevadilo. Tohle byl obvyklý přístup. A navíc mě to natankovalo.

Když jsme vstoupili do jeho malé kanceláře bez oken, nabídl mi kolegovu židli a zavřel dveře. Posadili jsme se a chvíli na sebe civěli. Nechal jsem ho, ať se ujme slova.

„No dobrá,“ řekl. „Takže za prvé jsem vás chtěl poznat. Jsem tady ve Valley poměrně nový a s řadou členů advokátní komory jsem se ještě nesetkal. Vím, že patříte k lidem, kteří působí v celém okrese, ale nějak jsme na sebe zatím nenarazili.“

„Možná je to tím, že jste ještě mnoho závažných případů neřešil.“

Minton se usmál a pokýval hlavou, jako bych u něj zaznamenal bod.

„To je možná pravda,“ řekl. „Každopádně vám musím říct, že když jsem na Jihokalifomské univerzitě studoval práva, četl jsem knihu o vašem otci a jeho případech. Myslím, že se jmenovala Za obhajobu Haller. Nebo nějak tak. Zajímavý člověk a zajímavá doba.“

Pokýval jsem hlavou.

„Zemřel dříve, než jsem měl možnost ho pořádně poznat, ale vyšlo o něm pár knih a já je všechny několikrát četl. Možná i proto jsem skončil u téhle profese.“

„To muselo být těžké poznávat otce pouze z knih.“

Pokrčil jsem rameny. Neměl jsem dojem, že se musíme s Mintonem poznat až takhle důvěrně, zvláště ve světle toho, co jsem se mu chystal provést.

„Tohle se asi stává,“ dodal státní zástupce.

„Jo.“

Minton jedenkrát tleskl, jako by mi chtěl říct: Pojďme na věc. „Dobrá, ale my jsme se tu sešli, abychom si promluvili o Louisi Rouletovi, že?“

„Vyslovuje se to Riíléj.“

„Rúléj. Jasně. Takže momentíček, mám tu pro vás pár věcí.“

Otočil se na židli zády ke stolu, sebral jakýsi tenký spis, otočil se zpátky a podal mi ho.

„Chci s vámi hrát fér. Tohle je naše nejčerstvější verze nálezů. Vím, že bych vám ji mohl předat až po jednání o obžalobě, ale vzal to čert: buďme k sobě srdeční.“

Ze zkušenosti vím, že když vám státní zástupce sděluje, že hraje fér nebo ještě víc než fér, je lepší hlídat si záda. Prolistoval jsem jeho nálezy, ale ve skutečnosti jsem nic nečetl. Spis, který mi poskytl Levin, byl nejméně čtyřikrát objemnější. Neměl jsem radost, že toho má Minton tak málo. Vyvolávalo to ve mně podezření, že mi něco zatajuje. U většiny státních zástupců musel člověk o spis s nálezy opakovaně žádat a v některých případech si i stěžovat u soudce, než se domohl jeho vydání. Minton mi však přinejmenším jeho část předhodil, jako by se nechumelilo. Takže se buďto musel o stíhání násilných trestných činů ještě mnoho učit, anebo se mnou hrál nějakou hru.

„To je všechno?“ zeptal jsem se.

„Všechno, co mám.“

Takhle to bylo vždycky. Pokud státní zástupce neměl nic v rukou, mohl otálet s vydáním nálezů obhajobě. Prokazatelně jsem věděl ne nadarmo jsem měl za ženu státní zástupkyni, že není nic neobvyklého, když státní zástupce sdělí policejním vyšetřovatelům, aby si dali s papíry načas. Nato se otočí a oznámí advokátovi, že s ním chce hrát na rovinu, ale že mu prakticky nemá co předat. Profíci mezi advokáty proto předávacím pravidlům často říkali „přechcávací“. Opačným směrem to samozřejmě fungovalo stejně. Předávání nálezů byla obousměrná ulice. „A s tímhle chcete jít k procesu?“

Zamával jsem spisem, jako bych se chtěl zeptat, zda je jeho obsah stejně chatrný jako jeho tloušťka.

„Nemám z toho obavy. Ale jestli si chcete promluvit o mimosoudním vyřízení, vyslechnu si vás.“

„Ne, ne, o žádném mimosoudním vyřízení neuvažujte. Půjdeme do toho po hlavě. Ve zrychleném procesu. Bez otálení.“

„On se nezřekne práva na zrychlený proces?“

„Ne. Od pondělka máte šedesát dní, abyste to vybalil, anebo zabalil.“

Minton našpulil rty, jako by pro něj moje slova znamenala jen drobnou nepříjemnost a překvapení. Byla to dobrá zástěrka. Věděl jsem, že jsem mu zasadil solidní ránu.

„No, v tom případě bychom si asi měli promluvit o jednostranném nálezu. Co pro mě máte?“

Jeho příjemný tón byl tentam.

„Pořád to ještě dávám dohromady,“ řekl jsem. „Ale na pondělním jednání o obžalobě už to budu mít připraveno. Ovšem většina mých zjištění je beztak pravděpodobně obsažena ve spisu, který jste předal vy mně, nemyslíte?“

„S největší pravděpodobností.“

„Zjistili jste například, že údajná oběť je prostitutka, která se v tom podniku mému klientovi nabídla, viďte? A že v této práci pokračuje i po onom údajném incidentu, viďte?“

Minton snad o centimetr otevřel ústa a pak je ihned zavřel, ale mně to jako signál stačilo. Uštědřil jsem mu další tvrdý úder, státní zástupce se však rychle vzpamatoval.

„Po pravdě řečeno,“ řekl, „je mi její povolání známo. Ale překvapuje mě, že už to víte i vy. Doufám, že kolem mé poškozené nečmucháte, pane Hallere.“

„Říkejte mi Mickey. A to, co dělám já, by vás mělo zajímat až v poslední řadě. Radši se dobře podívejte na ten případ, Tede. Vím, že jste v oboru závažných trestných činů nový a nechcete odcházet od soudu s výpraskem. Zvlášť po tom fiasku s Blakem. Jenže tenhle případ je pes, který vás kousne do zadnice.“

„Opravdu? Jak to?“

Zadíval jsem se mu přes rameno na počítač na stole. „Dají se na tom přehrávat dývídýčka?“ Minton se ohlédl. Počítač působil prastarým dojmem. „Měla by. Co máte?“

Uvědomil jsem si, že pokud Mintonovi přehraju nahrávku z bezpečnostní kamery v baru Morgan’s, předčasně tím odkryju největší eso, které mám v rukávu, ale byl jsem si jist, že jakmile státní zástupce nahrávku uvidí, nebude se v pondělí konat žádné jednání o obžalobě a celý případ vyprchá do ztracena. Mým úkolem bylo neutralizovat argumenty protistrany a vyrvat klienta ze chřtánu vlády. A toto byl způsob, jak toho dosáhnout.

„Nemám ještě pohromadě všechny nálezy, ale mám tohle,“ řekl jsem.

Podal jsem Mintonovi DVD, které jsem získal od Levina. Státní zástupce vsunul disk do počítače.

„Je to nahrávka z baru Morgan’s,“ sdělil jsem mu, když pouštěl přehrávání. „Vaši lidé v tom baru vůbec nebyli, ale můj člověk ano. Ty záběry jsou z neděle večer, ze dne toho údajného útoku.“

„Mohlo to být paděláno.“

„To mohlo, jenže nebylo. Můžete si to ověřit. Můj vyšetřovatel má originál a já mu řeknu, aby vám ho dal po jednání o obžalobě k dispozici.“

Po krátkém zápolení přiměl Minton mechaniku DVD k poslušnosti. Poté mlčky sledoval můj výklad ukazoval jsem mu časové kódy a upozorňoval ho na stejné podrobnosti, na které před chvílí Levin upozorňoval mne, včetně pana X a jeho leváctví. Minton pak na mou výzvu posunul nahrávku dopředu a zpomalil přehrávání v okamžiku, kdy Reggie Campová oslovila v baru mého klienta. Obličej měl zachmuřený soustředěním. Když nahrávka skončila, vysunul disk a zvedl ho.

„Můžu si to nechat, dokud nedostanu originál?“

„Jak je libo.“

Minton vložil disk zpátky do obalu a ten položil na hromádku lejster na psacím stole.

„Dobrá, co dál?“ zeptal se. Tentokrát povisla ústa mně.

„Jak to myslíte ‚co dál‘? Copak to nestačí?“

„K čemu?“

„Podívejte, Tede, nemohli bychom ty kecy zkrátit?“

„Buďte tak hodný.“

„O čem se to tu vlastně bavíme? Ten disk rozmetává váš případ na cucky. Zapomeňme na jednání o obžalobě i na proces a Pojďme se dohodnout, že spolu příští týden zajdeme na soud a společně požádáme o stažení obžaloby. Chci ji smést ze stolu bez možnosti dalšího podání, Tede. Aby se můj klient nemusel strachovat, že si to tady někdo rozmyslí.“

Minton se usmál a zavrtěl hlavou.

„To nemůžu udělat, Mickey. Ta žena utrpěla docela vážná zranění. Stala se obětí nějakého zvířete a já nebudu stahovat obžalobu proti…“

„Docela vážná? Vždyť celý týden dál dělá šlapku. Vy jste…“

„Jak to víte?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Člověče, vždyť já se vám tady snažím pomoct, ušetřit vás ostudy a vy se staráte jen o to, jestli jsem v přístupu k oběti nepřekročil nějakou hranici. Já vám teda něco povím. Ona žádnou obětí není. Copak nevidíte, co před sebou máte? Jestli se ta záležitost dostane před porotu a ta si prohlídne ten disk, tak všechny talíře spadnou, Tede. Váš případ se rozplyne a vy se sem budete muset vrátit a vysvětlit svému šéfovi Smithsonovi, proč jste to nepředvídal dříve. Neznám Smithsona natolik dobře, ale jednu věc o něm vím jistě. Ze nerad pohrává. A po tom, co se stalo včera, bych řekl, že tahle nechuť u něj ještě zesílí.“

„I prostitutky mohou být oběťmi. Dokonce i amatérky.“

Zavrtěl jsem hlavou. Rozhodl jsem se, že vynesu všechny karty.

„Ona to na něj narafičila,“ řekl jsem. „Věděla, že má peníze, a nastražila mu past. Chce ho žalovat a shrábnout tučné odškodné. Takže se buďto dořídila sama, anebo to za ni udělal ten její přítel z baru, ten levák. Žádná porota na světě vám nezbaští, co se jí chystáte předhodit. Ta krev na ruce nebo ty otisky na noži to všechno bylo zinscenováno až poté, co můj klient upadl po úderu do hlavy do bezvědomí.“

Minton přikývl, jako by chápal mou logiku, ale pak zahájil útok z opačného křídla.

„Dělá mi starosti, že se možná snažíte mou oběť zastrašovat tím, že ji sledujete a obtěžujete.“

„Cože?“

„Znáte pravidla pro jednání s protistranou. Nechte oběť na pokoji, jinak si o tom příště promluvíme se soudcem.“

Zavrtěl jsem hlavou a zeširoka rozpřáhl ruce.

„Posloucháte vůbec, co vám tady říkám?“

„Ano, vyslechl jsem si všechno, ale mnou nastolený kurz to nijak neovlivní. Přesto bych pro vás měl nabídku, která je platná do pondělního jednání o obžalobě. Pak už bude všechno otevřeno a váš klient bude muset zkoušet štěstí před soudcem a před porotou. Upozorňuji vás však, že já se šedesátidenní lhůtou nenechám zastrašit. Budu připraven a počkám si, s čím vyrukujete.“

Připadalo mi, že jsem se ocitl pod vodou a všechno, co řeknu, zůstává uvězněno v bublinách, které jsou unášeny kamsi pryč. Jako by mě nikdo správně neslyšel. Pak mě ovšem napadlo, že mi zde něco uniká. Něco důležitého. Ať už byl Minton sebevětší zelenáč, rozhodně nebyl hloupý já si tak jeho chování pouze mylně vykládal. Losangeleské okresní státní zastupitelství zaměstnává nejlepší z nejlepších absolventů právnických fakult. Minton se už zmínil o Jihokalifornské univerzitě a já věděl, že tamní fakulta vychovává prvotřídní právníky. Byla to jen otázka zkušeností. Mintonovi se jich možná nedostávalo, avšak to ještě neznamenalo, že by měl nedostatek právní inteligence. Uvědomil jsem si, že chci-li celé situaci porozumět, nesmím se zaměřovat na něj, nýbrž na sebe.

„Uniklo mi snad něco?“ zeptal jsem se.

„Já nevím,“ odpověděl Minton. „To vy jste tu přece za razantního právníka. Co by vám mohlo uniknout?“

Chvíli jsem na něj civěl a pak jsem se dovtípil. Moje nálezy měly háček. V jeho tenkém spisu se nacházelo něco, co tlustý spis sestavený Levinem neobsahoval. Něco, co pomůže obžalobě překlenout fakt, že Reggie Campová prodávala sex. Minton mi to vlastně už řekl sám, í prostitutky mohou být oběťmi.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Takže jak zní vaše nabídka? On ji nepřijme, ale aspoň mu ji předložím.“

„No, v každém případě bude muset do vězení. To je podmínka. Nicméně jsme ochotni zredukovat veškerá obvinění na ozbrojený útok a pokus o pohlavní zneužití. Půjdeme zhruba doprostřed doporučených trestních sazeb, což mu vynese nějakých sedm let.“

Přikývl jsem. Ozbrojený útok a pokus o pohlavní zneužití. Sedmiletý trest by fakticky znamenal přibližně čtyři léta ve vězení. Nebyla to špatná nabídka, ale pouze za předpokladu, že Roulet zmíněné trestné činy skutečně spáchal. Pokud byl nevinen, pak žádná nabídka nemohla být přijatelná.

Pokrčil jsem rameny.

„Přednesu mu to,“ řekl jsem.

„Ale nezapomeňte, že nabídka platí jen do jednání o obžalobě. Takže pokud na ni přistoupí, ať mi pro jistotu zavolá hned v pondělí ráno.“

„Jasně.“

Zaklapl jsem kufřík a postavil se. Napadlo mě, že Roulet teď nejspíš čeká u telefonu, až mu zavolám a oznámím mu, že zlý sen skončil. A já mu místo toho budu tlumočit nabídku sedmiletého vězení.

Podali jsme si s Mintonem ruce, já mu řekl, že se ozvu, a vyšel jsem ven. Na chodbě vedoucí do vestibulu jsem se málem srazil s Maggií McPhersonovou.

„Hayley si to v sobotu skvěle užila,“ řekla o naší dceři. „Pořád o tom mluví. Říkala, že tento víkend za ní přijedeš zase.“

„Jo, jestli to nevadí.“

„Není ti něco? Vypadáš, jako bys měl před očima mlhu.“

„Zdá se, že budu mít perný týden. Jsem rád, že mám zítra volno. Co se Hayley hodí líp, sobota, nebo neděle?“

„Obojí je fajn. Nebyls právě za Tedem ohledně případu Roulet?“

„Jo. Vyslechl jsem si jeho nabídku.“

Zvedl jsem kufřík, abych ukázal, že si nabídku státního zástupce odnáším s sebou.

„Teď se ji budu muset pokusit prodat,“ dodal jsem. „A to bude těžké. Klient tvrdí, že to neudělal.“

„Myslela jsem, že tohle říkají všichni.“

„U něj je to něco jiného.“

„No tak hodně štěstí.“

„Dík.“

Vyrazili jsme po chodbě každý opačným směrem, ale já si pak na něco vzpomněl a zavolal jsem na ni. „Hej, šťastného svatého Patrika.“

„Och.“

Maggie se otočila a zamířila zpátky ke mně.

„Stacey dneska zůstane s Hayley o pár hodin dýl, protože se po práci chystám s kolegy do Four Green Fields. Neměl bys chuť na pintu irského?“

Four Green Fields byla irská hospoda nedaleko od občanského centra. Často ji navštěvovali právníci z obou táborů. Chuť piva Guinness pokojové teploty dokázala překlenout obvyklou nevraživost.

„Já nevím,“ odpověděl jsem. „Myslím, že budu muset zamířit přes kopec na schůzku s klientem, ale člověk nikdy neví třeba se vrátím.“

„Totiž, já mám čas jen do osmi; pak budu muset jet vysvobodit Stacey.“

„Dobře.“

Znovu jsme se rozloučili a já vyšel ze soudní budovy. Lavička, kde jsem před chvílí seděl s Rouletem a poté s Kurlenem, byla prázdná. Posadil jsem se, otevřel kufřík a vytáhl spis s nálezy, který mi předal Minton. Listoval jsem zprávami, jejichž kopie už jsem získal přes Levina. Zdálo se, že spis neobsahuje nic nového, až jsem po chvíli narazil na srovnávací analýzu otisků prstů, která potvrdila, co jsme si všichni celou dobu mysleli; zkrvavené otisky prstů na noži skutečně patřily mému klientu Louisi Rouletovi.

Jako vysvětlení Mintonovy sebejistoty to však stále nestačilo. Listoval jsem dál… a pak jsem to objevil ve zprávě o analýze nalezené zbraně. Zpráva, kterou jsem získal od Levina, byla úplně odlišná, jako by pocházela z jiného případu a pojednávala o jiné zbrani. Rychle jsem zprávu pročítal a cítil jsem, jak mi na čele vyráží pot. Převezli mě. Ztrapnil jsem se před Mintonem a návdavkem jsem mu předčasně vyzradil, nač budu při obhajobě sázet.

Měl nahrávku z baru Morgan’s a měl i spoustu času, aby se na ni do procesu připravil.

Konečně jsem s plesknutím zavřel spis a vytáhl mobilní telefon. Levin se ozval po druhém zazvonění.

„Jak to šlo?“ dotázal se. „Čeká nás všechny prémie?“

„Ne tak docela. Víš, kde má Roulet kancelář?“

„Jo, v Beverly Hills na Canon Drive. Ve spisu mám přesnou adresu.“

„Čekej mě tam.“

„Teď hned?“

„Budu tam za třicet minut.“

Bez další diskuse jsem ukončil hovor a zrychleným vytáčením jsem zavolal Earlovi. Zřejmě měl v uších špunty od iPodu, protože se mi ozval až po sedmém zazvonění.

„Přijeď pro mě,“ řekl jsem. „Pojedem přes kopec.“

Zaklapl jsem telefon a vstal z lavičky. Když jsem kráčel k proluce mezi dvěma soudními budovami a k místu, kde mě měl Earl naložit, cítil jsem vztek. Na Rouleta, na Levina a ze všeho nejvíce na sebe. Zároveň jsem si však uvědomoval pozitivní stránku věci, teď již bylo nade vše jasné, že sólovka a velká odměna s ní spojená je opět ve hře. Pokud Roulet nabídku státního zástupce nepřijme, potáhne se případ až do procesu. A pravděpodobnost, že by Roulet nabídku přijal, byla zhruba stejně vysoká, jako že v Los Angeles začne sněžit. Stát se to může, ale dokud to neuvidím, nikdy tomu neuvěřím.

15

Když chtějí boháči v Beverly Hills utratit drobné jmění za šaty a šperky, vyrazí na Rodeo Drive. Když chtějí investovat o něco větší jmění do domů a kondominií, popojdou o několik bloků dále na Canon Drive, kde se jako slepice na hradě těsnají exkluzivní realitní kanceláře, v jejichž výlohách se na zdobných zlatých podstavcích vyjímají fotografie mnohamilionových nemovitostí, jako by to byly obrazy od Picassa či od Van Gogha. Přesně tam jsem ve čtvrtek odpoledne nalezl kancelář Windson Residential Estates a v ní Louise Rouleta.

Když jsem dorazil, Raul už tam čekal což myslím doslova. Seděl v předpokoji s lahví minerálky, zatímco Louis vyřizoval telefony ve své soukromé pracovně. Recepční, přehnaně opálená blondýna s účesem, který jí padal na jednu stranu jako kosa, mi oznámila, že ještě pár minutek a oba budeme moci jít dovnitř. Přikývl jsem a odstoupil od jejího stolu.

„Nechceš mi říct, co se děje?“ zeptal se Levin.

„Jo, až budeme uvnitř s ním.“

Předpokoj lemovaly po obou stranách ocelové dráty táhnoucí se od stropu až k podlaze, na nichž byly upevněny fotografie a popisy nemovitostí nabízených k prodeji. Předstíral jsem, že si prohlížím řady domů, které bych si nemohl dovolit ani za sto let, a přitom jsem se přesouval k zadní chodbě vedoucí do kanceláří. Když jsem se u ní ocitl, všiml jsem si otevřených dveří a zaslechl jsem hlas Louise Rouleta. Zdálo se, že právě organizuje s makléřkou prohlídku jakési vily na Mulholland Drive pro klienta, který si přeje zůstat v anonymitě. Ohlédl jsem se k Levinovi, který stále seděl v přední části předpokoje.

„Vždyť je to nesmysl,“ řekl jsem a kývl na něj.

Vešel jsem do chodby a zamířil přímo do Rouletovy nóbl kanceláře. Stál zde nepostradatelný stůl zavalený papíry a tlustými zprostředkovatelskými katalogy. Roulet zde ovšem nebyl seděl zabořený na pohovce napravo od stolu, v jedné ruce držel cigaretu a ve druhé telefon. Když mě uviděl, zatvářil se šokované, až mě napadlo, že ho recepční o návštěvě v předpokoji možná vůbec neinformovala.

Levin vstoupil do kanceláře za mnou, následován recepční, která se nás snažila dohnat a patka se jí přitom houpala sem a tam. Bál jsem se, aby jí neusekla nos.

„Pane Roulete, omlouvám se, ale ti muži prostě šli rovnou sem.“

„Musím končit, Liso,“ řekl Roulet do telefonu. „Ještě se ti ozvu.“

Položil sluchátko do vidlice na skleněném konferenčním stolku.

„To je v pořádku, Robin,“ řekl recepční. „Můžete jít.“

Učinil hřbetem ruky odsouvavé gesto. Robin se na mě podívala, jako bych já byl pšenicí, kterou chce tou svou blonďatou ohnou pokosit, a odešla z kanceláře. Zavřel jsem dveře a pohlédl na Rouleta.

„Co se stalo?“ zeptal se můj klient. „Je po všem?“

„Ani zdaleka,“ řekl jsem.

V ruce jsem nesl spis s nálezy obžaloby. Zpráva o zbrani figurovala vepředu a uprostřed. Přikročil jsem ke konferenčnímu stolku a položil spis na něj.

„Podařilo se mi jen ztrapnit se na státním zastupitelství. Obžaloba proti vám trvá a my pravděpodobně půjdeme k procesu.“

Rouletovi poklesla čelist.

„Tomu nerozumím,“ hlesl. „Říkal jste, že tomu chlapovi natrhnete novou díru do zadku.“

„Jenže nakonec jsem byl za jedinou díru do zadku já. Protože jste se mnou zase nehrál na rovinu.“

Otočil jsem se k Levinovi a dodal jsem: „A protože na tebe někdo něco narafičil.“

Roulet otevřel spis. Na první stránce se skvěla barevná fotografie nože s krví na černé střence a na špičce čepele. Byl to však jiný nůž než ten, jehož fotokopie figurovala v záznamech získaných od Levinových policejních zdrojů a kterou nám první den případu ukazoval v Dobbsově kanceláři.

„Co to, sakra, je?“ zeptal se Levin a zadíval se na fotku.

„To je nůž. Skutečný nůž ten, který měl Roulet u sebe, když se vydal do bytu Reggie Campové. Ten s její krví a jeho iniciálami.“

Levin se posadil na pohovku naproti Rouletovi. Já zůstal stát, takže ke mně oba vzhlíželi. Začal jsem u Levina.

„Šel jsem za státním zástupcem, abych mu dneska rozkopal prdel, ale nakonec ji rozkopal on mně. Kdo byl tvým zdrojem, Raule? Protože ti dal cinkly karty.“

„Počkej, počkej. To přece…“

„Ne, ty počkej. Ta tvoje zpráva, podle níž se původ toho nože nedá vystopovat, byla falešná. Někdo ji tam nastrčil, aby nás přechcal. Chtěl nás obalamutit a vyšlo mu to dokonale, protože já vplul ke státnímu zástupci v domnění, že dneska nemůžu prohrát, a předal jsem mu tu nahrávku z baru Morgan’s. Prostě jsem se s ní vytasil, jako by to bylo kladivo. Jenže to kladivo nebylo, zatraceně.“

„To ten pochůzkář,“ prohlásil Levin.

„Cože?“

„Pochůzkář. Chlápek, který běhá se zprávami mezi policií a státním zastupitelstvím. Vždycky mu řeknu, o které případy mám zájem, a on mi pořídí kopie.“

„No jo, tak to už ho zřejmě vyhmátli a tohle jim vyšlo dokonale. Radši mu zavolej a Vyřiď, že jestli potřebuje dobrého obhájce, tak se mnou ať nepočítá.“

Uvědomil jsem si, že přecházím před pohovkou sem a tam, ale nezastavil jsem se.

„A co vy?“ obrátil jsem se na Rouleta. „Když jsem se konečně dostal ke skutečné zprávě o zbrani, zjišťuju, že ten nůž je nejen vyroben na zakázku, ale že se dá navíc vystopovat rovnou k vám, protože jsou na něm vaše posraný iniciály! Zase jste mi lhal!“

„Já vám nelhal!“ opáčil Roulet. „Snažil jsem se vám to říct. Říkal jsem, že tamto není můj nůž. Řekl jsem to dokonce dvakrát, jenže mě nikdo neposlouchal.“

„V tom případě jste měl objasnit, co máte přesně na mysli. Prohlásit, že to není váš nůž, má zhruba stejnou váhu jako prohlásit, že jste to neudělal. Měl jste mi říct: ‚Hej, Micku, s tím nožem možná bude problém, protože jsem sice nůž měl, ale na té fotce není on.‘ Co jste si myslel, že to prostě jen tak vyšumí?“

„Prosím vás, můžete se ztlumit?“ protestoval Roulet. „Vepředu mohou být zákazníci.“

„To je mi fuk. Doprdele s vašima zákazníkama. Tam, kam jdete, už žádný zákazníky potřebovat nebudete. Copak nevidíte, že ten nůž trumfuje všecko, co máme my? Vzal jste si na schůzku s prostitutkou vražednou zbraň. Ten nůž podstrčený nebyl. Ten patřil vám. A to znamená, že už o žádnou boudu na vás nejde. Jak můžeme tvrdit, že to na vás ta ženská ušila, když může státní zástupce dokázat, že když jste procházel dveřmi jejího bytu, měl jste u sebe nůž?“

Roulet neodpověděl, ale já mu na odpověď nedal ani moc času.

„Vy jste to, kurva, udělal a oni vás dostali,“ prohlásil jsem a ukázal na něj prstem. „Není divu, že se neobtěžovali s důkladnějším vyšetřováním v baru. Žádné další vyšetřování nebylo zapotřebí, když už měli váš nůž a vaše otisky v krvi na něm.“

„Já to neudělal! Tohle je bouda. ŘÍKÁM VÁM! Oni to na mě…“

„A pak kdo tu ječí? Heleďte, mně je jedno, co mi říkáte. Nemůžu pracovat s klientem, který se mnou nejedná na rovinu který nechápe, proč je lepší říct vlastnímu advokátovi, jak to vlastně je. Takže abyste věděl, státní zástupce vám učinil nabídku a podle mě bude lepší, když na ni přistoupíte.“

Roulet se vsedě napřímil a sebral ze stolu krabičku cigaret. Jednu z ní vyklepal a připálil si ji od cigarety, kterou právě kouřil.

„Nebudu se doznávat k něčemu, co jsem neudělal,“ řekl a jeho hlas zněl po hlubokém potáhnutí z čerstvé cigarety znenadání klidně.

„Sedm let. Venku budete za čtyři. Máte čas do pondělního jednání, pak nabídka přestane platit. Rozmyslete si ji a pak mi řekněte, jestli ji chcete vzít.“

„Nevezmu ji. Já tu věc neudělal, a pokud ten případ nedovedete k procesu vy, najdu si někoho, kdo to udělá místo vás.“

Levin stále držel v rukou spis s nálezy. Natáhl jsem se a neomaleně mu ho vytrhl, abych mohl citovat přímo ze zprávy o zbrani.

„Tak vy jste to neudělal?“ řekl jsem Rouletovi. „Dobrá, takže jestli jste to neudělal, mohl byste mi, prosím, sdělit, proč jste se za tou prostitutkou vydal s nožem Black Ninja vyrobeným na zakázku, opatřeným dvanácticentimetrovou čepelí a ozdobeným vašimi iniciálami ne z jedné, ale hned z obou stran?“

Dokončil jsem citaci ze zprávy a hodil spis zpátky Levinovi. Proletěl mu rukama a rozplácl se mu o prsa.

„Protože ho nosím vždycky!“

Intenzita jeho reakce vyvolala v místnosti ticho. Jednou jsem přešel tam a zpátky a zadíval se na něj.

„Tak vy ho nosíte vždycky,“ zopakoval jsem a nebyla to otázka.

„Přesně tak. Jsem realitní makléř. Jezdím v drahých autech. Nosím drahé šperky. A často se setkávám s cizími lidmi sám v prázdných domech.“

Také tentokrát jsem se při jeho slovech zarazil. Přestože jsem byl rozrušený, jiskřičku naděje poznám vždycky. Levin se předklonil, pohlédl na Rouleta a poté na mě. Očividně ji spatřil také.

„Co to plácáte?“ řekl jsem. „Vždyť prodáváte domy boháčům.“

„Jak poznáte, že jsou bohatí, když vám zavolají a řeknou, že chtějí vidět nějaký dům?“

Zmateně jsem rozpřáhl ruce.

„Musíte mít nějaký systém, jak je proklepnout, ne?“

„Jistě, můžeme požádat o výpis z databáze úvěrů a vyžádat si reference. Jenže v konečném důsledku se musíme stejně spolehnout na to, co nám poskytnou oni, a tihle lidé neradi čekají. Když chtějí vidět nějakou nemovitost, chtějí ji vidět. A v téhle branži působí spousta realitních kanceláři. Pokud nejednáte rychle, vždycky se najde někdo, kdo rychle jedná.“

Přikývl jsem. Jiskřička naděje o něco zesílila. Možná zde existovalo něco, s čím bych mohl pracovat.

„Už se takhle staly i vraždy,“ pokračoval Roulet. „Během let. Každý realitní makléř ví, že když jede na některá tahle místa sám, určité riziko existuje. Ve své době dokonce řádil člověk přezdívaný ‚realitní násilník‘. Přepadával a okrádal v prázdných domech ženy. Moje matka…“

Nedokončil větu. Chvíli jsem čekal. Nic.

„Co vaše matka?“

Roulet před odpovědí zaváhal.

„Jednou předváděla nemovitost v BelAir. Byla sama a myslela si, že je to bezpečné, protože je to v BelAir. A ten chlap ji znásilnil. Nechal ji tam ležet spoutanou. Když se nevrátila do kanceláře, jel jsem do toho domu a našel ji tam.“

Rouletovy oči vytřeštěně zíraly na hrůznou vzpomínku.

„Jak je to dlouho?“ zeptal jsem se.

„Asi čtyři roky. Ona po téhle zkušenosti s prodejem přestala. Jen sedí v kanceláři a žádnou nemovitost už nikdy nikomu neukázala. Prodej jsem převzal já. A právě tehdy a proto jsem si pořídil ten nůž. Mám ho už čtyři roky a nosím ho úplně všude s výjimkou letadel. Měl jsem ho v kapse i ve chvíli, kdy jsem kráčel do toho bytu. Vůbec jsem o tom nepřemýšlel.“

Posadil jsem se na židli za stolem naproti pohovce. Usilovně jsem přemýšlel. V hlavě se mi začínal rýsovat plán, který by mohl vyjít. Byla to obhajoba založená na náhodě. Campová to na Rouleta narafičila, a když ho omráčila, našla u něj náhodou ten nůž, který jejímu plánu dokonale posloužil. Mohlo by to klapnout.

„Ohlásila to tehdy vaše matka na policii?“ zeptal se Levin. „Vyšetřovalo se to?“

Roulet zavrtěl hlavou a zamáčkl cigaretu do popelníku.

„Ne, bylo jí to příliš trapné. Bála se, že se to dostane do novin.“

„Kdo další o tom ví?“

„Eh, já… a Cecil to určitě taky ví. Pravděpodobně nikdo další. Tohle použít nemůžete. Ona by…“

„Bez jejího svolení to nepoužiju,“ řekl jsem. „Ale mohlo by to být důležité. Budu si s ní o tom muset promluvit.“

„Ne, já nechci, abyste…“

„Váš život a živobytí visí na vlásku, Louisi. Pošlou vás do vězení a nezvládnete to. S matkou si nedělejte starosti. Každá matka udělá, co je třeba, když má ochránit své dítě.“

Roulet se zadíval do země a zavrtěl hlavou.

„Já nevím…,“ řekl.

Zhluboka jsem vydechl a pokusil jsem se ze sebe dostat veškeré napětí. Katastrofě se možná dalo zabránit.

„Jedna věc je ale jistá,“ řekl jsem. „Vrátím se na státní zastupitelství a řeknu, že ten návrh nebereme. Půjdeme k procesu a riskneme to.“

16

Jednu ránu stíhala další. Druhá sprcha přišla až poté, co jsem vyhodil Earla na příměstském parkovišti, kam každé ráno dojížděl vlastním vozem, a odjel jsem s lincolnem zpátky do Van Nuys.

Four Green Fields byla irská putyka na Victory Boulevard snad kvůli „vítěznému“ názvu si ji právníci tak oblíbili s barem táhnoucím se po levé straně a řadou otlučených dřevěných kójí napravo. Na svatého Patrika tu bylo tak plno, jak jen může v irské hospodě být. Odhadoval jsem, že se tu mačká ještě více lidí než v předešlých letech, poněvadž letos připadl tento pijácký svátek na čtvrtek a mnozí hýřilové zde zahajovali prodloužený víkend. I já jsem si předem zařídil volný pátek. Den po svatém Patrikovi jsem měl v diáři vždy prázdnou kolonku.

Když jsem si začal prodírat cestu davem, abych vyhledal Maggii McPhersonovou, začal z jukeboxu kdesi vzadu halasně vyhrávat nepostradatelný „Danny Boy“. Byla to však jakási punková verze z počátku osmdesátých let, jejíž dusající rytmus mi zhatil jakékoliv naděje, že něco uslyším, jakmile jsem konečně zahlédl povědomé obličeje, pozdravil jsem a zeptal se, jestli neviděli mou bývalou manželku. Malé útržky konverzace, které jsem přece jen zaslechl, když jsem si klestil cestu tlačenicí, se vesměs týkaly Roberta Blakea a omračujícího rozsudku vyneseného předešlého dne.

Po chvíli jsem v davu narazil na Roberta Gillena. Kameraman sáhl do kapsy, vytáhl čtyři nadýchané stodolarové bankovky a podal mi je. Pravděpodobně šlo o čtyři z deseti původních exemplářů, které jsem mu před dvěma týdny vyplatil v soudní budově ve Van Nuys, když jsem se snažil vyvolat u Cecila Dobbse dojem, že to umím skoulet s novináři. Těch tisíc dolarů už jsem naúčtoval Rouletovi. Tyhle čtyři stovky byly čistý zisk.

„Říkal jsem si, že tu na tebe narazím,“ zaječel mi Gillen do ucha.

„Díky, Sticksi,“ odvětil jsem. „Ty prachy půjdou na můj dnešní účet.“

Gillen se zasmál a já se přes něj zadíval do davu, zda v něm někde neuvidím exmanželku.

„Když budeš chtít, kdykoliv se na mě obrať,“ řekl a poplácal mě po ramenou.

Protáhl jsem se kolem něj a klestil si cestu dál. Maggii jsem nakonec nalezl v poslední kóji vzadu. Sedělo tam šest žen, vesměs státních zástupkyň nebo sekretářek z vannuyského státního zastupitelství. Většinu z nich jsem alespoň letmo znal, ale přesto jsem cítil rozpaky, protože jsem musel stát a ječet přes hlasitou hudbu a dav. Svou roli sehrál i fakt, že ve mně ženy jakožto státní zástupkyně viděly člověka spolčeného s ďáblem. Na stole měly dva džbány s pivem Guinness, z toho jeden plný. Naděje, že bych se mohl prodrat davem k baru a vzít si odtamtud sklenici, však byla mizivá. Maggie si mého tápání všimla a nabídla mi sklenici svou.

„To je dobrý,“ zaječela. „My už jsme si sliny vyměňovali.“

Usmál jsem se a bylo mi jasné, že ty dva džbány na stole nejsou první dva. Dlouze jsem se napil. Pivo chutnalo dobře guinness mě vždycky kvalitně vycentruje.

Maggie seděla na levé straně kóje uprostřed mezi dvěma mladými státními zástupkyněmi, o nichž jsem věděl, že nad nimi moje bývalá manželka drží ochrannou ruku. Mnoho mladších žen na vannuyském státním zastupitelství přirozeně tíhlo k Maggii, poněvadž šéf Smithson se obklopoval právníky jako Minton.

Pořád jsem stál vedle kóje. Zvedl jsem sklenici, abych si s ní přiťukl, jenže Maggie nemohla reagovat, protože moje sklenice byla vlastně její. Popadla tedy džbán a zvedla ho do vzduchu.

„Na zdraví!“

Nezašla tak daleko, aby se ze džbánu i napila. Postavila ho na stůl a zašeptala cosi ženě na okraji kóje. Ta vstala a pustila ji ven. Moje bývalá žena ke mně přistoupila, políbila mě na tvář a řekla: „V podobných situacích se sklenice vždycky líp shání dámě.“

„Zvlášť nádherné dámě,“ dodal jsem.

Obšťastnila mě významným pohledem a zamířila do davu oddělujícího nás od baru. Pronikavě zapískala, čímž si získala pozornost jednoho z nefalšovaných irských výčepních, kteří by dokázali do pěny na sklenici vymalovat harfu, anděla nebo třeba nahou ženskou.

„Potřebuju půllitr,“ zaječela.

Barman jí musel odezírat ze rtů. Poslal do davu čistou sklenici, která poté putovala lesem rukou jako teenager na koncertě Pearl Jam. Maggie do ní nalila pivo z nejčerstvějšího džbánu na stole a přiťukla si se mnou.

„Tak co?“ zeptala se. „Už se cítíš o trochu líp, než když jsem tě dneska viděla?“

Přikývl jsem. „O trochu.“

„Dal ti to Minton sežrat?“

Znovu jsem přikývl.

„Jo, on a taky policajti.“

„Myslíš toho jejich Corlisse? Říkala jsem jim, že je to prolhanej parchant. Jako všichni.“

Neodpověděl jsem a snažil se předstírat, že její slova pro mě nejsou ničím novým a že jméno Corliss už dávno znám. Pomalu a dlouze jsem upil ze sklenice.

Tohle jsem myslím neměla říkat,“ dodala exmanželka. „Ale na mém názoru už stejně nesejde. Jestli je Minton natolik hloupý, že ho využívá, tak ho určitě rozneseš na kopytech, tím jsem si jistá.“

Tipoval jsem, že je zde řeč o nějakém svědkovi. Při četbě spisu s nálezy jsem však žádnou zmínku o svědkovi jménem Corliss nenašel. Skutečnost, že Maggie tomuto svědkovi nedůvěřovala, mě vedla k přesvědčení, že je to práskač. S největší pravděpodobností vězeňský práskač.

„Jak to, že ho znáš?“ zeptal jsem se nakonec. „Minton s tebou o něm mluvil?“

„Ne, ale já jsem ta, která ho za Mintonem poslala. Je jedno, co si o těch jeho slovech myslím, ale bylo mou povinností poslat ho za příslušným státním zástupcem a pak už bylo na Mintonovi, aby si ho vyhodnotil sám.“

„Ale proč za tebou přišel?“

Maggie se zamračila, protože odpověď byla zřejmá.

„Protože u toho prvního vystoupení před soudem jsem ještě stát zastupovala já. Byl v ohrádce. A myslel si, že ten případ pořád patří mně.“

Teď jsem tomu rozuměl. Jméno Corliss začínalo na „cé“. Jenže Rouleta vzali jako prvního, mimo abecední pořadí. Corliss musel být ve skupině vězňů, kteří měli v soudní síni slyšení s ním. Viděl, jak se s Maggii dohadujeme o Rouletově kauci, a tak si myslel, že Maggie ten případ stále má. A zřejmě jí adresoval práskačský telefonát.

„Kdy ti volal?“ zeptal jsem se.

„Prozrazuju ti příliš mnoho, Hallere. Nechci ti…“

„Stačí, když mi řekneš, kdy ti volal. To slyšení se konalo v pondělí takže ti volal v pondělí odpoledne?“

O případu se zatím neobjevila žádná zmínka v novinách ani v televizi. Byl jsem proto zvědav, odkud Corliss získal informace, které se snažil prodat státním zástupcům. Musel jsem předpokládat, že od Rouleta nepocházejí dal jsem si pořádně záležet, abych ho vystrašil tak, že nebude mluvit. A bez informací z médií Corlissovi nezbylo než spoléhat na to, co zaslechl u soudu, když Rouletovi předčítali obvinění a já se s Maggii dohadoval o kauci.

Uvědomil jsem si, že i to mu mohlo stačit. Maggie uváděla konkrétní podrobnosti o zraněních Reginy Campové, protože se snažila přesvědčit soudce, aby Rouleta zadržel bez možnosti propuštění na kauci. Pokud byl Corliss v tu chvíli u soudu přítomen, mohl se seznámit se všemi potřebnými podrobnostmi, aby mohl tvrdit, že se mu Roulet ve vězení přiznal. Přidejme k tomu fyzickou blízkost u Rouleta a vězeňský práskač je na světě.

„Ano, volal mi v pondělí pozdě odpoledne,“ odpověděla konečně Maggie.

„A proč sis myslela, že je prolhanej? On už to udělal i předtím, vid? Ten chlap je profesionální práskač, že jo?“

Střílel jsem od boku a ona to poznala. Zavrtěla hlavou.

„Jsem si jistá, že se při čtení nálezů dozvíš všechno, co potřebuješ. Nemůžeme si tu prostě dát jen přátelskou pintu guinnesse? Zhruba za hodinu budu muset odjet.“

Přikývl jsem, ale chtěl jsem vědět víc.

„Něco ti povím,“ řekl jsem. „Ty už jsi nejspíš měla na jednoho svatého Patrika piva až až. Co kdybychom odsud vypadli a zajeli se někam najíst?“

„Proč, aby ses mě mohl dál vyptávat na ten případ?“

„Ne, abychom si mohli promluvit o dceři.“

Maggie přimhouřila oči.

„Stalo se něco?“ zeptala se.

„Pokud vím, tak ne. Ale chci s tebou o ní mluvit.“

„Kam mě chceš vzít na večeři?“

Zmínil jsem jednu drahou italskou restauraci na Ventura Boulevard v Sherman Oaks a její oči zteplaly. Bylo to místo, kam jsme kdysi chodili slavit výročí, a taky jsme tam oslavili těhotenství. Náš byt, ve kterém Maggie dodnes bydlela, se nacházel o pouhých pár bloků dál na Dickens Court.

„Myslíš, že se tam za hodinu stihneme najíst?“

„Pokud okamžitě vypadneme a objednáme si bez jídelního lístku.“

„Tak platí. Jen se rychle rozloučím s pár lidmi.“

„Budu řídit.“

Nakonec bylo dobře, že jsem za volant usedl já, protože Maggie poněkud vrávorala. K lincolnu musela dojít zavěšená do mě a já jí pak pomohl nasednout.

Vyrazil jsem po Van Nuys Boulevard jižně na Venturu. Maggie si po chvíli sáhla pod zadek a vytáhla obal od cédéčka, na kterém dost nepohodlně seděla. Bylo to jedno z Earlových cédéček, která poslouchal na sterosoupravě v lincolnu, když jsem byl právě u soudu. Šetřil tím šťávu na svém iPodu. Maggie seděla na albu zástupce špinavého Jihu, který si říkal Ludacris.

„Není divu, že se mi sedělo tak nepohodlně,“ prohlásila. „To při přesunu mezi soudy vážně posloucháš tohle?“

„Ani ne. To cédéčko patří Earlovi. V poslední době mi dělá řidiče. A Ludacris není zrovna moje krevní skupina. Jsem spíš ze staré školy. Tupac, Dre a jim podobní.“

Maggie se zasmála, protože si myslela, že si dělám legraci. Po pár minutách jízdy jsme vjeli do úzké boční uličky vedoucí ke vchodu do restaurace. Dveřník převzal naše auto a my vešli dovnitř. Hosteska nás poznala a tvářila se, že je to pár týdnů, co jsme restauraci navštívili naposledy. Ve skutečnosti jsme zde sice oba pravděpodobně v poslední době byli, ovšem každý s jiným partnerem.

Požádal jsem o láhev vína Singe Shiraz a oba jsme si objednali těstoviny, aniž jsme si prohlédli jídelní lístek. Salát i předkrm jsme vynechali a řekli jsme číšníkovi, aby s jídlem neotálel. Když odešel, podíval jsem se na hodinky a zjistil, že ještě máme pětačtyřicet minut. To byla spousta času.

Guinness se Maggii dostával na kobylku. Obdařila mě rozpraskaným úsměvem, který mi prozradil, že je opilá. Nádherně opilá. Maggie v opici nikdy nebyla protivná. Alkohol ji vždy dělal ještě sladší. Vlastně jsme si pod jeho vlivem nejspíš pořídili i dítě.

„Víno bys pravděpodobně měla vynechat,“ řekl jsem jí. „Jinak tě zítra bude bolet hlava.“

„Se mnou si nedělej starost. Dám si, co chci, a vynechám taky, co chci.“

Usmála se na mě a já úsměv opětoval.

„Tak jak se ti daří, Hallere? Tím myslím doopravdy.“

„Fajn. A tobě? Tím myslím doopravdy.“

„Nikdy se mi nedařilo líp. S Lornou už jste skončili?“

„Jo, dokonce jsme zůstali přátelé.“

„A co jsme my?“

„Já nevím. Někdy asi i soupeři.“

Maggie zavrtěla hlavou.

„Nemůžeme být soupeři, když nemůžeme současně dělat na stejném případu. Kromě toho na tebe neustále dávám pozor. Jako třeba s tím sráčem Corlissem.“

„Díky za snahu, ale stejně se mu podařilo nadělat paseku.“

„Já si prostě nemůžu vážit státního zástupce, který využívá vězeňského práskače. A je úplně jedno, jestli je tvůj klient ještě větší neřád.“

„On mi nesdělil, co přesně podle Corlisse můj klient řekl.“

„Co to povídáš?“

„Prostě jen řekl, že má práskače. Ale neprozradil mi, co říkal.“

„To není fér.“

„To jsem mu řekl taky. Patří to do nálezů, ale soudce nám bude přidělen až po pondělním jednání o obžalobě, takže si nemám komu stěžovat. A Minton to ví. Je to přesně tak, jak jsi mě varovala. Nehraje fér.“

Na její tváři se objevil ruměnec. Udeřil jsem na správné struny a podařilo se mi ji rozčilit. Maggii nezajímalo jiné vítězství než vítězství férové. Právě proto byla dobrou státní zástupkyní.

Seděli jsme v rohu na konci banketky, která se táhla podél zadní stěny restaurace. Maggie se ke mně naklonila, ale dostala se příliš daleko, takže jsme se srazili hlavami. Zasmála se, ale hned to zkusila znovu. A promluvila tlumeným hlasem.

„Říkal, že se tvého klienta zeptal, zač sedí, a on mu odpověděl: ‚Za to, že jsem dal štětce přesně to, co si zasloužila.‘ Tvůj klient se mu prý svěřil, že jí dal nakládačku, sotva mu otevřela dveře.“

Maggie se opět opřela a já poznal, že tento pohyb učinila příliš rychle, takže se jí nakrátko zatočila hlavu.

„Jsi v pořádku?“

„Ano, ale nemohli bychom změnit téma? Už se nechci bavit o práci. Je v ní příliš mnoho mizerů a mě to skličuje.“

„Jasně.“

Právě v tu chvíli nám číšník přinesl víno a večeři. Víno bylo dobré a jídlo chutnalo jako domácí strava. Potichu jsme začali jíst. A pak Maggie zčistajasna shodila šrapnel.

„Tys o Corlissovi vůbec nevěděl, že ne? Až do chvíle, kdy jsem otevřela tu svou velkou pusu.“

„Věděl jsem, že mi Minton něco tají. A napadlo mě, že je to vězeňský prá…“

„Houbeles. Opil jsi mě, abys vyzvěděl, co vím.“

„Eh, myslím, žes byla opilá, už když jsem za tebou večer přišel.“

Maggie právě balancovala nad talířem vidličkou, z níž jí visely dlouhé placaté špagety s pěstem. Namířila vidličku na mě.

„Dobrá poznámka. Takže co je s naší dcerou?“

Nečekal jsem, že si na to bude pamatovat. Pokrčil jsem rameny.

„Myslím, žes měla minulý týden pravdu. Potřebuje v životě větší roli otce.“

„A dál?“

„A já chci tuhle větší roli hrát. Rád ji pozoruju. Jako třeba když jsem ji v sobotu vzal do toho kina. Celou dobu jsem seděl trochu bokem, abych mohl pozorovat, jak se dívá na ten film. Sledovat její oči, chápeš?“

„Vítám tě v klubu.“

„Takže nevím. Napadlo mě, že bysme si třeba mohli udělat nějaký rozpis. Aby to bylo jako pravidelně. A někdy by u mě třeba mohla i přespat teda kdyby chtěla.“

„A seš si tím vším úplně jistý? Tohle je od tebe novinka.“

„Je to novinka, protože jsem o tom předtím nevěděl. Když byla menší a já s ní nemohl pořádně komunikovat, nevěděl jsem dost dobře, co si s ní počít. Připadal jsem si neohrabaně, teď už si tak nepřipadám. Rád si s ní povídám. Rád s ní trávím čas. Dozvím se toho od ní víc než ona ode mě, to je naprosto jisté.“

Náhle jsem pod stolem ucítil její ruku na své noze.

„Tohle je skvělé,“ řekla. „Jsem tak šťastná, že tě to slyším říkat. Ale zatím se příliš neukvapujme. Nevěnoval ses jí celé čtyři roky a já nedopustím, aby si začala dělat naděje a ty se pak zase zdejchnul.“

„Rozumím. Uděláme to tak, jak si budeš přát. Chtěl jsem ti jenom říct, že vám budu k dispozici. Slibuju.“

Maggie se usmála a chtěla mi věřit. A já jsem totéž, co jsem právě slíbil jí, slíbil i sám sobě.

„No výborně,“ řekla. „Jsem opravdu ráda, že máš do toho chuť. Takže se zkusíme domluvit na nějakých datech a uvidíme, jak to půjde.“

Odtáhla ruku a oba jsme mlčky jedli až do chvíle, kdy jsme měli téměř prázdné talíře. Poté mě Maggie znovu překvapila. „Myslím, že dneska večer řídit nemůžu,“ řekla. Přikývl jsem. „Taky mě to napadlo.“

„Ne, ty vypadáš v pohodě. Měl jsi jen půl piva v…“

„Chtěl jsem říct, že mě napadlo totéž o tobě. Neboj, odvezu tě domů.“

„Díky.“

Natáhla ruku přes stůl a položila mi ji na zápěstí. „A odvezeš mě ráno zpátky pro auto?“

Sladce se na mě usmála. Pohlédl jsem na ni a snažil se vyznat v ženě, která mi před čtyřmi lety řekla, že mám vypadnout. Vyznat se ve vztahu, přes nějž jsem se nikdy nedokázal přenést ani povznést a jejíž odmítnutí mne tehdy uvrhlo do manželství, o němž jsem již od počátku věděl, že nemá naději na dlouhou existenci.

„Jasně,“ řekl jsem. „Odvezu tě.“

17

Pátek 18. března

Když jsem se ráno probudil, našel jsem mezi sebou a svou bývalou manželkou spící osmiletou dceru. Obloukovým oknem vysoko ve zdi sem prosakovalo ranní světlo. Když jsem tu ještě bydlel, tohle okno mě vždycky dopalovalo, protože od časného rána vpouštělo do pokoje příliš mnoho světla. Díval jsem se na obrazec, který vrhalo na zešikmený strop, a v duchu jsem rekapituloval události předešlé noci. Vzpomínal jsem si, že jsem v restauraci nakonec vypil jen jednu číši vína. Vzpomínal jsem si, že jsem pak vezl Maggii domů, kde jsme zjistili, že dcera už spí ve vlastní posteli.

Maggie poté propustila chůvu a otevřela další láhev vína. Jakmile jsme ji dopili, vzala mě za ruku a odvedla do ložnice, kterou jsme sdíleli čtyři roky, ale pak zase čtyři roky ne. Trápilo mě, že všechny mé další vzpomínky pohltilo víno, takže jsem si teď nedokázal vybavit, zda byl můj návrat do ložnice triumfální, nebo zda skončil nezdarem. A také jsem si nepamatoval, co jsme si říkali a jaké sliby si případně dali.

„Tohle vůči ní není fér.“

Otočil jsem hlavu na polštáři. Maggie už byla vzhůru a dívala se na andělskou tvářičku naší spící dcery. „Co není fér?“

„Ze se probudí a najde tě tady. Mohla by si dělat falešné naděje nebo si to nějak špatně vyložit.“

„Jak se sem vůbec dostala?“

„Odnesla jsem ji sem. Měla nějaký zlý sen.“

„Jak často mívá zlé sny?“

„Obvykle když spí sama. Ve svém pokoji.“

„Takže ona spí celou dobu tady?“

Něco na mém tónu Maggii popudilo.

„Nezačínej. Nemáš tušení, jaké to je vychovávat dítě sám.“

„Já vím. Vždyť nic neříkám. Takže co mám udělat odejít, než se probudí? Taky bych se mohl oblíct a předstírat, že jsem zrovna přijel, abych tě odvezl zpátky k autu.“

„Já nevím. Prozatím se obleč. A snaž se ji nevzbudit.“

Vyklouzl jsem z postele, popadl šaty a zamířil přes halu do koupelny pro hosty. Vyvádělo mě z míry, jak se Maggiino chování vůči mně přes noc změnilo. Alkohol, usoudil jsem. Nebo jsem možná po včerejším návratu do bytu něco hloupého provedl či řekl. Rychle jsem se oblékl, vrátil se přes halu k ložnici a nakoukl dovnitř.

Hayley stále spala. Paže měla roztažené přes dva polštáře, takže vypadala jako anděl s křídly. Maggie si právě natahovala tričko s dlouhými rukávy na staré teplákové kalhoty, které nosila už v době, kdy jsme byli svoji. Vešel jsem dovnitř a přistoupil k ní.

„Odejdu a zase se vrátím,“ zašeptal jsem.

„Cože?“ řekla otráveně. „Myslela jsem, že pojedem pro to auto.“

„Ale já si myslel, že nechceš, aby se probudila a viděla mě tu. Takže odejdu, dám si někde kafe nebo něco a za hodinku se zase vrátím. Potom můžeme jet společně pro tvoje auto a já pak odvezu Hayley do školy. Jestli chceš, můžu ji odpoledne i vyzvednout. Dneska mám diář prázdný.“

„Jenom tak? To ji najednou začneš vozit i do školy?“

„Je to moje dcera. Copak si nepamatuješ, co jsem ti včera večer říkal?“

Maggiina čelist se lehce posunula a já ze zkušenosti věděl, že je to předzvěst těžké dělostřelecké palby. Něco mi tady unikalo. Maggie přeřadila na jiný rychlostní stupeň.

„No, to jo, ale já myslela, že to říkáš jen tak,“ poznamenala.

„Jak to myslíš?“

„Prostě jsem si myslela, že ze mě chceš jen vyždímat co nejvíc informací o tom svém případu nebo že mě chceš úplně jednoduše dostat do postele. To já nevím.“

Zasmál jsem se a zavrtěl jsem hlavou. Veškeré představy o nás dvou, které jsem měl ještě včera v noci, se rychle rozprchávaly.

„Já nebyl ten, kdo toho druhého vedl po schodech do ložnice,“ řekl jsem.

„No jo, takže ti šlo vážně jen o ten případ. Chtěl jsi ze mě dostat všechno, co o něm vím.“

Jen jsem na ni dlouze civěl.

„Já u tebe prostě nemůžu vyhrát, že ne?“

„Když děláš podrazy a chováš se jako trestní advokát, tak ne.“

Na slovní přestřelky byla z nás dvou vždycky lepší ona. Vlastně jsem byl vděčný, že jsem ve vztahu k ní navždy ve střetu zájmů, takže proti ní nikdy nebudu muset stát u soudu. Během let se dokonce našli lidé většinou advokáti, které Maggie zadupala do země, podle nichž byl právě toto důvod, proč jsem si ji vzal. Abych se jí prý v pracovním vztahu vyhnul.

„Tak já ti něco povím,“ řekl jsem. „Za hodinu se vrátím. Jestli chceš odvézt k autu, které jsi včera kvůli opilosti nemohla řídit, bud připravená a připrav i Hayley.“

„To je v pořádku. Vezmeme si taxíka.“

„Já vás odvezu.“

„Ne, vezmeme si taxíka. A mluv potichu.“ Pohlédl jsem na svou dceru, která navzdory výměně názorů mezi rodiči stále spala.

„A co ona? Chceš, abych si ji zítra nebo v neděli vzal?“

„Já nevím. Zavolej mi zítra.“

„Fajn. Sbohem.“

Nechal jsem ji stát v ložnici, vyšel jsem před dům a zamířil po Dickens Court o blok a půl dále, kde u obrubníku ledabyle parkoval můj lincoln. Za stěračem jsem měl bloček s pokutou za parkování vedle požárního hydrantu. Nasedl jsem do auta a hodil bloček na zadní sedadlo. Vyřídím to, až sem pojedu příště. Nebudu jako Louis Roulet, který nechával pokuty vyhnít až k platebnímu rozkazu. V tomhle okrese byla spousta policistů, kteří by mě za tuhle liknavost s radostí zatkli.

Při hádkách mi vždycky vyhládne a také tentokrát jsem si uvědomil, že umírám hlady. Vrátil jsem se na Ventura Boulevard a zamířil ke Studio City. Bylo ještě brzy, zvlášť s přihlédnutím ke včerejšímu svátku svatého Patrika, a tak jsem do bistra DuPar’s u Laurel Canyon Boulevard dorazil dříve, než se stačilo zaplnit lidmi. Posadil jsem se do boxu vzadu a objednal si palačinky s kávou. Na Maggii McTerorsonovou jsem se snažil zapomenout tím, že jsem otevřel kufřík a vytáhl z něj blok a Rouletovy spisy.

Než jsem se ovšem do spisů ponořil, zatelefonoval jsem Raulu Levinovi. Probudil jsem ho v jeho domě v Glendale.

„Něco pro tebe mám,“ řekl jsem.

„A nemůže to počkat do pondělka? Před pár hodinama jsem dorazil domů. Chtěl jsem si už dneska udělat víkend.“

„Ne, tohle nepočká a navíc mi to po včerejšku dlužíš. Kromě toho ani nejsi Ir. Potřebuju, abys mi ověřil něčí minulost.“

„No dobrá, tak chvilku počkej.“

Slyšel jsem, jak odkládá telefon a zřejmě odněkud vytahuje pero a papír, aby si mohl psát poznámky. „Dobrý, tak povídej.“

„Tehdy sedmého byl spolu s Rouletem zatčen chlapík jménem Corliss. Byl v první projednávané skupině a seděl v ohrádce spolu s Rouletem, teď se ho snaží prásknout a já o něm chci zjistit všechno, co se dá, abych mu mohl strčit ptáka do bláta.“

„Znáš křestní jméno?“

„Ne.“

„Víš, zač ho zatkli?“

„Ne a taky nevím, jestli je ještě ve vazbě.“

„Díky za pomoc. Co mu podle něj Roulet navykládal?“

„Ze zmlátil nějakou štětku, které to patřilo. Něco v tom smyslu.“

„Dobrá, co o něm ještě víš?“

„To je všechno. Akorát jsem ještě dostal tip, že práskal už dřív. Jestli se ti podaří zjistit, proti komu v minulosti zpíval, možná z toho něco budeme moct použít. Vrať se co nejdál do jeho minulosti. Lidi ze státního zastupitelství to obvykle nedělají. Bojí se, co by mohli zjistit. Raději zůstávají v nevědomosti.“

„Dobrá, jdu na to.“

„Dej mi vědět, až budeš něco vědět.“

Telefon jsem zaklapl právě ve chvíli, kdy mi servírka přinesla palačinky. Vydatně jsem je promáčel javorovým sirupem a pustil se do jídla, během něhož jsem si prohlížel spis s nálezy obžaloby.

Zpráva o zbrani byla nakonec jedinou překvapivou položkou. Všechno ostatní s výjimkou barevných fotografií jsem už viděl v Levinově spisu.

Přesunul jsem se tedy k němu. Jak se dalo u vyšetřovatele pracujícího na smlouvu čekat, vystlal Levin celý spis vším, co mu uvízlo v rozhozených sítích. Nechyběly dokonce ani bločky za špatné parkování a rychlou jízdu, které Roulet v posledních letech nashromáždil a nezaplatil. Zpočátku mě to trochu dráždilo, protože jsem se musel prokousat spoustou různých písemností, než jsem se dobral k tomu, co bylo pro Rouletovu obhajobu zásadní.

Byl už jsem téměř hotov, když se k mému boxu přitočila servírka s konvicí na kávu, aby mi případně dolila hrnek. Když na jedné z barevných fotografií, které jsem si odložil stranou, spatřila dořízený obličej Reggie Campové, šokované se odvrátila.

„Promiňte,“ řekl jsem.

Zakryl jsem snímek jedním ze spisů a kývl na ni, ať se vrátí. Servírka se váhavě přišourala zpátky a nalila mi kávu.

„Je to moje práce,“ vysvětloval jsem chabě. „Nechtěl jsem vás polekat.“

„Můžu říct jen tolik, že doufám, že chytíte toho parchanta, který jí to udělal.“

Přikývl jsem. Myslela si, že jsem polda. Snad proto, že jsem se čtyřiadvacet hodin neholil. „Pracuju na tom,“ řekl jsem.

Servírka odešla a já se vrátil ke spisu. Když jsem zpod něj znovu vytahoval fotografii Reggie Campové, spatřil jsem nejprve nedotčenou stranu jejího obličeje. Levou stranu. Přitom mě něco trklo, a tak jsem snímek podržel tak, abych zmlácenou stranu neviděl. Znovu mě přepadl pocit, že tu ženu znám. Ani tentokrát jsem však nedokázal určit odkud. Bylo mi jasné, že se tato žena podobá jiné ženě, kterou jsem buďto osobně znal, nebo která mi byla povědomá. Jenže komu?

A také jsem věděl, že mě tahle otázka bude trápit, dokud jí nepřijdu na kloub. Dlouze jsem o tom přemýšlel, přičemž jsem usrkával kávu a bubnoval prsty o stůl, až jsem se nakonec rozhodl něco vyzkoušet. Sebral jsem fotografii Campové a podélně ji přeložil napůl, takže jedna polovina zachycovala zmlácenou část jejího obličeje a druhá část zdravou. Nato jsem si přeloženou fotografii zasunul do vnitřní kapsy saka a vyšel jsem z boxu.

Na toaletě nikdo nebyl. Rychle jsem zamířil k umyvadlu a vytáhl složenou fotografii. Naklonil jsem se nad umyvadlo a přiložil fotografii k zrcadlu tak, aby odráželo zdravou polovinu obličeje Reggie Campové. Zrcadlo mi tak složilo její úplnou nezmlácenou podobu. Dlouze jsem se na ni díval a pak si konečně uvědomil, proč mi ten obličej připadal povědomý.

„Martha Renteriová,“ řekl jsem.

Dveře na toaletu se náhle rozletěly a dovnitř se vřítili dva výrostci, kteří si už rukama stahovali zipy. Rychle jsem odtáhl fotografii od zrcadla, zastrčil ji do kapsy saka, otočil se a zamířil ke dveřím. Přitom jsem ještě zaslechl, jak propukají v smích. Nedokázal jsem si představit, co si myslí, že jsem tam asi dělal.

Po návratu do boxu jsem sebral všechny spisy i fotografie a uložil je zpátky do kufříku. Položil jsem na stůl více než dostatečnou částku na útratu i spropitné a spěšně jsem opustil restauraci. Měl jsem pocit, že moje tělo zareagovalo na jídlo zvláštně. Obličej jsem měl celý brunátný a pod límcem mi bylo horko. Dokonce se mi zdálo, že slyším pod košilí tlukot vlastního srdce.

O patnáct minut později jsem zaparkoval před svým skladem na Oxnard Avenue v severním Hollywoodu. Za dvojkřídlými garážovými vraty mám pronajatých sto třicet pět čtverečních metrů. Sklad patří muži, jehož syna jsem kdysi hájil ve věci obvinění z nezákonného držení drog, vysekal ho z nepodmíněného trestu a zajistil mu alternativní trest. Otec mi pak místo honoráře věnoval roční bezplatný pronájem skladu. Jeho drogově závislý kluk však šel z maléru do maléru, a tak se můj bezplatný pronájem každoročně prodlužoval.

Dnes mám ve skladu krabice obsahující spisy s mrtvými případy a také další dva Lincolny Town Car. Když jsem měl loni finančně příznivé období, koupil jsem čtyři lincolny najednou, abych na ně dostal skupinovou slevu. Měl jsem v plánu najet na každém z nich sto tisíc kilometrů a pak ho prodat eskortní firmě, která v něm bude vozit klienty na letiště a zpátky. Plán mi prozatím vycházel. Momentálně jsem jezdil s druhým lincolnem a zakrátko jsem se chystal přesedlat do třetího.

Když jsem otevřel jedno křídlo dveří, zamířil jsem do archivu, kde jsem měl na průmyslově prodávaných regálech seřazeny krabice se spisy podle roku projednávání. Našel jsem sekci s dva roky starými spisy a přejížděl jsem prstem po seznamu klientů uvedeném na boku krabic tak dlouho, až jsem našel jméno Jesus Menendez.

Vytáhl jsem příslušnou krabici z regálu, položil ji na podlahu a v podřepu otevřel. Menendezův případ neměl dlouhého trvání. Menendez se přiznal dříve, než státní zástupce stáhl nabídku na dohodu. Jeho složka tedy čítala pouhé čtyři spisy, které vesměs obsahovaly fotokopie dokumentů vztahujících se k policejnímu vyšetřování. Listoval jsem spisy a zaměřoval se na fotografie, až jsem ve třetím spisu konečně našel, co jsem hledal.

Martha Renteriová byla žena, k jejíž vraždě se Jesus Menendez doznal. Byla to čtyřiadvacetiletá tanečnice, která v sobě měla tmavou krásu a úsměv plný velkých bělostných zubů. Našli ji ubodanou v jejím bytě v Panorama City. Pachatel ji před ubodáním zbil a způsobil jí četná zranění na levé straně obličeje na rozdíl od Reggie Campové. Našel jsem detailní snímek Marthina obličeje obsažený v pitevní zprávě. Také tentokrát jsem ho přeložil napůl tak, aby jedna polovina zachycovala dořízenou a druhá netknutou část obličeje.

Sebral jsem obě fotografie jednu Reggiinu a druhou Marthinu a přiložil je na podlaze k sobě. Když jsem pominul skutečnost, že jedna žena byla mrtvá, zatímco druhá nikoliv, skládaly poloviny jejich obličejů téměř dokonalý obrázek. Obě ženy si byly tak podobné, že to mohly být vlastní sestry.

18

Jesus Menendez si v San Quentinu odpykával doživotní trest, protože si v koupelně otřel penis do ručníku. Ať se na to člověk díval jakkoliv, nakonec mu z toho vždycky vyšlo tohle. Ten ručník byl jeho největší chybou.

Seděl jsem s roztaženýma nohama na betonové podlaze skladu, kolem sebe jsem měl rozloženy Menendezovy spisy a znovu jsem se seznamoval s fakty případu, na kterém jsem přede dvěma lety pracoval. Menendez byl usvědčen ze zavraždění Marthy Renteriové poté, co ji sledoval ze striptýzového klubu s názvem Cobra Room ve východním Hollywoodu až do jejího bytu v Panorama City. Tam ji znásilnil a zasadil jí více než padesát bodných ran, čímž jí způsobil tak rozsáhlé krvácení, že její krev prosákla skrz postel a vytvořila na dřevěné podlaze pod ní louži. Následujícího dne pak krev pronikla štěrbinami v parketách a začala kapat ze stropu v bytě o patro níž. V tu chvíli přivolali nájemníci spodního bytu policii.

Obvinění proti Menendezovi vypadalo zlověstně, ale ve skutečnosti se zakládalo jen na nepřímých důkazech. Menendez si navíc hodně uškodil, když policii přiznal to bylo ještě předtím, než jsem k případu nastoupil já, že byl v bytě oběti v noc jejího zavraždění. Osudnou se mu však nakonec stala jeho DNA na nadýchaném růžovém ručníku v koupelně oběti. Tento důkaz se nedal neutralizovat. Byl to otáčející se talíř, který se nedal rozbít. Obhájci říkají podobným důkazům „ledovce“, protože právě ony nakonec potopí celou loď.

Menendezovu obhajobu jsem přijal jako jeden z případů, kterým říkám „prohrané taháky“. Menendez neměl peníze na zaplacení odměn za všechen čas a úsilí spojené s řádnou obhajobou, ale jeho případ si získal značnou publicitu a já byl ochoten vyměnit svůj čas i úsilí za bezplatnou reklamu. Sám Menendez si mě vybral proto, že jsem několik měsíců před jeho zatčením úspěšně hájil jeho staršího bratra Femanda. Tedy alespoň jsem si myslel, že jsem byl úspěšný. Fernando měl na krku držení a prodej heroinu a mně se to podařilo srazit na pouhé držení. Místo nepodmíněného trestu tehdy dostal podmínku.

Díky tomuto kvalitnímu výkonu mi v noc, kdy Jesuse zatkli za vraždu Marthy Renteriové, Fernando zavolal. Jesus mezitím odjel na policejní oddělení ve Van Nuys, kde se nechal dobrovolně vyslechnout tamními detektivy. Jeho portrét odvysílaly všechny televizní stanice ve městě a zejména hispánské kanály ho ukazovaly stále dokola. Rodině Jesus oznámil, že zajede na policii, aby tam všechno vyjasnil, a zase se vrátí. Jenže už se nevrátil, a tak jeho bratr zavolal mně. Řekl jsem mu, aby si z toho vzal propříště ponaučení, že na policii nemá člověk nikdy nic jezdit vyjasňovat, dokud se o tom neporadí s právníkem.

Ve chvíli, kdy mi Menendezův bratr zavolal, už jsem v televizi zhlédl řadu reportáží o vraždě této „exotické tanečnice“, jak Renteriovou označili. Všechny zprávy obsahovaly také policejní podobiznu Hispánce, který ženu údajně sledoval cestou z klubu. Ze zájmu, který média události věnovala ještě před Menendezovým zatčením, jsem pochopil, že televizní stanice budou případ udržovat v povědomí veřejnosti a že bych se mohl na této vlně svézt. A tak jsem rovnou souhlasil, že ten případ vezmu. Zadarmo. Dobročinně. V zájmu zkvalitnění systému. Případů vražd je navíc málo a člověk se k jejich obhajobě dostane jen jednou za čas. A tak když to jde, vždycky je beru. Menendez byl dvanáctým člověkem obžalovaným z vraždy, kterého jsem měl hájit. Prvních jedenáct stále sedělo ve vězení, ale žádný z nich nečekal v cele smrti. Pokládal jsem to za dobrou bilanci.

Když jsem za Menendezem dorazil do zadržovací cely vannuyského policejního oddělení, poskytl už policii výpověď, kterou sám sebe do případu zapletl. Sdělil detektivům Howardu Kurlenovi a Donu Craftonovi, že Renteriovou domů nesledoval, jak uváděly televizní zprávy, nýbrž že ho tato žena do svého bytu pozvala. Vysvětlil, že toho dne vyhrál v kalifornské loterii jedenáct set dolarů a byl ochoten se o jistý díl z této částky s Renteriovou podělit výměnou za její pozornost. V jejím bytě prý mezi nimi došlo k dobrovolnému pohlavnímu styku i když to Menendez formuloval jinak, a když odcházel, byla Renteriová živá a o pět set dolarů v hotovosti bohatší.

Děr, které Kurlen s Craftonem v Menendezově historce odhalili, byla celá řada. Tak především se toho dne ani den před vraždou žádná státní loterie nelosovala a minimarket v sousedství, kde si Menendez podle svých slov nechal proplatit výhru za vítězný los, neměl žádný záznam, že by Menendezovi či komukoliv jinému vyplácel jedenáctisetdolarovou výhru. V bytě oběti se navíc nenašlo více než osmdesát dolarů v hotovosti. A z pitevní zprávy konečně vyplývalo, že zhmoždění a další poškození poševních stěn oběti nemohl způsobit dobrovolný pohlavní styk. Soudní patolog dospěl k závěru, že žena byla brutálně znásilněna.

V bytě se nenašly žádné otisky prstů kromě otisků oběti. Někdo je z celého bytu setřel. V těle oběti patologové nenalezli žádné sperma, což naznačovalo, že násilník použil kondom, případně během útoku neejakuloval. V koupelně za ložnicí, kde ke znásilnění a vraždě došlo, však vyšetřovatel místa činu objevil pomocí černého světla malé množství semene na růžovém ručníku pověšeném na háčku u toaletní mísy. Policisty to vedlo k hypotéze, že vrah po znásilnění a vraždě vešel do koupelny, stáhl si kondom a spláchl ho do toalety. Poté si podle policejní verze otřel penis do nejbližšího ručníku, který pak pověsil zpátky na háček. A když po vraždě zametal stopy a otíral veškeré plochy, kterých se mohl dotknout, na ručník jednoduše zapomněl.

Vyšetřovatelé drželi nález DNA i svou doprovodnou hypotézu v tajnosti. V žádném okamžiku je nepustili do médií. Pro Kurlena a Craftona byly tajným trumfem.

Na základě vlastních lží i doznání, že navštívil oběť v bytě, byl Menendez zatčen za podezření z vraždy a vazebně stíhán bez možnosti propuštění na kauci. Detektivové si obstarali povolení k prohlídce, odebrali Menendezovi stěr z ústní dutiny a poslali ho do laboratoře, kde měla být jeho DNA porovnána s DNA odebranou z ručníku v koupelně oběti.

Zhruba v této fázi jsem se případu ujal já. A jak se v mé profesi říká, v té době už Titanic vyplul z doku. Ledovec čekal. Menendez si šeredně ublížil, když s detektivy mluvil a když jim lhal. Protože jsem však nevěděl, že policie provádí srovnání DNA, stále jsem pro Jesuse Menendeze spatřoval jiskřičku naděje. Existoval způsob, jak neutralizovat jeho výpověď před detektivy z níž se mimochodem v době, kdy se o ní dozvěděla média, náhle stalo úplné přiznání. Menendez byl mexického původu a do Spojených států přišel, když mu bylo osm. V jeho rodině se mluvilo pouze španělsky a on sám chodil do školy pro Hispánce, z níž odešel ve čtrnácti letech. Anglicky uměl pouze základní výrazy a jeho poznávací znalost tohoto jazyka byla ještě horší než jeho konverzační schopnosti. Kurlen s Craftonem se mu přitom neobtěžovali opatřit tlumočníka a podle zvukového záznamu výpovědi se ho ani jednou nezeptali, zda si ho vůbec přeje.

Byla to trhlina, do níž jsem, se mohl zavrtat. Z hlediska policie představoval ten rozhovor základ Menendezova obvinění. Byl to jejich otáčející se talíř. Pokud bych ho dokázal srazit k zemi, rozbil bych tím i většinu ostatních talířů. Plánoval jsem tedy, že ten rozhovor napadnu, protože Menendez nemohl rozumět ani Kurlenovi, který mu předčítal práva, ani dokumentu obsahujícímu jejich výčet, jejž na detektivovu žádost následně podepsal.

Celý případ na tom stál až do chvíle, kdy přišly laboratorní výsledky, podle nichž Menendezova DNA odpovídala vzorku nalezenému na ručníku v koupelně oběti. To se stalo dva týdny po Menendezově zatčení a od toho okamžiku již obžaloba Menendezovu výpověď ani přiznání nepotřebovala. DNA prokazovala Menendezovi přímou spojitost s místem brutálního znásilnění a vraždy. Mohl jsem se pokusit o obhajobu na způsob O. J. Simpsona napadnout věrohodnost shody DNA. státní zástupci i laboratorní technici se však z tohoto debaklu během let natolik poučili, že by mi podobná obhajoba u poroty pravděpodobně neprošla. Menendezova DNA byla ledovcem a setrvačnost lodi mi bránila se tomuto ledovci vyhnout.

Státní zástupce zveřejnil nález DNA na tiskové konferenci a oznámil, že jeho úřad bude pro Menendeze požadovat trest smrti. Uvedl také, že detektivové objevili tři očité svědky, kteří viděli Menendeze házet do řeky Los Angeles nůž, státní zástupce prý nechal řeku prohledat, ale žádný nůž se nenašel. Bez ohledu na to charakterizoval očitá svědectví jako věrohodná pocházela od tří Menendezových spolubydlících.

Na základě zjištění obžaloby a hrozby trestu smrti jsem usoudil, že obhajoba á la O. J. Simpson by byla příliš riskantní. S Fernandem Menendezem v roli tlumočníka jsem se tedy vydal do vannuyské věznice a sdělil Jesusovi, že jeho jedinou nadějí je přistoupit na dohodu, kterou mi státní zástupce předhodil. Pokud se Menendez přizná k vraždě, mohu mu zařídit doživotí s možností podmínečného propuštění. Řekl jsem mu, že by byl venku za patnáct let. A taky jsem mu řekl, že je to jediná možnost.

Byla to srdceryvná diskuse. Oba bratři plakali a zapřísahali mě, abych nalezl jinou cestu. Jesus trval na tom, že Marthu Renteriovou nezabil. Prý detektivům lhal jen proto, aby ochránil Fernanda, který mu ty peníze věnoval poté, co měl při prodeji černého heroinu dobrý měsíc. Jesus si myslel, že kdyby se o bratrově štědrosti zmínil policistům, vyslýchali by Fernanda a možná ho i zatkli.

Oba bratři na mě naléhali, abych ten případ vyšetřil. Jesus mi řekl, že Renteriová měla toho večera v klubu Cobra Room i další nápadníky. Tolik peněz jí prý zaplatil jen proto, že se rozhodovala mezi ním a jiným potenciálním zákazníkem.

Jesus také připustil, že hodil nůž do řeky, ale udělal to prý jen proto, že měl strach. Vražedná zbraň to rozhodně nebyla. Byl to prostě nůž, který používal, když v Pacoimě sehnal nějakou příležitostnou práci. Podobal se však noži, který ukazovali na jednom španělsky mluvícím kanálu, a tak se ho nejprve zbavil a teprve poté šel na policii celou záležitost objasňovat.

Vyslechl jsem ho a pak mu řekl, že žádné z jeho vysvětlení nehraje roli. Ze jedinou věcí, která roli hraje, je DNA. Jesus tak měl na vybranou. Mohl se rozhodnout pro patnáct let v base, anebo mohl jít k procesu a riskovat, že dostane trest smrti nebo doživotí bez možnosti podmínečného propuštění. Připomněl jsem mu, že je ještě mladý. Ze by ve čtyřiceti letech mohl být venku. A mohl si pak užít ještě kus života.

Když jsem odjížděl ze schůzky ve vazební věznici, měl jsem Menendezův souhlas, abych nabídku státního zástupce přijal. Od té doby jsem ho viděl už jen jednou: na slyšení, kde se přiznal a kde mu soudce vyměřil trest stál jsem tehdy vedle něj před soudcem a naváděl ho celým procesem přiznání. Od soudu ho nejprve odvezli do Pelican Bay a pak do San Quentinu. Prostřednictvím soudní šuškandy jsem se o něco později doslechl, že jeho bratra sebrali znovu tentokrát za užívání heroinu. Mně už ale nezavolal. Rozhodl se pro jiného advokáta a já si ani nemusel klást otázku proč.

Na podlaze skladu jsem nyní otevřel zprávu o pitvě Marthy Renteriové. Hledal jsem dvě konkrétní věci, na které se až dosud pravděpodobně nikdo bedlivě nezaměřil. Případ byl přece uzavřen. Spis byl mrtvý a nikdo se o něj dál nestaral.

Ze všeho nejdříve mě zajímala pasáž týkající se třiapadesáti bodných ran, které pachatel Renteriové zasadil při útoku na její posteli. V kolonce „profil zranění“ byla neznámá zbraň označena za čepel ne delší než patnáct centimetrů a ne širší než dva a půl centimetru. Její tloušťka byla odhadnuta na tři milimetry. Patolog ve zprávě zaznamenal také roztřepení kůže v horní části bodných ran, což naznačovalo, že špička čepele byla nerovná rozuměj že zbraň byla úmyslně konstruována tak, aby působila škodu jak při průniku do těla, tak při zpětném pohybu ven. Vzhledem ke krátkosti čepele patolog naznačil, že se mohlo jednat o zavírací nůž.

Zpráva obsahovala i neumělou kresbu znázorňující pravděpodobný obrys čepele bez střenky. Čepel mi připadala povědomá. Přisunul jsem si po podlaze kufřík, otevřel ho a vytáhl ze spisu s nálezy obžaloby fotografii otevřeného zavíracího nože s iniciálami Louise Rouleta na čepeli. Porovnal jsem fotografii s kresbou v pitevní zprávě. Neshodovaly se úplně, ale měly k sobě zatraceně blízko.

Nato jsem vytáhl zprávu o analýze zbraně a přečetl si stejný odstavec, který jsem předešlého dne četl na schůzce v Rouletově kanceláři. Nůž zde byl označen jako zavírací nůž Black Ninja vyrobený na zakázku, jehož čepel měří na délku dvanáct a půl centimetru, na délku dva a půl centimetru a jeho tloušťka činí tři milimetry totožné míry měl i neznámý nůž, jímž byla zabita Martha Renteriová. Nůž, který Jesus Menendez údajně hodil do řeky Los Angeles.

Věděl jsem, že dvanácticentimetrová čepel není žádná vzácnost. Nemohl jsem se opřít o nic průkazného, ale instinkt mi napovídal, že se blížím k něčemu významnému. Snažil jsem se nenechat rozptýlit pálením, které jsem stále silněji pociťoval na hrudníku a v krku. Chtěl jsem se soustředit na svůj úkol, a tak jsem přistoupil k dalšímu kroku. Potřeboval jsem se podívat na jednu konkrétní ránu, ale nechtěl jsem se dívat na fotografie obsažené v zadní části zprávy na snímky, jež chladně zachycovaly příšerně zohavené tělo Marthy Renteriové. A tak jsem raději nalistoval na stránku obsahující dva profily lidského těla: jeden znázorňoval přední a druhý zadní část. Do těchto předkreslených profilů zaznamenal soudní patolog jednotlivá zranění a očísloval je. V tomto případě využil patolog pouze přední profil. Spousta teček byla očíslována číslicemi 1 až 53. Dohromady to vypadalo jako morbidní spojovačka, při níž je třeba propojit sousední body, aby vznikl výsledný obrázek, a já nepochyboval, že Kurlen nebo některý jiný detektiv v prvních dnech před Menendezovou návštěvou skutečně jednotlivé rány pospojoval v naději, že pachatel zanechal na těle oběti své iniciály nebo nějakou jinou bizarní stopu.

Zadíval jsem se na krk předního profilu a zahlédl na každé straně jednu tečku. Nesly označení 1 a 2. Otočil jsem stránku a zadíval se na popisy jednotlivých zranění.

U rány číslo jedna stálo: Povrchové probodnutí pravé strany spodní části krku; předsmrtná hladina histaminu indikuje donucovací povahu zranění.

Popis zranění číslo dvě pak konstatoval: Povrchové probodnutí levé strany spodní části krku; předsmrtná hladina histaminu indikuje donucovací povahu zranění. Tato rána měří o 1 cm více než rána č. 1.

V obou případech popis znamenal, že pachatel Renteriové rány zasadil v době, kdy ještě žila. Zřejmě proto je patolog označil a popsal jako první. Ve svém popisu současně naznačoval, že oběti je pravděpodobně způsobil nůž, který jí pachatel držel u krku, aby ji k něčemu donutil. Byl to pachatelův způsob, jak svou oběť kontrolovat.

Vrátil jsem se ke spisu s nálezy obžaloby v případu Reggie Campové. Vytáhl jsem z něj Reggiiny fotografie a zprávu o její fyzické prohlídce v lékařském centru svatého Kříže. Campová měla malou bodnou ranku na levé straně spodní části krku, ale žádné rány na pravé straně. Letmo jsem tedy pročítal její výpověď na policii, až jsem narazil na pasáž, v níž Campová vysvětlovala, jak ke zranění přišla. Prohlásila, že ji útočník zvedl z podlahy obývacího pokoje a poručil jí, aby ho odvedla do ložnice. Přitom ji pravou rukou zezadu držel za podprsenku a levou rukou jí tiskl nůž k levé straně krku. Když ucítila, že si na okamžik položil ruku na její rameno, bleskurychle se otočila, odstrčila útočníka dozadu na velkou vázu a vysmekla se mu.

Měl jsem dojem, že chápu, proč měla Reggie Campová zranění jen na jedné straně krku, zatímco Martha Renteriová skončila se dvěma. Kdyby se útočníkovi v případu Reggie Campové podařilo dostat oběť do ložnice a položit ji na postel, ležel by čelem k ní. A pokud by držel nůž ve stejné ruce tedy v levé, přesunula by se jeho čepel na opačnou stranu. A kdyby pak našli Reggii zavražděnou na posteli, měla by donucovací bodné rány na obou stranách krku.

Odložil jsem spisy a dlouho jsem jen tak bez hnutí seděl na podlaze s překříženýma nohama. Mé myšlenky se podobaly šepotu ve tmě. V duchu se mi vybavila uslzená tvář Jesuse Menendeze, když mi říkal, že je nevinný když mě zapřísahal, abych mu uvěřil, a já mu na to řekl, že se musí přiznat. Bylo to ode mě více než jen právní doporučení. On neměl peníze, neměl obhajobu a neměl šanci v tomto pořadí a já mu řekl, že mu nic jiného nezbývá. A přestože se pro to v konečném důsledku rozhodl on a byla to jeho ústa, která před soudcem vypustila slovo vinen, mně nyní připadalo, že jsem to byl já, jeho vlastní advokát, který mu držel na krku kudlu systému a donutil ho, aby to slovo vyřkl.

19

V jednu hodinu jsem vyjel z obrovské autopůjčovny u mezinárodního letiště v San Francisku a zamířil severně od města. Lincoln, který mi dali, páchl, jako by v něm naposledy seděl silný kuřák možná kouřil poslední zákazník, možná chlapík, který naposledy uklízel interiér. V San Francisku se vůbec nevyznám. Vím jenom, jak se jím dá projet. Třikrát nebo čtyřikrát ročně totiž potřebuji navštívit věznici San Quentin přímo u zálivu, abych si mohl promluvit s klientem nebo svědkem. Dokážu vám bez mrknutí oka vyklopit, jak tam dojet. Kdybyste se mě ale zeptali, jak se dostanete ke Coit Tower nebo do Fisherman’s Wharf, bude to problém.

Než jsem projel městem a přes most Golden Gate, byly už skoro dvě. Měl jsem dobrý čas. Z předchozí zkušenosti jsem věděl, že návštěvní hodiny pro advokáty končí ve čtyři.

Věznice San Quentin je více než století stará a působí dojmem, že se do jejích temných zdí vyryla duše každého vězně, který zde žil nebo zemřel. Je to nejzlověstnější žalář, jaký jsem kdy navštívil, a to jsem v té či oné době navštívil v Kalifornii všechny.

Prohledali mi kufřík, nechali mě projít bezpečnostním rámem a pak mě ještě pro jistotu projeli detekční tyčinkou. Ani poté mi však neumožnili přímý styk s Menendezem, poněvadž jsem si rozhovor s ním nesjednal v požadovaném pětidenním předstihu. Posadili mě tedy do takzvané „bezkontaktní místnosti“, kde mě od Menendeze dělila plexisklová příčka s otvory o velikosti deseticentu. Ukázal jsem dozorci šestici fotografií, které chci Menendezovi předat, a on mi oznámil, že je budu muset odsouzenci ukázat přes plexisklo. Posadil jsem se tedy, odložil snímky stranou a čekal. Zanedlouho přivedli na protější stranu plexiskla Menendeze.

Když Jesuse Menendeze předloni odváželi do vězení, byl to ještě mladý muž. Nyní vypadal, že je mu téměř čtyřicet že již téměř dosáhl věku, v němž jsem mu slíbil svobodu, pokud se k činu přizná. Díval se na mě očima mrtvýma jako kamínky štěrku na parkovišti. Když mě spatřil, zdráhavě se posadil. Už jsem mu prakticky k ničemu nebyl.

S pozdravy jsme se neobtěžovali a já přešel rovnou k věci.

„Podívej se, Jesusi, nemusím se tě ptát, jak se máš. Je mi to jasné. Ale něco nového se objevilo a mohlo by to mít důsledky i pro tvůj případ. Potřebuju ti položit pár otázek. Rozumíš mi?“

„Proč otázky teď? Předtím jsi žádný neměl.“

Přikývl jsem.

„Máš pravdu. Měl jsem ti už tehdy položit více otázek, ale neudělal jsem to. Tehdy jsem totiž nevěděl, co vím teď. Nebo co si alespoň myslím, že teď vím. Snažím se dát věci do pořádku.“

„Co chceš?“

„Chci, abys mi řekl o té noci v Cobra Room.“ Menendez pokrčil rameny.

„Ta holka tam byla a já se s ní bavil. Řekla mi, že za ní mám přijet domů.“

Pokrčil rameny podruhé. „Já za ní jel, ale nezabil jsem.“

„Vraťme se zpátky do toho klubu. Říkals mi, žes musel na tu dívku udělat dojem, žes jí musel ukázat peníze a žes utratil více, než jsi původně chtěl. Vzpomínáš si na to?“

„To je fakt.“

„Říkal jsi, že tam byl další chlápek, který se ji pokoušel ulovit. Vzpomínáš si?“

„Sí, byl tam a mluvil s ní. Ona šla k němu, ale pak přišla zpátky ke mně.“

„Ale musel jsi jí zaplatit víc, je to tak?“

„Je tak.“

„Dobrá, vzpomínáš si na toho člověka? Kdybys viděl jeho fotku, vzpomněl by sis na něj?“

„Na chlapa, který moc mluvil. Myslím, že spomněl.“

„Dobře.“

Otevřel jsem aktovku a vytáhl z ní šestici policejních fotografií. Figuroval mezi nimi snímek Louise Rosse Rouleta, který policie zhotovila při zatýkání, plus fotografie pěti dalších mužů, které jsem nahodile vytáhl ze svých archivních spisů. Postavil jsem se a jednu po druhé jsem je začal přikládat na plexisklo. Doufal jsem, že se mi podaří roztáhnout prsty tak, abych je mohl držet na skle všechny současně. Menendez se postavil a začal si snímky bedlivě prohlížet.

Téměř vzápětí se z reproduktoru nad našimi hlavami vylinul dunivý hlas.

„Odstupte od skla. Oba odstupte od skla a zůstaňte sedět, jinak bude rozhovor ukončen.“

Zavrtěl jsem hlavou a zaklel. Složil jsem fotografie zpátky a posadil se. Rovněž Menendez usedl zpátky na židli.

„Dozorce!“ řekl jsem nahlas.

Podíval jsem se na Menendeze a čekal. Dozorce do místnosti nevstoupil.

„Dozorce!“ zopakoval jsem ještě hlasitěji.

Konečně se na mé straně místnosti otevřely dveře a dozorce vešel dovnitř.

„Skončili jste?“

„Ne. Potřebuju, aby se podíval na tyhle fotky.“ Zvedl jsem hromádku.

„Ukažte mu je přes sklo. Má zakázáno od vás cokoliv přijímat.“

„Ale já si je pak hned vezmu zpátky.“

„To je jedno. Nesmíte mu nic dávat.“

„Jenže jestli mi nedovolíte přistoupit ke sklu, jak na ně může vidět?“

„To není můj problém.“

Rezignovaně jsem mávl rukou.

„No jo, dobrá. Můžete tu aspoň na minutku zůstat?“

„Kvůli čemu?“

„Chci, abyste se na to díval. Ukážu mu ty fotky, a jestli někoho identifikuje, chci, abyste mi to dosvědčil.“

„Do svých nesmyslů mě netahejte.“ Vyrazil ke dveřím a odešel.

„Krucipísek,“ řekl jsem. Pohlédl jsem na Menendeze.

„Dobrá, Jesusi, já ti je stejně ukážu. Schválně, jestli některého ze svého místa poznáš.“

Sebral jsem fotografie a začal jednu po druhé přikládat asi třicet centimetrů od plexiskla. Menendez se předklonil. U prvních pěti snímků se vždy na chvíli zamyslel a pak zavrtěl hlavou. U šesté fotky mu však zaplály oči. Zdálo se, že mu v nich přece jen špetka života zbyla.

„Tahleta,“ řekl. „Je on.“

Obrátil jsem fotografii k sobě, abych se ujistil. Byl to Roulet. „Vzpomínám si,“ dodal Menendez. „On je on.“

„Víš to jistě?“ Menendez přikývl. „Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože to vím. Tady na tu noc myslím pořád.“ Pokýval jsem hlavou. „Kdo je ten muž?“ zeptal se Menendez. „To ti teď nemůžu říct. Ale věz, že se tě odtud pokouším dostat.“

„Co mám dělat já?“

„To, co děláš do této chvíle. Hezky sed, dávej si pozor a bud hezky v bezpečí.“

„V bezpečí?“

„Já vím. Jakmile budu něco konkrétního mít, okamžitě se o tom dozvíš. Snažím se tě odtud vysekat, Jesusi, ale možná to chvilku potrvá.“

„Tys byl ten, kdo mi říkal, že tady mám přijít.“

„V té době jsem si myslel, že jiná možnost není.“

„Jak to, že ses mě nikdy nezeptal, zavraždil jsi tu dívku? Ty můj advokát, člověče. Bylo ti jedno. Neposlouchal jsi mě.“

Vstal jsem a hlasitě zavolal na dozorce. Teprve poté jsem mu odpověděl.

„K tomu, abych tě mohl hájit, jsem odpověď na tuhle otázku nepotřeboval. Kdybych se svých klientů zeptal, jestli se provinili zločinem, z něhož jsou obviněni, jen málokterý z nich by mi řekl pravdu. A kdyby se mi přiznali, možná bych je navíc nemohl hájit podle svých nejlepších schopností.“

Dozorce otevřel dveře a nakoukl dovnitř.

„Jsem připraven,“ řekl jsem.

Podíval jsem se na hodinky a usoudil jsem, že pokud neuvíznu v dopravní špičce, mohl bych zpátky do Burbanku stihnout let v pět hodin. Nebo nejpozději v šest. Vložil jsem fotografie zpátky do kufříku a zavřel jsem ho. Nakonec jsem pohlédl na Menendeze, který stále seděl na židli na protější straně plexiskla.

„Můžu jen položit ruku na sklo?“ zeptal jsem se dozorce.

„Ale hoďte sebou.“

Naklonil jsem se přes pult, přitiskl dlaň na sklo a roztáhl prsty. Čekal jsem, až Menendez udělá totéž a připojí se ke mně v tomto vězeňském podání ruky.

Menendez se však postavil, předklonil se a plivl na sklo v místě mé dlaně.

„Tys mi ruku nikdy nepodal,“ řekl. „Tak já ti ji taky nepodávám.“

Přikývl jsem. Měl jsem dojem, že chápu, kde se to v něm bere.

Dozorce se ušklíbl a řekl mi, ať vejdu do dveří. Za deset minut jsem byl z vězení venku a chroupavě jsem kráčel po štěrku k vypůjčenému autu.

Cestoval jsem přes šest set kilometrů kvůli pěti minutám rozhovoru, ale byly to minuty zničující. Myslím si, že nejhlubší bod mého života i profesní kariéry nastal o hodinu později, když jsem seděl ve vlaku, který mě vezl z autopůjčovny zpět k terminálu United Airlines. Už jsem se totiž nemusel soustředit na jízdu a včasný návrat a mohl jsem přemýšlet pouze o případu. Vlastně o případech.

Předklonil jsem se, opřel se lokty o kolena a zabořil si obličej do dlaní. Moje největší obava se naplnila už před dvěma lety a já o tom nevěděl. Až do dneška. Setkal jsem se s nevinou, ale nedokázal jsem ji rozpoznat ani uchopit. Místo toho jsem ji hodil do chřtánu soudní mašinérie jako všechno ostatní, teď se z ní stala chladná a šedá nevina, mrtvá jako štěrk a ukrytá v pevnosti z kamene a oceli. A já s ní musel žít.

Útěchu mi neskýtalo ani vědomí, že kdybychom se byli rozhodli pro druhou alternativu, spálili mosty a šli do procesu, Jesus by teď pravděpodobně seděl v cele smrti. Skutečnost, že jsem tomuto osudu zabránil, mi to ani trochu neulehčovala, protože jsem si dnes byl jist jako ničím jiným na světě, že Jesus Menendez byl tehdy nevinen. Potkalo mě něco stejně vzácného jako skutečný zázrak nevinný člověk a já to nerozpoznal. Obrátil jsem se k tomu zády.

„Špatnej den?“

Zvedl jsem hlavu. Naproti mně seděl o něco dále ve vagonu muž. Tímto spojem jsme cestovali pouze my dva. Muž vypadal o deset let starší a měl ustupující vlasy, které mu propůjčovaly moudrý výraz. Možná to byl dokonce právník, jenže mě to nezajímalo.

„To je v pořádku,“ řekl jsem. „Jsem jenom unavený.“

Načež jsem zvedl ruku dlaní ven, abych dal najevo, že si nepřeji konverzaci. Obvykle cestuji se špunty do uší, jaké používá Earl. Nasadím si je a kabel si zastrčím do kapsy od saka. Nemám ho k ničemu připojený, ale lidi na mě alespoň nemluví. Jenže dnes ráno jsem měl příliš naspěch, než abych si na něj vzpomněl. Příliš jsem spěchal s dosažením tohoto stupně skleslosti.

Muž ve vagonu se dovtípil a nic dalšího nedodal, takže jsem se mohl vrátit ke chmurným myšlenkám na Jesuse Menendeze. V podstatě jsem nyní věřil, že jeden můj klient spáchal vraždu, za niž si jiný můj klient odpykává doživotní trest. Nemohl jsem pomoci jednomu, aniž bych ublížil druhému. Potřeboval jsem odpověď. Potřeboval jsem plán. Potřeboval jsem důkaz. Avšak zde ve vlaku jsem nedokázal myslet na nic jiného než na mrtvé oči Jesuse Menendeze, protože jsem věděl, že jsem to byl já, kdo v nich umrtvil veškeré světlo.

20

Sotva jsem na letišti v Burbanku vystoupil z letadla, zapnul jsem si mobilní telefon. K plánu jsem zatím nedospěl, ale už jsem znal svůj další krok, který začínal telefonátem Raulu Levinovi. Mobil mi v ruce zabzučel, což znamenalo, že mám nějaké vzkazy. Rozhodl jsem se, že je vyřídím až poté, co Levina zaúkoluji.

Když se mi vyšetřovatel ozval ve sluchátku, ze všeho nejdříve se zeptal, zda jsem dostal jeho vzkaz.

„Zrovna jsem vystoupil z letadla,“ řekl jsem. „Zmeškal jsem ho.“

„Z letadla? A kdes byl?“

„Na severu. Co to bylo za vzkaz?“

„Jen nějaké informace o Corlissovi. Jestli nevoláš kvůli tomu, tak kvůli čemu voláš?“

„Co děláš dneska večer?“

„Budu se flákat doma. V pátek a v sobotu nerad někam chodím. To jsou dny pro amatéry. Na silnicích je příliš mnoho ožralů.“

„No jo, jenže já bych se rád setkal. Musím si s někým promluvit. Dějí se špatné věci.“

Levin z mého hlasu evidentně něco vycítil, protože okamžitě zrušil svou zásadu „v pátek večer sedím doma“ a dohodl si se mnou schůzku v restauraci Smoke House u Warner Studios. Bylo to nedaleko od jeho bydliště i od místa, kde jsem se právě nacházel já.

U přepážky letištní garáže jsem podal svou letenku muži v červeném saku a během čekání na lincolna jsem si přehrál vzkazy.

Byly celkem tři a všechny mi přišly během letu ze San Franciska. První byl od Maggie McPhersonové.

„Michaele, chtěla jsem se ti jen ozvat a říct, že mě mrzí, jak jsem se dneska ráno chovala. Upřímně řečeno jsem na sebe byla naštvaná za některé věci, která jsem včera večer řekla, a za některá rozhodnutí, která jsem učinila. Svedla jsem za ně vinu na tebe a to jsem neměla. Ehm, jestli si chceš vzít zítra nebo v neděli Hayley, tak bude strašně ráda a kdo ví, třeba bych mohla přijet i já. Každopádně mi dej vědět.“

Bývalá manželka mě neoslovovala „Michaele“ příliš často, a to ani v době, kdy jsme byli svoji. Patřila k ženám, které muže oslovují příjmením a vdechnou do něj citové zabarvení. Tedy pokud chtějí. Maggie mi vždycky říkala Hallere. Už ode dne, co jsme se seznámili ve frontě před bezpečnostním rámem v budově trestního soudu. Ona měla namířeno na státní zastupitelství a já spěchal na přestupkový soud, abych vyřídil jednu jízdu pod vlivem alkoholu.

Ponechal jsem vzkaz ve schránce, abych si ho později znovu poslechl, a přehrál jsem si další. Čekal jsem, že bude od Levina, ale předprogramovaný hlas mi oznámil, že mi byl adresován z telefonu s předčíslím 310. Vzápětí jsem uslyšel hlas Louise Rouleta.

„To jsem já, Louis. Jenom jsem to zkoušel. Chtěl jsem se jen zeptat, jak se po včerejšku věci mají. A taky bych vám chtěl něco říct.“

Stiskl jsem tlačítko pro vymazání zprávy a přesunul se ke třetímu a poslednímu vzkazu.

„Nazdar, šéfíku, zavolej mi. Mám něco na toho Corlisse. Jmenuje se Dwayne Jeffery Corliss. Je to feťák a tady v L. A. už párkrát práskal. Žádná novinka, že jo? Každopádně ho tentokrát zatkli proto, že ukradl kolo, které chtěl zřejmě vyměnit za trochu mexického černého heroinu. Za prásknutí Rouleta dostal devadesátidenní odvykací program v CountyUSC. Takže se k němu nedostanem a nebudem s ním moct promluvit, pokud to nějak nezařídíš u soudce. Ten státní zástupce na to šel pěkně mazaně. Přesto se mu dál dívám na zoubek. Na internetu jsem objevil něco, co souvisí s Phoenixem a co pro nás vypadá hodně dobře jestli je to teda stejný chlápek. Něco, co mu vybouchlo před ciferníkem. Do pondělka bych měl být schopen to ověřit. Takže to je prozatím všecko. Ozvi se mi přes víkend. Budu se flákat doma.“

Vymazal jsem vzkaz a zaklapl telefon.

„Tohle mi úplně stačí,“ pronesl jsem sám pro sebe.

Jen co jsem uslyšel, že Corliss je feťák, nic dalšího jsem vědět nepotřeboval. Už jsem chápal, proč Maggie tomu člověku nevěřila. Drogově závislí byli nejzoufalejšími a nejnespolehlivějšími lidmi, na které mohl člověk v tomhle systému narazit. Pokud se jim naskytla příležitost, klidně práskli vlastní matku, jen aby si mohli znovu šlehnout nebo se dostali na metadonový program. Všichni do jednoho byli lháři a u všech se to dalo snadno dokázat před soudem.

Já si ovšem lámal hlavu otázkou, co má státní zástupce za lubem. Jméno Dwaynea Corlisse nefigurovalo ve spisu s nálezy, který mi Minton předal. Přesto s ním státní zástupce jednal, jak se obvykle jedná se svědky. Poslal Corlisse na tříměsíční program, aby ho uklidil do bezpečí. Za tu dobu už bude proces s Rouletem v plném proudu. Že by Corlisse ukrýval? Anebo tohoto práskače jednoduše odložil jakoby na regál ve skříni, aby naprosto přesně věděl, kde ho najde, pokud by během procesu vyvstala potřeba jeho svědecké výpovědi? Očividně vycházel z předpokladu, že já o Corlissovi nevím. A pokud by se Maggie McPhersonová nebyla uřekla, opravdu bych o něm nevěděl. I tak to však byl od něj nebezpečný tah. Soudci nepohlížejí laskavě na státní zástupce, kteří otevřeně opovrhují pravidly pro nakládání s nálezy.

To vše mě vedlo k úvahám o možné strategii obhajoby. Kdyby byl Minton natolik hloupý, že by se pokusil vytáhnout Corlisse během procesu z rukávu, možná bych ani nevznesl námitku proti porušení pravidel nálezů. Možná bych toho závisláka na heroinu opravdu nechal usednout na svědeckou židli, abych měl možnost ho před porotou rozcupovat jako stvrzenku z bankomatu. Všechno by záleželo na tom, s čím přijde Levin. Hodlal jsem mu nařídit, aby ve vyšetřování Dwaynea Jefferyho Corlisse pokračoval. A aby na nic nezapomněl.

Přemýšlel jsem také o Corlissově pobytu v CountyUSC. Levin i Minton se mýlili, pokud se domnívali, že do vězeňské nemocnice moje prsty nesahají. Na odvykací kúru v CountyUSC byla výměnou za prásknutí svého drogového dealera shodou okolností zařazena i moje klientka Gloria Daytonová. V nemocnici sice probíhala řada odvykacích programů, ale i tak bylo pravděpodobné, že Daytonová s Corlissem budou docházet na stejné skupinové terapie, případně že spolu budou mít i společné jídlo. Přímo na Corlisse jsem tedy páku neměl, ale jako advokát Daytonové jsem mohl navštěvovat ji a ona pak mohla Corlissovi vyřídit můj vzkaz.

Muž v červeném saku přijel s mým lincolnem a já mu dal dva dolary. Vyjel jsem z letiště a zamířil po Hollywood Way jižně do centra Burbanku, kde sídlila všechna studia. Do Smoke House jsem dorazil před Levinem a na baru jsem si objednal martini s vodkou. Na televizoru nad hlavou právě vysílali zpravodajství z úvodu univerzitního basketbalového turnaje. Florida porazila v prvním kole Ohio. Titulek ve spodní části obrazovky hlásal: „Březnové šílenství,“ a já k němu pozvedl sklenici. Už jsem věděl, jak vypadá skutečné březnové šílenství.

Do lokálu vstoupil Levin a objednal si pivo, než se posadíme ke stolu a dáme si večeři. Pivo mělo zelenkavý nádech, jak stálo po včerejšku v trubkách. Očividně tu dnes bylo mrtvo. Možná byli všichni hosté ve Four Green Fields.

„Nejlíp se spravíš tím, čím ses zkazil, ale musí to bejt zelený,“ řekl Levin s irským přízvukem, který už přestával být aktuální.

Usrkl trochu piva, aby mohl se sklenicí bezpečně kráčet, a zamířili jsme k hostesce. Ta nás odvedla k červenému čalouněnému boxu ve tvaru písmene U. Posadili jsme se naproti sobě a já si vedle sebe položil kufřík. Když se dostavila servírka, objednali jsme si kompletní program: saláty, steaky i brambory. Já navíc požádal o chleba s česnekem a se sýrem, jímž byla restaurace proslulá.

„Ještě štěstí, že nerad někam chodíš o víkendu,“ řekl jsem Levinovi, jakmile servírka odplula. „Až si dáš ten syrověj chleba, zabiješ dechem každého, kdo s tebou přijde do styku.“

„Budu to muset risknout.“

Oba jsme se nadlouho odmlčeli. Cítil jsem, jak alkohol nahlodává mé výčitky svědomí. Bylo mi jasné, že až servírka přinese saláty, objednám si ještě jednu skleničku.

„Tak co?“ řekl konečně Levin. „Tuhle schůzku jsi svolal ty.“

Přikývl jsem.

„Chci ti říct jednu historku. Ne všechny detaily jsou pevně dané nebo známé. Ale vylíčím ti všechno tak, jak to podle mého názoru proběhlo, a ty mi pak řekneš, co si o tom myslíš a co bych měl dělat. Dobře?“

„Historky mám rád. Povídej.“

„Já myslím, že tahle se ti líbit nebude. Začala před dvěma lety, když…“

Odmlčel jsem se a počkal, až servírka položí na stůl saláty a sýrový chléb. Současně jsem ji požádal o další martini s vodkou, přestože jsem první sklenici dopil pouze z poloviny. Chtěl jsem mít jistotu, že nenastane žádná prodleva.

„Takže,“ řekl jsem, když servírka odešla. „Celá ta záležitost začala předloni s Jesusem Menendezem. Vzpomínáš si na něj, že?“

„Jo, onehdy o něm padla zmínka. DNA. To je ten klient, o kterém jsi vždycky říkal, že sedí v base proto, že si utřel peška do růžovýho ručníku.“

Usmál se, protože se nedalo popřít, že jsem Menendezův případ často redukoval na tuto absurdní vulgaritu. Nejednou jsem ji použil k rozesmání okolí, když jsem si ve Four Green Fields vyměňoval veselé historky s jinými advokáty. Tehdy jsem však ještě nevěděl, co vím dnes.

Levinův úsměv jsem neopětoval.

„No jo, jenže se ukazuje, že to Jesus neudělal.“

„Jak to myslíš? Jako že jeho peška otřel do toho ručníku někdo jinej?“

Tentokrát se už Levin rozřechtal nahlas.

„Ne, ty to nechápeš. Chci říct, že Jesus Menendez byl ve skutečnosti nevinný.“

Levinův obličej zvážněl. Pokýval hlavou a spojil si pár věcí dohromady.

„On sedí v San Quentinu. Takže jsi tam za ním dneska zaletěl.“

Přikývl jsem.

„Rád bych ti tu historku odvyprávěl celou,“ dodal jsem. „Na Menendezově případu jsi se mnou příliš nespolupracoval, poněvadž v podstatě nebylo na čem. Měli DNA, měli jeho vlastní usvědčující výpověď a tři svědky, kteří ho viděli házet do řeky nůž. Ten se sice nikdy nenašel, ale ti tři svědci byli jeho vlastní spolubydlící. Z jeho pohledu to byl beznadějný případ. Faktem je, že jsem ho tehdy vzal jen kvůli publicitě, státní zástupce žádal trest smrti. Buď by dostal smrt, anebo doživotí bez podmínky. Já tomu malýmu sráčovi obstaral doživotí s podmínkou a donutil jsem ho, aby ho vzal. Vlastně jsem ho udělal já.“

Pohlédl jsem na svůj netknutý salát a uvědomil si, že na jídlo vlastně nemám chuť. Měl jsem chuť jen pít a naložit do alkoholu zátku v mém mozku, za níž se skrývaly všechny buňky zodpovědné za výčitky svědomí.

Levin vyčkával. Ani on se zatím jídla nedotkl.

„Pokud si už na ten případ nevzpomínáš, jednalo se tehdy o vraždu ženy jménem Martha Renteriová. Pracovala jako tanečnice v klubu Cobra Room na východním Sunset Boulevard. Nebyls tam v souvislosti s tím případem, že ne?“

Levin zavrtěl hlavou.

„Nemají tam jeviště,“ řekl jsem. „Jen takový parket uprostřed. Před každým číslem přinesou chlapi oblečení jako Aladinové velký koš na kobry zavěšený na dvou bambusových tyčích. Položí ho na zem a začne hrát hudba. V tom okamžiku jde víko dolů a z koše se vysouká tančící dívka. Po chvíli jde dolů i její vršek. Je to taková nová verze striptérky vyskakující z dortu.“

„Jsme v Hollywoodu, bejby,“ utrousil Levin. „Bez show se tu neobejdeš.“

„No, a Jesusi Menendezovi se tahle show líbila. Měl jedenáct set dolarů, které mu dal jeho bratr drogový dealer, a začal si dělat zálusk na Marthu Renteriovou. Možná proto, že to byla jediná tanečnice, která byla menší než on. A možná proto, že s ním mluvila španělsky. Po jejím čísle se spolu posadili a bavili se. Jenže ona pak vždycky někam odešla a zase se vrátila, takže Jesusovi bylo brzy jasné, že má v klubu konkurenta. Nakonec ho trumfl tím, že jí nabídl pět stovek, pokud ho pozve k sobě domů.“

„A tam ji nezabil?“

„Ee. Jel za ní ve svém autě. Dorazil tam, měl s ní sex, spláchl kondom do záchodu, otřel si ptáka do ručníku a jel zase domů. Hlavní příběh začíná až po jeho odchodu.“

„Skutečný pachatel.“

„Skutečný pachatel zaklepal na dveře a ona mu otevřela možná předstíral, že je Jesus a něco si v bytě zapomněl, ale možná to bylo tak, že spolu měli domluvenou schůzku. Že na jeho zaklepání čekala a otevřela mu.“

„Ten druhý chlap z klubu? Ten, kterého musel Menendez přeplatit?“

Přikývl jsem.

„Přesně tak. Vešel dovnitř, párkrát ji praštil, aby ji trochu zpracoval, vytasil zavírací nůž, přiložil jí ho zezadu na krk a dotlačil ji do ložnice. Nepřipomíná ti to něco? Akorát že ona předloni neměla takové štěstí jako teď Reggie Campová. On ji povalil na postel, nasadil si kondom a vylezl na ni. V tom okamžiku jí držel špičku nože na opačné straně krku a tiskl ji tam během celého aktu znásilnění. A když byl hotov, zabil ji. Bodal ji tím nožem znovu a znovu. Pokud se dá něčemu říkat neúměrné nasazení síly, tak je to tenhle případ. Kdo ví, co se mu v tu chvíli honilo v tom jeho zasraném úchylném mozku.“

Servírka přinesla druhé martini, já jí ho převzal přímo z ruky a rovnou jsem vypil polovinu sklenice. Servírka se zeptala, zda už jsme dojedli salát, a já i Levin jsme ho nechali odnést netknutý.

„Steaky budou za chvíli,“ řekla servírka. „Nebo je mám rovnou vyhodit do odpadu a ušetřit vám čas?“

Zvedl jsem hlavu a pohlédl na ni. Usmívala se, ale já byl natolik pohlcen historkou, kterou jsem vyprávěl Levinovi, že jsem ji úplně přeslechl.

„To nic,“ řekla servírka. „Steaky budou hned.“

Okamžitě jsem se vrátil k vyprávění. Levin neříkal nic.

„Jakmile ji pachatel zabil, začal v bytě uklízet. Dal si přitom načas, protože neměl kam spěchat ona už mu rozhodně nemohla utéct ani nikoho zavolat. Setřel všechny volné plochy, aby zametl případné otisky prstů. A přitom smazal i ty Menendezovy. Následkem toho se Menendez ocitl v nepříjemné situaci, když později sám zašel na policii, aby vysvětlil, že sice je člověkem z policejní podobizny, ale že Marthu nezabil. Detektivové se totiž na něj jen podívali a řekli: ‚Tak proč jste měl na rukou rukavice, když jste u ní byl?‘“

Levin zavrtěl hlavou.

„Člověče, jestli je to pravda…“

„Žádný strach, je to pravda. Menendez si sice obstaral advokáta, který jednou dobře posloužil jeho bratrovi, jenže tenhle advokát by nepoznal nevinného, ani kdyby od něj dostal kopanec do koulí. Tenhle advokát se zajímá jen o dohodu se státním zástupcem. Ani jednou se kluka nezeptá, jestli to udělal. Jednoduše předpokládá, že ano, protože policie má přece tu pitomou DNA na ručníku a svědky, kteří viděli, jak jeho klient zahazuje nůž. Advokát se tedy pustí do díla a dojedná se státním zástupcem nejlepší dohodu, jaká se dojednat dala. Dokonce má z toho všeho dobrý pocit, protože se klient díky němu vyhnul cele smrtí, a dokonce má naději, že ho jednou podmínečně propustí. A tak jde za Menendezem a nechá dopadnout kladivo. Přiměje ho, aby na tuhle dohodu přistoupil, postavil se před soudce a řekl: ‚Vinen‘. Jesus si to pak odhasí do vězení a všichni jsou spokojení. Stát je spokojený, protože ušetřil peníze za proces, rodina Marthy Renteriové je spokojená, protože nemusí absolvovat soud, kde se ukazují všechny ty fotografie z pitvy a omílají všechny ty historky, jak jejich dcera tančila nahá a zvala si domů muže za peníze. A advokát je taky spokojený, protože v souvislosti s tímhle případem nejméně šestkrát vystoupil v televizi a navíc vysekal dalšího klienta z cely smrti.“

Hltavě jsem dopil zbytek martini a rozhlédl se po servírce. Přál jsem si další.

„Jesus Menendez odešel do vězení jako mladý muž. Před chvílí jsem ho viděl a z šestadvaceti se rovnou přehoupl do čtyřicítky. Je drobné postavy. A víš, co tam s těmahle malýma chlapama dělají.“

Díval jsem se přímo na prázdné místo na stole před sebou, když vtom na něj přistál vejčitý talíř se syčícím steakem a kouřícími bramborami. Přilepil jsem oči na servírku a řekl jí, ať mi přinese další martini. Ani jsem neřekl prosím.

„Radši se trochu kroť,“ poznamenal Levin, když servírka odešla. „V tomhle okrese těžko najdeš poldu, který by tě s radostí nezastavil, nezabásl tě za jízdu pod vlivem a neposvítil ti do prdele baterkou.“

„Já vím, já vím. Tahle bude poslední. A když ji nezvládnu, nebudu řídit. Před touhle restaurací vždycky stojí taxík.“

Usoudil jsem, že jídlo by mi mohlo pomoci, a tak jsem rozkrájel steak a snědl první sousto. Nato jsem sebral z ubrousku v ošatce sýrový chléb, jenže ten mezitím vychladl. Položil jsem ho na talíř a odložil vidličku.

„Hele, já vím, že se teď kvůli tomu mlátíš do hlavy, ale zapomínáš na jednu věc,“ konstatoval Levin.

„Jo? Na co?“

„Na jeho situaci. Reálně mu hrozila jehla a ten případ byl předem upečená věc. Já na něm nepracoval, protože nebylo na čem. Měli ho v hrsti a tys ho zachránil před jehlou. Je to tvoje práce a odvedls ji dobře, teď si sice myslíš, že víš, jak to bylo doopravdy, ale nemůžeš se bičovat za to, žes to tehdy nevěděl.“

Zvednutím ruky jsem mu naznačil, že to by stačilo.

„Ten chlap byl nevinný. A já to měl vidět. Měl jsem s tím něco udělat. Jenže já místo toho dělal jen rutinní úkony a vůbec jsem se nenamáhal otevřít oči.“

„Kecy.“

„Ne, to nejsou kecy.“

„Dobře, tak se vrať k té historce. Kdo byl ten druhý chlápek, který ji tehdy navštívil?“

Otevřel jsem vedle sebe kufřík a sáhl do něj.

„Předložil jsem Menendezovi v San Quentinu sextet. Vesměs policejní fotky mých klientů. Většinou bývalých klientů. Menendezovi netrvalo ani deset vteřin, než na jednu ukázal.“

Hodil jsem Levinovi přes stůl fotografii Louise Rouleta. Přistála na stole obrázkem dolů. Levin ji sebral, několik okamžiků si ji prohlížel a pak ji rovněž obrázkem dolů položil zpátky na stůl.

„A ukážu ti ještě něco jiného,“ dodal jsem.

Moje ruka znovu zajela do kufříku a vytáhla složené fotografie Marthy Renteriové a Reggie Campové. Rozhlédl jsem se po lokále, abych měl jistotu, že mi servírka právě nenese martini, a podal jsem snímky přes stůl Levinovi.

„Je to taková skládanka,“ poznamenal jsem. „Slož ty fotky dohromady a uvidíš sám.“

Levin složil ze dvou fotografií jediný obličej a pokýval hlavou, neboť si uvědomil všechny důsledky. Vrah tedy Roulet se zaměřoval na ženy, které odpovídaly jeho vytouženému modelu či profilu. Následně jsem Levinovi ukázal nákres zbraně z pera soudního patologa, jenž pitval Renteriovou, a přečetl jsem mu popis dvou donucovacích bodných ran nalezených na jejím krku.

„Víš, jak jsi mi obstaral tu videonahrávku z baru?“ zeptal jsem se. „Tak ta nahrávka zachycuje vraha při práci. Stejně jako ty si všiml, že pan X je levák, a tak když přepadával Reggii Campovou, mlátil ji levou rukou a v levé ruce poté držel i nůž. Ten člověk ví, co dělá. Vycítil příležitost a využil ji. Reggie Campová je vlastně nejšťastnější žena pod sluncem.“

„Myslíš, že jich je víc? Myslím těch vražd.“

„Možná. Každopádně je to věc, na kterou se chci zaměřit. Projít všechny případy ubodaných žen za posledních několik let. Obstarat si fotografie obětí a zjistit, jestli zapadají do příslušného profilu. A nedíval bych se přitom jen na nevyřešené případy. Případ Marthy Renteriové byl například veden jako vyřešený.“

Levin se předklonil.

„Člověče, já nedokážu rozhodit sítě tak jako policie. S tímhle se musíš obrátit na poldy. Anebo na FBI. Ti mají na sériové vrahy specialisty.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To nejde. Je to můj klient.“

„Menendez je taky tvůj klient a ty ho odtamtud musíš dostat.“

„Dělám na tom. Ale kvůli tomu potřebuju, abys mi ty informace obstaral, Miši.“

Oba jsme věděli, že oslovení „Miši“ používám jen tehdy, když od něj potřebuji něco, co přesahuje hranice našeho profesního vztahu a zasahuje do přátelství, které se pod ním ukrývalo.

„A co nájemný vrah?“ nadhodil Levin. „To by naše problémy vyřešilo.“

Pokýval jsem hlavou, protože jsem věděl, že si mě dobírá.

„Jo, to by šlo,“ řekl jsem. „Svět by na tom rozhodně vydělal. Jenže by to pravděpodobně neosvobodilo Menendeze.“

Levin se znovu předklonil. Tentokrát už mluvil vážně.

„Udělám, co se dá, Micku, ale myslím, že tohle není správná cesta. Můžeš prohlásit, že jsi ve střetu zájmů, a odkopnout Rouleta. A pak začít dělat na tom, abys Menendeze vysekal z kvéčka.“

„A na základě čeho bych ho měl asi tak vysekat?“

„Na základě toho, že identifikoval Rouleta. To je solidní důkaz. Vůbec netušil, co je nějaký Roulet zač, ale bez váhání ho vytáhl z balíku.“

„Jenže kdo tomu uvěří? Já jsem jeho advokát. Nikdo počínaje poldama a konče přezkumnou komisí neuvěří, že jsem to celé nenarafičil já. Tohle všechno je jenom hypotéza, Raule. Ty i já víme, že je to pravda, ale nejsme schopni to dokázat.“

„A co ta zranění? Můžou přece porovnat nůž z případu Campové se zraněními Marthy Renteriové.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Renteriová byla zpopelněna. Mají jen popisy a fotografie z pitvy, které nejsou průkazné. Rozhodně to nestačí. Kromě toho ve mně nikdo nesmí vidět chlápka, který tyhle věci vytahuje na vlastního klienta. Protože pokud se obrátím proti jednomu klientovi, obrátím se proti všem. Takhle to prostě nemůže působit, jinak je všechny ztratím. Musím to vymyslet nějak jinak.“

„Myslím, že se pleteš. Podle mě…“

„Prozatím se budu chovat, jako bych o ničem nevěděl, rozumíš? A ty to zatím proklepneš. Všechno. Oficiálně Rouletovo jméno neuváděj, abych případná zjištění nemusel předávat obžalobě. Všechno to ved pod jménem Jesuse Menendeze a vyúčtování mi pošli taky za jeho případ. Rozumíš mi?“

Než však Levin stačil odpovědět, dostavila se servírka se třetím martini. Mávnutím jsem ji poslal pryč.

„Já ho nechci. Přineste mi účet.“

„No, mohla bych ho nalít zpátky do lahve,“ nabídla se.

„S tím si nelamte hlavu. Já vám ho zaplatím. Akorát ho nechci pít. Dejte ho člověku, který vám peče ten sýrový chleba, a přineste mi účet.“

Servírka se otočila a odešla, dost možná naštvaná, že jsem skleničku nenabídl jí. Pohlédl jsem opět na Levina. Tvářil se, že ho vše, co jsem mu právě vyložil, fyzicky bolí. Věděl jsem, jak se asi cítí.

„Tomu se říká sólovka, co?“

„Jo. Jsem zvědav, jak s tím člověkem dokážeš jednat na rovinu, když se zatím budeš muset šťourat v tomhle dalším průseru.“

„S Rouletem? Hodlám se s ním vídat co nejmíň. Jen když to bude nezbytně nutné. Dneska mi nechal vzkaz, že prý mi něco musí říct. Ale já mu zpátky nezavolám.“

„Proč si tě vybral? Proč si vybíral zrovna advokáta, který by si mohl poskládat tyhle věci dohromady?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Já nevím. Přemýšlel jsem o tom celý zpáteční let. Podle mě se možná bál, že se o jeho případu doslechnu a poskládám si to dohromady tak jako tak. Ovšem když bude mým klientem, má jistotu, že budu vázán etickou povinností ho chránit. Alespoň zpočátku. A pak jsou tu ty peníze.“

„Jaké peníze?“

„Peníze od matky. Sólovka. On dobře ví, jak velká z toho pro mě kouká odměna. Moje vůbec největší. Třeba si myslel, že se budu dívat jinam, aby ke mně ty prachy proudily dál.“

Levin přitakal.

„Vlastně bych možná měl, co?“

Můj pokus o humor byl přiživený alkoholem, ale Levin se neusmál a já si v tu chvíli vzpomněl na obličej Jesuse Menendeze za vězeňským plexisklem a sám jsem se dost dobře nedokázal přimět k úsměvu.

„Hele, potřeboval bych od tebe ještě jednu věc,“ dodal jsem. „Chci, aby ses podíval i na něj. Na Rouleta. Zjisti o něm, co se dá, aniž bys čmuchal příliš blízko. A proklepni taky tu jeho historku o matce, jak ji někdo znásilnil v nabízeném domě v BelAir.“

Levin přikývl.

„Vrhám se na to.“

„A nenech na tom dělat zaměstnance.“

Tohle byla mezi námi ustálená fráze. Levin ani já jsme totiž žádné zaměstnance neměli. Neexistoval nikdo, komu mohl můj úkol svěřit.

„Nenechám. Ujmu se toho sám.“

Byla to jeho obvyklá odpověď, ale tentokrát postrádala veškerou falešnou upřímnost i humor. Levin odpověděl jaksi ze zvyku.

Servírka se nachomýtla k našemu stolu a beze slova na něj položila účet. Hodil jsem na stůl kreditní kartu, aniž jsem se díval na výčet škod. Nepřál jsem si nic jiného než odejít.

„Nechceš, aby ti ten steak zabalila?“ zeptal jsem se Levina. „To je dobrý,“ odpověděl vyšetřovatel. „Nějak jsem teď nadobro ztratil chuť.“

„A co ten bojový pes, co na tebe čeká doma?“

„Vidíš, to je nápad. Na Bruna jsem zapomněl.“ Rozhlédl se po servírce, aby ji požádal o krabici. „Vezmi si i ten můj,“ řekl jsem. „Já psa nemám.“

21

Ačkoliv jsem měl zrak zakalený martinim a vodkou, slalom zvaný Laurel Canyon jsem nakonec absolvoval úspěšně, aniž jsem pomačkal lincolna a aniž mě zastavili dopraváci. Můj dům se nachází na Fareholm Drive, která terasovitě stoupá od jižního ústí kaňonu. Všechny domy zde stojí v jedné řadě podél ulice, a když jsem se sem nyní vracel, narazil jsem na jediný problém: nějaký kretén zaparkoval svůj sportovně užitkový vůz před mou garáží, a já se tak do ní nemohl dostat. Na téhle úzké ulici se vždycky parkuje těžko a volný prostor před mými garážovými dveřmi lidi zkrátka láká, zejména pak o víkendu, kdy se na ulici vždycky najde někdo, kdo pořádá oslavu.

Projel jsem kolem domu a zhruba o blok a půl dále jsem našel dost velké místo pro lincolna. Čím dále od domu jsem se ocital, tím větší jsem měl na řidiče SUVéčka vztek. Moje fantazie přitom chrlila nejrůznější nápady, od plivance na čelní sklo přes rozbití zrcátek, vypuštění pneumatik a rozkopnutí bočních okének. Nakonec jsem však napsal na stránku z bloku dosti usedlý vzkaz: Tohle není místo k parkování! Příště vás nechám odtáhnout. V Los Angeles koneckonců člověk nikdy neví, kdo může takové SUV řídit, a pokud někomu vyhrožujete za to, že vám parkuje před garáží, zároveň mu tím prozrazujete, kde bydlíte.

Vrátil jsem se ke svému domu, a právě když jsem zastrkoval vzkaz vetřelci pod stěrač, všiml jsem si, že je to range rover. Položil jsem ruku na kapotu a zjistil, že je na dotek chladná. Zvedl jsem hlavu nad garáž, abych se podíval na okna svého domu, která byla z tohoto místa vidět, ale okna byla potemnělá. Připlácí jsem tedy složený vzkaz stěračem a vyrazil po schodech na čelní terasu a ke vchodovým dveřím. Napůl jsem očekával, že na terase spatřím Louise Rouleta, jak sedí na jedné z mých vysokých židliček a vychutnává si pohled na zářící město, jenže Roulet tady nebyl.

Zamířil jsem tedy do rohu terasy a zadíval se na město sám. Právě tato vyhlídka mě ke koupi domu přiměla. Všechno ostatní uvnitř bylo fádní a zastaralé. Přední terasa s vyhlídkou přímo nad Hollywood Boulevard však v člověku rozněcovala milion snů. První zálohu jsem zaplatil z peněz za poslední sólovku. Když jsem tu pak už bydlel a žádná další sólovka se jaksi nedostavovala, pořídil jsem si na zbytek druhou hypotéku. Faktem bylo, že jsem se měl co ohánět, abych dokázal měsíc co měsíc platit splátky. Potřeboval jsem se tohohle břemene zbavit, jenže vyhlídka z přední terasy mě dokonale ochromovala. Nejspíš budu takhle civět na město i ve chvíli, kdy si přijdou pro klíče a celý dům mi zabaví.

Je mi jasné, jakou otázku můj dům vyvolává. Bez ohledu na to, jak bojuji se splácením, je fér, když se státní zástupkyně rozvede s obhájcem, obhájci připadne dům ve svahu s vyhlídkou za milion dolarů, zatímco státní zástupkyně s dcerou zůstanou v třípokojovém bytě ve Valley? Moje odpověď na tuto otázku zní, že Maggie McPhersonová by si mohla koupit takový dům, pro jaký by se rozhodla, a já bych ji v tom maximálně podpořil. Ona se však odmítla z bytu odstěhovat, protože čekala, že ji povýší do centra. Kdyby si byla koupila dům v Sherman Oaks nebo kdekoliv jinde, dala by tím mimoděk najevo, že je se svým současným postavením spokojená. Zatímco ji ve skutečnosti neuspokojovalo, že je Maggii McTerorsonovou z vannuyské divize. Vadilo jí vědomí, že ji profesně přeskočil John Smithson či kterýkoliv z jeho mladých střelců. Byla ctižádostivá a chtěla do centra, kde údajně nejlepší a nejgeniálnější státní zástupci stíhají ty nejvýznamnější zločiny. Odmítala se smířit s banální pravdou, že čím je člověk lepší, tím větší ohrožení představuje pro lidi nahoře, zvláště když zastávají volenou funkci. Bylo mi proto jasné, že Maggii mezi sebe do centra nikdy nepozvou. Na to byla příliš dobrá.

Maggie si to tu a tam uvědomila také a zpravidla pak reagovala nečekanými výpady. Utrousila kousavou poznámku na tiskové konferenci nebo s centrem odmítla spolupracovat na nějakém vyšetřování. Případně v opilosti vyzradila trestnímu advokátovi a bývalému choti v jedné osobě něco, co mu vyzradit neměla.

V útrobách domu se ozvalo zvonění telefonu. Přesunul jsem se ke vchodovým dveřím a rychle vyhledal správný klíč, abych se do domu dostal včas. Moje telefonní čísla a jejich dostupnost vytvářely jakousi pyramidu. K číslu uvedenému ve Zlatých stránkách měl nebo mohl mít přístup každý. O stupeň výše na pyramidě figurovalo číslo mého mobilního telefonu, které jsem rozdával nejdůležitějším kolegům, vyšetřovatelům, ručitelům, klientům a dalším ozubeným kolům v soudní mašinérii. Moje domácí číslo pevná linka pak představovala vrcholek pyramidy. Toto číslo znalo jen velmi málo lidí. Rozhodně ne klienti a právníci s výjimkou jediného.

Vstoupil jsem do domu a popadl z kuchyňské zdi sluchátko, než se stačí sepnout záznamník. Volajícím byl onen jediný právník, který mé domácí číslo znal. Maggie McPhersonová.

„Dostals moje vzkazy?“

„Dostal jsem ten, co mi přišel na mobil. Co se děje?“

„Nic se neděje. Jeden jsem ti už před drahnou chvílí nechala na tomhle čísle.“

„No jo, jenže já byl celý den pryč. Zrovna jsem dorazil.“

„Kdes byl?“

„Nejdřív jsem byl v San Francisku a zpátky a pak jsem si byl dát večeři s Raulem Levinem. Vadí ti snad na tom něco?“

„Jsem jenom zvědavá. Cos měl v San Francisku?“

„Klienta.“

„Takže jsi byl ve skutečnosti v San Quentinu.“

„Tys na mě byla vždycky příliš chytrá, Maggie. Tebe nikdy neošálím. Voláš mi z nějakého konkrétního důvodu?“

„Jen jsem chtěla vědět, jestli jsi dostal mou omluvu, a taky jsem chtěla zjistit, jestli se zítra chystáš něco podniknout s Hayley.“

„Ano a ano. A žádná omluva není nutná, Maggie, to bys měla vědět. Mrzí mě, jak jsem se před svým odchodem choval. A jestli chce být dcera zítra se mnou, tak já s ní chci být taky. Vyřiď jí, že když si bude přát, můžeme zajet k přístavišti nebo do kina. Jak si bude přát.“

„Totiž, ona by chtěla do nákupního centra.“

Maggie to řekla, jako by šlapala na sklo.

„Do nákupního centra? To je úplně v pohodě. Tak ji tam vezmu. Co je na nákupním centru špatného? Přeje si tam něco konkrétního?“

Náhle jsem si uvědomil, že je v domě nepřirozený zápach. Byl tu cítit kouř. Protože jsem právě stál uprostřed kuchyně, automaticky jsem zkontroloval troubu a sporák. Byly vypnuté. Bohužel jsem se nemohl hnout z kuchyně, protože telefon nebyl bezšňůrový. Natáhl jsem se tedy alespoň ke dveřím a rozsvítil světlo v jídelně. Byla prázdná a světlo z ní dopadalo i do sousedního obývacího pokoje, kterým jsem cestou do kuchyně procházel. I tento pokoj se zdál prázdný.

„Je tam taková prodejna, kde si můžeš nechat vyrobit vlastního plyšového medvěda. Vybereš si styl, hlasovou skříňku a do vycpávky mu můžeš strčit i malé srdíčko. Je to všechno moc roztomilé.“

Pocítil jsem touhu ukončit hovor a prozkoumat i ostatní části bytu.

„Fajn. Vezmu ji tam. V kolik se vám to hodí?“

„Myslela jsem zhruba kolem poledne. Možná bychom si mohli dát nejdřív oběd.“

„My?“

„Obtěžovalo by tě to?“

„Ne, Maggie, vůbec ne. Takže se u vás v poledne zastavím.“

„Výborně.“

„Zatím ahoj.“

Zavěsil jsem dříve, než se se mnou stačila rozloučit. Vlastním sice pistoli, ale je to sběratelský kousek a v životě jsem z ní nevystřelil. Navíc ji mám schovanou v krabici ve skříni v ložnici, která se nachází v zadní části domu. Tiše jsem tedy otevřel kuchyňskou zásuvku a vytáhl z ní krátký, ale ostrý nůž na porcování steaků. Nato jsem prošel přes obývací pokoj do chodby vedoucí do zadní části domu. Z chodby vedly troje dveře. Jedny do ložnice, druhé do koupelny a třetí do dalšího pokoje, v němž jsem si zařídil domácí pracovnu, vlastně jedinou svou skutečnou kancelář.

Na stole v pracovně svítila lampička. Z mého místa na chodbě ji nebylo vidět, ale poznal jsem, že je rozsvícená. Doma jsem nebyl dva dny, ale nevzpomínal jsem si, že bych ji nechal svítit. Pomalu jsem tedy přistoupil k otevřeným dveřím, přestože jsem si uvědomoval, že právě to ode mě případný vetřelec dost možná očekává. Že chce, abych se soustředil na světlo v pracovně, zatímco on číhá v přítmí ložnice či koupelny.

„Tak Pojďte, Micku. To jsem jenom já.“

Ten hlas jsem poznal, ale rozhodně mě neuklidnil. V pracovně čekal Louis Roulet. Přistoupil jsem k prahu a zastavil se. Roulet seděl na černé kožené kancelářské židli. Otočil se čelem ke mně a přehodil si nohu přes nohu. Přitom se mu na levé noze vyhrnula nohavice a já spatřil stopovací náramek, k jehož nošení ho přinutil Fernando Valenzuela. Věděl jsem, že pokud mě sem Roulet přijel zabít, alespoň za sebou zanechá stopu. Moc velkou útěchu mi to však neskýtalo. Opřel jsem se o zárubeň, abych mohl za zády držet nůž, a nebyl přitom příliš nápadný.

„Takže tady provozujete všechnu tu svou skvělou právničinu?“ dotázal se Roulet.

„Částečně. Co tady děláte, Louisi?“

„Přijel jsem se na vás podívat. Neodpověděl jste mi na telefonát, a tak jsem chtěl mít jistotu, že jsme ještě pořád tým.“

„Byl jsem mimo město. Zrovna jsem se vrátil.“

„A co ta večeře s Raulem? Copak jste se o ní před chvílí nezmiňoval člověku, který vám volal?“

„Raul je můj přítel. Cestou z letiště v Burbanku jsem si s ním zašel na večeři. Jak jste zjistil, kde bydlím, Louisi?“

Roulet si odkašlal a usmál se.

„Dělám do nemovitostí, Micku. Dokážu zjistit, kde kdo bydlí. V National Enquireru mě dokonce kdysi využívali jako zdroj. Věděl jste to? Dokázal jsem jim říct, kde bydlí kterákoliv celebrita bez ohledu na to, za jaké fasády a nastrčené firmy svůj nákup nemovitosti ukrývala. Ale po nějaké době jsem toho nechal. Ty peníze potěšily, ale jinak to bylo strašně… laciné. Chápete, jak to myslím, Micku? Zkrátka jsem s tím přestal. Nicméně stále dokážu zjistit, kde kdo bydlí. A umím taky zjistit, jestli si někdo vzal na svou nemovitost stoprocentní hypotéku a dokonce i to, jestli posílá splátky včas.“

Zadíval se na mě s vědoucným úsměvem. Sděloval mi, že ví, že tenhle dům je finanční časovaná bomba, že mi tu nic nepatří a že jsem se splátkami dvou hypoték obvykle o měsíc pozadu. Fernando Valenzuela by mou nemovitost pravděpodobně nepřijal do zástavy ani na ručení za pětitisícovou kauci. „Jak jste se sem dostal?“ zeptal jsem se.

„To je na tom právě to legrační. Ukázalo se totiž, že mám klíč. Ještě z doby, kdy bylo tohle místo na prodej jak je to dlouho, nějaký rok a půl? Každopádně jsem chtěl tenhle dům vidět, protože jsem si myslel, že jeden můj klient by o něj mohl mít díky té vyhlídce zájem. A tak jsem si vzal od zprostředkovatele klíč a vyrazil jsem sem. Rozhlídl jsem se tu a okamžitě mi bylo jasné, že tohle není pro mého klienta to pravé přál si něco hezčího. A tak jsem zase odjel, jenže jsem zapomněl ten klíč vrátit. Je to takový můj zlozvyk. Není zvláštní, že po nějaké době bydlí v tomhle domě můj advokát? A mimochodem, vidím, že jste tu s ničím ani nepohnul. Jasně, máte krásnou vyhlídku, ale jinak by to naléhavě chtělo renovaci.“

Bylo mi jasné, že mě má v hledáčku už od Menendezova případu. Pravděpodobně taky věděl, že jsem dnes Jesuse navštívil v San Quentinu. Vzpomněl jsem si na onoho muže ve vlaku z autopůjčovny. Špatnej den? O něco později jsem téhož muže zahlédl v autobuse na letiště v Burbanku. Sledoval mě snad? Pracoval snad pro Rouleta? Byl to snad onen vyšetřovatel, kterého se Cecil Dobbs snažil zaangažovat do případu? Odpovědi na všechny otázky jsem neznal, ale věděl jsem, že Roulet na mě v mém domě čeká z jediného důvodu: ví totéž co já.

„Co ode mě doopravdy chcete, Louisi? Snažíte se mě vystrašit?“

„Ne, ne, to já jsem ten, kdo by tu měl být vystrašený. Předpokládám, že právě teď držíte za zády nějakou zbraň. Copak je to, pistole?“

Sevřel jsem nůž ještě pevněji, ale neukázal ho. „Co chcete?“ zopakoval jsem.

„Chci vám učinit nabídku. Ne na váš dům. Na vaše služby.“

„Moje služby už máte.“

Roulet se před odpovědí chvíli otáčel na židli sem a tam. Těkal jsem očima po stole a díval se, jestli na něm něco nechybí. Všiml jsem si, že Roulet používá malou keramickou misku, kterou pro mě vyrobila dcera, jako popelník. Miska přitom sloužila na kancelářské svorky.

„Přemýšlel jsem o vaší odměně a těžkostech, které ten případ obnáší,“ řekl můj klient. „A upřímně řečeno si, Micku, myslím, že nejste dost dobře zaplacen. Chci vám proto navrhnout novou dohodu o odměně. Vyplatím vám částku, na které jsme se již dohodli, a vyplatím vám ji celou ještě před zahájením procesu. A přihodím vám k ní i motivační prémii: jakmile mě porota shledá nevinným ve věci toho ošklivého zločinu, vaše odměna se automaticky zdvojnásobí. Vypíšu vám šek přímo v tom vašem lincolnu cestou ze soudní budovy.“

„To je od vás hezké, Louisi, ale kalifornská advokátní komora odmítá povolit advokátům, aby přijímali prémie na základě dosažených výsledků. Takže ji nemůžu přijmout. Je více než velkorysá, ale nejde to.“

„Jenže kalifornská komora tady není, Micku. A my se k těm penězům nemusíme stavět jako k motivační prémii. Prostě to bude součást dohody o odměně. Protože vy mě koneckonců budete hájit úspěšně, nebo snad ne?“

Upřeně se na mě zadíval a já z jeho očí vyčetl výhrůžku.

„V soudní síni neexistují žádné záruky. Věci se vždycky můžou nepěkně zvrtnout. Ale já si pořád myslím, že váš případ vypadá dobře.“

Na Rouletově obličeji se pomalu rozehrál úsměv.

„A co můžu udělat, aby vypadal ještě lépe?“

Pomyslel jsem na Reggii Campovou. Stále byla živá a odhodlána jít k procesu. Neměla tušení, proti komu bude svědčit.

„Nic,“ odpověděl jsem. „Prostě jen seďte a čekejte, až bude po všem. Nesnažte se něco vymýšlet. Zkrátka nedělejte nic. Ten případ se skládá dohromady a my z něj úspěšně vybruslíme.“

Roulet neodpověděl. Chtěl jsem odvést jeho myšlenky od hrozby, kterou pro něj představuje Reggie Campová.

„Ale objevila se jedna věc,“ řekl jsem.

„Vážně? Jaká?“

„Přesné podrobnosti neznám. Mám to od zdroje, který mi nic bližšího nedokáže říct. Ale vypadá to, že si státní zástupce sehnal vězeňského práskače. Nemluvil jste o svém případu s nikým, když jste seděl ve vazbě, že ne? Vzpomeňte si, jak jsem vám říkal, že nemáte s nikým mluvit.“

„Taky jsem s nikým nemluvil. Ať mají kohokoliv, rozhodně je to lhář.“

„Většinou to tak bývá. Chtěl jsem se jen ujistit. Jestli tahle věc přijde na přetřes, poradím si s ní.“

„Fajn.“

„A ještě něco. Probíral jste s matkou, jestli je ochotna dosvědčit, že ji před časem přepadli v prázdném domě? Potřebujeme tím zdůvodnit, proč neustále nosíte nůž.“

Roulet našpulil rty, ale neodpověděl.

„Potřebuju, abyste na ní zapracoval,“ řekl jsem. „Mohlo by být velmi důležité vštípit tuhle okolnost do povědomí poroty. Kromě toho by k vám pak porotci mohli cítit sympatie.“

Roulet pokýval hlavou. Spatřil jiskřičku naděje.

„Můžete se jí, prosím, zeptat?“

„Zeptám se. Ale bude to těžké. Ona to nikdy neohlásila. A kromě Cecila to nikdy nikomu neřekla.“

„Potřebujeme, aby to uvedla a aby to pak Cecil dosvědčil. Není to sice tak přesvědčivé jako policejní protokol, ale zabere to. My ji potřebujeme, Louisi. Myslím, že když bude svědčit, dokáže je přesvědčit. Porotci mají starší dámy rádi.“

„Dobře.“

„Řekla vám někdy, jak ten člověk vypadal, jak byl starý nebo něco podobného?“

Roulet zavrtěl hlavou.

„Nedokázala to posoudit. Měl kuklu a brýle. Vrhl se na ni, sotva prošla dveřmi. Ukrýval se za nimi. Seběhlo se to strašně rychle a bylo to velmi brutální.“

Během líčení se Rouletovi třásl hlas. Pocítil jsem zmatek.

„Mám dojem, že jste mi prve říkal, že ten útočník byl potenciální kupec, se kterým se tam měla setkat,“ poznamenal jsem. „Takže on už v tom domě byl?“

Můj klient ke mně zvedl oči.

„Ano. Nějak se tam dostal už před ní a čekal tam na ni. Bylo to příšerné.“

Přikývl jsem. Nechtěl jsem to s ním dále rozvádět. Přál jsem si jen, aby si už dal odchod.

„Takže já vám děkuji za nabídku, Louisi. A teď kdybyste mě omluvil, rád bych už šel do postele. Mám za sebou dlouhý den.“

Ukázal jsem volnou rukou do chodby vedoucí k přední části domu. Roulet vstal ze židle a vyrazil ke mně. Vycouval jsem na chodbu, vnořil se do otevřených dveří ložnice a nůž jsem přitom celou dobu držel připraven za zády. Roulet však kolem mě prošel bez jediného incidentu.

„Navíc se zítra musíte věnovat dceři,“ utrousil.

Zamrazilo mě. On poslouchal můj telefonát s Maggii. Neřekl jsem nic. Na rozdíl od něj.

„Netušil jsem, že máte dceru, Micku. To musí být hezké.“

Ohlédl se na mě a s úsměvem pokračoval v chůzi po chodbě.

„Je nádherná.“

Moje netečnost se okamžitě změnila v ráznost. Vyšel jsem na chodbu a vyrazil za ním, přičemž ve mně s každým dalším krokem stoupal vztek. Pevně jsem sevřel nůž.

„Odkud víte, jak vypadá?“ zeptal jsem se naléhavě.

Roulet se zastavil a já s ním. Zadíval se na nůž v mé ruce a poté na můj obličej.

„Na stole máte její fotografii,“ odpověděl klidně.

Na tu fotku jsem zapomněl. Na malý zarámovaný snímek z Disneylandu, na němž stojí v obřím čajovém šálku.

„Ach tak,“ hlesl jsem.

Roulet se usmál, protože mu bylo jasné, nač jsem právě myslel.

„Dobrou noc, Micku. Užijte si to zítra s dcerou. Pravděpodobně nemáte možnost se s ní příliš často vídat.“

Otočil se, přešel přes obývací pokoj a otevřel si hlavní dveře. Než vyšel z domu, naposledy se na mne ohlédl.

„Potřebujete dobrého právníka,“ řekl. „Takového, který vám zajistí opatrovnictví.“

„Ne. Mé dceři je u matky lépe.“

„Dobrou noc, Micku. Díky za rozhovor.“

„Dobrou noc, Louisi.“

Vykročil jsem kupředu, abych za ním zavřel dveře.

„Hezký výhled,“ utrousil ještě Roulet z terasy.

„Jo,“ řekl jsem, zavřel za ním dveře a uzamkl je.

Stál jsem s rukou na klice a čekal, až uslyším na schodech jeho vzdalující se kroky. Roulet mi však po chvíli znovu zaklepal na dveře. Zavřel jsem oči, připravil si nůž a otevřel mu. Roulet přede mnou natáhl ruku. Ustoupil jsem o krok dál.

„Váš klíč,“ řekl. „Napadlo mě, že byste si ho měl vzít.“

Sebral jsem z jeho natažené dlaně klíč.

„Díky.“

„To nestojí za řeč.“

Zavřel jsem dveře a znovu je uzamkl.

22

Úterý 12. dubna

Den začal lépe, než by si mohl kterýkoliv advokát přát. Nemusel jsem do žádné soudní síně, neměl jsem schůzku s žádným klientem. Dlouho jsem spal, celé dopoledne jsem strávil četbou novin od první do poslední stránky a navíc jsem měl lístek do lóže na zahajovací domácí utkání Los Angeles Dodgers v nové sezoně. Zápas se hrál odpoledne a dávná tradice velela, že se ho právníci, jimž je v soudní síni vyhrazena strana pro obhajobu, musí povinně zúčastnit. Vstupenku mi obstaral Raul Levin, který kromě mě pozval i další čtyři obhájce z jeho strany šlo o jakési děkovné gesto za to, že využíváme jeho služeb. Dokázal jsem si představit, jak budou ostatní obhájci během utkání remcat a brblat, že si v rámci přípravy na Rouletův proces uzurpuji Levina pouze pro sebe. Nehodlal jsem se tím však nechat otrávit.

Období před procesem působilo navenek dojmem určité nečinnosti, kdy soudní mašinérii pohání pouze tichá setrvačná síla. Proces s Louisem Rouletem měl začít za měsíc. Čím více se blížil, tím méně jsem si nabíral nových klientů. Potřeboval jsem čas na přípravu a vymýšlení strategie. Přestože mě od samotného procesu dělilo ještě několik týdnů, věděl jsem, že o vítězství či porážce v něm budou rozhodovat informace, které se mi podaří shromáždit nyní. A k tomu jsem potřeboval čas. Bral jsem tedy pouze případy zavedených klientů a pod podmínkou, že odměna bude slušná a dostanu ji předem.

Soudní proces se podobá praku. Klíčová je předprocesní příprava, kdy se do tohoto praku vkládá vhodný kámen a guma se pomalu natahuje k prasknutí. U soudu pak už jen obhájce gumu pustí a nechá kámen neomylně vystřelit na cíl. Tímto cílem je zproštění obžaloby. Rozsudek „nevinen“. Trefit ho lze pouze za předpokladu, že člověk vybral správný kámen a opatrně gumu natáhl co nejdál.

Většinu natahování za mě dělal Levin. Byl to on, kdo se dál staral v životech klíčových protagonistů Rouletova i Menendezova případu. Vymysleli jsme spolu strategický plán, kterému jsme dali název „dvojitý prak“, protože mířil na dva cíle. Nepochyboval jsem, že jakmile v květnu začne proces, bude guma natažená na maximum a připravená k vystřelení.

Nabít prak správným kamenem nám částečně pomohla i obžaloba. Během týdnů po Rouletově obvinění spis s nálezy protistrany utěšeně tloustl: prováděly se nové vědecké analýzy, probíhalo další policejní šetření, docházelo k novému vývoji událostí.

Mezi novými událostmi, které stály za pozornost, byla identifikace pana X, leváka, který večer před útokem dělal v baru Morgan^ společnost Reggii Campové. Detektivům losangeleské policie se díky nahrávce, na kterou jsem sám upozornil obžalobu, podařilo určit jeho totožnost: nechali z nahrávky pořídit snímek a ten poté ukazovali všem prostitutkám a hosteskám, které sebrali jejich kolegové z mravnostního oddělení. Pan X byl identifikován jako Charles Talbot. Mnohé poskytovatelky sexuálních služeb ho znaly jako pravidelného zákazníka. Některé uvedly, že je to majitel či zaměstnanec koloniálu na Reseda Boulevard.

Jak jsem se dozvěděl z vyšetřovacích zpráv, které jsem obdržel na základě pravidla o předávání nálezů, detektivové Talbota vyslechli a zjistili, že 6. března večer odešel z bytu Reggie Campové krátce před desátou a zamířil do zmíněného koloniálu s nepřetržitým provozem, jehož byl majitelem. Do prodejny jel proto, aby zkontroloval, co je nového, a otevřel box s cigaretami, od kterého měl klíče pouze on. Záznam z bezpečnostních kamer rozmístěných v prodejně potvrdil, že od 22.09 do 22.51 doplňoval pod hlavním pultem zásobníky s cigaretami. Souhrnná zpráva vyšetřovatele vyloučila Talbota z okruhu podezřelých, poněvadž k událostem, které se v bytě Reggie Campové odehrály po jeho odchodu, neměl žádný vztah a nehrál v nich žádnou roli. Byl to prostě jeden z jejích zákazníků.

Nikde v nálezech státního zástupce se nevyskytovala zmínka o Dwayneovi Jefferym Corlissovi, vězeňském práskači, který kontaktoval obžalobu s informacemi o Louisi Rouletovi. Minton se buďto rozhodl, že ho jako svědka nevyužije, nebo si ho nechával v záloze pro případ nouze. Přikláněl jsem se ke druhé možnosti. Minton mu totiž zařídil vězeňský léčebný program. S něčím takovým by se rozhodně neobtěžoval, pokud by si ho nechtěl ponechat v záloze a zároveň v pohotovosti. Mně to ovšem nevadilo. Minton netušil, že Corliss je kámen, jímž hodlám nabít svůj prak.

A tak zatímco spis státního zástupce obsahoval jen málo informací o samotné oběti, Raul Levin podrobil Reggii Campovou zevrubnému zkoumání. Nalezl webovou stránku s názvem PinkMink.com, na níž Campová inzerovala své služby. Na tomto objevu nebyla významná ani tak skutečnost, že potvrzoval její angažmá v oblasti prostituce, jako spíše samotný text inzerátu: Reggie Campová v něm totiž konstatovala, že je „velmi přístupná a má to ráda divoce“ a také že je „přístupná SM hrátkám ty seřežeš mě, anebo já tebe“. Tohle už byla dobrá munice. Podobné skutečnosti dokázaly oběť či svědka v očích poroty patřičně vybarvit. A Campová byla obětí i svědkem.

Levin rovněž dál šťoural v životě a minulosti Louise Rouleta a zjistil, že můj klient býval mizerným studentem, který v mládí prošel pěti soukromými školami v Beverly Hills a okolí. Poté sice skutečně absolvoval obor anglická literatura na Losangeleské univerzitě, avšak Levin vyhledal jeho tehdejší spolužáky, kteří mu prozradili, že si Roulet diplom v podstatě koupil tím, že platil ostatním studentům za vyhotovení seminárních prací a odpovědí na testové otázky a že si dokonce nechal vypracovat i devadesátistránkovou diplomovou práci o životě a díle Johna Fantea.

Profil dospělého Rouleta skýtal ještě mnohem temnější obrázek. Levin mezi jeho známými objevil řadu žen, které uvedly, že je Roulet v minulosti deptal duševně, fyzicky či obojí. Dvě ženy, jež Rouleta znaly z dob studií na Losangeleské univerzitě, dokonce vyjádřily podezření, že jim Roulet na večírku studentského klubu namíchal do pití „znásilňovací drogu“ a poté je pohlavně zneužil. Žádná z nich své podezření neohlásila, ale jedna si den po večírku nechala udělat vyšetření krve. Údajně v ní byly nalezeny stopy ketaminhydrochloridu, což je tišící prostředek používaný ve veterinářství. Naštěstí pro obhajobu zatím vyšetřovatelé žádnou z těchto žen nevypátrali.

Levin se rovněž zaměřil na případy takzvaného „realitního násilníka“ z doby před pěti lety. Čtyři ženy vesměs realitní makléřky tehdy uvedly, že je přepadl a znásilnil muž ukrývající se v domech, kam přijely v domnění, že je poslední majitelé vyklidili a uvolnili k prohlídkám. Policie tyto útoky nevyřešila, ale jedenáct měsíců po ohlášení prvního znásilnění samy od sebe ustaly. Levin hovořil s odborníkem na sexuálně motivované zločiny, který za losangeleskou policii tyto případy vyšetřoval. Instinkt mu prý celou dobu napovídal, že pachatelem není člověk zvenčí. Věděl totiž, jak nepozorovaně pronikat do domů a jak do nich vylákat realitní makléřky bez doprovodu. Vyšetřovatel byl tudíž přesvědčen, že i sám násilník pochází z řad realitních agentů, ale protože policie nikdy nikoho nezatkla, nemohl svou hypotézu ověřit.

V souvislosti s tímto směrem vyšetřování nedokázal Levin zjistit téměř nic, co by potvrzovalo, že jednou z neohlášených obětí násilníka se stala i sama Mary Alice Windsorová. Ta se nám sice uvolila poskytnout rozhovor a souhlasila, že bude o této své utajené tragédii vypovídat, ale pouze v případě, že se její svědectví stane pro syna životně důležitým. Uvedené datum jejího znásilnění skutečně spadalo do časového období, v němž „realitní násilník“ spáchal ostatní ohlášené útoky, a Windsorová nám navíc poskytla svůj diář i další dokumentaci, které dokazovaly, že právě ona měla tehdy na starosti prodej domu v BelAir, kde podle jejího tvrzení k útoku došlo. V konečném důsledku jsme však neměli nic než její svědectví. Žádné lékařské či nemocniční záznamy, které by naznačovaly léčbu následků sexuálně motivovaného útoku. A žádný policejní protokol.

Přesto se nedalo popřít, že když nám Mary Windsorová svůj příběh líčila, téměř do všech podrobností se shodoval s Rouletovou verzí. Později nám s Levinem nicméně přišlo poněkud divné, že toho Louis o útoku tolik ví. Pokud se jeho matka rozhodla držet své znásilnění v tajnosti a ani je neohlásila na policii, proč by se dělila o tolik trýznivých podrobností s vlastním synem? Tato otázka vedla Levina ke zformulování hypotézy, která byla stejně odpudivá jako fascinující.

„Myslím, že ty detaily zná, protože u toho byl,“ prohlásil, když naše schůzka s Mary Windsorovou skončila a my byli opět o samotě.

„Chceš říct, že to znásilnění sledoval a nijak proti němu nezakročil?“

„Ne, chci říct, že podle mě byl tím chlapem v kukle a s brýlemi na očích on.“

Mlčel jsem. Mám dojem, že jsem si podprahově myslel totéž, ale tahle představa pro mě byla příliš hrůzostrašná, než aby se jí podařilo vytrysknout na povrch.

„Člověče…,“ utrousil jsem.

Levin si to vyložil jako nesouhlas a rozváděl svou myšlenku dál.

„Ta ženská je velmi silná,“ poznamenal. „Firmu vybudovala úplně z ničeho a v tomhle městě je podnikání v realitách o hubu. Je to nesmlouvavá dáma a já si ji nedokážu představit, jak by mohla své znásilnění neohlásit, jak by mohla nechtít, aby chlap, který jí to udělal, dostal co proto. Já řadím lidi do dvou skupin. Jednu tvoří lidi typu ‚oko za oko‘ a druhou lidi typu ‚nastav druhou tvář‘. Ona rozhodně patří do první skupiny a já si neumím představit jiný důvod, proč o té věci mlčela, než že chtěla pachatele chránit. Než že jím byl tvůj klient. Říkám ti, že tenhle Roulet je ryzí zlo. Nevím, odkud se v něm bere nebo jak k němu přišel, ale čím dýl na něj koukám, tím víc v něm vidím ďábla.“

Tento směr Levinova vyšetřování pochopitelně probíhal v naprostém utajení. Jeho informace se rozhodně nedaly použít v rámci obhajoby. Nesměly se dostat ani do spisu s nálezy, a tak jsme s Levinem jen malou část ze svých zjištění svěřovali papíru. Přesto jsem tyto informace musel znát jako základ pro své rozhodování a plánování strategie a taktiky během procesu.

Když mi v 11.05 zazvonila pevná linka, stál jsem právě před zrcadlem a upravoval si na hlavě kšiltovku s emblémem Dodgers. Než jsem zvedl sluchátko, podíval jsem se na displej a zjistil, že je to Loma Taylorová.

„Proč máš vypnutý mobil?“ zeptala se mě na úvod.

„Protože mám volno. Říkal jsem ti, že mi dneska nemáš volat. Jedu s Mišem na baseball a už bych měl vyrazit, abych byl u něj včas.“

„Kdo je to Miš?“

„Raul. Pročpak mě otravuješ?“ zeptal jsem se dobrosrdečně.

„Protože si myslím, že s tímhle by sis být otravován přál. Dneska ráno přišla pošta o něco dřív a máš v ní i dopis ze dvojky.“

Druhý okresní odvolací soud přezkoumával všechny případy projednávané v okrese Los Angeles. Představoval tak první odvolací překážku na cestě k Nejvyššímu soudu. Nepředpokládal jsem však, že by mi Lorna volala, kdybych s odvoláním neuspěl.

„Ke kterému případu?“

Prakticky v kterémkoliv okamžiku jsem měl u odvolacího soudu podána čtyři až pět odvolání.

„Jde o jednoho z tvých Road Saints. O Harolda Caseyho. Vyhráls!“

Byl jsem šokován. Ne vítězstvím, ale jeho načasováním. Souhrn případu jsem si připravil ještě před rozsudkem a připlatil jsem si za urychlené zaslání přepisů z procesu. Odvolání jsem podal den po rozsudku a požádal jsem o jeho urychlené přezkoumání. Přesto jsem neočekával, že se mi ke Caseymu někdo vyjádří dříve než za dva měsíce.

Požádal jsem Lomu, aby mi přečetla zdůvodnění, a na tváři se mi objevil široký úsměv. Odvolací soud ve svém zdůvodnění doslova přepsal můj souhrn k případu. Komise sestávající ze tří soudců se mnou do písmene souhlasila v tom, že nízký přelet šerifova pátracího vrtulníku nad Caseyho rančem představovalo porušení jeho práva na soukromí. Odvolací soud Caseyho odsouzení zrušil na základě skutečnosti, že prohlídka vedoucí k odhalení jeho marihuanové miniplantáže byla nezákonná.

Stát se nyní musel rozhodnout, zda bude Caseyho znovu stíhat, ale tato možnost reálně nepřicházela v úvahu. Obžaloba by se totiž nemohla o nic opřít, poněvadž odvolací soud označil veškeré důkazy shromážděné během prohlídky ranče za nepřípustné. Nález „dvojky“ tak představoval jasné vítězství obhajoby a ta nepřicházejí tak často.

„Panejo, to bude pro toho břídila zpráva!“

„Kde vůbec je?“ zeptala se Lorna.

„Možná ještě trčí v přijímacím centru, ale chystali se ho šoupnout do Corcoranu. Takže, prosím tě, pořiď zhruba deset kopií toho nálezu, strč je do obálky a pošli Caseymu do Corcoranu. Adresu bys měla znát.“

„Copak oni ho nepustí?“

„Ještě ne. Jelikož ho zatkli, nemohl se hlásit probačnímu úředníkovi, čímž porušil pravidla podmínky, a na tohle se odvolání nevztahuje. Takže ho nepustí tak dlouho, dokud nepředstoupí před podmínkovou komisi a nepřesvědčí ji, že jde o případ ‚ovoce z otráveného stromu‘ že jelikož se neprovinil trestným činem, za který ho zatkli, nemohl se provinit ani přestupkem, který z jeho nezákonného zatčení vyplývá. Než z tohohle všeho vykličkuje, uplyne zhruba takových šest týdnů.“

„Šest týdnů? To je neuvěřitelné.“

„Nedělej potíže, když nechceš za mříže.“

Zapěl jsem to jako Sammy Davis v onom starém televizním pořadu.

„Prosím, Micku, nezpívej mi.“

„Promiň.“

„A proč mu posíláme deset kopií? Copak jedna nestačí?“

„Protože si jednu nechá pro sebe, zbylých deset nechá kolovat po vězení a tobě vzápětí začne drnčet telefon. Advokát, který dokáže vyhrát odvolání, má totiž v base cenu zlata. Budou ti volat a ty je musíš roztřídit a vytipovat ty, kteří mají rodinu a jsou solventní.“

„Ty si víš vždycky se vším rady, že jo?“

„Snažím se. Jinak se něco děje?“

„Obvyklý provoz. Telefonáty, o kterých jsi mi říkal, že je nechceš slyšet. Byl ses včera podívat v CountyUSC na Glory Daysovou?“

„Jmenuje se Gloria Daytonová a ano, zajel jsem za ní. Zdá se, že má nejhorší za sebou. Ale pořád jí více než měsíc zbývá.“

Faktem bylo, že Gloria Daytonová vypadala hodně dobře. Její oči jsem už několik let neviděl tak bystré a jiskřivé. Do léčebného centra jsem sice nejel tak úplně kvůli ní, ale vidět její rychlé zotavování byl příjemný bonus.

Jak se dalo čekat, Lorna začala sýčkovat.

„A jak dlouho potrvá tentokrát, než zase zavolá na tvoje číslo a řekne: Jsem ve vězení. Potřebuju Mickeyho‘?“

Poslední slova pronesla kňouravým nosovým tónem, jímž chtěla Gloriu Daytonovou napodobit. Docela se strefila, ale mně to bylo protivné. Nakonec všemu nasadila korunu, když si začala prozpěvovat jednu disneyovskou klasiku.

„MIC…, ozvu se ti, žádný strachy, KEY…, páč ode mě nechceš prachy! MOUTH. Mickey Mouth…, Mickey Mouth, právník, který vždycky…“

„Prosím, Lorno, nezpívej mi.“

Lorna se do telefonu rozesmála.

„Chci dát jen svým slovům patřičný důraz.“

To už jsem se usmíval, ale na hlase jsem to nechtěl dát znát.

„Fajn. Beru na vědomí. Ale teď už musím končit.“

„No tak se dobře bav…, Mickey Mouthi.“

„Klidně si tu písničku zpívej celý den a Dodgers ať to s Giants klidně projedou dvacet nula já se budu i tak skvěle bavit. Po té zprávě, cos mi právě tlumočila, se už nic nemůže pokazit.“

Položil jsem telefon, odešel jsem do pracovny a vyhledal mobilní číslo na Teddyho Vogela, šéfa Road Saints, kteří ještě zůstali na svobodě. Sdělil jsem mu radostnou zprávu a naznačil, že on ji Hard Caseovi pravděpodobně dokáže vyřídit rychleji než já. Člena Road Saints najdete v každé věznici. A ze systému jejich komunikace by se CIA i FBI možná měly co učit. Vogel odpověděl, že to zařídí. Nakonec prohlásil, že těch deset táců, které mi před měsícem předal u silnice kousek od parku Vasquez Rocks, byla dobrá investice.

„Toho si cením, Tede,“ řekl jsem. „Vzpomeň si na mě, až budete příště potřebovat advokáta.“

„Provedu, advokáte.“

Ukončil hovor a já ho následoval. Vytáhl jsem ze skříně na chodbě rukavici prvního chytače a vyrazil jsem ze dveří.

Jelikož jsem dal Earlovi den placeného volna, cestu do centra na stadion Dodgers jsem si musel odřídit sám. Provoz byl řídký, ovšem jen do doby, než jsem se přiblížil ke stadionu. Na zahajovací domácí utkání je vždycky vyprodáno, i když se zápas koná ve všední den odpoledne. Zahájení baseballové sezony připomíná svěcení jara, které přitahuje tisíce zaměstnanců z centra. V uvolněném Los Angeles je to jediný sportovní podnik, kde člověk vidí chlapy v naškrobených bílých košilích a kravatách. Ti všichni utekli z práce dřív. Začátku sezony se nic nevyrovná, protože pak už začnou všechny ty prohry o jediný bod, kiksy na nadhozu a promarněné příležitosti. Pak už nastoupí realita.

Do lóže jsem dorazil jako první. Seděli jsme tři řady od hrací plochy na sedadlech, která sem přidali během přestávky před sezonou. Levin se musel pěkně plácnout přes kapsu, když sem kupoval lístky u místního překupníka. Ještě že si je zřejmě mohl odečíst z daní jako výdaje spojené s obchodním jednáním.

Náš plán předpokládal, že sem i Levin dorazí co nejdříve. Včera večer mi telefonoval a říkal, že by se mnou rád chvíli mluvil o samotě. Kromě sledování cvičných odpalů a hodnocení renovací, které nový majitel na stadionu provedl, jsem měl Raulovi popsat svou návštěvu u Glorie Daytonové a Raul mě měl na oplátku informovat o nejnovějším vývoji v řadě svých vyšetřování souvisejících s Louisem Rouletem.

Levin však na cvičné odpaly nedorazil. Po chvíli se objevili ostatní čtyři právníci z toho tři v kravatách, neboť přijeli rovnou od soudu a naše příležitost promluvit si o samotě se tím rozplynula.

Ostatní čtyři advokáty jsem znal z některých „lodních případů“, na kterých jsme spolu dělali. Vlastně i sama tradice, že advokáti společně chodí na zápasy Dodgers, začala právě těmito případy. Na základě širokého mandátu bránit přílivu drog do Spojených států začala kdysi americká pobřežní hlídka kontrolovat podezřelá plavidla kdekoliv na oceánu. Když narazila na zlato nebo v tomto případě na kokain, zabavila plavidlo a zadržela posádku. Řada z následných trestních stíhání se projednávala u okresního soudu v Los Angeles. Někdy bylo současně souzeno dvanáct nebo i více obžalovaných. Každý z nich dostal vlastního advokáta, přičemž většinu jich jmenoval soud a platil strýček Sam. Tyhle případy byly lukrativní, bylo jich dost a užili jsme si při nich hodně zábavy. Někdo tehdy navrhl, abychom se k jejich projednávání scházeli na stadionu Dodgers. A tak jsme se jednou složili a koupili si soukromou lóži na utkání s Chicagem Cubs. Během sedmé směny jsme se dokonce opravdu pár minut bavili o případu.

Po Levinovi stále nebylo ani vidu, ani slechu, přestože už na hrací ploše začaly předzápasové rituály. Z košů na hřišti bylo vypuštěno několik set holubů, kteří se slétli dohromady, za hlasitého burácení diváků obkroužili stadion a odletěli pryč. Krátce nato prosvištěl nad stadionem za ještě většího jásotu „neviditelný“ bombardér B2. Tohle bylo celé Los Angeles. Pro každého něco a špetka ironie navrch.

Zápas už začal a Levin stále nikde. Zapnul jsem si mobilní telefon a pokusil se mu zavolat, přestože jsem v okolní vřavě špatně slyšel. Diváci byli hluční a bouřliví zjevně doufali, že tato sezona neskončí opět zklamáním. Po chvíli se Levinovi sepnula schránka.

„Miši, kde jsi, člověče? My už jsme na zápase sedadla jsou fantastická, ale jedno je pořád volné. Cekáme na tebe.“

Zaklapl jsem telefon, podíval se na ostatní a pokrčil rameny. „Já nevím,“ řekl jsem. „Nevzal mi to.“

Nechal jsem telefon zapnutý a zastrčil si ho zpátky na opasek.

Než skončila první směna, už jsem litoval svých slov Lomě, že je mi jedno, jestli nás Giants převálcují dvacet nula. Než se Dodgers vůbec dostali k prvním odpalům sezony, vedli už Giants pět nula a publikum to rychle znechutilo. Slyšel jsem, jak si lidé stěžují na cenu vstupného a na renovaci a přehnanou komercializaci stadionu. Jeden z advokátů, Roger Mills, si zkoumavě prohlédl volné plochy stadionu a poznamenal, že je tu víc reklamních nápisů než na automobilových závodech NASCAR.

Dodgerům se nakonec podařilo náskok trochu snížit, ale ve čtvrté směně jim došla pára a Giants prohnali Jeffa Weavera tříbodovým odpalem za hrazení. Využil jsem pauzy mezi střídáním směn a pochlubil se ostatním, jak rychle se mi ve věci Caseyova odvolání ozvala dvojka. Ostatní advokáti byli ohromeni, i když jeden z nich, Dan Daly, nadhodil, že jsem tak rychlou odpověď dostal jen proto, že tři soudci figurují na mém vánočním seznamu. Já se ovšem nedal a hezky jsem Dalymu ťafku vrátil: poznamenal jsem, že mu zřejmě ušel oběžník, v němž nás komora upozorňuje na nedůvěru porotců vůči advokátům s copy. Ten jeho sahal do poloviny zad.

Hra se ještě znovu nerozběhla, když jsem uslyšel, že mi zvoní telefon. Popadl jsem ho od pasu a odklopil displej, aniž jsem se na něj podíval.

„Raule?“

„Ne, pane, tady je detektiv Lankford z glendaleského policejního oddělení. To je Michael Haller?“

„Ano,“ řekl jsem. „Máte chviličku?“

„Chviličku mám, ale nejsem si jistý, jestli vás uslyším. Jsem na zápase Dodgers. Nemůže to počkat do doby, než se vám budu moct ozvat zpátky?“

„Ne, pane, nemůže. Znáte muže jménem Raul Aaron Levin? Je to…“

„Ano, znám ho. Co se stalo?“

„Obávám se, že pan Levin je mrtev, pane. Stal se ve svém domě obětí vraždy.“

Hlava mi poklesla tak nízko a tak dopředu, že jsem se udeřil o záda muže sedícího přede mnou. Odtáhl jsem se, jedno ucho jsem si zakryl rukou a na druhé si přitiskl telefon. Vše ostatní kolem sebe jsem přestal vnímat.

„Co se stalo?“

„To nevíme,“ odvětil Lankford. „Proto jsme tady. Zdá se, že pro vás v poslední době pracoval. Bylo by možné, abyste sem přijel, odpověděl nám na pár otázek a pomohl nám?“

Zhluboka jsem vydechl a pokusil se zachovat v hlase klid i patřičnou modulaci.

„Už tam jedu,“ řekl jsem.

23

Tělo Raula Levina leželo v zadním pokoji jeho jednopodlažního domu pár bloků od Brand Boulevard. Pokoj byl zřejmě původně navrhován jako zimní zahrada či možná televizní místnost, ale Raul si z něj udělal domácí pracovnu. Stejně jako já si nemusel pronajímat komerční prostory. Ve své branži nebyl odkázán na zákazníky z ulice. Své služby dokonce ani neinzeroval ve Zlatých stránkách. Pracoval pro advokáty a nové zákazníky získával na doporučení těch stávajících. Pětice advokátů, kteří s ním měli navštívit baseballové utkání, představovala nejlepší důkaz jeho schopností a úspěšnosti.

Uniformovaní policisté, kteří již věděli, že na místo dorazím, mě donutili čekat v obývacím pokoji, než se zezadu vynoří detektivové a promluví si se mnou. Jeden policajt stál na chodbě pro případ, že bych se rozhodl pro zběsilý úprk do zadního pokoje nebo naopak k hlavním dveřím. Ze svého místa mi mohl zabránit v obojím. A tak jsem jen seděl, čekal a myslel na svého přítele.

Během jízdy ze stadionu jsem dospěl k závěru, že vím, kdo Raula Levina zabil. Nepotřeboval jsem vstoupit do jeho pracovny a vidět či slyšet důkazy, abych věděl, kdo je pachatelem. Hluboko v nitru mi bylo jasné, že se Raul dostal příliš blízko k Louisi Rouletovi. A já byl ten, kdo ho za ním poslal. Zbývalo jen vyřešit otázku, jak s tím vším teď naložím.

Po dvaceti minutách vyšli ze zadní části domu do obývacího pokoje dva detektivové. Postavil jsem se a vestoje jsme se dali do řeči. Ten, který se mnou mluvil v telefonu, se mi představil jako Lankford. Byl z dvojice starší, veterán. Partnerku mu dělala žena jménem Sobelová. Nezdálo se, že vraždy vyšetřuje příliš dlouho.

Ruce jsme si nepodali, protože měli oba gumové rukavice. Na nohou měli papírové návleky. Lankford žvýkal žvýkačku.

„Takže se to seběhlo takhle,“ řekl příkře. „Levin seděl ve své pracovně za stolem. Židle byla obrácená směrem od stolu, tudíž byl čelem k pachateli. Dostal jednu ránu do prsou. Z něčeho malého vypadá mi to na dvaadvacítku, ale počkám, co řekne patolog.“

Poklepal si na prsa a já uslyšel tvrdý zvuk neprůstřelné vesty pod jeho košilí.

„Po výstřelu se pokusil vstát,“ pokračoval, „anebo možná rovnou upadl na podlahu. Každopádně skonal čelem k podlaze. Pachatel mu pak obrátil pracovnu vzhůru nohama a my zatím netušíme, co hledal nebo co si mohl odnést.“

„Kdo ho našel?“ zeptal jsem se.

„Sousedka, která zjistila, že jeho pes volně pobíhá po okolí. Pachatel ho musel před vraždou nebo po vraždě pustit. Sousedka zjistila, že se pes potuluje po okolí, poznala ho a přivedla ho zpátky. Hlavní dveře byly otevřené, a tak vešla dovnitř a našla Levinovo tělo. Mně to zvíře teda na hlídacího psa moc nepřipadalo. Spíš to byla taková malá chlupatá koule.“

„Shihtzu,“ upřesnil jsem.

Už jsem toho psa viděl a taky jsem o něm slyšel Levina vyprávět, ale momentálně jsem si nedokázal vybavit jeho jméno. Bylo to něco jako Rex nebo Bronco něco, co kontrastovalo s jeho drobným tělíčkem.

Sobelová se podívala do bloku, který držela v ruce, a položila mi první otázku.

„Nenašli jsme nic, co by nás nasměrovalo na jeho příbuzné,“ řekla. „Víte, jestli měl nějakou rodinu?“

„Myslím, že jeho matka bydlí někde na východě. On se narodil v Detroitu. Takže možná bydlí tam. Ale myslím, že spolu neměli nějak zvlášť pevný vztah.“

Sobelová přikývla.

„Našli jsme jeho diář. Za uplynulý měsíc v něm téměř u každého dne figuruje vaše jméno. Pracoval pro vás na nějakém konkrétním případu?“

Kývl jsem.

„Na několika různých případech. Ale hlavně na jednom.“

„Nechtěl byste nám ho trochu přiblížit?“ zeptala se Sobelová.

„Mám jeden případ, který půjde před soud. Příští měsíc. Jde o pokus o znásilnění a o vraždu. On mi rozebíral důkazy a pomáhal mi s přípravou.“

„Chcete říct, že vám pomáhal podkopávat vyšetřování, co?“ vložil se do věci Lankford.

Uvědomil jsem si, že detektivova zdvořilost v telefonu byla pouhou přetvářkou, která mě měla vylákat do Levinova domu. Tady to bude něco jiného. Dokonce se mi zdálo, že Lankford žvýká agresivněji, než když poprvé vstoupil do místnosti.

„Říkejte tomu, jak chcete, detektive. Každý má právo na obhajobu.“

„Jo, jasně, a oni jsou všichni nevinní a za všecko můžou jejich rodiče, protože je příliš brzo odstavili od bradavky,“ utrousil Lankford. „Ale to je fuk. Tenhleten Levin předtím dělal policajta, že jo?“

„Ano, pracoval na losangeleské policii. Působil tam jako detektiv na oddělení násilných trestných činů, ale po dvanácti letech odešel do výslužby. Myslím, že to bylo dvanáct let. To si budete muset ověřit.“

„Nejspíš nemohl vydejchat, že nedělá pro padouchy, co?“

„Záleží, jak se na to díváte.“

„Můžeme se vrátit k případu?“ zeptala se Sobelová. „Jak se ten váš obžalovaný jmenuje?“

„Louis Ross Roulet. Proces se má konat u vrchního soudu ve Van Nuys a předsedá mu soudkyně Fullbrightová.“

„Je váš klient ve vazbě?“

„Ne, pustili ho na kauci.“

„Všiml jste si mezi Rouletem a panem Levinem nějaké nevraživosti?“

„O žádné nevím.“

Byl jsem rozhodnut. Hodlal jsem vůči Rouletovi postupovat tak, jak jsem to uměl. Držet se plánu, který jsem vymyslel… s pomocí Raula Levina. Hodit do případu hlubinnou pumu a dát si pozor, abych včas zmizel. Měl jsem pocit, že to svému příteli MÍSOVÍ dlužím. Určitě by si to tak přál. Abych na tom nenechal dělat zaměstnance. Abych se toho ujal sám.

„Mohl v tom být nějaký homoušský spor?“ dotázal se Lankford.

„Cože? Proč se na to ptáte?“

„Protože měl fiflenovského čokla a všude v domě měl jen fotky chlapů a toho psa. Všude. Na stěnách, vedle postele, na klavíru.“

„Podívejte se pozorně, detektive. Nejspíš půjde o jediného muže. Jeho partner zemřel před pár lety. Myslím, že od té doby Raul nikoho neměl.“

„Vsadím se, že umřel na AIDS.“

Nepotvrdil jsem mu to. Pouze jsem vyčkával. Na jedné straně mě Lankfordovo chování obtěžovalo. Na druhé straně jsem si ovšem říkal, že jeho způsob vyšetřování ve stylu spálené země mu znemožní spatřit spojitost mezi Levinovým úmrtím a Rouletem. To mi vyhovovalo. Potřeboval jsem ho na pět až šest týdnů udržet v bezpečné vzdálenosti a pak už mi bylo jedno, jestli si to dohromady dá, anebo ne. V té době už bude moje hra dohrána.

„Nechodil ten chlap obhlížet homosexuální kluby?“ zeptal se Lankford.

Pokrčil jsem rameny.

„Nemám tušení. Ale jestli měla ta vražda homosexuální motiv, proč mu pachatel vyplenil pracovnu a zbytek domu ne?“

Lankford pokýval hlavou. Zdálo se, že ho logika mé otázky na okamžik zarazila. Pak mi ovšem uštědřil překvapivý úder.

„Kde jste byl dnes ráno, advokáte?“

„Cože?“

„To je jen rutinní otázka. Místo činu naznačuje, že Levin svého vraha znal. Vpustil střelce až do zadní místnosti. A jak už jsem říkal, zastřelen byl ve chvíli, kdy seděl za stolem. Připadá mi, že se v pachatelově společnosti cítil docela uvolněně. Takže musíme vyloučit podezření u všech jeho známých, profesních i osobních.“

„Chcete říct, že z jeho vraždy podezíráte mě?“

„Ne, jen se snažím vyjasnit okolnosti a zaměřit pátrání úžeji.“

„Celé dopoledne jsem byl doma. Chystal jsem se na schůzku s Raulem na stadionu Dodgers. Vyrazil jsem kolem dvanácti a na stadionu mě zastihl i váš telefonát.“

„A co předtím?“

„Jak říkám, byl jsem doma. Sám. Ale zhruba v jedenáct jsem měl telefon, který dokazuje, že jsem byl v té době doma, a to bydlím nejméně půl hodiny jízdy odtud. Takže jestli ho zavraždili po jedenácté, jsem z toho venku.“

Lankford mi na vějičku neskočil. Nesdělil mi dobu Levinova úmrtí. Možná ji v daném okamžiku sám neznal.

„Kdy jste s ním mluvil naposledy?“ zeptal se místo toho.

„Včera večer po telefonu.“

„Kdo volal komu a proč?“

„On volal mně a ptal se, jestli bych nemohl přijet na zápas dřív. Řekl jsem mu, že můžu.“

„Jak to?“

„On se rád dívá rád se díval na cvičné odpaly. A taky říkal, že bychom mohli trochu probrat ten Rouletův případ. O nic konkrétního mu nešlo, ale už zhruba týden mě o ničem novém neinformoval.“

„Děkuji vám za spolupráci,“ řekl Lankford hlasem obtěžkaným sarkasmem.

„Uvědomujete si, že jsem právě udělal přesně to, o čem nabádám všechny své klienty, aby to nedělali? Mluvil jsem s vámi bez přítomnosti právníka, poskytl jsem vám své alibi. Asi jsem se zbláznil.“

„Řekl jsem, že děkuji.“

Do hovoru se vložila Sobelová.

„Můžete nám říct ještě něco, pane Hallere? O panu Levinovi nebo jeho práci?“

„Jo, je tu ještě jedna věc. Něco, co byste zřejmě měli prověřit. Ale chci, aby to zůstalo důvěrné.“

Pohlédl jsem za ně na uniformovaného policistu, který stále bloumal na chodbě. Sobelová můj pohled sledovala a pochopila, že si přeji soukromí.

„Mohl byste počkat venku, prosím?“ řekla.

Policista odešel a trávil se přitom otráveně, zřejmě proto, že ho vykázala žena.

„No dobrá,“ řekl Lankford. „Takže co máte?“

„Na přesná data se budu muset podívat, ale před pár týdny někdy v březnu pro mě Levin pracoval na jiném případu, v jehož rámci jeden můj klient udal drogového dealera. Raul tehdy někam volal a pomáhal toho člověka identifikovat. Následně jsem zjistil, že ten člověk je Kolumbijec a že má velmi dobré konexe. Mohl mít přátele, kteří…“

Nechal jsem na nich, aby si moje slova doplnili sami.

„Já nevím,“ prohlásil Lankford. „Tohle byla moc čistá práce. Na vendetu to nevypadá. Nepodřízli mu krk a nevyřízli jazyk. Prostě ho jednou ranou usmrtili a pak mu obrátili pracovnu vzhůru nohama. Co by tady ti dealerovi lidi hledali?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Možná jméno mého klienta. Navlíkl jsem tu dohodu tak, že se v ní jeho jméno neobjevilo.“

Lankford zamyšleně pokýval hlavou.

„A jak se ten klient jmenuje?“

„To vám nemůžu říct. Advokátní tajemství.“

„Zase ty vaše kecy. Jak to máme prošetřit, když ani neznáme jeho jméno? Copak vám vůbec nezáleží na tom, že tu váš přítel leží na podlaze s kusem olova v srdci?“

„Ale ano, záleží. Očividně jsem tu jediný, komu na tom záleží. Ale zároveň jsem vázán pravidly a etikou.“

„Vašemu klientovi by mohlo hrozit nebezpečí.“

„Můj klient je v bezpečí. Je ve vězení.“

„Je to žena, viďte?“ řekla Sobelová. „Podle toho, jak pořád tvrdošíjně říkáte ‚klienť namísto ‚on‘ nebo ‚ona‘.“

„O svém klientovi se s vámi bavit nemůžu. Pokud chcete znát jméno toho dealera, tak je to Hector Arrande Moya. Sedí ve federální vazební věznici. Myslím, že jeho původní obvinění vyplynulo z případu, který v San Diegu vyšetřovala Agentura pro potírání narkotik. To je všechno, co vám mohu říct.“

Sobelová si všechno zapsala. Věřil jsem, že jsem jim dal dostatečnou záminku, aby se dívali jinam než na spojitost s Rouletem a Levinovou homosexualitou.

„Pane Hallere, byl jste někdy u pana Levina v pracovně?“ zeptala se Sobelová.

„Párkrát. Ale teď už několik měsíců ne.“

„Nevadilo by vám, kdybyste tam s námi zašel? Možná si všimnete něčeho, co tam nepatří nebo naopak schází.“

„On je pořád tam?“

„Myslíte oběť? Ano, leží tak, jak ho sousedka našla.“

Přikývl jsem. Nebyl jsem si jist, zda si přeji vidět tělo Raula Levina uprostřed místa vraždy. Pak jsem se však náhle rozhodl, že ho musím vidět a že na ten pohled nesmím zapomenout. Bude se mi to hodit, až mi začne docházet elán a odhodlání.

„Dobrá, půjdu s vámi.“

„V tom případě si nasaďte tohle a ničeho se uvnitř nedotýkejte,“ upozornil mě Lankford. „Ještě pořád místo činu zpracováváme.“

Vytáhl z kapsy složené papírové návleky. Posadil jsem se na Raulovu pohovku, nasadil si je a vyrazil jsem za detektivy do pokoje smrti.

Tělo Raula Levina leželo v pokoji tak, jak je objevila sousedka. Břicho spočívalo na podlaze, obličej byl vytočen doprava, ústa a oči otevřené. Jeden bok byl výše než druhý a paže i dlaně se tiskly pod tělem. Bylo zřejmé, že Raul spadl ze židle u stolu, která stála za ním.

Okamžitě jsem zalitoval svého rozhodnutí vstupovat do pracovny. Náhle jsem pochopil, že poslední pohled do Raulovy tváře vytěsní všechny ostatní vizuální vzpomínky, které jsem na něj měl. Budu nucen na ně úplně zapomenout, abych se v duchu nemusel znovu dívat do těchhle očí.

Bylo to stejné jako s mým otcem. Nezbyla mi na něj jiná vizuální vzpomínka, než jak leží v posteli. Vážil tehdy maximálně padesát kilo a skrz naskrz ho prožírala rakovina. Všechny ostatní vizuální vzpomínky na něj byly falešné. Pramenily z fotografií v knihách, které jsem o něm četl.

V místnosti pracovala řada dalších lidí. Vyšetřovatelé místa činu, lidé ze soudní patologie. Mé hrůzné pocity se mi zřejmě vepsaly do tváře.

„Víte, proč ho nemůžeme zakrýt?“ zeptal se mě Lankford. „Kvůli lidem, jako jste vy. Kvůli O. J. Simpsonovi. Říkají tomu přenos stop. Těchhle věcí se vy advokáti strašně rádi chytáte. Takže už žádná prostěradla přes mrtvoly. Až do doby, než ho odtud odvezeme.“

Neřekl jsem nic. Pouze jsem přikývl. Měl pravdu.

„Můžete se postavit sem ke stolu a sdělit nám, jestli tu nevidíte něco neobvyklého?“ dotázala se Sobelová, která ke mně očividně cítila alespoň nějaké sympatie.

Byl jsem jí vděčný, protože jsem tak mohl stát zády k mrtvému tělu. Přistoupil jsem ke stolu složenému ze tří dílů, které v rohu pokoje vytvářely oblouk. Poznal jsem, že jde o nábytek z prodejny IKEA v nedalekém Burbanku. Nic výstředního. Vše jednoduché a praktické. Na prostředním díle v rohu stál počítač a pod ním byla vysouvací deska s klávesnicí. Krajní díly vypadaly totožně a Levin zřejmě jejich pracovní plochu využíval k tomu, aby se mu jednotlivé případy nepomíchaly.

Moje oči spočinuly na počítači kladl jsem si otázku, kolik informací o Rouletovi asi Levin uchovával v elektronické podobě. Sobelová si toho všimla.

„Počítačového experta nemáme,“ řekla. „Na to je naše oddělení příliš malé. Má sem přijet někdo z úřadu šerifa, ale zatím se mi zdá, že někdo vytáhl celý disk.“

Ukázala perem pod stůl, kde stála počítačová skříň. Jeden bok plastového krytu byl odstraněn a opíral se o zadní stranu.

„Zřejmě tu pro nás nic nebude,“ dodala Sobelová. „Co pracovní plochy?“

Nejprve jsem přejel očima levé křídlo stolu. Nahodile se zde válely papíry a spisy. Podíval jsem se na několik záložek a poznal jsem pár jmen.

„Někteří z těch lidí jsou moji klienti, ale vesměs jde o staré případy. Nic aktivního.“

„Ty spisy byly pravděpodobně uloženy ve spisových skříních,“ poznamenala Sobelová. „Vrah je mohl vytáhnout a rozházet sem, aby nás zmátl. Aby zakryl, co tu doopravdy hledal nebo co odtud odnesl. A co tady?“

Přistoupili jsme ke křídlu napravo od počítače. Na této straně nevládl takový nepořádek. Ležela tu psací podložka s kalendářem, do něhož si Levin zapisoval odpracované hodiny a jméno příslušného advokáta. Prohlédl jsem si jednotlivé kolonky a v posledních pěti týdnech jsem v nich častokrát viděl své jméno. Bylo to přesně, jak mi říkal: v poslední době pracoval téměř výhradně pro mne.

„Já nevím/’ řekl jsem. „Nevím, co bych měl hledat. Nevidím tu nic, co by vám mohlo pomoct.“

„No jo, většina advokátů zkrátka není ochotná,“ ozval se za mnou Lankford.

Neobtěžoval jsem se otáčet a hájit se. Detektiv stál u těla a já nechtěl vidět, co tam dělá. Natáhl jsem se ke stojánku s vizitkami, abych se podíval, jaká na nich figurují jména.

„Nedotýkat!“ varovala mě Sobelová pohotově.

Ucukl jsem rukou.

„Pardon. Jen jsem se chtěl podívat na jména. Já se…“

Nedokončil jsem větu. Byl jsem celý nesvůj. Přál jsem si odejít a dát si něco k pití. Připadalo mi, že ten hot dog, který mi na stadionu tak chutnal, se mi brzy vrátí.

„Hej, koukejte na tohle,“ zaslechl jsem Lankforda.

Otočil jsem se současně se Sobelovou a viděl, že lidé ze soudního lékařství pomalu obracejí Levinovo tělo. Na tričku s emblémem Dodgers, které měl Raul na sobě, prosakovala krev. Lankford však ukazoval na jeho ruce, které předtím nebyly pod tělem vidět. Prostředníček a prsteníček levé ruky měl Levin skrčeny u dlaně, zatímco ukazováček s malíčkem trčely vztyčené vzhůru.

„Že by fandil Texaskejm Dlouhorožcům?“ zeptal se Lankford.

Nikdo se nezasmál.

„Co si o tom myslíte?“ zeptala se mě Sobelová.

Díval jsem se na přítelovo poslední předsmrtné gesto a jen jsem vrtěl hlavou.

„Á, už to mám,“ prohodil Lankford. „Je to signál. Taková šifra. Sděluje nám, že to udělal ďábel.“

Vzpomněl jsem si, jak Raul označil Rouleta za ďábla jak prý má důkaz, že můj klient je ryzí zlo. Náhle jsem chápal, co měl přítelův poslední vzkaz znamenat. Když umíral ve své pracovně na podlaze, snažil se mi to sdělit. Snažil se mě varovat.

24

Odjel jsem do Four Green Fields a objednal si guinness, ale pak jsem rychle přešel na vodku s ledem. Měl jsem dojem, že nemá smysl s čímkoliv otálet. V televizi nad barem vrcholil přenos ze zápasu Dodgers. Kluci v modrém se právě radovali, protože stáhli vedení soupeře na pouhé dva body a v deváté směně měli všechny mety obsazené. Barman měl oči přilepené na obrazovce, ale mě už začátek nové sezony nezajímal. Vývoj deváté směny mi byl šumafuk.

Po druhém kopanci vodky jsem si na pult vytáhl mobilní telefon a začal vyřizovat telefonáty. Nejprve jsem zavolal ostatním čtyřem právníkům ze zápasu. Po zprávě o Levinově úmrtí jsme všichni ze stadionu odešli, ale oni při odjezdu věděli jen tolik, že Levin zemřel, nic bližšího netušili. Poté jsem zavolal Lorně, která se do telefonu rozplakala. Chvíli jsem ji utěšoval a ona mi pak položila otázku, jíž jsem se chtěl vyhnout.

„Je to kvůli tomu tvému případu? Kvůli Rouletovi?“

„Nevím,“ zalhal jsem. „Řekl jsem o tom policii, ale tu zjevně ze všeho nejvíce zajímalo, že to byl gay.“

„On byl gay?“

Věděl jsem, že mi to poslouží k odvedení pozornosti.

„Nechlubil se tím.“

„A tys to věděl a neřekls mi to?“

„Nebylo o čem mluvit. Byl to jeho život. Kdyby to chtěl lidem říct, tak by jim to asi řekl.“

„A podle těch detektivů se to stalo takhle?“

„Jak?“

„Však víš, jako že byl zavražděn kvůli tomu, že to byl gay.“

„Nevím. Ale pořád se mě na to ptali. Nevím, co si o tom myslí. Všechno prošetří a doufejme, že to k něčemu povede.“

Nastalo ticho. Pohlédl jsem na obrazovku právě ve chvíli, kdy Dodgers zaznamenali vítězný bod a stadion propukl v bláznivé nadšení. Barman zavýskl, popadl dálkový ovladač a zesílil zvuk. Otočil jsem hlavu jinam a zakryl si volnou rukou ucho.

„Člověka to nutí k zamyšlení, že?“ řekla Lorna.

„O čem?“

„O tom, co děláme. Mickey, vždyť jakmile dopadnou toho parchanta, který mu to udělal, možná mi zavolá a bude chtít tebe.“

Zachrastil jsem ledem v prázdné sklenici, abych upoutal barmanovu pozornost. Chtěl jsem doplnit palivo. Naopak jsem vůbec neměl chuť Lomě sdělovat, že pro parchanta, který Raula zabil, zřejmě pracuji už teď.

„Lorno, neber si to tak. Tohle je přece…“

„Stát se to může!“

„Hele, Raul byl můj kolega a taky to byl můj přítel. Ale nezměním přece povolání nebo přesvědčení jen kvůli tomu, že…“

„Možná bys měl. Možná bychom to měli udělat všichni. O nic víc mi nejde.“

Znovu se rozplakala. Barman mi přinesl novou sklenici a já ji jedním lokem ze třetiny vyprázdnil. „Lorno, chceš, abych za tebou přijel?“

„Ne, já nic nechci. Já nevím, co chci. Tohle je prostě strašné.“

„Můžu ti něco říct?“

„Co? Jasně že můžeš.“

„Vzpomínáš si na Jesuse Menendeze? Na mého klienta?“

„Ano, ale co ten s tím má…“

„Byl nevinný. A Raul na něm pracoval. Pracovali jsme na něm spolu. Dostaneme ho ven.“

„Proč mi to říkáš?“

„Říkám ti to proto, že nás to, co se stalo Raulovi, nemůže zastavit. To, co děláme, je důležité. Je to přímo nutné.“

Moje slova však vyzněla prázdně. Lorna neodpověděla. Pravděpodobně jsem ji vyvedl z míry, protože jsem byl z míry vyveden i já sám.

„Dobře?“ dodal jsem.

„Dobře.“

„Fajn. Musím ještě vyřídit pár dalších telefonátů.“

„Ozveš se mi, až zjistíš něco o pohřbu?“

„Ozvu.“

Ukončil jsem hovor a rozhodl se, že si dám před dalším telefonátem pauzu. Přemýšlel jsem o Lornině poslední otázce a uvědomil si, že jsem to možná já, kdo by měl Raulův pohřeb zorganizovat. Pokud mě ovšem nezastoupí stará paní z Detroitu, která se Raula Levina před pětadvaceti lety zřekla.

Posunul jsem sklenici k okraji barového pultu a řekl barmanovi: „Dejte mi guinnesse a sobě taky jednoho natočte.“

Usoudil jsem, že je čas zpomalit, a jednou z možností, jak toho dosáhnout, bylo pít guinnesse, protože jeho natočení trvalo poměrně dlouho. Když mi barman konečně pivo podal, všiml jsem si, že do pěny nakreslil špičkou pípy harfu. Andělskou harfu. Zvedl jsem sklenici.

„Bůh žehnej mrtvým,“ řekl jsem.

„Bůh žehnej mrtvým,“ odpověděl barman.

Ztěžka jsem se napil a husté pivo mi připadalo jako malta, kterou si liju do těla, aby udržela pohromadě všechny cihly uvnitř. Zničehonic mi začalo být do breku. Poté mi však zazvonil telefon. Popadl jsem ho, aniž jsem se podíval na displej, a řekl jsem „haló“. Alkohol mi zkreslil hlas do neidentifikovatelné podoby.

„To je Mick?“ zeptal se kdosi.

„Jo, kdo je tam?“

„Tady Louis. Právě jsem se doslechl o Raulovi. Moc mě to mrzí.“

Odtrhl jsem si telefon od ucha, jako by to byl had, který se mě chystá uštknout. Napřáhl jsem paži s úmyslem mrštit přístrojem do zrcadla za barem, kde jsem viděl vlastní odraz. Nakonec jsem se zarazil a přiložil si telefon zpátky na ucho.

„Jo, ty zkurvysynu, jak ses…“

Zarazil jsem se a začal se smát, neboť jsem si uvědomil, jak jsem svého klienta právě oslovil. Přitom jsem si vzpomněl na Levinovu hypotézu o vztazích mezi Rouletem a jeho matkou.

„Promiňte,“ řekl Roulet. „Vy pijete?“

„To si piš, že piju,“ odvětil jsem. „Jak to, že už, kurva, víš, co se stalo Mišovi?“

„Jestli Mišem máte na mysli pana Levina, tak mi právě volali z glendaleské policie. Nějaká ženská se mnou o něm chtěla mluvit.“

Tahle odpověď mi z jater vyždímala nejméně dvě vodky. Napřímil jsem se na stoličce. „Sobelová? Ta vám volala?“

„Jo, myslím, že jo. Říkala, že má moje jméno od vás. Prý to bude jen rutinní rozhovor. Už sem jede.“

„Kam?“

„Ke mně do kanceláře.“

Chvíli jsem o tom uvažoval a pak jsem usoudil, že Sobelové nehrozí žádné nebezpečí, ani když přijede bez Lankforda. Na policistu by si Roulet nic nedovolil, tím méně pak ve vlastní kanceláři. Spíše jsem se obával, že Sobelová s Lankfordem už po Rouletovi jdou a že mě tím připraví o možnost osobně se pomstít za Raula Levina a Jesuse Menendeze. Že by za sebou Roulet zanechal otisk prstu? Nebo ho viděl do Levinova domu vcházet nějaký soused?

„Nic jiného neříkala?“

„Ne. Prý vyslýchají všechny jeho nedávné klienty a já jsem jeho poslední.“

„Nemluvte s nimi.“

„Víte to jistě?“

„Bez přítomnosti advokáta rozhodně ne.“

„A nevyvolá v nich podezření, když s nimi odmítnu mluvit? Když jim třeba neuvedu své alibi nebo něco takového?“

„Na tom nezáleží. Nemluvte s nimi, dokud vám k tomu nedám souhlas. A já vám ho nedávám.“

Zaťal jsem volnou ruku v pěst. Nemohl jsem skousnout představu, že budu dávat právní rady člověku, který mi právě dnes dopoledne zavraždil přítele.

„Dobrá,“ řekl Roulet. „Takže ji pošlu pryč.“

„Kde jste byl dnes dopoledne?“

„Já? Seděl jsem tady v kanceláři. Proč?“

„Viděl vás někdo?“

„No, v deset sem přišla Robin. Do té doby ne.“ Představil jsem si ženu s vlasy jako kosa. Netušil jsem, co mám Rouletovi odpovědět, poněvadž jsem nevěděl, v kolik hodin byl Levin zabit. Nechtěl jsem se zmiňovat o sledovacím náramku, který měl Roulet nosit na komiku.

„Zavolejte mi, až ta Sobelová odjede. A pamatujte si, že ať už vám ona nebo její partner napovídají cokoliv, vy s nimi nemáte mluvit. Můžou vám lhát, jak se jim zlíbí. Dělají to tak všichni. Cokoliv vám řeknou, pokládejte za lež. Snaží se vás jen obalamutit, abyste s nimi mluvil. Jestli vám řeknou, že jsem vám rozhovor s nimi schválil, tak je to lež. Zvedněte telefon, zavolejte mi a já už jim řeknu, aby se ztratili.“

„Dobrá, Micku. Sehraju to s nima takhle. Díky.“

Ukončil hovor. Zaklapl jsem telefon a odhodil ho na bar, jako by to bylo něco špinavého a nepotřebného.

„Jo, to nestojí za řeč,“ prohodil jsem.

Upil jsem dobrou čtvrtinu piva, znovu jsem se chopil telefonu a pomocí rychlého vytáčení jsem zavolal na mobil Fernandu Valenzuelovi. Zastihl jsem ho doma, kam se před chvílí vrátil ze zápasu Dodgers. To znamenalo, že musel odjet dříve, aby se vyhnul dopravní špičce. Typický losangeleský fanoušek.

„Má Roulet pořád ten sledovací náramek?“

„Jo, má ho.“

„A jak ta věc funguje? Můžeš vysledovat, kde byl, nebo jen to, kde je právě teď?“

„Je to na principu globálního polohování. Náramek vysílá signál a podle něj se dá zpětně vysledovat, kde se daný člověk pohyboval.“

„Máš ten záznam u sebe, anebo v kanceláři?“

„Mám ho v notebooku. Co se děje?“

„Chci vědět, kde dneska Roulet byl.“

„Vydrž, hned ho zapnu.“

Během čekání jsem dopil pivo a ukázal barmanovi, aby mi začal čepovat další.

„Kde vlastně seš, Micku?“

„Ve Four Green Fields.“

„Děje se něco?“

„Jo, něco se děje. Tak máš už ho spuštěný, nebo jak?“

„Jasně, už se na to koukám. Jak daleko zpátky se chceš podívat?“

„Začni dneškem ráno.“

„Dobrá. Takže, eh…, dneska toho moc nedělal. V osm hodin vidím stopu z jeho domu do jeho kanceláře. Potom si zřejmě udělal malý výlet do okolí ušel jen pár bloků, nejspíš někam na oběd a pak se zase vrátil do kanceláře. Tam sedí doteď.“

Chvíli jsem o tom uvažoval. Barman mi mezitím podal další pintu.

„A jak se ta věc z kotníku sundává, Vale?“

„Myslíš jako, kdybys byl na jeho místě? To nejde. Zašroubovává se na matku, ke které je naprosto jedinečný klíč. Jediný exemplář mám já.“

„Víš to určitě?“

„Spolehlivě. Mám ho přímo tady na klíčence.“

„A neexistují k němu nějaké tovární kopie?“

„Neměly by. Kromě toho na tom stejně nezáleží. Pokud se oba konce rozpojí kdyby si ho třeba sám odemkl, spustí se mi na systému alarm. Navíc je v náramku zabudováno něco, čemu se říká ‚detektor hmoty‘. Jakmile mu tu věcičku obepnu kolem kotníku, spustí se mi na počítači alarm v okamžiku, kdy mezi oběma stranami není žádná hmota. Nic takového se nestalo, Micku. Takže jediný způsob by byla pilka. Že by si jako uřezal nohu a náramek nechal na komiku. Jiná metoda neexistuje.“

Upil jsem z piva pěnu. Tentokrát se barman s žádným uměleckým dílem neobtěžoval.

„A co baterie? Když se vybijí baterie, tak se signál ztratí?“

„Ne, Micku. Na tohle jsem taky pamatoval. Roulet dostal nabíječku a na náramku je zdířka. Jednou za několik dní musí ten náramek připojit k nabíječce a dobít. Chápeš, když třeba sedí za stolem nebo si dává dvacet. Pokud stav baterií klesne pod dvacet procent, spustí se mi na počítači alarm, takže mu zavolám a řeknu mu, aby se napíchl. Pokud to neudělá, ozve se mi alarm znovu při patnácti procentech a při deseti už začne pípat i on a nedá se to nijak vypnout nebo ztlumit. Což při eventuálním útěku není zrovna dobrý. A i těch posledních deset procent mi ještě dává pět hodin na jeho vystopování. Za pět hodin ho bez problémů najdu.“

„Dobrá, dobrá.“

Nechal jsem se vědou přesvědčit.

„Co se děje?“

Řekl jsem mu o Levinovi a vysvětlil jsem, že policie pravděpodobně bude muset prověřit i Rouleta, takže mu ten sledovací systém zřejmě poslouží jako alibi. Valenzuelu ta zpráva přivedla v úžas. Možná neměl k Levinovi tak blízko jako já, ale znal ho stejně dlouho.

„Co se podle tebe stalo, Micku?“ zeptal se mě.

Věděl jsem, že se mě ptá, zda Levina zabil nebo nechal zabít Roulet. Nebyl obeznámen se vším, co jsem věděl já nebo co zjistil Levin.

„Nevím, co si o tom myslet,“ odpověděl jsem. „Ale u tohohle chlápka se měj raději na pozoru.“

„Což platí i pro tebe.“

„Jasně.“

Zaklapl jsem telefon a přemýšlel, jestli nemůže existovat něco, nač Valenzuela nepomyslel. Jestli Roulet přece jen nepřišel na způsob, jak si náramek nepozorovaně sundat nebo jak ošálit sledovací systém. Technickou stránkou věci jsem se nechal přesvědčit, ale lidskou stránkou nikoliv. Lidský faktor selhává neustále.

Barman se došoural k mému místu u baru.

„Hej, kámo, neztratil jste klíčky od auta?“

Rozhlédl jsem se kolem sebe, abych se ujistil, že mluví se mnou, a pak jsem zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl jsem.

„Víte to jistě? Někdo našel nějaké klíčky na parkovišti. Radši se přesvědčte.“

Sáhl jsem si do kapsy saka, vytáhl jsem ruku a rozevřel dlaň. Na ruce se mi skvěl kroužek s klíči. „Vidíte, řík…“

Barman mi rychlým a nečekaným pohybem sebral klíče z dlaně a usmál se.

„To, že jste mi na to skočil, je samo o sobě dostatečná zkouška střízlivosti,“ řekl. „Takhle rozhodně nemůžete řídit, kamaráde nějakou dobu ne. Až budete chtít odejít, zavolám vám taxíka.“

Odstoupil od baru pro případ, že bych měl vůči jeho lsti násilné námitky. Já však pouze přikývl.

„Dostal jste mě,“ řekl jsem.

Barman hodil mé klíčky na zadní pult, kde stály lahve s alkoholem. Podíval jsem se na hodinky. Nebylo ještě ani pět hodin. Skrz alkoholovou výstelku na mě doléhaly rozpaky. Zvolil jsem nejsnazší únikovou cestu. Zbabělou cestu tváří v tvář strašlivé události jsem se jednoduše opil.

„Můžete to odnést,“ řekl jsem a ukázal na sklenici piva.

Zvedl jsem telefon a stiskl další tlačítko rychlého vytáčení. Maggie McPhersonová se mi ozvala okamžitě. Soudy se obvykle zavírají o půl páté a státní zástupci většinou tráví poslední hodinku nebo dvě před koncem pracovní doby v kanceláři za stolem.

„Hej, nemáš už padla?“

„Hallere?“

„Jo.“

„Co se děje? Ty piješ? Máš nějaký jiný hlas.“

„Myslím, že bys možná tentokrát měla odvézt domů ty mě.“

„Kde jsi?“

„Ve Four Green Fields. Už tu nějakou dobu trčím.“

„Michaele, co se…“

„Raul Levin je mrtvý.“

„Proboha, co…“

„Zavraždili ho. Tak můžeš tentokrát odvézt domů ty mě? Já trochu přebral.“

„Zavolám Stacey, aby zůstala s Hayley o něco dýl, a hned potom vyrazím. Nesnaž se odtamtud nikam odjíždět, dobře? Neodjížděj.“

„Neboj, barman by mě stejně nepustil.“

25

Ukončil jsem hovor a řekl barmanovi, že jsem si to rozmyslel a že si během čekání na odvoz ještě jedno pivo dám. Vytáhl jsem z peněženky kreditní kartu a položil ji na pult. Barman mi spočítal útratu a šel mi natočit pivo. Cepování mu trvalo dlouho, protože při něm nabíral pěnu a dával ji stranou, takže jsem pivo sotva stačil ochutnat, když do lokálu dorazila Maggie.

„To bylo snad až příliš rychle,“ poznamenal jsem. „Dáš si něco?“

„Ne, je moc brzy. Akorát tě odvezu domů.“

„Dobře.“

Sesedl jsem ze stoličky, přičemž jsem pamatoval na to, že si mám vzít kreditní kartu a telefon, a opustil jsem bar s rukou kolem Maggiiných ramenou a s pocitem, že jsem více piva a vodky vylil do kanálu než do vlastního hrdla.

„Kolik jsi toho vypil, Hallere?“

„Něco mezi ‚spoustu‘ a ‚přespříliš‘.“

„Nepozvracej se mi v autě.“

„Slibuju.“

Dorazili jsme k autu, levnému modelu Jaguáru. Byl to první automobil, který si Maggie koupila, aniž jsem ji vedl za ručičku a pomáhal jí zužovat výběr. Rozhodla se pro jaguára, protože jí připadal nóbl, ale každý, kdo se v autech vyznal, věděl, že je to ve skutečnosti jen vyšňořený ford. To jsem jí ovšem neřekl. Cokoliv dělalo radost jí, dělalo radost i mně snad s výjimkou případu, kdy byla přesvědčena, že pokud se se mnou rozvede, bude v životě šťastnější. Tenhle pocit jsem s ní příliš nesdílel.

Pomohla mi nasednout a vyrazili jsme.

„A taky mi tu neomdli,“ řekla, když jsme vyjeli z parkoviště. „Neznám cestu.“

„Vezmi to přes kopec do Laurel Canyon. A dole už je to jen jedna zatáčka doleva.“

Přestože jsme měli jet proti směru dopravní špičky, na Fareholm Drive jsme se ve večerní zácpě dostali až za téměř pětačtyřicet minut. Cestou jsem Maggii vyprávěl o Raulu Levinovi a o tom, co se stalo. Maggie nereagovala jako Lorna, protože Levina neznala. Třebaže jsem ho znal a najímal si ho jako vyšetřovatele celá léta, přáteli jsme se stali až po mém rozvodu s Maggii. Vlastně to byl Raul, kdo mě několikrát vezl v noci domů z Four Green Fields, když jsem překonával konec svého manželství.

Dálkový otevírač garáže jsem měl v lincolnu, který zůstal před barem, a tak jsem řekl Maggii, aby klidně zaparkovala ve vjezdu do garáže. Rovněž jsem si uvědomil, že klíč od hlavních dveří mám na svazku s klíčky od lincolnu, které mi zabavil barman. Museli jsme obejít dům, vystoupit na zadní terasu a vzít si náhradní klíč ten, který mi předal Roulet zpod popelníku na piknikovém stolku. Do domu jsme pak vstoupili zadními dveřmi, které vedly přímo do mé pracovny. Měl jsem radost, že nemusíme stoupat po schodech k hlavnímu vchodu. Jednak by mě to vzhledem k opilosti vyčerpalo a jednak by Maggie viděla, jaký mám z domu výhled, a připomnělo by jí to nerovnost mezi životem státní zástupkyně a životem bezskrupulózního advokáta.

„A, to je hezké,“ řekla. „Náš malý bobeček.“

Sledoval jsem její pohled a pochopil jsem, že se Maggie dívá na fotografii naší dcery, která mi stála na stole. Potěšila mě představa, že jsem u bývalé manželky bezděky zabodoval.

„Jo,“ zabručel jsem, a zazdil tak jakoukoliv příležitost své body zkasírovat.

„Kde je ložnice?“ zeptala se Maggie.

„Hú, ty na to jdeš zhurta. Napravo.“

„Promiň, Hallere, ale nezdržím se dlouho. Stacey mi dala jen dvě hodiny navíc a při tomhle provozu se budu muset brzy otočit a vyrazit zpátky přes kopec.“

Odvedla mě do ložnice a posadili jsme se vedle sebe na postel.

„Díky, žes to pro mě udělala,“ řekl jsem.

„Jeden dobrý skutek si zaslouží druhý,“ odpověděla.

„Já myslel, žes pro mě dobrý skutek vykonala už v tu noc, co jsem tě odvezl domů.“

Položila mi ruku na tvář, obrátila můj obličej ke svému a políbila mě. Vyložil jsem si to jako potvrzení, že jsme se toho večera skutečně milovali. Cítil jsem jako strašlivou ztrátu, že si už na to nevzpomínám.

„Guinness,“ řekla Maggie, když se odtáhla a olízla si rty.

„Plus nějaká vodka.“

„Dobrá kombinace. Ráno ti bude pěkně špatně.“

„Je tak brzy, že mi bude špatně už dneska večer. Poslyš, co kdybysme si zajeli na večeři do Dan Tana’s? Dneska je tam Craig a…“

„Ne, Micku. Musím domů za Hayley a ty se musíš vyspat.“ Gestem jsem naznačil, že se vzdávám. „Dobrá, dobrá.“

„Zavolej mi ráno. Chci s tebou mluvit, až budeš střízlivý.“

„Dobře.“

„Mám tě svlíknout a přikrýt tě?“

„Ne, to je v pohodě. Akorát…“

Zaklonil jsem se a zul si boty. Poté jsem se překulil na okraj postele, otevřel zásuvku v nočním stolku a vytáhl z ní lahvičku s tylenolem a cédéčko, které mi před časem věnoval klient jménem Demetrius Folks. Byl to nájemný vrah z Norwalku, kterého na ulici znali pod přezdívkou Lil‘ Démon. Kdysi mi vyprávěl, že měl jednou v noci vidinu a že je mu osudem dáno zemřít v mladém věku násilnou smrtí. Předal mi ten disk a řekl, že si ho mám přehrát, až bude mrtvý. A já to učinil. Demetriusovo proroctví se totiž vyplnilo. Zhruba šest měsíců poté, co mi to cédéčko daroval, ho zastřelili z projíždějícího auta. Na cédéčko mi fixem napsal Rakvijem za Lil‘ Démona. Byla to sbírka balad, které na disk přepálil z Tupakových alb.

Vsunul jsem cédéčko do přehrávače na nočním stolku a za okamžik se ozvaly rytmické tóny skladby „God Bless the Dead“. Byla to pocta padlým souputníkům.

„Ty posloucháš tyhle věci?“ zeptala se Maggie a nevěřícně na mě přimhouřila oči.

Co nejlépe jsem pokrčil rameny, přičemž jsem se dál opíral hlavou o loket.

„Někdy. Pomáhá mi to líp pochopit spoustu mých klientů.“

„Tohle jsou lidi, kteří by měli být ve vězení.“

„Někteří z nich možná ano. Ale spousta jich má opravdu co říct. Někteří jsou opravdoví básníci a tenhle chlapík z nich byl nejlepší.“

„Byl? Kdo je to ten, co ho zastřelili před muzeem aut na Wilshire Boulevard?“

„Ne, ty myslíš Biggieho Smallse. Zatímco tohle je sám zesnulý Tupac Shakur.“

„Nemůžu uvěřit, že tyhle věci posloucháš.“

„Vždyť ti to říkám. Pomáhá mi to.“

„Ale bud tak hodný a před Hayley to neposlouchej.“

„Žádný strach, nebudu.“

„Už musím jet.“

„Zůstaň ještě chvilku.“

Maggie mi vyhověla, ale zůstala strnule sedět na okraji postele. Poznal jsem, že se snaží pochytit texty. Člověk na ně musel mít ucho a chvíli mu trvalo, než se do nich ponořil. Další skladba se jmenovala „Life Goes On“ a já se díval, jak Maggii tvrdne krk a ramena, když některá slova skutečně pochytila.

„Můžu už jít, prosím?“ zeptala se.

„Maggie, zůstaň ještě pár minut.“

Natáhl jsem se a lehce ztlumil hlasitost.

„Hele, já to klidně vypnu, když mi zazpíváš jako kdysi.“

„Dneska ne, Hallere.“

„Nikdo nezná Maggii McTerorsonovou tak jako já.“ Maggie se usmála a já chvíli mlčel vzpomínal jsem na dávné časy.

„Maggie, proč se mnou zůstáváš?“

„Vždyť jsem ti už řekla, že s tebou zůstat nemůžu.“

„Ne, já nemyslím dneska. Mluvím o tom, jak při mně pořád stojíš, jak mě neshazuješ před Hayley a jak mi pomůžeš, vždycky když tě potřebuju. Třeba dneska. Nevím, kolik chlapů má exmanželky, které je mají pořád rády.“

Maggie se před odpovědí na chvíli zamyslela.

„Nevím. Snad proto, že v tobě vidím dobrého člověka a dobrého otce, kteří jen čekají, až se proderou na povrch.“

Přikývl jsem a doufal, že má pravdu.

„Pověz mi ještě něco. Co bys dělala, kdybys nemohla být státní zástupkyně?“

„To myslíš vážně?“

„Jo, co bys dělala?“

„O tom jsem nikdy nepřemýšlela. Momentálně můžu dělat, co jsem vždycky dělat chtěla. Mám štěstí. Proč bych měla usilovat o změnu?“

Otevřel jsem lahvičku s tylenolem a slupl dvě tablety, aniž jsem je zapil. Jako další začala hrát skladba „So Many Tears“, další balada za všechny ztracené lidi. Zdálo se mi to příhodné.

„Myslím, že bych byla učitelka,“ řekla Maggie nakonec. „Na základní škole. Učila bych malé holčičky jako Hayley.“

Usmál jsem se.

„Paní McTerorsonová, paní McTerorsonová, mně domácí úkol sežral pes.“

Dobrácky mě bouchla do paže.

„Náhodou, já myslím, že je to hezké,“ dodal jsem. „Byla by z tebe dobrá učitelka…, až na to, že bys posílala děti do vazby bez kauce.“

„Vtipné. A co ty?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Já bych nebyl dobrý učitel.“

„Myslím, co bys dělal, kdybys nebyl advokát.“

„Nevím. Ale mám tři lincolny. Takže bych je asi začal pronajímat a vozil bych lidi na letiště.“

Nyní se usmála ona na mě.

„Já bych si tě najala.“

„Prima. Jednoho zákazníka už bych teda měl. Dej mi dolar a já si ho přilepím na zeď.“

Vtipkování však nezabíralo. Opřel jsem se, zakryl si oči dlaněmi a pokusil jsem se z nich vytřít dnešní den, vytěsnit z nich vzpomínku na Raula Levina ležícího na podlaze svého domu s očima upřenýma na trvale černou oblohu.

„Víš, čeho jsem se kdysi bál?“ zeptal jsem se.

„Čeho?“

„Že nepoznám nevinu. Že bude stát přímo přede mnou a já ji neuvidím, teď nemyslím rozsudek, vinen‘ nebo ‚nevinen‘ Myslím nevinu. Skutečnou nevinu.“

Maggie neřekla nic.

„Ale víš, čeho jsem se měl bát místo toho?“

„Čeho, Hallere?“

„Zla. Ryzího zla.“

„Jak to myslíš?“

„To myslím tak, že většina lidí, které hájím, nepředstavuje zlo, Maggie. Jsou vinní, to jo, ale nejsou zlem. Chápeš, jak to myslím? V tom je jistý rozdíl. Posloucháš je, posloucháš tyhle skladby a víš, proč se rozhodli tak, jak se rozhodli. Lidi se jen snaží nějak protlouct, žít s tím, co jim bylo dáno, a některým z nich nebylo dáno vůbec nic. Ale zlo je něco jiného. Je to jiná kvalita. Je to…, já nevím. Prostě se někde skrývá, a když se ukáže… Já nevím. Nedokážu to vysvětlit.“

„Protože jsi opilý.“

„Já jen vím, že jsem se měl bát jedné věci, ale já se ve skutečnosti bál jejího úplného opaku.“

Maggie se natáhla a pohladila mě po rameni. Jako poslední se rozehrála skladba „to live & die in l.a.“, můj oblíbený kus na tomto podomácku vypáleném cédéčku. Začal jsem si tiše broukat, a když se ozval refrén, zpíval jsem spolu se zpěvákem

žít a umřít v L. A. to je to místo

musíš tam bejt, abys to věděl každej to chce vidět

Netrvalo dlouho a já přestal zpívat a odtáhl jsem si ruce od obličeje. Usnul jsem v šatech. Ženu, kterou jsem miloval více než cokoliv jiného v životě, jsem vůbec neslyšel odejít. Později mi prozradila, že poslední, co jsem zamumlal, než jsem konečně upadl do mrákot, byla věta: „Já už to nezvládnu.“

Nemluvil jsem o zpěvu.

26

Středa 13. dubna

Spal jsem téměř deset hodin, ale přesto jsem se probudil do tmy. Hodiny na stereosoupravě ukazovaly 5.18. Pokusil jsem se vrátit zpátky do snění, ale dveře už byly zavřené. O půl šesté jsem se tedy překulil z postele ven, chvíli jsem sbíral rovnováhu a pak zamířil do sprchy. Pod proudem horké vody jsem zůstal tak dlouho, dokud nevychladla. Vylezl jsem ven a oblékl se na další den boje s mašinérií.

Bylo ještě brzy volat Lomě a zjišťovat, co všechno mě dnes čeká, ale na pracovním stole mám kalendář, který je obvykle aktuální. Zamířil jsem tedy do pracovny, abych se na něj podíval, a první, čeho jsem si všiml, byla dolarová bankovka přilepená na zdi nad stolem.

Hladina adrenalinu mi rázem vyletěla o několik stupňů výše a začal jsem horečně uvažovat, protože mě ze všeho nejdříve napadlo, že mi bankovku zanechal na stěně vetřelec jako nějakou výhrůžku nebo vzkaz. Pak jsem si však vzpomněl.

„Maggie,“ řekl jsem nahlas.

Usmál jsem se a rozhodl se, že dolar na stěně nechám.

Podíval jsem se do kalendáře na svůj dnešní program. Vypadalo to, že mám ráno volno až v jedenáct hodin mě čekalo slyšení u vrchního soudu v San Fernandu. Jednalo se o moji stálou klientku, která byla obviněna z držení pomůcek pro výrobu drog. Celá obžaloba byla jen snůškou nesmyslů, které by nestály za čas ani peníze, jenže Melissa Menkoffová už byla v podmínce za celou řadu drogových deliktů. Kdyby jí přišili třeba i něco tak malého jako držení pomůcek, přestal by jí platit podmíněný odklad trestu a ona by na šest až devět měsíců putovala za ocelové dveře.

Po San Fernandu už jsem v kalendáři nic dalšího neměl. V duchu jsem si poblahopřál za předvídavost, kterou jsem projevil, když jsem si po zahajovacím utkání Dodgers nechal volný den. Pochopitelně jsem při sestavování harmonogramu netušil, že mě smrt Raula Levina pošle do Four Green Fields takhle brzy, ale i tak jsem si to naplánoval dobře.

Slyšení ve věci Melissy Menkoffové se mělo zabývat i mým návrhem na nepřipuštění důkazu v podobě trubičky na crack, kterou policie objevila při prohlídce jejího vozu poté, co ji v Northridgei zastavila kvůli bezohledné jízdě. Trubička se našla v uzavřené centrální přihrádce automobilu. Menkoffová mi řekla, že nedala k prohlídce svolení, ale policie jí auto přesto prohledala. Argumentoval jsem tedy tím, že k prohlídce vozu neexistoval souhlas a ani důvodná příčina. Pokud policie zastavila Menkoffovou za zmatenou jízdu, neměla důvod prohledávat uzavřené prostory jejího auta.

Byl to předem prohraný případ a já to věděl, avšak otec Menkoffové mi platil slušné peníze, abych pro jeho problémovou dceru udělal, co je v mých silách. A já měl u soudu v San Fernandu přesně tohle v plánu.

Na snídani jsem si dal dva tylenoly, zajedl jsem je smaženými vajíčky s topinkou a zapil kávou. Vajíčka jsem si přitom vydatně opepřil a polil salsou. Tahle strava mě správně nakopla a dala mi energii pokračovat v bitvě. Během jídla jsem listoval v Timesech a hledal článek o vraždě Raula Levina. Nějakou záhadou jsem žádný nenašel. Zpočátku jsem to nechápal. Proč by glendaleská policie měla držet tenhle případ pod pokličkou? A pak jsem si vzpomněl, že ranní Timesy vycházejí v několika regionálních mutacích. Já bydlel na Westside, zatímco Glendale bylo pokládáno za součást San Fernando Valley. Editoři zřejmě zprávu o vraždě ve Valley pokládali za nezajímavou pro čtenáře z Westside, kteří měli dost starostí s vlastními vraždami. A tak jsem se o Levinovi nedočetl.

Rozhodl jsem se proto, že si cestou do San Fernanda koupím ve stánku druhý výtisk a podívám se znovu. Otázka, ke kterému stánku nasměruji Earla Briggse, mi připomněla, že nemám auto. Můj lincoln stál na parkovišti před Four Green Fields tedy pokud mi ho přes noc neukradli a ke klíčkům jsem se nemohl dostat dříve než v jedenáct hodin, kdy se restaurace otevírala. Měl jsem tedy problém. Když jsem každé ráno nabíral na odstavném parkovišti Earla, všiml jsem si jeho auta. Byla to vyšňořená toyota se sraženým podvozkem a paprsčitými chromovanými ráfky. Tipoval jsem taky, že to v ní bude natrvalo smrdět trávou. Rozhodně jsem v ní nechtěl jet. V severním okrese si takový bourák říkal o silniční kontrolu. V jižním okrese si říkal o střelbu. A taky jsem nechtěl, aby mě Earl nakládal doma. Nikdy svým řidičům neprozrazuji, kde bydlím.

Takže jsem to nakonec vymyslel tak, že odjedu taxíkem do svého skladu v severním Hollywoodu a odtamtud pojedu jedním ze dvou nových lincolnu. Ten, který parkoval před Four Green Fields, už měl stejně najeto přes osmdesát tisíc. Napadlo mě, že mi jízda v novém bouráku třeba pomůže vybřednout z deprese, do které ještě kvůli Raulu Levinovi bezpochyby upadnu.

Jakmile jsem umyl pánvičku a nádobí, usoudil jsem, že už je dost pozdě na to, abych riskl telefonát Lomě a potvrdil si denní program. Vrátil jsem se do pracovny, a když jsem zvedal sluchátko pevné linky, uslyšel jsem přerušovaný vyzváněcí tón, který mi prozradil, že mám nejméně jeden vzkaz.

Stiskl jsem tlačítko pro přehrávání vzkazů, načež mi elektronický hlas sdělil, že jsem předešlého dne v 11.07 zmeškal hovor. Když mi hlas odříkal číslo volajícího, ztuhl jsem. Bylo to číslo Raulova mobilního telefonu. Zmeškal jsem jeho poslední telefonát.

„Čau, to jsem já. Zřejmě už jsi vyrazil na zápas a máš vypnutý mobil. Jestli si tenhle vzkaz už nestihneš přehrát, tak si to prostě řekneme na zápase. Ale mám pro tebe další eso. Myslím, že…“

Na chvíli se zarazil, neboť se v pozadí ozval psí štěkot.

„… se dá říct, že mám pro tebe Jesusovu zpáteční jízdenku z kvéčka. Musím končit, hošane.“

To bylo všechno. Zavěsil bez pozdravu a na závěr použil ten svůj pitomý irský přízvuk. Irský přízvuk mě odjakživa otravoval. Tentokrát mi však zněl mile. Už teď se mi po něm stýskalo.

Přehrál jsem si vzkaz ještě jednou, znovu jsem se zaposlouchal a pak jsem to zopakoval ještě třikrát, načež jsem vzkaz konečně uložil do paměti a zavěsil. Posadil jsem se za stůl a pokusil se vztáhnout obsah vzkazu na to, co jsem už věděl. První záhada se týkala doby telefonátu. Když jsem vyrážel na zápas, bylo nejméně půl dvanácté, a přesto jsem nějakým způsobem zmeškal telefonát od Levina, který mi volal o více než dvacet minut dříve.

Nedávalo mi to smysl až do chvíle, kdy jsem si vzpomněl na rozhovor s Lomou. V 11.07 jsem telefonoval s Lornou. Domácí pevnou linku jsem používal tak zřídka a její číslo znalo jen tak málo lidí, že jsem se neobtěžoval zřizovat si na ní čekající volání. V důsledku toho se Levinův poslední telefonát rovnou přepnul do hlasové schránky a já se o něm během hovoru s Lornou vůbec nedozvěděl.

To vysvětlovalo okolnosti telefonátu, nikoliv však jeho obsah.

Levin očividně na něco narazil. Nebyl právník, ale rozhodně se vyznal v důkazech a jejich hodnocení. Objevil něco, co by mi pomohlo dostat Menendeze z vězení. Objevil Jesusovu zpáteční jízdenku.

Poslední, nad čím jsem se zamyslel, byl štěkot, který Levina přerušil v půlce věty. Zde však bylo vysvětlení zřejmé. V minulosti jsem Levina několikrát navštívil a věděl jsem, že jeho pes neustále pronikavě ňafá. Pokaždé, když jsem se blížil k jeho domu, jsem slyšel psa štěkat ještě dříve, než jsem vůbec stačil zaklepat na dveře. Štěkot v pozadí a Levinovo spěšné ukončení vzkazu mi prozradily, že se k jeho dveřím v tu chvíli někdo blížil. Měl návštěvu a docela dobře to mohl být jeho vrah.

Několik okamžiků jsem o tom všem přemýšlel a nakonec jsem dospěl k závěru, že čas Levinova telefonátu je informace, kterou nemohu policii s klidným svědomím zatajit. Obsah sdělení sice vyvolá nové otázky, na které možná budu jen s obtížemi odpovídat, ale hodnota informace o čase telefonátu to všechno převažovala. Odešel jsem do ložnice a začal si prohledávat kapsy džínsů, které jsem měl předešlého dne na baseballovém utkání. V jedné ze zadních kapes jsem našel útržek vstupenky a vizitky, které mi na konci návštěvy Levinova domu předali Lankford se Sobelovou.

Vybral jsem si vizitku Sobelové a všiml si, že je na ní napsáno pouze Sobelová, detektiv. Bez křestního jména. Vytočil jsem její číslo a přemýšlel, proč to takhle má. Možná byla jako já a nosila ve dvou různých kapsách dvoje různé vizitky. Jedny s uvedením celého jména a druhé formálnější.

Telefon vzala okamžitě a já se rozhodl, že než jí prozradím, co jsem zjistil, zkusím z ní i já vymámit, co se dá.

„Něco nového ve vyšetřování?“ zeptal jsem se.

„Moc toho není. Tedy ne moc věcí, o které bych se mohla podělit s vámi. Zatím organizujeme důkazy, které již máme. Dostali jsme už výsledky balistických zkoušek a…“

„Oni už provedli pitvu?“ řekl jsem. „To bylo rychle.“

„Ne, pitva se koná až zítra.“

„Tak jak to, že už máte k dispozici balistiku?“

Sobelová mi neodpověděla a já si to domyslel sám.

„Aha, našli jste nábojnici. Pachatel Raula zastřelil z automatické pistole, která vyhazuje nábojnice.“

„Jste dobrý, pane Hallere. Ano, našli jsme nábojnici.“

„Už mám za sebou spoustu procesů. A říkejte mi Mickey. Stejně je to zvláštní: pachatel obrátil celou pracovnu vzhůru nohama, ale nábojnici nesebral.“

„Možná proto, že se odkutálela přes podlahu a spadla do průduchu topení. Pachatel by potřeboval šroubovák a spoustu času, aby ji odtamtud vylovil.“

Pokýval jsem hlavou. Tohle byla šťastná náhoda. Ani zdaleka bych nedokázal spočítat všechny případy, kdy šli klienti do vězení, protože se na policisty usmálo štěstí. A na druhou stranu existovala spousta klientů, kteří odešli od soudu svobodní, protože padla šťastná karta jim. V konečném výsledku bylo skóre zhruba srovnané.

„Takže měl váš kolega pravdu, když říkal, že to byla dvaadvacítka?“

Sobelová se před odpovědí odmlčela. Očividně se rozhodovala, zda má překročit pomyslný práh a prozradit mi informace o vyšetřování. Byl jsem sice osobou, která v případu výrazně figurovala, ale jako advokát jsem byl zároveň jejím nepřítelem.

„Měl pravdu. A díky stopám na nábojnici dokonce přesně víme, kterou konkrétní zbraň hledáme.“

Díky mnohaleté praxi vyslýchání balistických expertů a soudních znalců v oblasti střelných zbraní jsem věděl, že podle rýh, které zbraň na nábojnici při výstřelu zanechá, ji lze jednoznačně identifikovat, přestože ji člověk nemá fyzicky k dispozici. V případě automatické pistole zanechají během zlomku vteřiny na nábojnici vlastní stopu zápalník, blok závěru, vyhazovač a vytahovač. Analýza těchto čtyř typů stop pak vede ke stanovení určitého konkrétního modelu a kusu.

„Ukázalo se, že dvaadvacítku vlastnil i pan Levin,“ dodala Sobelová. „Jenže jsme ji našli v jeho domě v sejfu a není to woodsman. Jedinou věcí, kterou jsme nenašli, je jeho mobilní telefon. Víme, že ho měl, ale…“

„Krátce před vraždou mi z něj volal.“

Nastala chvíle ticha.

„Včera jste nám říkal, že jste s ním naposledy mluvil v pátek večer.“

„To je pravda. Právě proto vám volám. Raul mi volal včera dopoledne v jedenáct nula sedm a nechal mi vzkaz. Vyzvedl jsem si ho až dneska, protože když jsem od vás včera odešel, jel jsem do města a opil jsem se. Pak jsem šel spát a až do této chvíle jsem netušil, že nějaký vzkaz mám. Volal mi ohledně jednoho případu, na kterém pro mě ve volných chvílích pracoval. Jde o jedno odvolání a klient už sedí ve vězení. Nijak to nespěchá. Obsah toho vzkazu není důležitý, ale může vám pomoci se stanovením doby úmrtí. A teď se podržte: když mi ten vzkaz nechával, začal u něj doma štěkat pes. Což dělal vždycky, když se někdo blížil ke dveřím. Vím to, protože jsem u Raula párkrát byl a ten pes pokaždé štěkal.“

Sobelová mě před odpovědí znovu zneklidnila mlčením.

„Něčemu tady nerozumím, pane Hallere.“

„Čemu?“

„Včera jste nám říkal, že jste byl zhruba do poledne doma a pak jste vyrazil na ten zápas. Zatímco teď tvrdíte, že vám pan Levin zanechal vzkaz v jedenáct nula sedm. Proč jste se mu jednoduše neozval?“

„Protože jsem zrovna telefonoval a nemám na lince zřízeno čekající volání. Můžete si ověřit moje telefonní záznamy uvidíte, že mi v tu dobu volala moje asistentka Lorna Taylorová. V době, kdy mi telefonoval Raul, jsem mluvil s ní. Jenže bez čekajícího volání to nepoznám. A on si pochopitelně myslel, že jsem už odjel na zápas, tak mi prostě nechal vzkaz.“

„Dobrá, už chápu. Pravděpodobně budeme chtít vaše písemné svolení, abychom si ty záznamy prohlédli.“

„To není problém.“

„Kde jste teď?“

„Doma.“

Dal jsem jí adresu a ona řekla, že ke mně s kolegou vyrážejí. „Ale pospěšte si. Zhruba za hodinu musím odjet na soud.“

„Ihned vyjíždíme.“

Když jsem pokládal sluchátko, cítil jsem jistý neklid. Během let jsem hájil dobrou desítku vrahů, díky čemuž jsem přišel do styku s řadou vyšetřovatelů vražd. Ještě nikdy jsem však v souvislosti s vraždou nebyl vyslýchán já sám. Zdálo se mi, že se Lankford a teď i Sobelová stavějí ke každé mé odpovědi podezíravě. Nutilo mě to k zamyšlení, zda nevědí něco, co já nevím.

Urovnal jsem si věci na stole a zavřel jsem kufřík. Neměl jsem zájem, aby viděli něco, co nechci. Nato jsem prošel celý dům a zkontroloval všechny místnosti. Úplně na závěr jsem se zastavil v ložnici. Ustlal jsem postel a uložil kompaktní disk s názvem Rakvijem za Lil‘ Démona zpět do zásuvky nočního stolku. A vtom mi to došlo. Když jsem seděl na posteli, vzpomněl jsem si na něco, co mi sdělila Sobelová. Podřekla se a já si toho napoprvé nevšiml. Řekla, že našli dvaadvacítku Raula Levina, ale že to nebyla vražedná zbraň. Řekla, že to „nebyl woodsman“.

Bezděky mi tak vyzradila značku a typ vražedné zbraně. Věděl jsem, že woodsman je automatická pistole, kterou vyrábí firma Colt. Věděl jsem to proto, že sám pistoli Colt Woodsman Sport vlastním. Před mnoha lety mi ji odkázal otec. Po své smrti. Já ji však nikdy nevytáhl z dřevěného pouzdra, a to ani poté, co jsem dosáhl plnoletosti.

Vstal jsem z postele a vyrazil ke kumbálu. Pohyboval jsem se jako ve snách. Mé kroky byly zkusmé a celou cestu jsem se přidržoval stěny a poté dveřní zárubně, jako bych jinak ztratil rovnováhu. Naleštěné dřevěné pouzdro leželo na polici, kde ležet mělo. Natáhl jsem obě ruce, abych pouzdro sundal, a pak jsem s ním odešel do ložnice.

Položil jsem pouzdro na postel a odcvakl mosazný zámek. Zvedl jsem víko a odhrnul látku napuštěnou olejem. Pistole byla pryč.

DÍL 2

Svět bez pravdy

27

Pondělí 23. května

Sek od Rouleta byl v pořádku. K prvnímu dni procesu jsem měl na úctě více peněz než za celý svůj život. Kdybych chtěl, mohl jsem se vykašlat na reklamu na autobusových zastávkách a přejít na billboardy. Taky jsem si mohl zaplatit inzerát na zadní stránce Zlatých stránek namísto půlstránky uvnitř. Mohl jsem si to dovolit. Konečně jsem měl sólovku a ta se vyplácela. Tedy alespoň z finančního hlediska. Ztráta Raula Levina jinak navždy učinila z celého případu prodělečný podnik.

Měli jsme za sebou třídenní výběr porotců a pomalu jsme se připravovali, až to celé vypukne. Podle plánu měl proces trvat maximálně tři dny dva dny pro obžalobu a den pro obhajobu. Předem jsem oznámil soudci, že na vyložení svých argumentů porotě budu potřebovat jeden den, ale faktem bylo, že většinu práce jsem hodlal odvést během prezentace státního zástupce.

Začátek procesu ve mně vždy vyvolává elektrizující pocit. Nervozitu, která útočí hluboko v nitru. V sázce je spousta věcí. Reputace, svoboda konkrétního člověka, integrita celého systému. Pohled na těch dvanáct cizích lidí, kteří sedí opodál a posuzují můj život a práci, ve mně spolehlivě probouzí celou řadu emocí. A to hovořím o sobě jako o advokátovi obhajoby posuzování obžalovaného je ještě něco úplně jiného. Nikdy jsem si na to nezvykl a pravdou je, že jsem ani nikdy nechtěl. Neumím to přirovnat k ničemu jinému než k pocitu úzkosti a napětí, který člověk prožívá, když stojí v den vlastní svatby před kostelem. Tuhle zkušenost jsem udělal dvakrát a připomenu si ji pokaždé, co soudce zahájí proces.

A ačkoliv jsem byl v otázce soudních procesů daleko zběhlejší než můj protivník, nenechal jsem se tím zmást a neustále jsem si připomínal, kde je moje místo. Byl jsem jen osamělý člověk stojící proti obřímu molochu. Nebylo pochyb, že já jsem ten, kdo se bude podřizovat. Jistě, proti mně stál státní zástupce, pro něhož to byl první proces v tak těžkém případu. Tuto jeho nevýhodu však více než bohatě vyvažovala síla a moc státu. Státní zástupce ovládal všechny páky celého justičního systému. A proti tomu všemu jsem stál jen já sám. Se svým vinným klientem.

Seděl jsem vedle Louise Rouleta za stolem pro obhajobu. Byli jsme sami. Neměl jsem za sebou žádného zástupce ani vyšetřovatele z jakési zvláštní piety vůči Raulu Levinovi jsem si za něj nesehnal náhradu. Vlastně by mi ani k ničemu nebyla. Levin mi předal vše, co jsem potřeboval. Proces a jeho výsledek měly posloužit jako poslední svědectví o jeho vyšetřovatelských schopnostech.

V první řadě na galerii seděli C. C. Dobbs a Mary Alice Windsorová. V souladu s předprocesním rozhodnutím povolila soudkyně Rouletově matce přítomnost v soudní síni pouze po dobu zahajovacích řečí. Jelikož Windsorová figurovala na seznamu svědků obhajoby, nesměla si vyslechnout žádnou z následných výpovědí. Nezbývalo jí, než se poté i se svým pudlíkem Dobbsem uchýlit na chodbu před soudní síní, dokud ji nepředvolám na svědeckou lavici.

V první řadě, i když ne vedle nich, seděl rovněž můj jednočlenný podpůrný tým: moje bývalá manželka Loma Taylorová. Pro tuto příležitost si oblékla bílou halenku a tmavě modrý kostým. Vypadala báječně a hravě by zapadla do šiku advokátek, které se den co den slétaly do soudní budovy. Tady však byla jen kvůli mně a já ji měl za to rád.

Ostatní řady na galerii byly obsazeny pouze sporadicky. Nechybělo zde pár novinových reportérů, kteří si přišli zapsat citáty ze zahajovacích řečí, několik advokátů a hrstka přihlížejících z řad veřejnosti. Žádná televize se zatím neobjevila. Proces až dosud upoutal jen povrchní zájem veřejnosti a to bylo dobře. Znamenalo to, že naše strategie utajení zafungovala.

Seděli jsme s Rouletem vedle sebe a mlčky čekali, až soudkyně usedne za stolec a nařídí porotcům, aby zaujali svá místa, a proces tak mohl začít. Pokoušel jsem se uklidnit tím, že jsem si opakoval, co chci porotcům sdělit. Roulet civěl přímo před sebe na znak státu Kalifornie připevněný k přední stěně soudního stolce.

Soudní sluha zvedl sluchátko vyzvánějícího telefonu, pronesl pár slov a opět zavěsil.

„Dvě minuty, vážení,“ řekl hlasitě. „Dvě minuty.“

Když soudce zavolá do soudní síně, znamená to, že přítomní mají zaujmout svá místa a připravit se na zahájení procesu. My připraveni byli. Vrhl jsem letmý pohled na Teda Mintona u stolu obžaloby a viděl jsem, že státní zástupce činí totéž co já uklidňuje se nácvikem připraveného textu. Předklonil jsem se a znovu se zadíval do poznámek v bloku před sebou. Vtom se i Roulet nečekaně předklonil a téměř do mě vrazil. Hovořil šeptem, přestože to zatím nebylo nutné.

„Je to tady, Micku.“

„Já vím.“

Od smrti Raula Levina se dal můj vztah k Rouletovi charakterizovat jako chladná netečnost. Jednal jsem s ním, protože jsem musel. Ve dnech a týdnech před procesem jsem se ho však snažil vídat co nejméně a ani po zahájení procesu se s ním příliš nevybavovat. Věděl jsem, že jedinou slabinou mého plánu je moje vlastní slabost. Obával jsem se, že jakýkoliv styk s Rouletem by ve mně mohl vyvolávat touhu dát volný průchod svému vzteku a fyzicky pomstít svého zavražděného přítele. Třídenní volba porotců pro mě byla utrpením. Každý den jsem musel sedět přímo vedle něj a poslouchat jeho blahosklonné poznámky na adresu potenciálních porotců. Přežil jsem to jen díky tomu, že jsem si představoval, že vedle mě není.

„Jste připraven?“ zeptal se mě.

„Snažím se,“ odpověděl jsem. „A vy?“

„Já jsem připraven. Ale ještě předtím, než začneme, jsem vám chtěl něco říct.“

Pohlédl jsem na něj. Držel hlavu příliš blízko u mě. Působilo by to dotěrně, i kdybych k němu cítil náklonnost, a nikoliv nenávist. Zaklonil jsem se.

„Co?“

Roulet sledoval můj pohyb a zaklonil se také.

„Vy jste můj advokát, že jo?“

Opět jsem se předklonil ve snaze se mu vymanit.

„Louisi, co se děje? Pracujeme spolu už déle než dva měsíce, teď tu sedíme před vybranou porotou a jsme připraveni na proces. Zaplatil jste mi více než sto padesát táců, a přesto se mě ptáte, jestli jsem váš advokát? Samozřejmě že jsem váš advokát. Co je? Co se děje?“

„Nic se neděje.“

Předklonil se a pokračoval.

„Totiž, když jste jako můj advokát, můžu vám říkat různé věci a vyje musíte držet v tajnosti, i kdyby to, co vám řeknu, byl zločin. Víc než jeden zločin. Vztahuje se na to advokátská mlčenlivost, že jo?“

Cítil jsem, jak mě v žaludku začíná šimrat rozrušení.

„Ano, Louisi, přesně tak ledaže byste mi chtěl říct o zločinu, který se teprve chystáte spáchat. V takovém případě bych nebyl vázán etickým kodexem a mohl bych informovat policii, aby tomuto zločinu zabránila. Vlastně by to pak byla moje povinnost. Advokát je úředníkem soudu. Takže co mi chcete sdělit? Právě jste slyšel upozornění, že nám zbývají dvě minuty. Každou chvíli to začne.“

„Zabil jsem pár lidí, Micku.“

Zadíval jsem se na něj.

„Cože?“

„Slyšel jste mě.“

Měl pravdu. Slyšel jsem ho. A neměl jsem se chovat překvapeně. Už jsem přece věděl, že zabil pár lidí. Patřil mezi ně i Raul Levin a Roulet ho zastřelil mou vlastní pistolí ačkoliv jsem stále nepřišel na způsob, jakým ošálil náramek GPS na kotníku. Pouze mě překvapovalo, že se mi to rozhodl sdělit tak nenucené dvě minuty před zahájením procesu.

„Proč mi to říkáte?“ zeptal jsem se. „Já se vás chystám v té věci obhajovat a vy…“

„Protože vím, že to už víte. A protože vím, co máte v plánu.“

„V plánu? A co mám v plánu?“

Proradně se na mě usmál.

„Ale prosím vás, Micku. Vždyť je to prosté. Budete mě hájit. Uděláte, co je ve vašich silách, dostanete za to pořádný balík, vyhrajete a já odtud odejdu po svých. A pak, jakmile všechno skončí a vy budete mít peníze v bance, obrátíte se proti mně, protože už v té době nebudu vaším klientem. Předhodíte mě policajtům, abyste mohl dostat z basy Jesuse Menendeze a vykoupit se.“

Neodpověděl jsem.

„Jenže já něco takového nemůžu dopustit,“ pokračoval Roulet tiše. „Zůstanu váš už navždy, Micku. Říkám vám, že jsem zabil pár lidí a víte co? Byla mezi nimi i Martha Renteriová. Dal jsem jí jen, co jí patřilo, a jestli s tím půjdete na policii nebo proti mně použijete, co jsem vám teď řekl, nebudete dělat advokáta dlouho. Jasně, mohlo by se vám podařit vzkřísit Jesuse z mrtvých. Ale mě kvůli tomu stíhat nebudou, protože jste v té věci porušil advokátní tajemství. Myslím, že se tomu říká ‚ovoce z otráveného stromu‘ a vy jste ten strom, Micku.“

Stále jsem se nezmohl na odpověď. Pouze jsem kýval hlavou. Roulet měl všechno předem promyšleno. Kladl jsem si otázku, do jaké míry mu pomáhal Cecil Dobbs. Očividně mu dal někdo školení z práva.

Naklonil jsem se k němu a zašeptal.

„Pojďte za mnou.“

Vstal jsem a rychle prošel brankou k zadním dveřím soudní síně. Zezadu jsem uslyšel hlas soudního sluhy.

„Pane Hallere? Každou chvíli začneme. Soudkyně…“

„Minutku,“ zavolal jsem, aniž jsem se otočil.

A také jsem zvedl prst. Strčil jsem do dveří a vstoupil do matně osvětleného vestibulu, který sloužil jako tlumicí vrstva zvuků ze soudní místnosti. Dvojité dveře na druhé straně vestibulu pak ústily na chodbu. Uhnul jsem stranou a čekal, až ke mně do úzkého prostoru přistoupí Roulet.

Sotva prošel dveřmi, popadl jsem ho a mrštil jím na stěnu. Oběma rukama jsem mu sevřel hrudník a držel ho přitisknutého u zdi.

„Co si o sobě, kurva, myslíš?“

„Jen klid, Micku. Jen jsem si říkal, že bychom oba měli vědět, kam se…“

„Ty zkurvysynu. Zabils Raula, přestože nedělal nic jiného než pracoval pro tebe! Snažil se ti pomoct!“

Měl jsem chuť zvednout ruce až k jeho krku a na místě ho udusit.

„V jedné věci máte pravdu. Opravdu jsem zkurvysyn. Ale ve všem ostatním se mýlíte, Micku. Levin se mi nesnažil pomoct. Snažil se mě pohřbít a měl k tomu velice blízko. Za to dostal, co si zasloužil.“

Vzpomněl jsem si na Levinův poslední vzkaz na mém domácím telefonu. Mám Jesusovu zpáteční jízdenku z kvéčka. Ať už objevil cokoliv, musel kvůli tomu zemřít. A musel zemřít dříve, než tu informaci stačí předat mně.

„Jak jsi to udělal? Jestli se mi tu ke všemu přiznáváš, tak chci taky vědět, jak jsi to udělal. Jak jsi přechcal to GPS? Tvůj náramek ukazoval, že ses ke Glendale ani nepřiblížil.“

Usmál se na mě jako kluk s hračkou, kterou nehodlá nikomu půjčit.

„Řekněme prostě, že je to informace pro vnitřní potřebu, a dál se o tom nebavme. Člověk nikdy neví, třeba budu tohle Houdiniho zmizení ještě někdy potřebovat.“

V jeho slovech jsem slyšel hrozbu a v jeho úsměvu jsem viděl zlo, o kterém mluvil Raul Levin.

„A ať vás nenapadají žádné psí kusy, Micku,“ dodal. „Jak už zřejmě víte, mám proti vám pojistku.“

Přitiskl jsem ho ještě více ke zdi a naklonil se k němu.

„Tak poslouchej, ty dobytku. Tu pistoli chci zpátky. Myslíš, žes to na mě narafičil? Hovno. Já to narafičil na tebe. A jestli mi tu bouchačku nevrátíš, nedožiješ se konce týdne. Je to jasné?“

Roulet se pomalu sebral, popadl mě za zápěstí, odtáhl si moje ruce od hrudníku a začal si upravovat košili a kravatu.

„Mohl bych vám navrhnout dohodu,“ prohodil klidně. „Na konci tohohle procesu vyjdu ze soudní síně jako svobodný muž. Budu si dál užívat svobody a výměnou za to se ta zbraň nikdy nedostane, abych tak řekl, do nesprávných rukou.“

Čímž měl na mysli Lankforda a Sobelovou.

„Protože něco takového bych viděl strašně nerad, Micku. Je na vás odkázána spousta lidí. Spousta klientů. A vy byste pochopitelně nechtěl sám jít tam, kam chodí oni.“

Odstoupil jsem od něj a musel jsem nasadit všechnu svou vůli, abych nezaťal ruce v pěst a nenapadl ho. Nakonec jsem se spokojil s hlasem, z něhož sálala veškerá moje zloba a nenávist.

„Přísahám ti,“ řekl jsem, „že jestli se do mě budeš srát, nikdy se mě nezbavíš. Je ti to jasné?“

Roulet se začal usmívat. Než však stačil odpovědět, otevřely se dveře soudní síně a do vestibulu nakoukl soudní sluha Meehan.

„Soudkyně už sedí za stolcem,“ řekl přísně. „Chce, abyste přišli. Ihned.“

Pohlédl jsem na Rouleta.

„Povídám, je ti to jasné?“

„Ano, Micku,“ řekl Roulet dobrosrdečně. „Křišťálově jasné.“

Odstoupil jsem od něj a zamířil do soudní síně. Když jsem kráčel uličkou, soudkyně Constance Fullbrightová upřeně sledovala každý můj krok.

„To je od vás hezké, že jste se k nám dnes ráno rozhodl připojit, pane Hallere.“

Kde jsem to už jen slyšel?

„Omlouvám se, Ctihodnosti,“ řekl jsem, když jsem procházel brankou. „Musel jsem s klientem vyřešit jednu naléhavou situaci. Museli jsme se poradit.“

„Porady s klienty se dají vést přímo u stolu pro obhajobu,“ odvětila soudkyně.

„Ano, Ctihodnosti.“

„Myslím, že jsme nezačali právě korektně, pane Hallere. Když soudní sluha oznámí, že soud začne za dvě minuty, pak očekávám, že všichni včetně advokátů obhajoby a jejich klientů budou na místě a připraveni začít.“

„Omlouvám se, Ctihodnosti.“

„To nestačí, pane Hallere. Než skončí dnešní líčení, chci, abyste navštívil mého soudního sluhu s šekovou knížkou. Dávám vám pokutu pět set dolarů za pohrdání soudem. V této místnosti nejste pánem vy, pane. Ale já.“

„Ctihodnosti…“

„Můžeme, prosím, uvést porotu,“ nařídila soudkyně a uťala tak můj protest.

Soudní sluha otevřel dveře do místnosti pro porotu a na určené místo začalo usedat dvanáct porotců a dva náhradníci. Naklonil jsem se k Rouletovi, který se rovněž právě posadil, a zašeptal jsem: „Dlužíte mi pět set dolarů.“

28

Zahajovací řeč Teda Mintona byla ukázkovým příkladem přestřelení. Namísto aby porotcům sdělil, jaké důkazy hodlá předložit a co budou dokazovat, pokusil se jim státní zástupce vysvětlit, co to všechno znamená. Snažil se zasadit věci do širšího rámce a to je téměř vždy chyba. Širší rámec zahrnuje vyvozené závěry a náznaky. Rozostřuje pevně daná fakta na úroveň podezření. Kterýkoliv zkušený státní zástupce, jenž má na pažbě tucet nebo i více těžkých procesů, vám potvrdí, že je třeba držet se při zemi. Porotci jsou tu od toho, aby usvědčovali, ne aby chápali.

„Tento případ je případem dravce,“ sdělil jim Minton. „Louis Ross Roulet je muž, který v noci ze šestého března číhal na kořist. A nebýt nezdolného odhodlání té ženy přežít, projednávali bychom zde případ vraždy.“

Hned na počátku jsem si všiml, že se Minton zaměřil na zapisovatele. Tak označuji porotce, který si během procesu ustavičně píše poznámky. Zahajovací řeč ještě není předkládáním důkazů a soudkyně Fullbrightová na to porotu předem upozornila, ale žena na prvním sedadle v první řadě si už od začátku Mintonova projevu cosi horlivě psala. To bylo dobré. Já osobně mám zapisovatele rád, protože si na počátku zdokumentují, co právníci hodlají během procesu předložit a dokázat, a na konci procesu se k tomu vrátí a ověří si to. Vedou si zkrátka zápis.

Podíval jsem se na soupis porotců, který jsem před týdnem vyplňoval, a zjistil jsem, že se zapisovatelka v našem procesu jmenuje Linda Trulucková, je v domácnosti a bydlí v Resedě. Byla jednou z pouhých tří žen v porotě. Minton se usilovně snažil omezit počet žen mezi porotci na minimum, protože se zřejmě obával, že jakmile vyjde u soudu najevo, že Regina Campová nabízela sexuální služby za peníze, mohl by ztratit sympatie porotkyň a v konečném důsledku i jejich hlasy při vynášení rozsudku. Měl jsem za to, že se v tomto předpokladu pravděpodobně nemýlí, a tak jsem se stejně usilovně snažil protlačit do poroty co nejvíce žen. Nakonec jsme oba využili maximálně přípustného počtu dvaceti odmítnutí, což byl zřejmě hlavní důvod, proč si výběr poroty vyžádal plné tři dny. Nakonec jsem do poroty protlačil tři ženy, přičemž na zmaření verdiktu „vinen“ mi stačil hlas jediné z nich.

„Během procesu si přímo od oběti vyslechnete svědectví, že vedla život, který rozhodně nemůžeme schvalovat,“ pokračoval Minton. „V podstatě jde o to, že prodávala sex mužům, které si zvala k sobě domů. Byl bych však rád, kdybyste měli na paměti, že v tomto procesu nejde o způsob obživy oběti. Obětí násilného trestného činu se může stát kdokoliv. Kdokoliv. Ať už se člověk živí čímkoliv, zákon nepřipouští, aby ho někdo bil, aby mu někdo vyhrožoval nožem nebo aby se musel strachovat o život. A nezáleží na tom, jakým způsobem si vydělává peníze. Těší se stejné ochraně jako my všichni.“

Bylo mi naprosto jasné, že Minton vůbec nechce použít výraz prostituce nebo prostitutka z obavy, že by tím poškodil případ. Zapsal jsem si to slovo do bloku, který jsem si hodlal vzít při zahajovací řeči k pultu. Měl jsem v plánu opomenutí obžaloby doplnit.

Minton poté stručně probral nejdůležitější důkazy. Hovořil o noži s iniciálami obžalovaného na čepeli. Hovořil o krvi nalezené na jeho levé ruce. A varoval porotce, aby se nenechali zmást úsilím obhajoby tyto důkazy zamotat nebo zatemnit.

„Tento případ je velmi jasný a jednoznačný,“ řekl k závěru. „Máme zde muže, který napadl ženu přímo v jejím bytě. Měl v plánu ji znásilnit a poté zabít. Jen díky milosti boží je ta žena stále zde, aby vám mohla sdělit svůj příběh.“

S těmito slovy poděkoval porotě za pozornost a posadil se za stůl pro obžalobu. Soudkyně Fullbrightová se podívala na hodinky a poté na mě. Bylo 11.40 a ona pravděpodobně zvažovala, zda má vyhlásit přestávku, anebo mě vyzvat k zahajovací řeči. Jedním z hlavním úkolů soudce během procesu je řízení poroty. Soudce je povinen zajistit, aby se porotci cítili pohodlně a byli do průběhu jednání plně zapojeni. Řešením bývá často množství přestávek, krátkých i dlouhých.

Znal jsem Connii Fullbrightovou nejméně dvanáct let, ještě mnohem dříve, než se stala soudkyní. Kdysi působila jako státní zástupkyně i jako advokátka. Znala obě strany. A kromě faktu, že přehnaně rychle rozdávala pokuty za pohrdání soudem, to byla dobrá a spravedlivá soudkyně až do chvíle, kdy došlo na vyměřování trestů. Pokud šel člověk do procesu, jemuž předsedala soudkyně Fullbrightová, měl jistotu, že bude mít stejná práva jako obžaloba. Jakmile však porota shledala klienta vinným, bylo nutné připravit se na nejhorší. Fullbrightová patřila k soudcům, kteří vyměřovali nejtvrdší tresty. Jako by vás a vašeho klienta trestala za to, že jste u procesu marnili její čas. Pokud bylo u trestných činů stanoveno určité rozpětí, Fullbrightová vždy volila maximální hranici, ať už šlo o odnětí svobody, nebo pouhou podmínku. Mezi advokáty působícími na soudu ve Van Nuys si za to vysloužila výmluvnou přezdívku: říkali jí soudkyně Faulbrightová.

„Pane Hallere,“ zeptala se mě, „nechcete svou zahajovací řeč odročit?“

„Ne, Ctihodnosti, ale domnívám se, že budu velmi stručný.“

„Dobrá,“ řekla soudkyně. „V tom případě si vás vyslechneme a poté půjdeme na oběd.“

Faktem bylo, že jsem netušil, jak dlouho mi zahajovací řeč potrvá. Minton si pro ni vyhradil čtyřicet minut a já věděl, že se mu budu blížit. Soudkyni jsem však řekl, že budu stručný, protože se mi nelíbila představa, že by porota odešla na oběd pouze s Mintonovou verzí událostí, o níž by pak mohla přemýšlet nad hamburgery a saláty s tuňákem.

Vstal jsem a zamířil k pultíku umístěnému mezi stolky pro obžalobu a obhajobu. Naše soudní síň patřila k těm, které ve staré soudní budově nedávno renovovali. Po obou stranách měla totožné boxy, do nichž usedala porota. Všechno zde bylo obloženo světlým dřevem, včetně zadní stěny za soudcovským stolcem. Dveře do vnitřní místnosti pro soudce nebylo ve zdi téměř vidět, neboť je maskovala vlákna a struktura dřeva. Jedinou věcí prozrazující jejich přítomnost tak byla klika.

Fullbrightová vedla své procesy jako federální soudce. Advokáti nesměli bez povolení přistupovat ke svědkům a nikdy se nesměli přiblížit k boxu s porotci. Vyžadovala od nich, aby hovořili pouze od pultíku.

A právě zde jsem nyní stál i já. Porotci seděli v boxu po mé pravici, takže měli blíže ke stolu obžaloby než k obhajobě. To mi vyhovovalo. Nechtěl jsem, aby si mohli prohlížet Rouleta zblízka. Přál jsem si, aby pro ně zůstal obestřen jistým tajemstvím.

„Dámy a pánové porotci,“ začal jsem, „jmenuji se Michael Haller a zastupuji v tomto procesu pana Rouleta. S radostí vám oznamuji, že tento proces proběhne s největší pravděpodobností rychle. Bude vás stát pouze několik málo dní času. V dlouhodobém výhledu pravděpodobně uvidíte, že samotný váš výběr nám trval déle než předkládání argumentů obou stran, státní zástupce, pan Minton, strávil dnešní dopoledne snahou sdělit vám, co podle jeho názoru jednotlivé důkazy znamenají a kým pan Roulet ve skutečnosti je. Já bych vám spíše radil, abyste se prostě pohodlně usadili, vyslechli si důkazy a nechali vlastní zdravý rozum posoudit, co to všechno znamená a kým pan Roulet je.“

Přejížděl jsem očima od porotce k porotci. Jen zřídkakdy jsem nahlédl do bloku, který jsem si položil na pultík. Chtěl jsem, aby si mysleli, že s nimi jen tak klábosím, že k nim promlouvám spatra.

„Obvykle svou zahajovací řeč raději odročuji. Při soudním procesu ve věci trestného činu má obhajoba vždy na výběr, zda svou zahajovací řeč přednese na počátku přelíčení, podobně jako to právě učinil pan Minton, anebo těsně před předložením vlastních důkazů. Já se obvykle rozhoduji pro druhou možnost. Počkám a zahajovací řeč pronesu až krátce předtím, než se vytasím se svědky a důkazy obhajoby. Tento případ je však jiný. Je jiný v tom, že důkazy obžaloby budou současně důkazy obhajoby. Rozhodně se vám naskytne příležitost vyslechnout několik svědků předvolaných obhajobou, ale tělem i duší tohoto případu budou důkazy a svědci obžaloby a také to, jak se je vy rozhodnete interpretovat. Zaručuji vám, že v této soudní síni bude předložena verze událostí a důkazů, jež se bude diametrálně odlišovat od výkladu, který vám právě nastínil pan Minton. A až přijde čas předložit důkazy obhajoby, už to pravděpodobně bude zbytečné.“

Zkontroloval jsem porotkynizapisovatelku a viděl, jak její tužka klouže po stránce zápisníku.

„Podle mého názoru zde tento týden zjistíte, že podstata celého případu spočívá v činech a motivech jediné osoby. Prostitutky, která spatřila muže vykazujícího vnější znaky zámožnosti a vybrala si ho za cíl. Důkazy to jasně prokážou a prokážou to i svědkové předvolaní samotnou obžalobou.“

Minton se postavil a vznesl námitku: prý překračuji mantinely zahajovací řeči, když se snažím očernit hlavního svědka obžaloby neopodstatněným obviňováním. Pro tuto námitku však neexistoval žádný právní základ. Byl to jen amatérský pokus vyslat porotě nějaké sdělení. Soudkyně reagovala tím, že si nás předvolala k sobě.

Přistoupili jsme k boční straně stolce a soudkyně stiskla tlačítko zvukového neutralizátoru, který vysílal do reproduktoru namířeného na porotu tichý šum, takže porotci nemohli slyšet, co si u stolce šeptáme. S Mintonem se soudkyně vypořádala raz dva, téměř jako by to byl vrah.

„Pane Mintone, vím, že jste u procesů tohoto typu nováček, a vidím, že vás budu muset průběžně zaškolovat. V mé soudní síni nikdy nevznášejte během zahajovací řeči námitky. Zde nejsou předkládány důkazy. Je mi jedno, bude-li obhajoba tvrdit, že obžalovanému může poskytnout alibi vaše vlastní matka před mou porotou žádné námitky nevznášejte.“

„Ctihod…“

„To je všechno. Můžete jít.“

Odsunula se na židli zpět ke středu stolce a vypnula šumění. Minton a já jsme se bez dalšího slova vrátili na svá místa.

„Námitka se zamítá,“ řekla Fullbrightová. „Pokračujte, pane Hallere, a dovolte, abych vám připomněla, že jste nám sliboval stručnost.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti. Stále to mám v plánu.“

Zadíval jsem se do poznámek a pak jsem pohlédl zpátky na porotu. U vědomí, že soudkyně Mintona zpražila k mlčení, jsem se rozhodl svou rétoriku vystupňovat, přestat se držet poznámek a rovnou přejít k pointě.

„Dámy a pánové, v podstatě zde budete rozhodovat o tom, kdo je v tomto případu skutečným dravcem. Zda pan Roulet, úspěšný podnikatel s bezvadnou minulostí, anebo neskrývaná prostitutka, jejíž úspěšné podnikání spočívá v přijímání peněz od mužů výměnou za sex. Uslyšíte zde svědectví o tom, že ona údajná oběť v tomto případu se pouhých několik okamžiků před údajným útokem prostituovala s jiným mužem. A uslyšíte zde svědectví, že pouhých několik dní po tomto údajném život ohrožujícím napadení se ke svému řemeslu vrátila a dál poskytovala sex za peníze.“

Letmo jsem pohlédl na Mintona a viděl jsem, jak to v něm vře. Oči měl zabodnuté do stolu před sebou a pomalu vrtěl hlavou. Zadíval jsem se na soudkyni.

„Ctihodnosti, mohla byste poučit státního zástupce, aby upustil od demonstrativních projevů před porotou? Já během jeho zahajovací řeči rovněž nevznášel námitky a ani jsem se žádným jiným způsobem nesnažil odvádět pozornost poroty.“

„Pane Mintone,“ zahlaholila soudkyně, „prosím, seďte klidně a projevte vůči obhajobě stejnou zdvořilost, jakou projevila ona vůči vám.“

„Ano, Ctihodnosti,“ řekl Minton pokorně.

Ještě jsme ani neabsolvovali zahajovací řeči a porota již byla svědkem, jak Minton dostal dva veřejné políčky. Vyložil jsem si to jako dobré znamení, které mě ještě více rozparádilo. Opět jsem pohlédl na porotu a všiml jsem si, že si zapisovatelka stále dělá poznámky.

„A nakonec uslyšíte výpovědi mnoha svědků obžaloby, které vám poskytnou dokonale přijatelné vysvětlení pro většinu fyzických důkazů předložených v tomto případu. Hovořím o krvi a o noži, které zde zmínil pan Minton. Ať už je vezmeme jednotlivě, anebo vcelku, sama obžaloba vám dozajista poskytne více než důvodné pochybnosti o vině mého klienta. Můžete si je zapisovat do bloků. Zaručuji vám, že na konci tohoto případu zjistíte, že máte jen jedinou možnost. A to shledat pana Rouleta nevinným ve všech bodech obžaloby. Děkuji vám.“

Když jsem se vracel na své místo, mrkl jsem na Lornu Taylorovou. Kývla na mě, jako by chtěla říci, že jsem si vedl dobře. Mou pozornost poté upoutaly dvě postavy sedící o dvě řady dále. Lankford a Sobelová. Vklouzli do soudní síně poté, co jsem si poprvé prohlédl hosty na galerii.

Posadil jsem se a nevšímal si vztyčeného palce, který mi adresoval klient. V duchu jsem myslel na oba detektivy z Glendale a kladl si otázku, co v soudní síni dělají. Sledují mě? Čekají na mě?

Soudkyně dala porotcům přestávku na oběd a zapisovatelka a její kolegové vypochodovali z boxu. Jakmile odešli, zeptal se Minton soudkyně, zda smí přistoupit ke stolci. Chtěl se jí pokusit vysvětlit svou námitku a napravit napáchané škody, ovšem nikoliv během přelíčení. Soudkyně to odmítla.

„Mám hlad, pane Mintone, a navíc už je to za námi. Běžte na oběd.“

Odešla od stolce a v soudní síni, v níž kromě hlasů právníků panovalo až dosud naprosté ticho, se náhle rozeznělo švitoření hostů a zaměstnanců soudu. Vložil jsem si zápisník do kufříku.

„To bylo vážně dobré,“ poznamenal Roulet. „Myslím, že už vedeme.“

Pohlédl jsem na něj mrtvýma očima.

„Tohle není hra.“

„Já vím. To je jen takový obrat. Poslyšte, jdu s matkou a Cecilem na oběd. Byli bychom rádi, kdybyste se k nám připojil.“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Musím vás hájit, Louisi, ale nemusím s vámi jíst.“

Vytáhl jsem z kufříku šekovou knížku a nechal tam Rouleta stát. Obešel jsem stůl a zamířil ke stanovišti soudního sluhy, abych mu mohl předat šek na pět set dolarů. Peníze mě nebolely tolik jako vědomí, že po každé pokutě za pohrdání soudem následuje přezkoumání ze strany advokátní komory.

Když jsem byl hotov, otočil jsem se a zjistil, že na mě u branky čeká Loma a usmívá se. Plánovali jsme, že spolu zajdeme na oběd a ona se pak vrátí do bytu a bude pro mě dál vyřizovat telefonáty. Za tři dny tenhle proces skončí a já budu potřebovat klienty. Spoléhal jsem na ni, že mi opět začne plnit kalendář.

„Koukám, že dneska tě na ten oběd radši pozvu já,“ utrousila.

Hodil jsem šekovou knížku do kufříku, zavřel ho a vyrazil za ní k brance.

„To by bylo milé,“ řekl jsem.

Prošel jsem brankou a zadíval se na sedadla, kde jsem před pár okamžiky viděl sedět Lankforda se Sobelovou. Byli pryč.

29

Odpoledne začala obžaloba předkládat své argumenty a mně bylo velmi rychle jasné, jakou teď Minton zvolil strategii. První čtveřici svědků tvořili operátorka tísňové linky 911, dva hlídkoví policisté, kteří reagovali na volání Reginy Campové o pomoc, a zdravotník, jenž ji ošetřil před převozem do nemocnice. Bylo zřejmé, že Minton předpokládal strategii obhajoby a hodlá v myslích porotců pevně zakořenit vědomí, že Campová byla brutálně napadena a je nespornou obětí tohoto zločinu. Nebyl to špatný přístup. Ve většině případů se setkával s úspěchem.

Operátorka měla státnímu zástupci evidentně posloužit jako pouhé tělo, jehož prostřednictvím bude moci představit porotě nahrávku telefonátu Campové na linku 911. Zároveň byly porotcům rozdány jeho přepisy, takže mohli číst a zároveň poslouchat praskající nahrávku. Vznesl jsem námitku, že je předpojaté přehrávat audiozáznam, když by plně postačil písemný přepis, ale soudkyně Mintonovu námitku zamítla dříve, než Minton stačil reagovat. Nahrávka byla přehrána a nemohlo být pochyb, že Minton vyrazil ze startovního bloku suverénně: porotci seděli jako zařezaní a upřeně poslouchali, jak Campová křičí a žadoní o pomoc. Působila opravdu rozrušeně a zděšeně. Přesně toto si měli porotci podle Mintonova plánu vyslechnout a účinek se očividně dostavil. Neodvažoval jsem se podrobit operátorku křížovému výslechu, protože jsem věděl, že bych tím Mintonovi poskytl příležitost přehrát nahrávku při návazném výslechu znovu.

Dva policisté, jejichž výslech poté následoval, poskytli porotě odlišná svědectví, protože si po příjezdu do obytného domu v Tarzane na základě tísňového volání rozdělili úkoly. Jeden z nich zůstal u oběti, zatímco druhý vyšel do bytu a spoutal muže, na kterém seděli sousedi Reginy Campové Louise Rosse Rouleta.

Policistka Vivian Maxwellová popsala Campovou v době příjezdu jako neupravenou, zraněnou a vyděšenou. Neustále se prý vyptávala, zda už je v bezpečí a zda byl vetřelec dopaden. A přestože jí policistka odpověděla na obě otázky kladně, působila Campová i nadále vystrašeně a rozrušeně, přičemž v jednom okamžiku dokonce policistku vyzvala, aby vytasila zbraň a připravila ji ke střelbě pro případ, že by se útočník druhému policistovi vytrhl. Když Minton s výslechem této svědkyně skončil, postavil jsem se a zahájil svůj první křížový výslech v tomto procesu.

„Policistko Maxwellová,“ zeptal jsem se, „položila jste slečně Campové v některém okamžiku otázku, co se jí stalo?“

„Ano, položila.“

„Nač přesně jste se jí zeptala?“

„Zeptala jsem se, co se jí stalo a kdo jí to udělal. Chápete, jako že kdo jí ublížil.“

„A co vám odpověděla?“

„Říkala, že na dveře jejího bytu zaklepal nějaký muž, a když mu otevřela, udeřil ji. Prý jí dal několik ran a pak vytáhl nůž.“

„Ona řekla, že ji nejprve udeřil a pak teprve vytáhl nůž?“

„Přesně tak to řekla. V té době byla rozrušená a zraněná.“

„Rozumím. Řekla vám, kdo je ten člověk?“

„Ne, řekla, že toho muže nezná.“

„Ptala jste se jí konkrétně, jestli zná tohoto muže?“

„Ano. Odpověděla, že ne.“

„Takže ona prostě v deset hodin večer otevřela dveře neznámému muži.“

„Takhle to neříkala.“

„Ale vy jste právě řekla, že vám řekla, že ho nezná, je to tak?“

„Přesně tak. Takhle to říkala. Řekla: Já nevím, kdo to je.‘“ „Uvedla jste to do protokolu?“

„Ano, uvedla.“

Uvedl jsem jako předmět doličný protokol službu konajícího policisty a nechal z něj Maxwellovou přečíst vybraná místa. Jednalo se o pasáže, v nichž Campová říkala, že útok byl nevyprovokovaný a že jeho pachatele nezná.

„Oběť nezná muže, který na ni zaútočil, a nevěděla, proč byla napadena‘,“ četla policistka z vlastního protokolu.

Jako další vypovídal její kolega John Santos. Ten porotcům sdělil, že ho Campová nasměrovala do svého bytu, kde nalezl muže ležícího na podlaze nedaleko od hlavních dveří. Muž byl jen částečně při vědomí a na zemi ho drželi dva sousedé Reginy Campové Edward Turner a Ronald Atkins. První z nich seděl muži obkročmo na prsou a druhý na nohou.

Santos identifikoval muže zadržovaného na podlaze jako obžalovaného Louise Rosse Rouleta. Současně uvedl, že Roulet měl na šatech a na levé ruce krev. Santosovi se prý zdálo, že obžalovaný utrpěl otřes mozku či nějaké poranění hlavy, neboť zpočátku na jeho povely nereagoval. Santos ho tedy obrátil, spoutal mu ruce za zády a nasadil mu na zkrvavenou ruku igelitový důkazní sáček, který nosil v pouzdře na opasku.

Santos dále vypověděl, že jeden z mužů, kteří Rouleta drželi, mu poté předal otevřený zavírací nůž s krví na rukojeti i na čepeli. Policista prý nůž rovněž vložil do sáčku a okamžitě po příjezdu detektiva Martina Bookera na místo činu mu ho předal.

Během křížového výslechu jsem Santosovi položil pouze dvě otázky.

„Měl obžalovaný krev na pravé ruce?“

„Ne, na pravé ruce krev neměl, protože bych mu byl nasadil sáček i na ni.“

„Aha. Takže jste viděl krev pouze na levé ruce a nůž s krví na rukojeti. Nenapadlo vás v tom okamžiku, že pokud ten nůž skutečně držel obžalovaný, musel ho držet ve své levici?“

Minton vznesl námitku s tím, že Santos je pochůzkový policista a moje otázka přesahuje rámec jeho odbornosti. Namítl jsem, že odpověď na můj dotaz vyžaduje pouze selský rozum, nikoliv odbornou kvalifikaci. Soudkyně námitku zamítla a soudní sluha zopakoval otázku svědkovi.

„Měl jsem ten dojem,“ odpověděl Santos.

Jako další vypovídal zdravotník jménem Arthur Metz. Vylíčil porotcům, jak se Campová chovala a jaký byl rozsah jejích zranění, když ji necelých třicet minut po útoku ošetřoval. Připadalo mu prý, že jí pachatel adresoval nejméně tři silné údery do obličeje. Metz rovněž popsal drobnou bodnou ránu na krku. Všechna zranění označil za povrchová, ale bolestivá. Obžaloba pak porotcům na velké obrazovce ukázala zvětšenou fotografii obličeje Reginy Campové jednalo se o týž snímek, který jsem viděl první den po převzetí případu. Vznesl jsem námitku, že zobrazování fotografie v nadživotní velikosti je předpojaté, ale soudkyně Fullbrightová ji zamítla.

Když pak na mě přišla řada s křížovým výslechem, využil jsem fotografie, proti níž jsem právě vznesl námitku.

„Když jste nám řekl, že vám připadalo, že ta žena utrpěla nejméně tři údery do obličeje, co jste myslel pod pojmem úder?“ zeptal jsem se.

„Prostě ji něčím udeřil. Buď pěstí, nebo nějakým tupým předmětem.“

„Takže ji v podstatě někdo třikrát zasáhl. Mohl byste si teď, prosím, vzít laserové ukazovátko a označit porotě na fotografii místa, kde k oněm úderům došlo?“

Vytáhl jsem z kapsy u košile laserové ukazovátko, rozložil je a zvedl tak, aby je viděla soudkyně. Ta mi dala svolení, abych ukazovátko odnesl Metzovi. Zapnul jsem je a podal zdravotníkovi. Ten poté nasměroval červenou tečku laserového paprsku na snímek dořízeného obličeje Reginy Campové a zakroužkoval tři oblasti, kde ji pachatel podle jeho názoru udeřil. Jednalo se o pravé oko, pravou lícní kost a oblast zahrnující pravou stranu jejích úst a nosu.

„Děkuji vám,“ řekl jsem, převzal od něj ukazovátko a vrátil se k pultíku. „Takže pokud ji někdo třikrát udeřil do pravé strany obličeje, musel jí ty údery adresovat ze své levé strany, je to tak?“

Minton vznesl námitku a znovu prohlásil, že otázka přesahuje rámec svědkovy odbornosti. Já se i tentokrát odvolal na selský rozum a soudkyně i tentokrát námitku zamítla.

„Pokud stál útočník čelem k ní, tak ji uhodil zleva, ledaže by použil bekhend,“ odpověděl Metz. „V tom případě by ji udeřil pravou rukou.“

Pokýval hlavou a zdálo se, že je sám se sebou spokojen. Očividně si myslel, že pomáhá obžalobě, ale jeho snaha vyzněla tak falešně, že tím dost možná napomohl protistraně.

„Naznačujete snad, že útočník třikrát udeřil slečnu Campovou z bekhendové strany a způsobil jí tím zranění takového stupně?“

Ukázal jsem na fotografii na stojanu. Metz pokrčil rameny, neboť si uvědomil, že obžalobě zřejmě příliš neprospěl. „Možné je všechno,“ řekl.

„Možné je všechno,“ zopakoval jsem. „Napadá vás ještě nějaká jiná možnost, která by mohla vysvětlit původ těch úderů jinak, než že je útočník adresoval zleva?“

Metz znovu pokrčil rameny. Rozhodně to nebyl působivý svědek, zvláště když vystupoval po dvou policistech a operátorce, jejichž výpovědi byly velice přesné.

„A co kdyby se slečna Campová chtěla udeřit do obličeje vlastní pěstí? Nepoužila by v tom případě pravou…“

Minton mi skočil do řeči s námitkou.

„Ctihodnosti, to je pobuřující! Naznačovat, že si oběť taková zranění způsobila sama, je nejen urážkou tohoto soudu, ale i všech obětí násilných trestných činů kdekoliv na světě. Pan Haller se snížil k…“

„Svědek sám uvedl, že možné je všechno,“ namítl jsem ve snaze dostat Mintona ještě více do ráže. „Snažím se jen prozkoumat, co…“

„Přijímá se,“ ukončila rozmíšku Fullbrightová. „Pane Hallere, neuchylujte se k podobným věcem, pokud vám nejde o nic jiného než o zkusmý výčet možností.“

„Ano, Ctihodnosti,“ řekl jsem. „Nemám dalších otázek.“

Posadil jsem se, pohlédl jsem na porotce a z jejich obličejů jsem vyrozuměl, že jsem se dopustil chyby. Promrhal jsem svou výhodu a proměnil ji v nevýhodu. Slibně se rozvíjející argumentaci, že pachatelem musel být levák, jsem vzápětí sám zastínil nevysloveným tvrzením, že si oběť způsobila rány v obličeji sama. Zejména trojice porotkyň se na mě dívala pohoršené.

Snažil jsem se však vidět pozitivní stránku věci. Bylo dobré vědět, jak se porota k této možnosti staví, než na lavici svědků usedne sama Campová a já se jí zeptám na totéž.

Roulet se ke mně naklonil a zašeptal: „Co to, kurva, bylo?“

Neodpověděl jsem mu, otočil jsem se k němu zády a rozhlédl se po soudní síni. Byla téměř prázdná. Lankford se Sobelovou se sem již nevrátili a rovněž reportéři byli pryč. Zůstalo jen několik málo přihlížejících, kteří na pohled tvořili nesourodou skupinu penzistů, studentů práv a právníků, kteří si sem přišli natáhnout nohy, než v jiných sálech začnou jejich vlastní slyšení. Spoléhal jsem však na to, že některého z přihlížejících sem nastrčilo přímo státní zastupitelství, teď Minton měl tenhle případ na starosti sám, ale já tipoval, že jeho šéf si najde prostředky, jak na něj i na jeho případ dohlížet. Bylo mi jasné, že svá herecká vystoupení adresuji nejen porotě, ale i tomuto nastrčenému člověku. Potřeboval jsem jeho prostřednictvím vyvolat ke konci případu na státním zastupitelství paniku, jejíž dozvuky se dostanou zpátky k Mintonovi. Potřeboval jsem mladého státního zástupce dohnat k nějakému zoufalému kroku.

Odpoledne se vleklo dál. Pokud šlo o rytmus a práci s porotou, měl se Minton ještě mnoho co učit tyhle věci přejdou člověku do krve až s přibývajícími zkušenostmi ze soudní síně. Neustále jsem pozoroval box pro porotu kde seděli skuteční soudci a viděl jsem, že se porotci začínají nudit, jak jim Minton představoval jednoho svědka za druhým, kteří do nejmenších detailů chronologicky líčili sled událostí z 6. března. Několika z nich jsem během křížových výslechů položil pár otázek a jinak jsem se snažil udržovat ve tváři stejný výraz, jaký jsem viděl u porotců.

Minton si očividně hodlal nechat největší trumfy až na druhý den. Plánoval, že hlavní vyšetřovatel případu detektiv Martin Booker nejprve sestaví ze všech detailů celkový obrázek a oběť Regina Campová poté citově zapůsobí na porotu. Byla to osvědčená formule spojení věcnosti a emocí, která v devadesáti procentech případů zabírala, jenže první den se v takových případech táhl jako smrad.

S posledním svědkem prvního dne se nicméně věci konečně daly do pohybu. Minton totiž předvolal Charlese Talbota muže, který šestého března večer sbalil Reginu Campovou v baru Morgan^ a odjel k ní do bytu. Talbotův přínos obžalobě byl zanedbatelný. V podstatě ho sem dovlekli jen proto, aby dosvědčil, že když od Campové odcházel, těšila se dobrému zdraví a neměla žádné zranění. To bylo všechno. Jeho příchod nicméně zachránil všechny přítomné před smrtí nudou, protože to byl člověk, jehož životní styl se vymykal jakýmkoliv konvencím, a porotci podobné sondy na druhou stranu břehu bez výjimky milují.

Pětapadesátiletý Talbot měl obarvené světlé vlasy, které nemohly nikoho přesvědčit. Na obou předloktích si nechal vybrousit tetování s mariňáckými motivy. Byl dvacet let rozvedený a vlastnil nonstop prodejnu s názvem Kwik Kwik. Díky svému podnikání vedl pohodlný život s bytem ve Warner Center, posledním modelem Chevroletu Corvette a nočním životem, který zahrnoval také rozsáhlou ochutnávku profesionálních poskytovatelek sexu ve městě.

Minton to vše vyjasnil hned v raných fázích přímého výslechu. Člověk téměř cítil, jak se v soudní síni zastavil vzduch a porotci se do Talbota zakusují očima. Státní zástupce poté rychle přešel na večer 6. března a Talbot popsal, jak se dal v baru Morgan’s na Ventura Boulevard dohromady s Reginou Campovou.

„Znal jste slečnu Campovou předtím, než jste se s ní té noci setkal v baru?“

„Ne, neznal.“

„Jak tedy k vašemu setkání došlo?“

„Prostě jsem jí zavolal, řekl jsem, že se s ní chci sejít, a ona mi navrhla schůzku v Morgan’s. Tohle místo jsem znal, a tak jsem řek, že jasně.“

„A jak jste jí zavolal?“

„Telefonem.“

Několik porotců se zasmálo.

„Promiňte. Já chápu, že jste použil telefon, abyste jí zavolal. Chtěl jsem se zeptat, podle čeho jste věděl, jak se s ní můžete spojit.“

„Viděl jsem její reklamu na té webové stránce, to, co jsem viděl, se mně líbilo, a tak jsem šel, zavolal jsem jí a dohodli jsme si schůzku. Je to úplně jednoduché. Její číslo je přímo na té stránce.“

„A pak jste se sešli v Morgan’s.“

„Ano, říkala, že tam se se svýma klientama schází. Tak jsem tam zajel, dali jsme si pár panáků, bavili jsme se, padli jsme si do oka a bylo to. A já pak jel za ní k ní.“

„Když jste přijel do jejího bytu, měli jste spolu pohlavní styk?“

„Jasně že jo. Od toho jsem tam byl.“

„A zaplatil jste jí?“

„Čtyři sta babek. Stálo to za to.“

Viděl jsem, jak jeden porotce brunátní, a bylo mi jasné, že jsem ho během výběru poroty odhadl správně. Chtěl jsem tohoto člověka v porotě mít, protože si k výběru porotců přinesl bibli a během našich pohovorů s ostatními potenciálními porotci si v ní četl. Minton si toho nevšiml, protože se vždy soustředil pouze na právě dotazovaného kandidáta. Mně ovšem mužova bible neunikla, a tak když přišel na řadu, položil jsem mu jen několik málo otázek. Minton s jeho jmenováním do poroty souhlasil a já také. Říkal jsem si, že vzhledem k povolání oběti proti ní tohoto muže snadno obrátím. Jeho rudý obličej mi to nyní potvrdil.

„V kolik hodin jste z jejího bytu odjel?“ dotázal se Minton.

„Asi pět minut před desátou,“ odpověděl Talbot.

„Řekla vám, že čeká další návštěvu?“

„No, o tom mi nic neříkala. Vlastně se chovala tak, jako že už je to pro dnešek všechno.“

Postavil jsem se a vznesl námitku.

„Myslím, že pan Talbot není povolán k tomu, aby z chování slečny Campové vyvozoval, co si myslela nebo co plánovala.“

„Přijímá se,“ řekla soudkyně, než se Minton stačil vytasit s protiargumentem, státní zástupce tedy rychle pokračoval.

„Pane Talbote, mohl byste nám, prosím, popsat fyzický stav slečny Campové, když jste od ní šestého března krátce před desátou hodinou večer odcházel?“

„Plně uspokojený.“

V soudní síni se ozval výbuch smíchu a Talbot se rozzářil pýchou. Zkontroloval jsem porotce s biblí a zdálo se mi, že má pevně zaťatou čelist.

„Pane Talbote,“ řekl Minton. „Já mám na mysli její fyzický stav. Byla při vašem odchodu zraněná nebo krvácela?“

„Ne, byla dobrá. V pohodě. Když jsem od ní odcházel, byla jako rybička vím to, páč jsem na ní předtím dělal.“

Usmál se a byl na své výrazivo zjevně hrdý. Tentokrát se již nikdo nezasmál. Soudkyni konečně došla s jeho narážkami trpělivost a vyzvala ho, aby si své lechtivé poznámky nechal pro sebe.

„Pardon, soudkyně,“ prohodil Talbot.

„Pane Talbote,“ pokračoval Minton. „Slečna Campová tedy nebyla při vašem odchodu žádným způsobem raněná?“

„Ne. Ani nápad.“

„Nekrvácela?“

„Ne.“

„A vy jste ji neudeřil a ani jste ji jakkoliv fyzicky netýral?“

„Do třetice ne. Všecko, co jsme dělali, bylo dobrovolné a příjemné. Žádná újma.“

„Děkuji vám, pane Talbote.“

Než jsem vstal, na okamžik jsem se zadíval do poznámek. Přál jsem si, aby tato odmlka zřetelně oddělila přímý výslech od výslechu křížového.

„Pane Hallere,“ vyzvala mě soudkyně. „Přejete si podrobit svědka křížovému výslechu?“

Postavil jsem se a přistoupil k pultíku. „Ano, Ctihodnosti, chci.“

Položil jsem zápisník na stupínek a zpříma pohlédl na Talbota. Příjemně se na mě usmíval, ale já věděl, že mým kamarádem nezůstane dlouho.

„Pane Talbote, jste pravák, nebo levák?“

„Jsem levák.“

„Levák,“ přizvukoval jsem. „A není pravda, že než jste šestého večer odešel z bytu Reginy Campové, požádala vás tato, abyste ji opakovaně udeřil pěstí do tváře?“

Minton se postavil.

„Ctihodnosti, pro takové otázky neexistuje žádné odůvodnění. Pan Haller se jednoduše snaží kalit vodu urážlivými konstatacemi, které poté formuluje v dotazy.“

Soudkyně na mě pohlédla a čekala na reakci.

„Paní soudkyně, jde o součást teorie obhajoby, jak jsem ji ve své zahajovací řeči naznačil.“

„Připouštím otázku. Ale vyřiďte to rychle, pane Hallere.“

Soudní sluha zopakoval mou otázku Talbotovi, který se jen ušklíbl a zavrtěl hlavou.

„To není pravda. V životě jsem žádný ženský neublížil.“

„Udeřil jste ji třikrát pěstí, je to tak, pane Talbote?“

„Ne, neudeřil. To je lež.“

„Říkal jste, že jste nikdy v životě neublížil ženě.“

„To je pravda. Nikdy.“

„Znáte prostitutku jménem Shaquilla Bartoňová?“ Talbot se musel před odpovědí zamyslet. „Nic mi to neříká.“

„Na webové stránce, kde inzeruje své služby, používá přezdívku Shaquilla Shackles nabízí sex v poutech. Už vám to něco říká, pane Talbote?“

„Jasně, jo, myslím, že jo?“

„Využil jste někdy jejích služeb prostitutky?“

„Jedenkrát, ano.“

„Kdy to bylo?“

„To mohlo být nejmíň tak před rokem. Možná ještě dýl.“

„A ublížil jste jí při té příležitosti?“

„Ne.“

„Takže kdyby přišla do této soudní síně a prohlásila, že jste jí ublížil tím, že jste ji udeřil levou rukou, lhala by?“

„No to si pište, že by lhala. Vyzkoušel jsem ji a ty její hrubárny se mi nelíbily. Držím se striktně misionářský polohy. Ani jsem se jí nedotkl.“

„Ani jste se jí nedotkl?“

„Jako že jsem ji nepraštil a ani jsem jí žádným jiným způsobem neublížil.“

„Děkuji vám, pane Talbote.“

Posadil jsem se. Minton se již s návazným výslechem neobtěžoval. Talbotovi bylo povoleno odejít a Minton oznámil soudkyni, že má již pouze dva svědky, ale jejich výpověď si vyžádá více času. Soudkyně Fullbrightová se podívala na hodinky a pro dnešek líčení ukončila.

Zbývali tedy dva svědci. Věděl jsem, že zákonitě půjde o detektiva Bookera a Reggii Campovou. Vypadalo to, že se Minton obejde bez svědectví onoho vězeňského práskače, kterého uklidil do odvykacího programu v CountyUSC. Jméno Dwaynea Corlisse se neobjevilo na žádném seznamu svědků a nefigurovalo ani v žádném dokumentu obžaloby souvisejícím s případem. Říkal jsem si, že Minton zřejmě o Corlissovi zjistil totéž, co před svým zavražděním Raul. Každopádně to vypadalo, že obžaloba Corlisse ze své argumentace vypustila. A to jsem potřeboval změnit.

Když jsem si ukládal do kufříku podklady a dokumenty, sebral jsem v sobě odhodlání promluvit s Rouletem. Pohlédl jsem na něj. Seděl na lavici a čekal, až ho propustím.

„Tak co říkáte?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že jste si vedl velmi dobře. Bylo tam víc než dost okamžiků prodchnutých důvodnými pochybnostmi.“ Zacvakl jsem kufřík.

„Dnes jsem jen zaséval semínka. Ta zítra vzklíčí a ve středu vykvetou. Zatím jste ještě nic neviděl.“

Postavil jsem se a zvedl kufřík ze stolu. Byl těžký, protože jsem v něm měl spoustu listin a přenosný počítač.

„Tak zase zítra.“

Prošel jsem brankou. Cecil Dobbs s Mary Windsorovou čekali na Rouleta na chodbě nedaleko od vchodu do soudní síně. Když jsem vyšel ven, otočili se ke mně, aby si se mnou promluvili, ale já kráčel dál.

„Na shledanou zítra,“ řekl jsem.

„Počkejte, počkejte,“ volal za mnou Dobbs.

Otočil jsem se.

„My trčíme tady,“ připomněl mi rodinný právník a přistoupil ke mně s Mary Windsorovou. „Jak to uvnitř jde?“ Pokrčil jsem rameny.

„Momentálně vykládá karty na stůl obžaloba,“ odpověděl jsem. „Já jen uskakuju, vyhýbám se a snažím se vykrývat rány. Myslím, že zítřejší kolo vyzní lépe pro nás. A ve středu už půjdeme tvrdě za knokautem. Musím se jet připravit.“

Když jsem vyrazil k výtahům, všiml jsem si, že již před nimi čeká několik porotců z našeho případu. Zapisovatelka byla mezi nimi. Zamířil jsem tedy na toaletu vedle řady výtahů, abych nemusel jet dolů s nimi. Odložil jsem si kufřík na desku mezi umyvadly a umyl si ruce a obličej. Zadíval jsem se na sebe do zrcadla a hledal jsem známky stresu z případu i všeho, co s ním souvisí. Na obhájce, který kope za svého klienta a současně za obžalobu, jsem vypadal docela příčetně a klidně.

Studená voda byla příjemná, a když jsem vycházel z toalety, doufal jsem, že porotci už jsou pryč.

Byli. Místo nich však na chodbě u výtahů stáli Lankford se Sobelovou. Lankford držel v jedné ruce hrst složených písemností.

„Tady jste,“ řekl. „Všude vás hledáme.“

30

Dokumentem, který mi Lankford podal, bylo povolení k prohlídce mého domu, kanceláře a automobilu, která se měla zaměřit na pistoli Colt Woodsman Sport ráže dvaadvacet se sériovým číslem 65630008152. V povolení se konstatovalo, že podle přesvědčení policie byla tato pistole vražednou zbraní v případu vraždy Raula A. Levina dne 12. dubna. Když mi Lankford povolení předával, měl ve tváři nadutý úšklebek. Vynasnažil jsem se tvářit, že je to úplná normálka, že podobné věci absolvuji každý druhý den a v pátek dvakrát. Faktem však bylo, že se mi téměř podlamovala kolena.

„Jak jste k tomu přišli?“ zeptal jsem se.

Byla to absurdní reakce na absurdní okamžik.

„Podepsáno, orazítkováno a doručeno,“ prohlásil Lankford. „Tak kde chcete začít? Máte tady auto, že? Toho lincolna, kterým se necháte vozit jako nějaká luxusní šlapka.“

Zkontroloval jsem podpis na poslední stránce a zjistil, že patří soudci glendaleského městského soudu, o němž jsem nikdy neslyšel. Bylo mi jasné, že se detektivové obrátili na někoho místního, o kom věděli, že bude v příštích volbách potřebovat podporu policie. Pomalu jsem se začínal vzpamatovávat z šoku. Možná byla celá tahle prohlídka jenom zástěrkou.

„Vždyť je to nesmysl,“ řekl jsem. „Nemáte k tomu důvodnou příčinu. Tohle bych mohl za deset minut rozcupovat.“

„Soudkyni Fullbrightová připadalo to povolení docela dobré,“ poznamenal Lankford.

„Fullbrightové? Co ta s tím má co společného?“

„Totiž, věděli jsme, že jste u soudu, a tak jsme se jí zeptali, jestli jí nevadí, když vám to povolení doručíme během přelíčení. Nechceme dámu nazlobit, chápete. Říkala, že až skončí jednání, tak jí to nevadí a o důvodné příčině ani ničem podobném neřekla ani hovno.“

Zřejmě zašli za Fullbrightovou během polední přestávky, krátce poté, co jsem je zahlédl v soudní síni. Tipoval jsem, že požádat nejprve o svolení soudkyni napadlo Sobelovou. Chlapík jako Lankford by mě s potěšením vytáhl přímo od soudu a přerušil by proces.

Musel jsem rychle uvažovat. Pohlédl jsem na Sobelovou, sympatičtější z této dvojice.

„Jsme právě uprostřed třídenního procesu,“ řekl jsem. „Nedalo by se to nějak odložit do čtvrtka?“

„Ani nápad, krucinál,“ odsekl Lankford dříve, než jeho partnerka stačila cokoliv říct. „Nespustíme vás z očí, dokud tu prohlídku neprovedem. A rozhodně vám nedáme čas, abyste tu bouchačku někam zašil. Takže kde máte auto, advokáte z lincolnu?“

Zadíval jsem se na povolení k prohlídce. Hodlal jsem se chytit jakékoliv případné nepřesnosti a štěstí se na mě usmálo. Povolení se vztahovalo na prohlídku lincolnu s kalifornskou poznávací značkou KT NVNN. Uvědomil jsem si, že značku musel někdo zapsat v době, kdy mě odvolali ze zápasu Dodgers do domu Raula Levina. Tehdy jsem totiž jel ve svém starém lincolnu a tato značka patřila právě jemu.

„Doma,“ řekl jsem. „Během procesu řidiče nevyužívám. Ráno mě sem přivezl můj klient a teď jsem se s ním právě chystal odjet zpátky. Nejspíš už čeká dole.“

Lhal jsem. Lincoln, ve kterém jsem přijel, stál v garáži pod soudní budovou. Nemohl jsem však dopustit, aby ho policie prohledávala, protože v přihrádce opěrky zadního sedadla jsem měl pistoli. Nebyla to ta, po které pásli, ale její náhrada. Jakmile byl Raul Levin zavražděn a já zjistil, že pouzdro na pistoli v mém domě je prázdné, požádal jsem Earla Briggse, aby mi kvůli ochraně opatřil zbraň. Věděl jsem, že u Earla to budu mít bez desetidenní čekací lhůty. Netušil jsem však, jakou má ta zbraň minulost ani na koho je registrována, a rozhodně jsem si to nepřál zjistit prostřednictvím policejního oddělení v Glendale.

Zároveň jsem však měl štěstí, neboť lincoln obsahující pistoli nebyl ten, jehož poznávací značka byla uvedena v povolení k prohlídce. Tento vůz stál v garáži u mě doma a čekal, až se na něj přijede podívat potenciální kupec z bazaru limuzín.

Lankford mi vytrhl povolení k prohlídce z ruky a nacpal si ho do vnitřní kapsy saka.

„S odvozem si nedělejte starost,“ řekl. „Odvezem vás my. Jedem.“

Cestou do přízemí a ven ze soudní budovy jsme naštěstí nepotkali Rouleta a jeho suitu. Netrvalo dlouho a seděl jsem na zadním sedadle jejich Mercury Grand Marquis a přemýšlel, že jsem se rozhodl správně, když jsem si koupil lincolna. Bylo v něm víc místa a také jízda byla pohodlnější.

Lankford řídil a já seděl za ním. Okénka byla vytažená a já slyšel, jak žvýká žvýkačku.

„Ukažte mi ještě to povolení,“ řekl jsem.

Lankford se ani nehnul.

„Nepustím vás do domu, dokud mi nedáte možnost podrobně si to povolení prostudovat. Můžu to udělat cestou a ušetřit vám čas. Anebo…“

Lankford si sáhl do saka, vytáhl povolení a podal mi ho přes rameno. Věděl jsem, proč tak váhá. Policisté obvykle musí do žádosti o povolení uvést všechna fakta o vyšetřování, aby přesvědčili soudce, že je jejich žádost důvodně podložena. Osobě, které se povolení týká, je však dávají číst jen neradi, protože jí tím vyzrazují, co mají v rukávu.

Když jsme projížděli kolem autosalonů na Van Nuys Boulevard, vykoukl jsem z okénka. Na stupínku před prodejnou lincolnu jsem spatřil nový model Town Car. Opět jsem sklopil hlavu k povolení k prohlídce, vyhledal pasáž se souhrnem vyšetřování a dal se do čtení.

Lankford se Sobelovou odvedli docela dobrou práci, to se jim muselo nechat. Jeden z nich tipoval jsem, že Sobelová jen tak nazdařbůh zadal moje jméno do státního automatizovaného systému střelných zbraní a trefil do černého. Z počítače vypadlo, že jsem registrovaným držitelem pistole stejné značky a modelu, jako byla vražedná zbraň.

Byl to od nich elegantní tah, ale na zdůvodnění prohlídky sám o sobě nestačil. Firma Colt vyráběla woodsmany přes šedesát let.

Mohl jich existovat dobrý milion, což znamenalo milion podezřelých držitelů.

Kouřovou clonu už tedy měli. Stačilo jen třít o sebe pár dalších dřívek a rozdmýchat požadovaný oheň. V souhrnu žádosti se konstatovalo, že jsem vyšetřovatelům zatajil skutečnost, že zmíněnou zbraň vlastním. Prý jsem si také při prvním rozhovoru o Levinově smrti vykonstruoval alibi a pak se pokusil svést detektivy na falešnou stopu, když jsem jim předhodil jméno drogového dealera Hectora Arrandeho Moyi.

A ačkoliv motiv nepředstavoval povinnou součást žádosti o povolení k prohlídce, detektivové ho v souhrnu přesto uváděli: konstatovali, že oběť Raul Levin si na mně vydíráním vynucovala zakázky na vyšetřovací činnost a já jsem za ně po jejich dokončení odmítl zaplatit.

Pokud jsem pominul nehoráznost takového tvrzení, bylo klíčovým aspektem zdůvodnění žádosti mé údajně vykonstruované alibi. Prý jsem detektivům řekl, že jsem byl v době vraždy doma, přestože mi krátce před předpokládaným časem úmrtí přišel na domácí telefon vzkaz, což naznačovalo, že jsem doma nebyl. Tím se jednak zhroutilo mé alibi a jednak jsem se projevil jako lhář.

Dvakrát jsem si povolení pomalu přečetl, ale můj vztek nepolevoval. Odhodil jsem povolení na sedadlo vedle sebe.

„V jistém ohledu je moc špatné, že nejsem vrah,“ řekl jsem.

„Jo, a pročpak?“ dotázal se Lankford.

„Protože tohle povolení je kus hadru a vy to oba víte. Při bližším zkoumání neobstojí. Říkal jsem vám, že mi ten vzkaz přišel v době, kdy jsem telefonoval, což se dá ověřit a dokázat, jenže vy jste byli příliš líní nebo jste si to ověřit nechtěli, protože byste si pak to povolení nemohli tak snadno schrastit. A to ani u toho svýho kapesního soudce v Glendale. Lhali jste, protože jste část pravdy zatajili. Tohle povolení je nepoctivé.“

Jelikož jsem seděl za Lankfordem, měl jsem lepší výhled na Sobelovou. Během řeči jsem v jejím výrazu hledal známky pochybností.

„A to tvrzení, že si na mně Raul vynucoval zakázky a já mu za ně nezaplatil, to už je úplný vtip. Jak si je na mně vynucoval? A zač jsem mu nezaplatil? Zaplatil jsem mu pokaždé, co mi přišel účet. Teda povím vám, že jestli tímhle způsobem pracujete na všech případech, tak si musím otevřít kancelář v Glendale. Tohle povolení strčím vašemu náčelníkovi rovnou do prdele.“

„Lhal jste o té zbrani,“ prohlásil Lankford. „A dlužil jste Levinovi peníze. Stojí to přímo v jeho účetní knize. Čtyři tácy.“

„Já o ničem nelhal. Nikdy jste se mě neptali, jestli vlastním zbraň.“

„Lhal jste, protože jste část pravdy zatajil. A máte to.“

„Žvásty.“

„Čtyři tácy.“

„Jo, jasně, čtyři tácy zabil jsem ho, protože jsem mu nechtěl zaplatit čtyři tácy,“ řekl jsem se vším sarkasmem, jehož jsem byl schopen. „Teď jste mě vyhmátli, detektive. To je motiv jako hrom. Akorát vás asi nikdy nenapadlo podívat se, jestli mi ty čtyři tácy stačil vyfakturovat, případně zjistit, jestli jsem mu krátce před vraždou náhodou neproplatil týdenní fakturu na šest tisíc dolarů.“

Lankford se nedal dojmout. Do tváře Sobelové se však viditelně začaly vkrádat známky pochybností.

„Nezáleží na tom, kolik nebo kdy jste mu zaplatil,“ řekl Lankford. „Vyděrač nikdy nemá dost. Nikdy nepřestanete platit, dokud nedospějete do bodu, z něhož není návratu. A o to tady kráčí. O bod, z něhož není návratu.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A co přesně na mě věděl, že mě mohl vydírat a já mu musel, platit za zakázky až do bodu, z něhož není návratu?“

Lankford se Sobelovou si vyměnili pohledy a Lankford přikývl. Sobelová se sklonila, vytáhla z kufříku na podlaze jakýsi spis a podala mi ho přes sedadlo.

„Jen se koukněte,“ řekl Lankford. „Tohle vám uniklo, když jste mu plenil dům. Měl to schované v zásuvce prádelníku.“

Otevřel jsem spis a viděl, že obsahuje několik barevných fotografií. Byly pořízeny zdálky a na všech jsem figuroval já. Fotograf zřejmě několik dní sledoval můj lincoln. Každý snímek mě zachycoval s různými lidmi, v nichž jsem snadno rozpoznal své klienty. Byly mezi nimi prostitutky, pouliční drogoví dealeři a členové Road Saints. Fotografie se daly snadno označit za podezřelé, protože zachycovaly vždy jen zlomek vteřiny. Prostitut v kraťasech vystupující ze zadního sedadla lincolnu. Teddy Vogel strkající mi přes zadní okénko tlustou ruličku s penězi. Zavřel jsem spis a hodil ho zpátky přes sedadlo.

„To si děláte srandu, že? To chcete říct, že mě Raul držel v šachu tímhle? Že mě tímhle vydíral? Vždyť to jsou moji klienti. Má to být vtip, nebo mi něco uniká?“

„Kalifornská komora by to za vtip nemusela pokládat,“ prohodil Lankford. „Slyšeli jsme, že jste s komorou na kordy. Levin to věděl. A dělal na tom.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Neuvěřitelné,“ utrousil jsem.

Bylo mi jasné, že musím přestat mluvit. Postupoval jsem před těmi lidmi úplně špatně. Věděl jsem, že bych měl prostě držet klapačku a skousnout to. Zároveň jsem však cítil téměř nepotlačitelnou potřebu je přesvědčit. Začínal jsem chápat, proč je tolik případů vyřešeno ve vyšetřovnách policejních stanic. Lidi prostě nedokážou zavřít zobák.

Snažil jsem se fotografie ve spisu někam zařadit. Vogela s ruličkou peněz zachytil fotograf na parkovišti před striptýzovým klubem Road Saints na Sepulveda Pass. K předání peněz došlo po procesu s Haroldem Caseym a Vogel mi platil za to, že jsem podal odvolání. Prostitut se jmenoval Terry Jones a já ho první týden v dubnu zastupoval ve věci obvinění z poskytování sexuálních služeb. V noci před slyšením jsem ho musel vyhledat na Santa Monica Boulevard, abych měl jistotu, že se ráno dostaví.

Postupně jsem pochopil, že všechny fotografie byly pořízeny v období mezi prvním dnem, kdy jsem dostal Rouletův případ, a dnem vraždy Raula Levina. Na místo činu je poté podstrčil Raulův vrah mělo jít o součást Rouletova plánu narafičit na mě Raulovu vraždu, aby mě dostal pod kontrolu. Policie teď měla vše potřebné, aby Levinovu smrt hodila na krk mně kromě vražedné zbraně. Dokud bude moje zbraň u Rouleta, bude mě mít můj klient v hrsti.

Pocítil jsem děsivé zoufalství, ale zároveň jsem musel důmyslnost Rouletova plánu obdivovat. Pokusil jsem se stáhnout okénko, ale knoflík nefungoval. Požádal jsem Sobelovou, aby si okénko stáhla ona, a Sobelová mi vyhověla. Do auta začal foukat čerstvý vzduch.

Po chvíli se na mě Lankford zadíval ve zpětném zrcátku a pokusil se znovu navázat rozhovor.

„Nechali jsme si vyjet historii toho woodsmana,“ řekl. „Víte, kdo ho kdysi vlastnil, že jo?“

„Mickey Cohen,“ odpověděl jsem věcně a vykoukl z okna na strmé svahy Laurel Canyon.

„Jak bouchačka Mickeyho Cohena skončila u vás?“

Odpověděl jsem, aniž jsem odtrhl zrak od okénka.

„Můj otec byl advokát. A Mickey Cohen byl jeho klient.“

Lankford hvízdl. Cohen byl jedním z nejslavnějších gangsterů, kteří kdy pokládali Los Angeles za svůj domov. To bylo ještě v době, kdy gangsteři soupeřili o místo v hlavních titulcích s filmovými hvězdami.

„A co dál? To tu bouchačku vašemu tatíkovi jenom tak věnoval?“

„Cohena obvinili v souvislosti s nějakou přestřelkou a můj otec ho hájil. Tvrdil, že to Cohen udělal v sebeobraně. Věc došla až do procesu a porota shledala Cohena nevinným. Když pak Mickeymu vrátili zbraň, věnoval ji mému otci. Jako takový dárek na památku.“

„Napadlo někdy vašeho starouše, kolik lidí s ní Mick odpráskl?“

„To nevím. Vlastně jsem svého otce neznal.“

„A co Cohena? S tím jste se někdy potkal?“

„Můj otec ho zastupoval, než jsem se narodil. Tu pistoli mi odkázal v poslední vůli. Nevím, proč si vybral zrovna mě. Umřel, když mi bylo pouhých pět let.“

„A vy jste vyrostl, stal jste se právníkem jako táta, a protože jste dobrej právník, tak jste si ji zaregistroval.“

„Říkal jsem si, že kdyby mi ji někdo někdy ukradl nebo tak, budu mít aspoň naději, že ji dostanu zpátky. Tady odbočte na Famholm.“

Lankford poslechl a začali jsme po silnici stoupat k mému domu. Tam jsem jim oznámil špatnou zprávu.

„Díky za svezení,“ řekl jsem. „Můžete můj dům, mou kancelář i moje auto prohledávat, jak chcete, ale musím vás informovat, že tím jen ztrácíte čas. Nejenže jsem to neudělal, ale nenajdete u mě ani tu zbraň.“

Viděl jsem, jak Lankford škubl hlavou a znovu se na mě zadíval ve zpětném zrcátku.

„A pročpak, advokáte? Vy už jste se jí zbavil?“

„Protože mi tu zbraň někdo ukradl z domu a já nevím, kde je.“

Lankford se dal do smíchu. Viděl jsem v jeho očích radost.

„Ehe, ukradl. Jak pohodlné. Kdy se to stalo?“

„Těžko říct. Léta jsem ji nekontroloval.“

„Ohlásil jste to na policii nebo na pojišťovně?“

„Ne.“

„Takže někdo jen tak přijde, odcizí vám pistoli Mickeyho Cohena a vy to neohlásíte. I když jste nám právě řekl, že jste si ji zaregistroval pro případ, že by se přesně toto stalo. Nepřipadá vám to jako právníkovi trochu uhozené?“

„Připadá, jenže já vím, kdo mi ji ukradl. Byl to jeden můj klient. Řekl mi, že mi ji vzal on, a kdybych to ohlásil, porušil bych tím advokátní tajemství, protože moje výpověď na policii by vedla k jeho zatčení. Je to taková hlava dvacet dva, detektive.“

Sobelová se otočila a pohlédla na mě. Podle mě byla přesvědčena, že si to všechno spatra vymýšlím, což byla ostatně pravda.

„To mně připadá jako právnický kecy, Hallere,“ prohodil Lankford.

„Jenže je to pravda. Jsme tady. Klidně zaparkujte před garáží.“

Lankford zajel s autem na místo před mou garáží a zhasl motor. Ještě než vystoupil, ohlédl se na mě.

„Který klient vám tu pistoli ukradl?“

„Už jsem vám říkal, že vám to nemůžu sdělit.“

„No, ale momentálně je vaším jediným klientem Roulet, je to tak?“

„Já mám spoustu klientů. Ale jak jsem říkal, nemůžu vám to sdělit.“

„Myslíte, že bysme měli projet záznamy z jeho náramku na kotníku a přesvědčit se, jestli u vás v poslední době nebyl?“

„Dělejte, co uznáte za vhodné. On tady vlastně byl. Jednou jsme tu měli schůzku. V mé pracovně.“

„Možná ji vzal tehdy.“

„Já vám neříkám, že ji vzal on, detektive.“

„Jo, totiž, ten náramek vlastně Rouleta jako podezřelého z Levinovy vraždy tak jako tak vylučuje. Ověřovali jsme si záznamy z GPS. Takže už zbýváte jen vy, advokáte.“

„Takže už zbývá jen říct, že ztrácíte čas.“

Náhle jsem si v souvislosti s Rouletovým náramkem na kotníku něco uvědomil, ale pokusil jsem se to nedat najevo. Možná jsem přišel na kloub jeho zmizení á la Houdini. Předsevzal jsem si, že to později prověřím.

„To tu budeme jen tak sedět?“

Lankford se otočil, vystoupil a otevřel dveře i mně, protože vnitřní klika byla z důvodu převozu podezřelých a vazebně stíhaných osob vyřazena z činnosti. Pohlédl jsem na oba detektivy.

„Chcete, abych vám ukázal to pouzdro na pistoli? Až uvidíte, že je vážně prázdné, možná prostě odjedete a ušetříte nám všem čas.“

„S tím nepočítejte, advokáte,“ řekl Lankford. „Prohledáme váš dům se vším všudy. Já se zaměřím na auto a kolegyně Sobelová mezitím začne v domě.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„S tím nepočítejte, detektive. Takhle to nefunguje. Já vám nevěřím. Vaše povolení k prohlídce je cinknuté, takže musím předpokládat, že jste cinknutí i vy. Zůstanete spolu, abych vás oba mohl sledovat, jinak počkáme, až si sem seženu druhého pozorovatele. Moje asistentka tu může být za deset minut. Můžu jí zavolat, aby vás sem přijela hlídat, a přitom se jí taky můžete zeptat, jestli mi volala to dopoledne, co byl Raul Levin zavražděn.“

Lankford zbrunátněl uražeností a vztekem zdálo se, že mu dělá potíže se kontrolovat. Rozhodl jsem se, že ho ještě trochu vydráždím. Vytáhl jsem mobilní telefon a odklopil jsem displej.

„Zavolám tomu vašemu soudci a zjistím, jestli…“

„Dobře,“ řekl Lankford. „Začneme tím autem. Společně. A pak se přesuneme do domu.“

Zaklapl jsem telefon a zastrčil si ho zpátky do kapsy. „Fajn.“

Přistoupil jsem ke kódovacímu panelu na zdi před garáží, vyťukal jsem správnou kombinaci a garážové dveře se začaly vysouvat, až odhalily modročerného lincolna čekajícího na prohlídku. Na jeho poznávací značce stála zkratka KT NVNN. Lankford si značku prohlédl a zavrtěl hlavou.

„Jo, jasně.“

Vstoupil do garáže a obličej měl stále stažený vztekem. Rozhodl jsem se, že trochu uvolním atmosféru.

„Hej, detektive,“ řekl jsem. „Víte, jaký je rozdíl mezi sumcem a advokátem?“

Lankford neodpověděl a dál rozezleně civěl na poznávací značku mého lincolnu.

„Jeden z nich se živí výkaly ze dna,“ řekl jsem. „A druhý je ryba.“

Detektiv si chvíli zachovával mrazivý výraz. Poté se mu však obličej zmačkal do úsměvu, který záhy přešel v dlouhý a hlasitý smích. Mezitím vstoupila do garáže Sobelová.

„Co je?“ zeptala se.

„Řeknu ti to později,“ odpověděl Lankford.

31

Prohlídka lincolna jim trvala půl hodiny, načež se přesunuli do domu, kde začali pracovnou. Celou dobu jsem je sledoval a mluvil jsem jen ve chvílích, kdy jsem jim potřeboval vysvětlit něco, na čem se jejich prohlídka zadrhla. Oni mezi sebou také příliš nekomunikovali a mně bylo čím dál jasnější, že mezi oběma detektivy vznikla roztržka ohledně směru, kterým Lankford vyšetřování vede.

V jednom okamžiku někdo Lankfordovi zavolal na mobilní telefon a detektiv odešel hlavními dveřmi na terasu, aby mohl mluvit v soukromí. Měl jsem vytažené žaluzie, takže kdybych se postavil do chodby, mohl jsem se na jedné straně dívat na Lankforda a na druhé sledovat Sobelovou v pracovně.

„Vy z toho moč velkou radost nemáte, viďte?“ řekl jsem Sobelové, když jsem měl jistotu, že nás její parťák neslyší.

„Na mých pocitech nezáleží. Vyšetřujeme případ a tím to hasne.“

„To je váš parťák takový na všechny, nebo jenom na právníky?“

„Loni utratil za advokáta padesát tisíc, když se snažil získat své děti do opatrovnictví. Marně. A předtím jsme prohráli jeden velký případ vraždu kvůli právní kličce.“

Přikývl jsem.

„A on z toho viní právníka. Jenže kdo porušil pravidla?“ Sobelová neodpověděla, což mi víceméně potvrdilo, že se technického přehmatu dopustil Lankford. „Už rozumím,“ řekl jsem.

Znovu jsem se zadíval na Lankforda na terase. Netrpělivě gestikuloval, jako by se snažil něco vysvětlit natvrdlému buranovi.

Zřejmě to byl advokát, který mu vyřizoval opatrovnictví. Rozhodl jsem se, že změním téma.

„Nemyslíte si, že s várna někdo v tomhle případu manipuluje?“

„O čem to mluvíte?“

„O těch fotkách v prádelníku, o té nábojnici v průduchu v podlaze. To je strašně pohodlné, nemyslíte?“

„Co tím chcete říct?“

„Nic tím nechci říct. Jen kladu otázky, které vašeho parťáka zjevně nezajímají.“

Mrkl jsem na Lankforda. Vyťukával do klávesnice čísla a někomu volal. Otočil jsem se a postavil se do dveří pracovny. Sobelová se právě dívala za spisy v jedné zásuvce. Když žádnou pistoli nenašla, zavřela zásuvku a přistoupila ke stolu. Promluvil jsem tlumeným hlasem.

„A co ten Raulův vzkaz? To, jak mi říká, že má pro mě zpáteční jízdenku Jesuse Menendeze. Co to podle vás znamená?“

„Na to jsme ještě nepřišli.“

„To je škoda. Myslím, že je to důležité.“

„Všechno je důležité, než to důležité není.“

Přikývl jsem, ačkoliv jsem si nebyl jistý, jak to myslela.

„Víte, ten případ, který teď hájím, je docela zajímavý. Měla byste se na něj přijet podívat. Možná byste se něco dozvěděla.“

Sobelová se na mě od stolu zadívala. Naše pohledy se na okamžik střetly. Ona pak podezíravě přimhouřila oči, jako by se snažila posoudit, zda jí opravdu dělá návrhy muž podezřelý z vraždy.

„To myslíte vážně?“

„Jo, proč ne?“

„No, například proto, že byste mohl mít problém se k tomu soudu dostat, když budete ve vazbě.“

„Hej, nemáte pistoli, nemáte obvinění. Proto jste tady, ne?“ Neodpověděla.

„A navíc je tohle akce vašeho parťáka. Vy s jeho postupem nesouhlasíte. To já poznám.“

„Typický právník. Myslíte si, že znáte všecky souvislosti.“

„Ne, já ne. Já naopak zjišťuju, že neznám žádné.“ Sobelová změnila téma.

„Tohle je vaše dcera?“

Ukázala na zarámovanou fotografii na stole. „Jo. Hayley.“

„Hezká aliterace. Hayley Hallerová. To je podle té komety?“

„Tak trochu. Ale píše se to jinak. Přišla s tím moje bývalá žena.“

V tu chvíli vstoupil do pracovny Lankford a začal se se Sobelovou hlasitě bavit o telefonátu. Jejich nadřízený jim sděloval, že je vrátil do týmu a vyšetřování další glendaleské vraždy připadne jim, ať už bude Levinův případ v té době vyřešen, nebo ne. O telefonátu, který poté absolvoval on, se nezmínil.

Sobelová mu oznámila, že dokončila prohlídku pracovny. Pistole se nenašla.

„Říkám vám, že tady není,“ zopakoval jsem. „Marníte čas. Svůj i můj. Zítra mám soud a potřebuju se připravit na svědky.“

„Teď uděláme ložnici,“ řekl Lankford a vůbec si mých protestů nevšímal.

Vycouval jsem na chodbu, aby mohli vyjít z jedné místnosti a přesunout se do druhé. V ložnici obešli z obou stran postel a přistoupili ke dvěma nočním stolkům. Lankford otevřel horní zásuvku stolku na své straně a vytáhl z něj kompaktní disk.

„Rakvijem za Lil Démona,“ přečetl. „No to mě poser.“

Neodpověděl jsem. Sobelová rychle otevřela dvě zásuvky na své straně a zjistila, že jsou prázdné s výjimkou balíčku kondomů. Zadíval jsem se jinam.

„Vezmu si ten kumbál,“ oznámil Lankford, když byl hotov s nočním stolkem přičemž nechal všechny zásuvky otevřené, jak to policajti zásadně dělají. Vstoupil do kumbálu a zanedlouho z něj promluvil.

„No vida.“

Když se vrátil, držel v rukou dřevěné pouzdro na pistoli.

„Tak to je trefa,“ řekl jsem. „Našel jste prázdné pouzdro od pistole. Vy musíte být detektiv!“

Lankford nejprve zarachotil pouzdrem v rukou a pak je položil na postel, buďto to na mě zkoušel hrát, anebo mělo pouzdro pořádnou váhu. Cítil jsem, jak mi na krku vstávají chloupky, když jsem si uvědomil, že se Roulet mohl docela snadno vrátit do mého domu a uložit pistoli zpět na původní místo. Byl by to pro ni dokonalý úkryt. Poslední místo, kde bych ji hledal, kdybych se po ní rozhodl pátrat. Vzpomněl jsem si na podivný úsměv na Rouletově obličeji, když jsem mu řekl, že chci tu pistoli zpátky. Usmíval se proto, že už jsem ji v té době zpátky měl?

Lankford odcvakl zámek, zvedl víko a odhrnul látku napuštěnou olejem. Korkový výřez, který kdysi obsahoval pistoli Mickeyho Cohena, byl stále prázdný. Vydechl jsem tak těžce, že to málem vyznělo jako povzdechnutí.

„Co jsem vám říkal?“ řekl jsem rychle, aby na mně nic nepoznali.

„Jo, co jste nám říkal,“ opáčil Lankford. „Máš nějaký pytel, Heidi? To pouzdro si vezmeme.“

Pohlédl jsem na Sobelovou. „Heidi“ mi k ní vůbec nesedělo. Přemýšlel jsem, jestli to není nějaká přezdívka. Ostatně možná i proto neuváděla na vizitce své křestní jméno. K vyšetřování vražd se příliš nehodilo.

„V autě,“ odpověděla.

„Dojdi pro něj,“ poručil jí Lankford.

„To si odvezete prázdné pouzdro od pistole?“ zeptal jsem se. „K čemu vám bude?“

„Všechno je součást řetězce důkazů, advokáte. To byste měl vědět. Kromě toho nám přijde vhod, protože mám takové tušení, že tu pistoli nikdy nenajdeme.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Vhod vám přijde tak leda ve snu. Ta krabice nic nedokazuje“

„Dokazuje, že jste vlastnil zbraň Mickeyho Cohena. Píše se to přímo na téhle mosazné cedulce, kterou nechal vyrobit váš táta nebo někdo.“

„A co má, doprdele, bejt?“

„No, když jsem byl na terase, tak jsem někam zavolal, Hallere. Víte, nechali jsme někoho proklepnout ten případ Cohenovy sebeobrany. Ukázalo se, že v důkazním archivu losangeleské policie mají ještě pořád všechny balistické důkazy z toho případu. Což je teda štěstí, protože ten případ je kolik? nějakých padesát let starý.“

Okamžitě jsem se dovtípil. Detektivové se hodlali zaměřit na všechny kulky a nábojnice z tehdejšího případu Mickeyho Cohena a porovnat je s týmiž důkazy zajištěnými v Levinově případu. Ověří si, zda byla Levinova vražda spáchána pistolí Mickeyho Cohena, a pak mi její držení prokážou díky prázdnému pouzdru a údajům ze státní databáze střelných zbraní. Pochyboval jsem, že když Roulet vymýšlel plán, jak mě držet v šachu, napadlo ho, že na mě policie dokáže ušít obvinění, i když nebude mít fyzicky k dispozici Cohenovu pistoli.

Zůstal jsem mlčky stát. Sobelová odešla z pokoje, aniž na mě pohlédla, zatímco Lankford odtrhl oči od pouzdra a obdařil mě úsměvem zabijáka.

„Copak je, advokáte?“ zeptal se. „Důkazy vám vzaly řeč?“

Konečně jsem dokázal promluvit.

„Jak dlouho ta balistika potrvá?“ vysoukal jsem ze sebe.

„No, ve vašem případě ji trošku popoženem. Takže běžte a užívejte si života, dokud to jde. Ale neopouštějte město.“

Zasmál se a náhle se choval téměř rozpustile.

„Teda, já myslel, že todle se říká jenom ve filmech. A ono bác ho! teď jsem to řek i já. Škoda, že tu není moje parťačka.“

Sobelová se vrátila s velkým hnědým pytlem a kotoučem červené důkazní pásky. Díval jsem se, jak strká pouzdro do pytle a neprodyšně ho uzavírá páskou. Přemýšlel jsem, kolik času mi zbývá, a jestli se kola toho všeho, co jsem uvedl do pohybu, náhodou právě nezadrhla. Začal jsem si připadat stejně prázdný jako dřevěné pouzdro, které Sobelová právě zapečetila do hnědého papírového pytle.

32

Fernando Valenzuela bydlel ve Valencii. Z mého domu to byla v posledních zbytcích dopravní špičky dobrá hodina jízdy na sever. Před pár lety se Valenzuela odstěhoval z Van Nuys, protože jeho tři dcery měly pomalu začít chodit na střední školu a on měl strach o jejich bezpečnost a vzdělání. Nastěhoval se do čtvrti plné lidí, kteří rovněž uprchli z města, a jeho původní pětiminutová jízda do práce nyní trvala pětačtyřicet minut. On však byl šťastný. Měl hezčí dům a děti ve větším bezpečí. Bydlel v domku ve španělském stylu se střechou z červených tašek. Pro ručitele za kauce to bylo bydlení snů, jenže ruku v ruce s ním šel i parádní měsíční účet.

Když jsem tam dorazil, bylo už skoro devět. Přijel jsem ke garáži, která zůstala otevřená. Jedno místo v garáži zaujímala minidodávka a druhé pickup. Na podlaze mezi pickupem a plně vybaveným pracovním stolem stála velká lepenková krabice s nápisem SONY. Byla dlouhá a tenká. Podíval jsem se lépe a viděl, že je to krabice na plazmový televizor s úhlopříčkou metr a čtvrt. Vystoupil jsem z auta, vyrazil k hlavním dveřím a zaklepal na ně. Valenzuela mi otevřel až po dlouhém čekání.

„Micku, co ty tady děláš?“

„Víš, že máš otevřené dveře od garáže?“

„Zatraceně! Zrovna mi přivezli plazmovku.“

Protáhl se kolem mě, přeběhl přes dvorek a nakoukl do garáže. Zavřel jsem zvenku hlavní dveře a vyrazil za ním. Když jsem přišel ke garáži, stál Valenzuela vedle televizoru a usmíval se.

„Člověče, tak tohle by se ve Van Nuys nikdy nestalo,“ řekl. „Tam už by byla dávno v čudu. Tak pojď, projdem dovnitř garáží.“

Zamířil ke dveřím vedoucím z garáže do domu. Tam stiskl tlačítko a dveře garáže se začaly spouštět.

„Hej, Vale, počkej minutku,“ řekl jsem. „Promluvme si o tom tady. Je tu víc soukromí.“

„Ale Maria tě nejspíš bude chtít pozdravit.“

„Možná příště.“

Valenzuela ke mně přistoupil a v očích měl znepokojení. „Co se děje, šéfe?“

„Děje se to, že jsem dneska strávil nějaký čas s policajtama, co dělají na té Raulově vraždě. Řekli, že Rouleta zbavili podezření, protože měl na kotníku ten náramek.“

Valenzuela horlivě pokýval hlavou.

„Jo, jo, přišli za mnou pár dní potom, co se to stalo. Ukázal jsem jim, jak ten systém funguje, a otevřel jsem Rouletův záznam na daný den. Takže viděli, že byl v práci. A taky jsem jim ukázal druhý náramek, který mám, a vysvětlil jsem jim, že se nedá přechytračit. Má v sobě detektor hmoty. V podstatě jde o to, že si ho nemůžeš sundat. Systém by se to dozvěděl a vzápětí bych se to dozvěděl i já.“

Naklonil jsem se nad pickup a zkřížil ruce na prsou.

„A ptali se tě ti dva policajti, kde jsi byl v sobotu fy?“

Valenzuelu to zasáhlo jako blesk z čistého nebe.

„Co jsi říkal, Micku?“

Sklopil jsem oči ke krabici s plazmovým televizorem a pak jsem se opět zahleděl na něj.

„On nějakým způsobem zavraždil Raula, Vale. A teď jde o kejhák mně, takže chci vědět, jak se mu to podařilo.“

„Micku, poslouchej mě, on je čistej. Říkám ti, že měl ten náramek celou dobu na komiku. Ten přístroj nelže.“

„Jo, já vím, ten přístroj nelže…“

Po chvíli mu to došlo.

„Co tím chceš říct, Micku?“

Postavil se přede mě a agresivně vypjal tělo. Přestal jsem se opírat o auto a svěsil jsem ruce podél těla.

„Jen se ptám, Vale. Kdes byl toto úterý ráno?“

„Ty hajzle, jak se mě na to můžeš ptát?“

Zaujal bojový postoj. Na chvíli jsem přestal být pozorný, protože mě napadlo, že mě právě nazval stejně jako já ráno Rouleta. Valenzuela se na mě zničehonic vrhl a tvrdě mě srazil na auto.

Odstrčil jsem ho s ještě větší silou a on zakopl o krabici s televizorem. Ta se převrátila, s hlasitým a těžkým žuchnutím dopadla na zem a Valenzuela na ni vzápětí dosedl. Uvnitř krabice se ozvalo ostré prasknutí.

„Ale né, sakra!“ zasténal Valenzuela. „Ale né! Tys tu obrazovku rozbil!“

„Strčils do mě, Vale. A já tě odstrčil zpátky.“

„Kurva!“

Valenzuela se odplazil na okraj krabice a pokusil se ji zvednout, jenže krabice byla příliš těžká a neforemná. Postavil jsem se na druhou stranu a pomohl mu ji postavit. Přitom jsme slyšeli, jak se uvnitř sypou drobné kousky materiálu. Znělo to jako sklo.

„Doprdele práce!“ naříkal Valenzuela.

Dveře vedoucí do domu se otevřely a vykoukla z nich jeho žena Maria.

„Ahoj, Mickey. Vale, co je to za hluk?“

„Běž domů,“ poručil jí choť. „Ale co to…“

„Zavři hubu, ksakru, a běž domů!“

Maria se na okamžik zarazila, upřeně nás sledovala a pak zavřela dveře. Slyšel jsem, jak zacvakl zámek. Vypadalo to, že Valenzuela dnes bude spát s rozbitým televizorem. Pohlédl jsem na něj. Ústa měl rozšířená šokem.

„Stála mě osm tisíc dolarů,“ zašeptal.

„To někdo vyrábí televize za osm tisíc?“

I já jsem byl šokován. Kam ten svět spěje?

„A to byla ve slevě.“

„Vale, kde jsi vzal peníze na televizor za osm tisíc?“ Podíval se na mě a znovu se rozohnil.

„Kde asi, kurva? Vydělal jsem je. Díky Rouletovi mám zatraceně dobrej rok. Ale rozhodně jsem mu, Micku, nesundal ten náramek, aby mohl jít a zabít Raula, krucipísek. Vždyť jsem znal Raula stejně dlouho jako ty. Nic takového jsem neudělal. Nenasadil jsem si ten náramek sám a nenosil ho místo něj, zatímco on vraždil Raula. A taky jsem nešel a nezabil Raula sám kvůli pitomýmu televizoru. A jestli mi to nevěříš, tak odsud, sakra, vypadni a v životě mi už nechoď na oči!“

Řekl to se zoufalou naléhavostí raněného zvířete. Před očima se mi mihl obraz Jesuse Menendeze. V jeho prosbách jsem nevinu objevit nedokázal. Nechtěl jsem, aby se mi to někdy stalo znovu.

„Dobrá, Vale,“ řekl jsem.

Přistoupil jsem ke dveřím a stiskl tlačítko, jímž se otevíraly garážové dveře. Když jsem se otočil, viděl jsem, že Valenzuela sebral z pracovního stolu nůž a přeřezává lepicí pásku na horní straně krabice. Vypadalo to, že se chce utvrdit v tom, co mu už o jeho plazmovém televizoru muselo být jasné. Protáhl jsem se kolem něj a vyšel z garáže.

„Rozdělíme se napůl, Vale,“ řekl jsem. „Zavolám Lomě, ať ti ráno pošle šek.“

„Neobtěžuj se. Řeknu jim, že už takhle přišla.“

Zamířil jsem k autu a ohlédl se na něj.

Tak mi pak zavolej, až tě zatknou za podvod. A až se sám sobě zaručíš za kauci.“

Nasedl jsem do lincolnu a vycouval z příjezdové cesty. Když jsem se ohlédl do garáže, viděl jsem, že Valenzuela přestal otevírat krabici, stojí tam a civí na mě.

Cestou zpátky do města byl provoz mírný a já měl dobrý čas. Právě když jsem vešel do domu, zazvonila mi pevná linka. Zvedl jsem ji v kuchyni v domnění, že je to Valenzuela, který mi oznámí, že svůj byznys převádí na jiného právníka. Momentálně mi to bylo jedno.

Byla to však Maggie McPhersonová.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal jsem se. Obvykle mi tak pozdě nevolala.

„Všechno fajn.“

„Kde je Hayley?“

„Spí. Nechtěla jsem volat, dokud nebude ležet.“

„A co se děje?“

„Dneska o tobě v práci kolovala divná fáma.“

„Jako že jsem já zavraždil Raula Levina?“

„Hallere? Je to vážné?“

Kuchyně byla na stůl a židle příliš malá. Vzhledem k délce telefonní šňůry jsem nemohl odejít příliš daleko, a tak jsem vyskočil a posadil se na kuchyňskou linku. V dálce za oknem jsem viděl mihotající světla centra a na obzoru mlhavou záři, o níž jsem věděl, že vychází ze stadionu Dodgers.

„Řekl bych, že ano, situace je vážná. Někdo to na mě navlíkl tak, abych za Raulovu vraždu šel sedět já.“

„Proboha, Michaele, jak je to možné?“

„Spousta různých ingrediencí zlovolný klient, nevraživý policista s předsudky, hloupý právník, k tomu cukr, koření a je hotovo.“

„Jde o Rouleta? To on je tím klientem?“

„O svých klientech se s tebou bavit nemůžu, Maggie.“

„No, a co s tím hodláš udělat?“

„Neboj, všechno už jsem zařídil. Budu v pohodě.“

„A co Hayley?“

Věděl jsem, co mi sděluje. Varovala mě, abych tu záležitost držel co nejdál od Hayley. Aby nemusela ve škole poslouchat, jak se děti baví o tom, že její táta je podezřelý z vraždy a jeho fotka se jménem nechybí v žádných novinách.

„Hayley bude taky v pohodě. Nikdy se to nedozví. Jestli tu věc sehraju správně, nikdo se to nikdy nedozví.“

Maggie neřekla nic a já rovněž nemohl dodat nic dalšího, čím bych ji ujistil. A tak jsem změnil téma. Snažil jsem se působit sebevědomě, ba přímo vesele.

„Jak ten váš Minton po dnešním soudu vypadal?“

Maggie mi chvíli neodpovídala zřejmě se zdráhala hovořit náhle o něčem jiném.

„Já nevím. Působil spokojeně. Ale Smithson za ním vyslal pozorovatele, protože je to jeho první sólopřípad.“

Pokýval jsem hlavou. Předpokládal jsem, že Smithson jako šéf vannuyského státního zastupitelství přidělí Mintonovi hlídače.

„Nějaké zprávy?“

„Ne, zatím ne. Aspoň jsem o ničem neslyšela. Koukej, Hallere, já si s tebou opravdu dělám starosti. Proslýchá se, že ti přímo na soud doručili povolení k prohlídce. Je to pravda?“

„Jo, ale starosti si s tím dělat nemusíš. Říkám ti, že mám věci pod kontrolou. Všechno dopadne dobře. Slibuju.“

Bylo mi jasné, že jsem její obavy nerozptýlil. Myslela na naši dceru a na možný skandál. A nejspíš myslela taky trochu na sebe a na to, jak by s jejími šancemi na povýšení zamávala skutečnost, že jejího bývalého muže vyloučili z advokátní komory a obvinili z vraždy.

„A krom toho: jestli tohle všechno přece jen půjde do hoven, pořád budeš mou první zákaznicí, že jo?“

„O čem to mluvíš?“

„O půjčovně limuzín bejvalýho advokáta. Jdeš do toho, že jo?“

„Hallere, teď není na vtipy vhodná doba.“

„To není vtip, Maggie. Přemýšlím, že bych s tím sekl. Uvažoval jsem o tom ještě předtím, než se objevilo tohle svinstvo. Jak jsem ti říkal onehdy večer, tohle dál dělat nemůžu.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Ať chceš udělat cokoliv, mně a Hayley to vadit nebude,“ odpověděla Maggie konečně. Pokýval jsem hlavou. „Ani nevíš, jak si toho vážím.“ Maggie si do telefonu povzdechla. „Já nevím, jak to děláš, Hallere.“

„Co jak dělám?“

„Jsi dvakrát rozvedený šupácký právník s osmiletou dcerou. A přesto tě všichni pořád máme rádi.“

Tentokrát jsem mlčel já. Přes všechno, co mě dnes potkalo, jsem se dokázal usmát.

„Děkuji ti, Maggie McTerorsonová,“ řekl jsem nakonec. „Dobrou noc.“

Načež jsem zavěsil.

33

Úterý 24. května

Druhý den procesu začal tím, že soudkyně Fullbrightová předvolala mě a Mintona do své pracovny. Chtěla hovořit pouze se mnou, ale pravidla procesu neumožňovala, aby se v jakékoliv záležitosti scházela pouze se mnou a obžalobu z jednání vynechala. Její pracovna byla prostorná: tvořil ji pracovní stůl a oddělená zasedací část, kterou ze tří stran obklopovaly knihovny s právnickými knihami. Fullbrightová nás vyzvala, abychom se posadili na židle před jejím stolem.

„Pane Mintone,“ začala, „nemohu vám nařídit, abyste neposlouchal, ale povedu teď rozhovor s panem Hallerem a neočekávám, že se ho budete účastnit nebo ho přerušovat. Netýká se vás, a pokud je mi známo, tak ani Rouletova případu.“

Překvapený Minton nevěděl jak reagovat, a tak jednoduše spustil o pár centimetrů čelist a pootevřel ústa. Soudkyně se otočila na židli ke mně, sepjala ruce a položila si je na stůl.

„Pane Hallere, neexistuje něco, nač byste mě chtěl upozornit? Maje na paměti fakt, že sedíte vedle státního zástupce.“

„Ne, soudkyně, všechno je v pořádku. Omlouvám se za případné včerejší vyrušení.“

Nasadil jsem nejlepší kajícný úsměv, jakého jsem byl schopen, jako bych chtěl dát najevo, že to povolení k prohlídce nebylo ničím více než trapnou nepříjemností.

„Nejde o pouhé vyrušení, pane Hallere. Investovali jsme do toho případu spoustu času. Porota, obžaloba, my všichni. Doufám, že naše úsilí nepřijde vniveč. Nechci ten případ soudit znovu. Můj kalendář už nyní přetéká.“

„Promiňte, soudkyně Fullbrightová,“ vložil se do hovoru Minton. „Mohl bych se pouze zeptat, co…“

„Ne, nemohl,“ uťala jeho otázku Fullbrightová. „To, o čem se tu bavíme, se netýká procesu jako takového, pouze jeho načasování. Pokud mě zde pan Haller ujišťuje, že žádný problém nevyvstal, pak ho beru za slovo. Dalšího vysvětlování netřeba.“

Významně se na mě podívala.

„Mám tedy vaše slovo, pane Hallere?“

Zaváhal jsem a poté přikývl. Soudkyně mi ve skutečnosti sdělovala, že pokud své slovo poruším a glendaleské vyšetřování naruší nebo zmaří soud s Louisem Rouletem, udělá mi ze života peklo.

„Máte moje slovo,“ řekl jsem.

Fullbrightová se okamžitě postavila a otočila se k věšáku v rohu, kde visel na ramínku její černý talár.

„Dobrá, pánové, takže Pojďme na to. Porota čeká.“

Minton a já jsme vyšli z její pracovny a přes stanoviště soudního sluhy jsme vstoupili do soudní síně. Roulet už seděl na lavici obžalovaných a čekal.

„Co to, sakra, bylo?“ zašeptal mi Minton.

Očividně si hrál na blbého. I on musel zaslechnout fámy, které na chodbách státního zastupitelství zachytila moje bývalá žena.

„Nic, Tede. Jen takový nesmysl ohledně jiného mého případu. Tak co, ukončíte to dneska?“

„To závisí na vás. Čím déle to potrvá vám, tím déle budu uklízet svinstvo, které kolem sebe naděláte.“

„Tak svinstvo, jo? Vždyť vy krvácíte k smrti a vůbec o tom nevíte.“

Státní zástupce se na mě sebevědomě usmál. „Já myslím, že ne.“

„Říkejte tomu smrt tisícem žiletek, Tede. Jedna na vykrvácení nestačí. Ale tisíc jich to zvládne. Vítejte ve světě těžkých zločinů.“

Oddělil jsem se od něj a zamířil ke stolu obhajoby. Sotva jsem se posadil, Roulet se mi naklonil k uchu.

„Co to bylo s tou soudkyní?“ zašeptal mi.

„Nic. Jen mě varovala ohledně chování vůči oběti při křížovém výslechu.“

„Vůči komu, vůči té ženské? Ona ji vážně označila za oběť?“

„Louisi, tak především nemluvte tak nahlas. A za druhé: ona v téhle věci obětí je. Vy v sobě možná máte vzácnou schopnost přesvědčit sám sebe téměř o čemkoliv, ale pořád o tom musíme ne, spíš já musím přesvědčit i porotu.“

Roulet přijal moji výtku s klidem, jako bych mu jen foukal do tváře bubliny, a pokračoval.

„No a co říkala?“

„Říkala, že mi při křížovém výslechu nedopřeje příliš velkou svobodu. A připomněla mi, že Regina Campová je oběť.“

„Počítám s tím, že ji roztrháte na kusy, abych si vypůjčil váš výrok z prvního dne, kdy jsme se setkali.“

„Jo, ovšem od toho dne se situace dost podstatně změnila, ne? A ta vaše drobná finta s mou pistolí mi každou chvíli vybuchne pod rukama. Ale já vám rovnou říkám, že já se ke dnu stáhnout nenechám. I kdybych měl do konce života vozit lidi na letiště, tak jestli nebudu mít jinou možnost, s radostí to udělám. Rozumíte, Louisi?“

„Rozumím, Micku,“ odpověděl Roulet úlisně. „Ale vy určitě něco vymyslíte. Jste chytrý chlap.“

Otočil jsem se a zahleděl na něj. Naštěstí jsem nic dalšího nemusel říkat. Soudní sluha požádal o klid a soudkyně usedla na stolec.

Mintonovým prvním svědkem druhého dne byl detektiv losangeleské policie Martin Booker. Byl to solidní svědek obžaloby. Skála. Jeho odpovědi byly jasné, stručné a pronesené bez váhání. Booker rovněž představil klíčový důkaz, nůž s iniciálami mého klienta, a na základě Mintonova dotazování nastínil porotě celé vyšetřování útoku na Reginu Campovou.

Dosvědčil, že šestého března měl noční službu na oddělení ve Van Nuys. Do bytu Campové ho zavolal velitel služby z divize ve West Valley, který na základě informací od hlídkových policistů dospěl k závěru, že napadení Reginy Campové vyžaduje okamžitou přítomnost vyšetřovatele. Booker vysvětlil, že šestice detektivních oddělení ve Valley je personálně obsazena pouze během dne. Detektiv na noční směně prý funguje jako služba rychlé reakce a často bývá povoláván k naléhavým případům.

„Co činilo tento případ naléhavým, detektive?“ zeptal se Minton.

„Zranění oběti, zatčení podezřelého a přesvědčení, že bylo pravděpodobně zabráněno závažnějšímu trestnému činu,“ odpověděl Booker.

„Tím závažnějším trestným činem mělo být co?“

„Vražda. Vypadalo to, jako by ji ten muž plánoval zabít.“

Zde jsem mohl vznést námitku, ale hodlal jsem této pasáže využít při křížovém výslechu, a tak jsem to nechal plavat.

Minton s Bookerem rekapituloval detektivův vyšetřovací postup na místě činu i později v nemocnici, kde během ošetření vyslýchal Campovou.

„Než jste dorazil do nemocnice, policisté Maxwellová a Santos vás informovali o tom, co jim oběť vypověděla, je to tak?“

„Ano, nastínili mi celkový obrázek.“

„Řekli vám, že si oběť vydělává na živobytí poskytováním sexu za úplatu?“

„Ne, to mi neřekli.“

„Kdy jste to zjistil?“

„Totiž, docela silné tušení jsem začal mít ve chvíli, kdy jsem byl v jejím bytě a viděl jsem některé předměty, které tam měla.“

„Jaké předměty?“

„Věci, které bych označil za sexuální pomůcky. V jedné ze dvou ložnic navíc stála skříň obsahující pouze spodní prádlo a svršky sexuálně vyzývavé povahy. V tomtéž pokoji byla rovněž televize a v zásuvkách pod ní sbírka pornografických videokazet. Bylo mi řečeno, že oběť bydlí sama, ale já nabyl dojmu, že obě ložnice jsou aktivně využívány. Dospěl jsem tedy k názoru, že v jednom pokoji spí, když je sama, zatímco druhý užívá ke svým profesním aktivitám.“

„Myslíte jako pokoj pro pány?“

„Dá se to tak nazvat.“

„Změnilo to váš názor na ni jako na oběť napadení?“

„Ne, nezměnilo.“

„Proč ne?“

„Protože obětí se může stát každý. Prostitutka nebo papež, na tom nezáleží. Oběť je oběť.“

Pomyslel jsem si, že tato odpověď zní nacvičeně. Minton si cosi odškrtl v zápisníku a pokračoval.

„Když jste dorazil do nemocnice, ptal jste se oběti na to, co jste vytušil z prohlídky obou ložnic, a na to, čím se živí?“

„Ano, ptal.“

„Co vám na to řekla?“

„Rovnou mi přiznala, že se živí vlastním tělem. Nepokoušela se to zakrývat.“

„Lišila se nějaká část její výpovědi od obrázku o útoku, který jste si udělal přímo na místě činu?“

„Ne, vůbec ne. Řekla mi, že otevřela obžalovanému dveře a on ji okamžitě udeřil do tváře a odvlekl zpátky do bytu. Tam ji dále bil a poté vytáhl nůž. Řekl jí, že ji znásilní a potom zabije.“

Minton pokračoval v tak detailním rozboru vyšetřování, že se porota pomalu začínala nudit. Když jsem si právě nedělal poznámky o tom, nač se budu Bookera při křížovém výslechu vyptávat, sledoval jsem porotce a přitom jsem si všiml, že jejich pozornost pod návalem informací uvadá.

Po devadesáti minutách přímého výslechu konečně přišla řada na mě. Mým cílem bylo přijít, vidět a zvítězit. Zatímco Minton provedl zevrubnou pitvu celého případu, já chtěl jen seškrábat chrupavku z citlivých kloubů.

„Detektive Bookere, vysvětlila vám Regina Campová, proč lhala policii?“

„Ona mi nelhala.“

„Vám možná ne, ale policistům, kteří na místo činu dorazili jako první, totiž Maxwellové a Santosovi, uvedla, že neví, proč podezřelý přišel do jejího bytu, je to tak?“

„Nebyl jsem u toho rozhovoru přítomen, takže to nemohu dosvědčit. Vím ale, že byla v době prvního výslechu vyděšená, poněvadž ji právě někdo zbil a vyhrožoval jí znásilněním a smrtí.“

„Takže tvrdíte, že za těchto okolností je přijatelné policii lhát.“

„Ne, to jsem neřekl.“

Zadíval jsem se do poznámek a pak jsem pokračoval. Nešlo mi o chronologické řazení otázek. Spíše jsem šťouchal do citlivých míst a snažil se ho vyvést z rovnováhy.

„Zaevidoval jste svršky, které jste našel v její ložnici a které slečna Campová podle vás používala v rámci svého povolání prostitutky?“

„Ne, nezaevidoval. Byl to jen takový můj postřeh. Pro případ nebyl důležitý.“

„Byly některé z pomůcek, kterých jste si všiml ve skříni, vhodné pro provozování sadomasochistických sexuálních aktivit?“

„To nevím. Nejsem v tomto oboru expert.“

„A co ty pornografické kazety? Zapsal jste si tituly?“

„Ne, nezapsal. Ani tuto okolnost jsem nepokládal za významnou pro vyšetřování brutálního útoku na tu ženu.“

„Vzpomínáte si, zda byl tématem některé z těch kazet sadomasochismus, svazování nebo něco na ten způsob?“

„Ne, nevzpomínám.“

„Poučil jste slečnu Campovou, že se má těch kazet a svršků ze skříně zbavit dříve, než si její byt bude moci prohlédnout tým obhájců pana Rouleta?“

„To rozhodně ne.“

Odškrtl jsem si tuto položku ze seznamu a pokračoval jsem.

„Hovořil jste někdy s panem Rouletem o tom, co se té noci v bytě slečny Campové stalo?“

„Ne, zaprávničil se dřív, než jsem se k němu dostal.“

„Tím máte na mysli, že využil svého ústavního práva nevypovídat?“

„Ano, přesně tohle udělal.“

„Takže pokud je vám známo, o tom, co se stalo, nikdy s policií nehovořil.“

„Správně.“

„Udeřil podle vás pachatel slečnu Campovou s velkou silou?“

„Řekl bych, že ano. Její obličej byl ošklivě pořezaný a oteklý.“

„V tom případě porotě řekněte také něco o oděrkách, které jste nalezl na rukou pana Rouleta.“

„Obalil si kolem pěsti látku, aby si ji chránil. Na jeho rukou jsem žádné oděrky neviděl.“

„Zdokumentoval jste tuto absenci oděrek?“

Booker se na mou otázku zatvářil zmateně.

„Ne,“ odpověděl.

„Takže zranění slečny Campové jste nechal fotograficky zdokumentovat, ale zároveň jste necítil potřebu zdokumentovat skutečnost, že pan Roulet žádná zranění neměl, říkám to správně?“

„Nepřipadalo mi nutné fotografovat něco, co tam není.“

„Jak víte, že si obalil kolem pěsti látku, aby si ji chránil?“

„Slečna Campová mi řekla, že těsně předtím, než ji ve dveřích udeřil, viděla, že má ruku obalenou látkou.“

„Našel jste látku, jíž si pan Roulet údajně ruku obalil?“

„Ano, našla se v bytě. Byl to ubrousek, jakoby z restaurace. Byla na něm její krev.“

„Byla na něm také krev pana Rouleta?“

„Ne.“

„Bylo na něm něco, podle čeho by se dalo určit, že patřil obžalovanému?“

„Ne.“

„Takže se musíme spolehnout na slovo slečny Campové, je to tak?“

„Přesně tak.“

Nechal jsem uplynout chvíli času, během níž jsem si zapsal do bloku poznámku. Poté jsem pokračoval ve výslechu.

„Detektive, kdy jste zjistil, že Louis Roulet popírá, že by slečnu Campovou napadl nebo jí vyhrožoval, a že se hodlá proti obviněním vehementně bránit?“

„To bylo zřejmě ve chvíli, kdy si najal vás.“

V soudní síni se rozezněl šumivý smích.

„Pátral jste po jiných možných vysvětleních zranění slečny Campové?“

„Ne, ona mi řekla, co se stalo, a já jí uvěřil. On ji zmlátil a já hodlal…“

„Děkuji vám, detektive Bookere. Snažte se odpovídat jen na to, nač se vás tážu.“

„Snažil jsem se.“

„Pokud jste nehledal žádné další vysvětlení, protože jste uvěřil slovům slečny Campové, lze konstatovat, že se celý tento případ opírá o její výpověď a o její výklad toho, co se v jejím bytě šestého března večer seběhlo?“

Booker se na okamžik zamyslel. Věděl, že ho vedu do pasti vytvořené z jeho vlastních slov. Jak říká staré přísloví, žádná past není tak vražedná jako ta, kterou si nastražíte sami.

„Nejde jen o její výpověď,“ prohlásil detektiv, když získal dojem, že našel cestu ven. „Jsou tu i fyzické důkazy. Ten nůž. Její zranění. Je toho víc než jen její výpověď.“

Pokýval hlavou.

„Ale copak se vysvětlení jejích zranění i dalších důkazů v podání státu neodvíjí od její verze toho, co se tehdy stalo?“

„Ano, dá se to tak říct,“ řekl Booker zdráhavě.

„Ona je strom, na němž roste všechno ovoce, není-liž pravda?“

„Tato slova bych pravděpodobně nepoužil.“

„A jaká slova byste použil, detektive?“

Měl jsem ho v hrsti. Booker se teď na židli doslova ošíval. Minton se postavil a vznesl námitku, že svědka terorizuji. Zřejmě to viděl někde v televizi nebo ve filmu. Soudkyně mu řekla, aby se posadil.

„Můžete odpovědět na otázku, detektive,“ vyzvala poté Booker a.

„Jak zněla ta otázka?“ zeptal se Booker, aby získal čas.

„Nesouhlasil jste se mnou, když jsem slečnu Campovou charakterizoval jako strom, na němž rostou veškeré důkazy k případu,“ řekl jsem. „Pokud se mýlím, jak byste její roli v případu označil vy?“

Booker zvedl ruce v rychlém odevzdaném gestu.

„Ona je oběť! Samozřejmě hraje v případu důležitou roli, protože to ona nám řekla, co se stalo. Musíme se na její výpověď spolehnout, abychom mohli stanovit kurz vyšetřování.“

„Vy jste na ni v tomhle případu spoléhali docela hodně, viďte? Oběť a hlavní svědek proti obžalovanému, je to tak?“

„Je to tak.“

„Kdo další viděl, jak obžalovaný slečnu Campovou napadl?“

„Nikdo.“

Pokýval jsem hlavou, abych tuto odpověď pro porotu zdůraznil. Pohlédl jsem do boxu a vyměnil si pohledy s porotci v první řadě.

„Dobrá, detektive,“ řekl jsem. „Chtěl bych se vás teď zeptat na Charlese Talbota. Jak jste se o tom člověku dozvěděl?“

„Eh, státní zástupce pan Minton mi řekl, že ho mám najít.“

„A víte, jak se o jeho existenci dozvěděl pan Minton?“

„Mám za to, že jste ho o něm informoval vy. Měl jste k dispozici videozáběry z baru, které ho pár hodin před útokem zachycovaly s obětí.“

Věděl jsem, že možná nastal vhodný okamžik na předložení videozáběrů, ale chtěl jsem s nimi ještě počkat. Přál jsem si, aby v okamžiku, kdy ty záběry představím porotě, seděla na lavici svědků oběť.

„A sám jste až do té chvíle nepokládal za důležité toho člověka najít?“

„Ne, prostě jsem o něm nevěděl.“

„Takže když jste se o Talbotovi konečně dozvěděl a vyhledal ho, nechal jste vyšetřit jeho levou ruku, abyste zjistil, zda na ní nemá zranění, která si mohl způsobit při opakovaném bití jiného člověka do tváře?“

„Ne, nenechal.“

„Je to proto, že jste si byl jist svou volbou, že Reginu Campovou napadl pan Roulet?“

„To nebyla volba. To bylo vyústění našeho vyšetřování. Charlese Talbota jsem vyhledal až více než dva týdny poté, co k tomu zločinu došlo.“

„Vy tedy tvrdíte, že pokud nějaká zranění měl, za dva týdny se mu mohla vyléčit, říkám to správně?“

„Nejsem na tyhle věci expert, ale ano, takhle jsem uvažoval.“

„Takže jste se mu na ruku vůbec nedíval, je to tak?“

„Konkrétně ne.“

„Ptal jste se spolupracovníků pana Talbota, zda si zhruba v době zločinu všimli na jeho ruce zhmožděnin nebo jiných poranění?“

„Ne, neptal.“

„To znamená, že jste se kromě pana Rouleta vlastně na nikoho dalšího nezaměřil, že?“

„Tak to není. Ke každému případu přistupuji s otevřenou myslí. Jenže Roulet v tom bytě byl a od počátku seděl ve vazbě. Oběť ho navíc jako útočníka identifikovala. Očividně byl jednou z vyšetřovacích verzí.“

„Jednou, nebo jedinou, detektive Bookere?“

„Obojí. Zpočátku byl jednou z verzí a později jakmile jsme našli jeho iniciály na zbrani, kterou pachatel držel Reggii Campové na hrdle se stal verzí jedinou.“

„Jak víte, že pachatel držel ten nůž slečně Campové na hrdle?“

„Protože nám to řekla a navíc měla na krku bodnou ránu.“

„Chcete říct, že byla provedena nějaká soudní analýza, která prokázala, že ten nůž odpovídá ráně na jejím krku?“

„Ne, to nebylo možné.“

„Takže zde znovu máme jen tvrzení slečny Campové, že jí ten nůž držel na krku pan Roulet.“

„V tu chvíli jsem o ní neměl důvod pochybovat. A nemám ho ani teď.“

„Vy byste bez jakéhokoliv vysvětlení pokládal nůž s iniciálami obžalovaného za nesmírně důležitý důkaz o vině obžalovaného, je to tak?“

„Ano. Dokonce bych řekl, že bych jedno vysvětlení měl. On ten nůž do bytu přinesl s konkrétním cílem.“

„Vy jste jasnozřivec, detektive?“

„Ne, já jsem detektiv. Pouze říkám, co si myslím.“

„S důrazem na slovo myslím.“

„Tyhle věci mi z důkazů k případu vyplývají.“

„Jsem rád, že jste tak sebevědomý, pane. Momentálně nemám dalších otázek. Vyhrazuji si však právo předvolat detektiva Bookera jako svědka obhajoby.“

Neměl jsem v úmyslu předvolávat Bookera na svědeckou lavici znovu, ale říkal jsem si, že tato výhrůžka by mohla zapůsobit na porotu.

Vrátil jsem se na své místo, zatímco se Minton snažil dávat Bookera dohromady při návazném výslechu. Dojem z detektiva byl notně pošramocen a Minton s tím nemohl mnoho dělat. Z hlediska obhajoby však byl Booker pouze zahřívací kolo. Skutečné škody měly být napáchány později.

Když Booker skončil, soudkyně vyhlásila dopolední přestávku. Řekla porotcům, že mají být za patnáct minut zpátky, ale já věděl, že pauza potrvá déle. Soudkyně Fullbrightová byla kuřačka a již nyní čelila vysoce sledovanému administrativnímu napomenutí za to, že ve své pracovně tajně kouřila. To znamenalo, že bude-li chtít ukojit svůj zlozvyk a přitom se vyhnout dalšímu skandálu, musí sjet výtahem do přízemí, vyjít z budovy a postavit se ke vstupní bráně, kudy do objektu vjíždějí vězeňské autobusy. Spočítal jsem si, že mám nejméně půl hodiny času.

Vyšel jsem tedy na chodbu, abych si promluvil s Mary Alice Windsorovou a vyřídil vzkazy a nepřijaté hovory na mobilním telefonu. Zdálo se, že na odpoledním jednání už budu své svědky předvolávat já.

Jako první ke mně přistoupil Roulet, který se mnou chtěl mluvit o mém křížovém výslechu Bookera.

„Měl jsem dojem, že se to pro nás vyvíjí dobře,“ řekl. „Pro nás?“

„Vy víte, jak to myslím.“

„Dokud si nevyslechnete rozsudek, nepoznáte, jestli se něco vyvíjí dobře. A teď mě nechte být, Louisi. Musím vyřídit pár telefonátů. A kde je vaše matka? Pravděpodobně ji budu dnes odpoledne potřebovat. Bude tady?“

„Dopoledne měla schůzku, ale bude tady. Stačí, když zavoláte Cecilovi, a on ji sem přiveze.“

Sotva Louis odešel, zaujal jeho místo detektiv Booker, který ke mně přistoupil a namířil mi do obličeje prstem.

„Ona lítat nebude, Hallere,“ řekl.

„Kdo lítat nebude?“ zeptal jsem se.

„Celá ta vaše posraná obhajoba. Zřítí se k zemi a shoří.“

„Uvidíme.“

„Jo, uvidíme. Řeknu vám, že teda máte koule, když se to snažíte hodit na Talbota. Setsakramentský koule. Určitě na ně potřebujete trakař.“

„Jen dělám svou práci, detektive.“

„Tomu teda říkám práce. Vydělávat si na živobytí lhaním. Balamutit lidi, aby neviděli pravdu. Aby žili ve světě bez pravdy.

Na něco se vás zeptám. Víte, jaký je rozdíl mezi sumcem a právníkem?“

„Nevím, jaký?“

„Jeden je slizkej a vyžírá z bahna výkaly. A druhej je ryba.“

„No to se povedlo, detektive.“

Booker mě opustil a já se usmál. Ne kvůli tomu vtipu nebo kvůli vědomí, že když Lankford vyprávěl můj vtip Bookerovi, rozšířil okruh potrefených z advokátů na všechny právníky. Usmíval jsem se, poněvadž mi můj vtip posloužil jako potvrzení, že Lankford s Bookerem spolu komunikují. Mluvili spolu, což znamenalo, že se kola ještě točí a hra pokračuje. Můj plán stále držel pohromadě. Stále jsem měl šanci.

34

Každý proces má svůj vrcholný okamžik. Nějaký svědek či důkazní položka se stanou středobodem, kolem něhož se tím či oním směrem točí vše ostatní. V tomto případě měl vrcholný okamžik jméno Regina Campoyá, oběť a žalobce v jedné osobě, a zdálo se, že právě její výkon a svědectví rozhodnou o osudu celého případu. Každý dobrý advokát má však vždy v záloze náhradníka svědka, který tajně čeká v zákulisí a ani já jsem nebyl výjimkou. Doufal jsem, že právě tento člověk nakonec strhne jazýček případu na naši stranu.

Když ovšem Minton po přestávce předvolal na svědeckou lavici Reginu Campovou a oběť a žalobkyně vkráčela do soudní síně, lze s jistotou říci, že se na ni upíraly zraky všech přítomných. Bylo to vůbec poprvé, co ji členové poroty viděli osobně. A bylo to také poprvé, co jsem ji osobně spatřil já. Byl jsem překvapen, ale nikoliv příjemně. Campová byla drobná a její váhavá chůze a skromné držení těla se neslučovaly s obrazem pletichařící sexuální žoldnéřky, který jsem se snažil vtisknout do kolektivního vědomí poroty.

Minton se evidentně učil za pochodu. V případě výslechu Campové zjevně dospěl k závěru, že méně je někdy více, a její výpověď vedl úsporně. Začal její osobní minulostí a poté přistoupil k událostem ze šestého března.

Příběh Reginy Campové byl žalostně neoriginální a na to Minton spoléhal. Campová soudu odvyprávěla příběh mladé atraktivní ženy, která před deseti lety přijela z Indiány do Hollywoodu v naději, že na ní ulpí trocha celuloidové slávy. Její kariéra měla své vrcholy i nezdary a její tvář se tu a tam opravdu objevila v nějakém televizním pořadu. Byla neokoukaná a vždy se našli muži, kteří ji byli ochotni obsadit do malých bezvýznamných rolí. Když poté přestala být neokoukaná, našla si práci v seriálových produkcích pro kabelové televize, u nichž se často vyžadovalo, aby vystupovala nahá. Svůj příjem doplňovala focením aktů, a tak snadno sklouzla do světa sexu za úsluhy. Nakonec odhodila počestnou fasádu úplně a začala provozovat sex za peníze. Což ji nakonec přivedlo ke dni, kdy se setkala s Louisem Rouletem.

Její verze průběhu onoho večera se nelišila od výpovědí předchozích svědků v procesu. Dramaticky odlišné však bylo její podání. Campová, jejíž obličej lemovaly tmavé vlnité vlasy, působila jako malá holčička, která se ztratila. Vypadala ustrašeně a druhou polovinu výpovědi proplakala. Dolní ret a prst se jí chvěly strachem, když ukazovala na muže, kterého identifikovala jako svého útočníka. Roulet na ni jen civěl a ve tváři neměl žádný výraz.

„Byl to on,“ řekla silným hlasem. „Je to zvíře, které patří za mříže!“

Ponechal jsem to bez námitky. Již brzy jsem si ji měl podat sám. Minton pokračoval ve výslechu: probral s Campovou, jak se jí podařilo uniknout, a poté se zeptal, proč zasahujícím policistům neřekla pravdu o tom, že svého útočníka zná a že ví, proč do jejího bytu přijel.

„Měla jsem strach,“ odpověděla Campová. „Nebyla jsem si jistá, jestli by mi uvěřili, kdybych jim řekla, proč tam byl. Chtěla jsem mít jistotu, že ho zatknou, protože jsem se ho strašně bála.“

„Litujete teď tohoto rozhodnutí?“

„Ano, lituji, protože vím, že by mu mohlo dopomoci ke svobodě a on by to pak mohl udělat někomu znovu.“

Proti této odpovědi jsem již vznesl námitku z předpojatosti a soudkyně ji přijala. Minton adresoval oběti pár dalších otázek, ale zřejmě i on sám věděl, že výpověď již dosáhla kulminačního bodu a že by ji měl ukončit, než z mysli porotců vymaže obraz onoho třesoucího se prstu namířeného na Rouleta.

Přímá výpověď Reginy Campové trvala necelou hodinu. Bylo už téměř půl dvanácté, ale soudkyně nevyhlásila přestávku na oběd, jak jsem očekával. Sdělila porotcům, že chce dopoledne zvládnout co nejvíce výpovědí, po nichž bude následovat pozdní zkrácený oběd. To mě přivedlo k otázce, zda náhodou neví něco, co já ne. Že by jí detektivové z Glendale během dopolední pauzy zavolali a varovali ji před mým blížícím se zatčením?

„Pane Hallere, svědkyně je vaše,“ řekla, aby mě pobídla a neztrácela čas.

Přistoupil jsem k pultíku, položil jsem si na něj zápisník a zadíval se do poznámek. Pokud jsem se rozhodl pro obhajobu pomocí tisíce žiletek, na tuto svědkyni jsem jich musel použít nejméně polovinu. Byl jsem připraven.

„Slečno Campová, zajistila jste si služby právníka, abyste v souvislosti s údajnými událostmi ze šestého března podala na pana Rouleta občanskoprávní žalobu?“

Campová se zatvářila, jako by tuto otázku očekávala, ale nikoliv jako první v pořadí.

„Ne, nezajistila.“

„Hovořila jste o tom případu s nějakým advokátem?“

„Nenajala jsem si nikoho, abych ho žalovala. Momentálně mě zajímá jen to, aby bylo spravedlnosti učiněno…“

„Slečno Campová,“ přerušil jsem ji. „Neptal jsem se, zda jste si najala advokáta nebo co vás zajímá. Ptal jsem se, zda jste o tom případu a možné žalobě na pana Rouleta hovořila s nějakým advokátem s jakýmkoliv advokátem.“

Svědkyně se na mě pozorně zadívala a snažila se mi číst myšlenky. Svou otázku jsem vyřkl s autoritativností člověka, který něco ví a může své nepřímé obvinění podložit konkrétními fakty. Minton jí dal pravděpodobně školení z nejdůležitějšího pravidla svědecké výpovědi: nenechat se přistihnout při lži.

„Ano, mluvila jsem s advokátem. Ale nebylo to nic jiného než rozhovor. Nenajala jsem si ho.“

„Bylo to proto, že vám státní zástupce řekl, abyste si nikoho nenajímala, dokud neskončí trestněprávní soud?“

„Ne, o tom nic neříkal.“

„Proč jste o tom případu hovořila s advokátem?“

Campová začala před každou odpovědí dělat váhavou odmlku. Vyhovovalo mi to. Většina lidí má dojem, že na lež je zapotřebí více času, zatímco poctivou odpověď vychrlí člověk spatra.

„Mluvila jsem s ním, protože jsem chtěla znát svá práva a ujistit se, že mi nehrozí žádné nebezpečí.“

„Ptala jste se ho, jestli můžete pana Rouleta žalovat o odškodné?“

„Myslela jsem, že to, co člověk probírá s advokátem, je důvěrné.“

„Pokud vám to nevadí, můžete porotcům sdělit, o čem jste s tím advokátem hovořila.“

Nastal první hluboký zásek žiletkou. Campová se ocitla v neudržitelné pozici. Bez ohledu na její odpověď bylo jasné, že nebude působit v dobrém světle.

„Myslím, že chci, aby to zůstalo důvěrné,“ řekla nakonec.

„Dobrá, vraťme se tedy k šestému březnu, ale chtěl bych se vrátit o něco více zpátky, než učinil pan Minton. Vraťme se do baru Morgan’s, kde jste poprvé hovořila s obžalovaným panem Rouletem.“

„Dobře.“

„Co jste toho večera v baru Morgan’s dělala?“

„Měla jsem s někým schůzku.“

„S Charlesem Talbotem?“

„Ano.“

„Setkala jste se tam s ním proto, abyste si ho takříkajíc proklepla a zjistila, zda si ho chcete přivést do bytu a poskytnout mu sex za úplatu, je to tak?“

Campová zaváhala a poté přikývla.

„Prosím, odpovídejte verbálně,“ vybídla ji soudkyně.

„Ano.“

„Označila byste takovou praxi za jakési bezpečnostní opatření?“

„Ano.“

„Za jistou formu bezpečného sexu, že?“

„Asi jo.“

„Protože se ve své profesi intimně stýkáte s cizími lidmi, musíte se chránit, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Lidé ve vaší profesi tomu říkají ‚test na úchyláky‘, viďte?“

„Takhle jsem to nikdy nenazývala.“

„Ale je pravda, že jste se s potenciálními klienty vždy nejprve setkala na veřejném místě, jako je bar Morgan’s, abyste si je otestovala a ujistila se, že nejde o úchylné nebo nebezpečné lidi, než si je pozvete do bytu? Dělala jste to tak?“

„Dá se to tak říct. Ale faktem je, že si u nikoho člověk nikdy nemůže být jistý.“

„To je pravda. Takže když jste byla v Morgan’s, všimla jste si, že pan Roulet sedí u stejného baru jako vy a pan Talbot?“

„Ano, byl tam.“

„Viděla jste ho už někdy předtím?“

„Ano, viděla jsem ho tam i na pár jiných místech.“

„Mluvila jste s ním někdy?“

„Ne, nikdy jsme se nebavili.“

„Všimla jste si někdy, že má na rukou hodinky značky Rolex?“

„Ne.“

„Viděla jste ho někdy, jak k některému baru přijíždí nebo z něj odjíždí v automobilu značky Porsche nebo Range Rover?“

„Ne, nikdy jsem ho v autě neviděla.“

„Ale viděla jste ho předtím v baru Morgan’s a na dalších podobných místech.“

„Ano.“

„Ovšem nikdy jste s ním nemluvila.“

„Přesně tak.“

„Co vás tedy přimělo k tomu, abyste ho tentokrát oslovila?“

„Věděla jsem, že je v branži, nic víc.“

„Co myslíte výrazem ‚být v branži‘?“

„Tím myslím to, že když jsem ho viděla předtím, poznala jsem, že je to potenciální zákazník. Viděla jsem, jak odchází s holkama, které dělají totéž, co já.“

„Vy jste ho viděla odcházet s jinými prostitutkami?“

„Ano.“

„Kam odcházeli?“

„Já nevím, prostě odešli z lokálu. Někam na hotel nebo k holce domů. Tohle už nevím.“

„Jak tedy víte, že odešli z lokálu? Třeba si jen šli ven zakouřit.“

„Viděla jsem je, jak nasedají do jeho auta a odjíždějí.“

„Slečno Campová, před minutou jste vypověděla, že jste automobily pana Rouleta nikdy neviděla. A teď zde tvrdíte, že jste ho viděla nasedat do svého auta se ženou, která byla prostitutka jako vy. Takže jak je to?“

Campová si uvědomila své klopýtnutí a na okamžik strnula, než ji napadla přijatelná odpověď.

„Viděla jsem ho nastupovat do auta, ale nevěděla jsem, co je to za značku.“

„Vy si podobných věcí nevšímáte, viďte?“

„Obvykle ne.“

„Poznáte rozdíl mezi automobily Porsche a Range Rover?“

„Myslím, že jeden je velký a druhý malý.“

„Do jakého auta jste viděla pana Rouleta nasedat?“

„Nevzpomínám si.“

Na okamžik jsem se odmlčel a usoudil jsem, že jsem její rozporuplnou výpověď dostatečně vydojil. Zadíval jsem se do seznamu svých otázek a pokračoval jsem ve výslechu.

„Ty ženy, které jste viděla s panem Rouletem odjíždět…, byly ještě někdy spatřeny?“

„Nerozumím.“

„Zmizely? Viděla jste je pak ještě někdy?“

„Ne, viděla jsem je.“

„Byly zbité nebo zraněné?“

„O tom nic nevím, ale neptala jsem se jich.“

„Nicméně vás všechny tyto skutečnosti dovedly k přesvědčení, že je bezpečné tohoto muže oslovit a nabídnout mu své služby, je to tak?“

„Nevím, jestli zrovna bezpečné. Prostě jsem věděla, že zřejmě hledá holku, a ten chlap, se kterým jsem tam zrovna byla, mi řekl, že bude do desíti hotov, protože pak musí odjet za nějakýma svýma věcma.“

„Dobrá, můžete tedy porotě vysvětlit, proč jste nepokládala za nutné se s panem Rouletem posadit, tak jako jste se posadila s panem Talbotem, a rovněž ho podrobit testu na úchyláky?“

Její oči zabloudily k Mintonovi. Doufala, že jí hodí záchranné lano, jenže žádné nepřicházelo.

„Prostě jsem si myslela, že je to prověřená firma, nic víc.“

„Pokládala jste ho za bezpečného klienta.“

„Asi jo. Já nevím. Potřebovala jsem peníze a udělala jsem s ním chybu.“

„Myslela jste si, že je bohatý a mohl by vyřešit vaši finanční nouzi?“

„Ne, nic takového. Viděla jsem v něm potenciálního zákazníka, který není v branži nový. Člověka, který ví, co dělá.“

„Před chvílí jste vypověděla, že jste pana Rouleta viděla s jinými ženami, které provozují stejnou profesi jako vy.“

„Ano.“

„Jsou to prostitutky.“

„Ano.“

„Znáte je?“

„Známe se.“

„Prokazujete těmto ženám profesní kolegialitu tím, že je upozorňujete na zákazníky, kteří by mohli být nebezpeční nebo se zdráhají platit?“

„Někdy.“

„A ony prokazují stejnou profesní kolegialitu vám, je to tak?“

„Ano.“

„Kolik jich vás varovalo před Louisem Rouletem?“

„No, žádná, jinak bych s ním nešla.“

Pokýval jsem hlavou, a než jsem opět pokračoval, dlouze jsem se zadíval do poznámek. Dopodrobna jsem se jí vyptal na události v Morgan’s a poté jsem představil jako důkaz videozáběry z kamery umístěné nad barem. Minton vznesl námitku, že ukazovat tyto záběry před porotou nemá žádné opodstatnění, ale jeho námitka byla zamítnuta. Sluhové přivezli před porotu televizor na stojanu a přehráli jí video. Podle soustředěné pozornosti porotců jsem poznal, že jsou okouzleni možností sledovat prostitutku při práci a vidět také dva hlavní mužské hráče případu v situaci, kdy se nemusí kontrolovat.

„Co stálo na tom vzkazu, který jste mu předala?“ zeptal jsem se, když soudní sluhové odsunuli televizor na okraj soudní síně.

„Myslím, že tam stálo jen moje jméno a adresa.“

„Vy jste mu tam neuvedla cenu za poskytované služby?“

„Možná ano. Nevzpomínám si.“

„Jakou sazbu si účtujete?“

„Obvykle dostanu čtyři sta dolarů.“

„Obvykle? Na základě čeho se od této částky odchylujete?“

„Záleží na tom, co si klient přeje.“

Pohlédl jsem do boxu porotců a viděl, že obličej muže s biblí se stahuje nervozitou.

„Provozujete někdy s klienty svazování a dominanci?“

„Někdy. Ale je to jen hra. Nikdo nikdy nepřijde k úrazu. Pouze se držíme určitého scénáře.“

„Chcete říct, že až do šestého března vám žádný klient neublížil?“

„Ano, to chci říct. Ale ten člověk mi ublížil a pokusil se mě zabít…“

„Prosím, odpovídejte pouze na to, nač se vás tážu, slečno Campová. Děkuji. Vraťme se ještě do baru Morgan’s. V okamžiku, kdy jste panu Rouletovi předala ubrousek se svou adresou a cenou, byla jste přesvědčena, že ten člověk pro vás nepředstavuje nebezpečí a že má u sebe dostatek hotovosti, aby vám mohl zaplatit čtyři sta dolarů, které za své služby požadujete ano, nebo ne?“

„Ano.“

„Jak je tedy možné, že když policie pana Rouleta prohledávala, neměl u sebe žádnou hotovost?“

„Já nevím. Já mu ji nevzala.“

„Víte, kdo to udělal?“

„Ne.“

Nadlouho jsem se odmlčel, protože své sady otázek rád prokládám významným mlčením.

„Totiž, eh, vy stále pracujete jako prostitutka, že?“ zeptal jsem se.

Campová zaváhala a pak odpověděla kladně. „A máte radost z toho, že pracujete jako prostitutka?“ dotázal jsem se.

Minton se postavil.

„Ctihodnosti, jak tohle souvisí s…“

„Přijímá se,“ řekla soudkyně.

„Dobrá,“ přitakal jsem. „Není tedy pravda, slečno Campová, že jste se několika svým klientům svěřila, že doufáte v odchod z této branže?“

„Ano, to je pravda,“ odpověděla Campová poprvé po dlouhé době bez váhání.

„A není také pravda, že vidíte potenciální finanční přínos tohoto případu jako prostředek, jak z této branže odejít?“

„Ne, to pravda není,“ řekla svědkyně energicky a bez váhání. „Ten člověk mě napadl. Chtěl mě zabít! O nic jiného mu nešlo!“

Podtrhl jsem si cosi v zápisníku a opět jsem se významně odmlčel.

„Byl Charles Talbot vaším pravidelným zákazníkem?“ zeptal jsem se.

„Ne, ten večer v Morgan’s jsem ho potkala poprvé.“

„A on vaším bezpečnostním testem prošel.“

„Ano.“

„Byl Charles Talbot tím, kdo vás šestého března večer udeřil do tváře?“

„Ne, nebyl,“ odpověděla Campová rychle. „Nabídla jste panu Talbotovi, že se s ním rozdělíte o zisk ze soudní žaloby na pana Rouleta?“

„Ne, nenabídla. To je lež!“ Pohlédl jsem na soudkyni.

„Ctihodnosti, mohu požádat svého klienta, aby se postavil?“

„Poslužte si, pane Hallere.“

Pokynul jsem Rouletovi, aby vstal z lavice obžalovaných, a Roulet poslechl. Podíval jsem se zpátky na Reginu Campovou.

„Slečno Campová, jste si jistá, že toto je muž, který vás šestého března večer udeřil?“

„Ano, to je on.“

„Kolik vážíte, slečno Campová?“

Svědkyně se odvrátila od mikrofonu, jako by ji zarazila dotěrnost mé otázky, přestože jsem se jí předtím obšírně vyptával na její pohlavní život. Všiml jsem si, že si Roulet mezitím začíná sedat, a ukázal jsem mu, aby zůstal stát.

„Nejsem si jistá,“ řekla Campová.

„V inzerátu na své webové stránce uvádíte váhu čtyřicet sedm kilogramů,“ řekl jsem. „Je to správný údaj?“

„Myslím, že ano.“

„Takže pokud má porota uvěřit vaší verzi událostí ze šestého března, bude muset uvěřit také tomu, že jste dokázala pana Rouleta přemoci a vymanit se mu.“

Ukázal jsem na Rouleta, který měřil dobrý metr osmdesát a byl nejméně o pětatřicet kilo těžší než ona. „No, tak to ale bylo.“

„A to vše přesto, že vám údajně držel nůž na krku.“

„Chtěla jsem žít. Když jde člověku o život, dokáže dělat úžasné věci.“

Vytáhla svůj poslední argument a rozplakala se, jako by v ní moje otázka znovu probudila hrůzu z blízkosti smrti.

„Můžete se posadit, pane Roulete. Momentálně nemám na slečnu Campovou dalších otázek, Ctihodnosti.“

Posadil jsem se vedle Rouleta. Cítil jsem, že křížový výslech proběhl dobře. Moje práce s žiletkami otevřela spoustu ran. Obžaloba krvácela. Roulet se ke mně naklonil a zašeptal mi jediné slovo. „Geniální!“

Minton nastoupil k návaznému výslechu, ale počínal si spíš jako moucha, která poletuje kolem zející rány. Některé odpovědi jeho hvězdné svědkyně se nedaly vzít zpátky a neexistoval způsob, jak zvrátit celkový obraz, který jsem do mysli porotců zasadil.

Za deset minut byl Minton hotov a já se vzdal návazného křížového výslechu, protože jsem měl pocit, že Minton během svého druhého snažení prakticky ničeho nedosáhl. Soudkyně se státního zástupce dotázala, zda má nějaké další svědky, a Minton prohlásil, že by si tuto otázku rád rozmyslel během oběda.

Za normálních okolností bych proti tomu vznesl námitku, protože bych chtěl vědět, zda budu ihned po obědě předvolávat své svědky já. Tentokrát jsem to však nechal být. Zdálo se mi, že Minton cítí tlak a je na vážkách. Chtěl jsem ho dostrkat k nějakému rozhodnutí a říkal jsem si, že přestávka na oběd by mu k němu mohla dopomoci.

Soudkyně tedy vyhlásila polední přestávku, ale místo obvyklých devadesáti minut dala porotcům pouhou hodinu. Byla odhodlána udržet přelíčení v tempu. Začátek odpoledního jednání stanovila na 13.30 a rázně odešla od stolce. Pravděpodobně potřebovala cigaretu.

Zeptal jsem se Rouleta, zda by se k nám jeho matka mohla u oběda připojit, abychom si s ní mohli promluvit o její výpovědi, která měla podle mého odhadu přijít na řadu odpoledne, ne-li hned po obědě. Roulet odpověděl, že to zařídí, a navrhl schůzku v jedné francouzské restauraci na Ventura Boulevard. Řekl jsem mu, že nemáme ani hodinu času a ať za námi jeho matka dorazí do Four Green Fields. Nelíbilo se mi, že je budu vodit do „své“ restaurace, ale věděl jsem, že se tam aspoň rychle najíme a stihneme se k soudu vrátit včas. Tamní jídlo pravděpodobně neodpovídalo standardům francouzské restaurace na Ventura Boulevard, ale s tím jsem si hlavu nelámal.

Když jsem se postavil a otočil od stolu obhajoby, zjistil jsem, že lavice na galerii jsou již prázdné. Všichni spěšně odešli na oběd. Pouze Minton na mě čekal u zábradlí.

„Můžu s várna na minutku mluvit?“ zeptal se.

„Jistě.“

Počkali jsme, až Roulet projde brankou a opustí soudní síň. Věděl jsem, co přijde. Bylo běžné, že se státní zástupce při první známce potíží vytasí s nějakou malomyslnou nabídkou. A Minton věděl, že potíže má. Výslech hlavní svědkyně pro něj skončil přinejlepším remízou.

„Copak?“ dodal jsem.

„Přemýšlel jsem o tom, co jste říkal o tisícovce žiletek.“

„A…?“

„A chci vám učinit nabídku.“

„Vy jste v tomhle oboru nový, hochu. Copak nepotřebujete, aby vám takovou dohodu schválil někdo nadřízený?“

„Jistou pravomoc mám.“

„Dobrá, tak mi sdělte, co mi pravomocně můžete nabídnout.“

„Snížím všechna obvinění na napadení s těžkým ublížením na těle.“

„A dál?“

„Půjdu na čtyři.“

Mintonova nabídka znamenala podstatné snížení případného trestu, ale kdyby ji Roulet přijal, stále by si musel odsedět čtyři léta ve vězení. Hlavní ústupek spočíval v tom, že z obvinění odstraňoval prvek sexuálního deliktu. Roulet by se po propuštění nemusel hlásit místním úřadům jako sexuální delikvent.

Pohlédl jsem na státního zástupce, jako by právě urazil památku mé matky.

„Myslím, že i to je trochu silné, Tede, vzhledem k tomu, jak si vaše eso právě vedlo na svědecké lavici. Všiml jste si toho porotce, který s sebou pořád nosí bibli? Během její výpovědi se tvářil, jako by měl tu bibli každou chvíli pozvracet.“

Minton neodpověděl. Poznal jsem, že si porotce s biblí vůbec nevšiml.

„No, já nevím,“ řekl jsem. „Je mou povinností předložit vaši nabídku svému klientovi a taky to udělám. Ale zároveň mu řeknu, že by byl blázen, kdyby ji přijal.“

„Dobrá, tak co tedy chcete?“

„U takových případů existuje jen jeden možný verdikt, Tede. Řeknu mu, že by měl vydržet. Myslím, že teď už nás čeká klidná plavba. Přeji dobrou chuť.“

Nechal jsem ho stát u branky, a když jsem odcházel uličkou pryč, napůl jsem očekával, že za mnou vykřikne novou nabídku. Minton si však stál za svým.

„Nabídka platí pouze do půl druhé, Hallere,“ zavolal za mnou a v jeho hlase přitom zněl zvláštní tón.

Mávl jsem rukou, aniž jsem se ohlédl. A když jsem pak vycházel ze soudní síně, byl jsem si jist, že to, co jsem v jeho hlase zaslechl, bylo zoufalství.

35

Když jsme se z Four Green Fields vrátili do soudní síně, záměrně jsem si Mintona nevšímal. Chtěl jsem, aby zůstal co nejdéle v nejistotě. Součástí mého plánu bylo dotlačit ho do směru, kterým jsem chtěl, aby se celý proces ubíral. Teprve když jsme byli všichni usazeni za stoly a čekali jsme na soudkyni, konečně jsem na něj pohlédl, počkal jsem si na vizuální kontakt a pak jsem jednoduše zavrtěl hlavou. Dohoda nebude. Minton pokýval hlavou a vynasnažil se mi dát najevo, že si v případu stále věří a že ho rozhodnutí mého klienta překvapilo. O minutku později usedla na stolec soudkyně, nechala předvést porotu a Minton si rychle sbalil nádobíčko.

„Pane Mintone, máte dalšího svědka?“ dotázala se soudkyně.

„Ctihodnosti, stát se dalšího výslechu svědků vzdává.“

V reakci soudkyně Fullbrightové bylo znát drobné zaváhání. Jako by na Mintonovi setrvala pohledem o vteřinku déle, než by měla. Myslím, že její překvapení vycítila i porota. Soudkyně pak otočila hlavu ke mně.

„Pane Hallere, jste připraven pokračovat?“

Po skončení výslechu svědků obžaloby je běžnou praxí požádat soudce o nařízený verdikt zproštění obžaloby. Já to ovšem neučinil, poněvadž jsem se obával, že toto je jeden z mála případů, kdy by soudkyně na tento požadavek skutečně mohla přistoupit. Já jsem však zatím nemohl konec procesu dopustit. Oznámil jsem tedy soudkyni, že jsem připraven zahájit výslech svědků obhajoby.

Mým prvním svědkem byla Mary Alice Windsorová. Do soudní síně ji doprovodil Cecil Dobbs, který se pak usadil do první řady galerie. Windsorová měla na sobě šmolkově modrý kostým a sifonovou halenku. Když procházela kolem soudcovského stolce a usedala na svědeckou lavici, šířila kolem sebe jakousi královskou noblesu. Nikdo by do ní neřekl, že měla právě k obědu pastýřskou baštu. Velmi rychle jsem s ní absolvoval obvyklé představovací úkony a vysvětlil jsem její pokrevní i pracovní vztah k Louisi Rouletovi. Nato jsem požádal soudkyni o svolení ukázat Mary Windsorové nůž, který obžaloba předložila jako důkazní položku.

Svolení mi bylo uděleno a já přikročil k soudnímu sluhovi, abych od něj převzal zbraň, která byla stále uschována v průhledném igelitovém důkazním sáčku. Ten byl složen tak, že pod ním byly vidět iniciály na čepeli. Odnesl jsem nůž ke svědecké lavici a položil ho před soudkyni.

„Paní Windsorová, poznáváte tento nůž?“

Mary Windsorová zvedla sáček a pokusila se uhladit igelit na čepeli tak, aby si mohla přečíst iniciály.

„Ano, poznávám,“ řekla nakonec. „Je to nůž mého syna.“

„A podle čeho jste poznala, že ten nůž patří vašemu synovi?“

„Protože mi ho při několika příležitostech ukazoval. Věděla jsem, že ho pořád nosí u sebe, a někdy nám taky přišel vhod v kanceláři, když dorazily brožury a my potřebovali přeřezat pásky. Byl velmi ostrý.“

„Jak dlouho váš syn ten nůž měl?“

„Čtyři roky.“

„Zdá se, že to víte velmi přesně.“

„Vím.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Protože si ho před čtyřmi lety opatřil kvůli ochraně. Skoro přesně před čtyřmi lety.“

„Kvůli ochraně před čím, paní Windsorová?“

„V naší branži člověk často ukazuje nemovitosti úplně cizím lidem. A někdy jsme s těmito lidmi v celém domě sami. Existuje několik případů, kdy byli realitní makléři oloupeni nebo zraněni…, a dokonce i zavražděni nebo znásilněni.“

„Je vám známo, že by se obětí takového zločinu stal i Louis?“

„Ne, osobně ne. Ale znal někoho, kdo přijel do nabízeného domu a přesně toto se mu stalo…“

„Co se mu stalo?“

„Tu makléřku znásilnil a oloupil muž ozbrojený nožem. A Louis byl ten, kdo ji tam poté našel. Ze všeho nejdříve pak šel a koupil si pro svou ochranu nůž.“

„Ale proč nůž? Proč si nekoupil střelnou zbraň?“

„Řekl mi, že si původně hodlal obstarat pistoli, ale pak dal přednost něčemu, co bude moci nosit neustále u sebe a nebude s tím nápadný. A tak si koupil nůž a mně pořídil taky jeden. Proto vím, že od té doby uplynuly skoro přesně čtyři roky.“

Zvedla kabelku obsahující její nůž.

„Ten můj je naprosto stejný, liší se pouze iniciálami. Oba ho od té doby neustále nosíme.“

„Máte tedy dojem, že pokud měl váš syn ten nůž u sebe šestého března večer, bylo to z jeho strany naprosto normální chování?“

Minton vznesl námitku s tím, že jsem pro svou otázku neuvedl dostatečné opodstatnění, a soudkyně námitku přijala. Mary Windsorová, neznalá trestního práva, si to vyložila tak, že jí soudkyně umožňuje odpovědět.

„Nosil ho každý den,“ řekla. „Šestého března to nebylo jin…“

„Paní Windsorová,“ zahřímala soudkyně. „Já námitku přijala. To znamená, že na otázku neodpovídáte. Porota nebude brát tuto odpověď v potaz.“

„Promiňte,“ řekla Windsorová slabým hlasem.

„Další otázka, pane Hallere,“ nařídila soudkyně.

„To je všechno, Ctihodnosti. Děkuji vám, paní Windsorová.“

Mary Windsorová začala vstávat, ale soudkyně ji znovu pokárala a řekla jí, že má zůstat sedět. Vrátil jsem se na své místo, zatímco se Minton zvedl ze židle. Prohlédl jsem si galerii a nespatřil jsem žádné povědomé tváře s výjimkou C. C. Dobbse. Věnoval mi povzbudivý úsměv, který jsem ignoroval.

Přímý výslech Mary Windsorové byl dokonalý v tom, že se svědkyně držela choreografie naplánované během oběda. Usečně porotě vysvětlila, proč si její syn opatřil nůž, a přitom ve své výpovědi nechala minové pole, které musel Minton prokličkovat. Její přímá výpověď neobsahovala nic jiného než to, co jsem již dříve Mintonovi poskytl ve spisu s nálezy. Pokud by se jen trochu odchýlil z kurzu, brzy by pod nohou uslyšel vražedné cvaknutí.

„Kdy přesně se stal ten incident, který vašeho syna přiměl k tomu, aby začal chodit ozbrojen dvanácticentimetrovým zavíracím nožem?“

„Ten se stal devátého června dva tisíce jedna.“

„Víte to jistě?“

„Naprosto jistě.“

Otočil jsem se na židli, abych měl lepší výhled na Mintonův obličej. Četl jsem mu myšlenky. Myslel si, že na něco kápl. Skutečnost, že si Windsorová toto datum přesně pamatuje, si vyložil jako očividný důkaz, že její výpověď je předem nacvičená. Byl vzrušený. Poznal jsem to.

„Objevila se někde v novinách zpráva o tom údajném přepadení vaší kolegyně realitní makléřky?“

„Ne, neobjevila.“

„Vyšetřovala to přepadení policie?“

„Ne, nevyšetřovala.“

„A vy přesto znáte přesné datum. Jak je to možné, paní Windsorová? Sdělil vám to datum někdo předtím, než jste šla před tento soud?“

„Ne, to datum si pamatuji, protože na den, kdy jsem byla přepadena, nikdy nezapomenu.“

Mary Windsorová se nakrátko odmlčela. Všiml jsem si, že nejméně tři porotci mlčky otevřeli ústa. Minton učinil totéž. Jako bych téměř slyšel cvaknutí.

„Můj syn na něj také nikdy nezapomene,“ pokračovala Windsorová. „Když se mě vydal hledat a našel mě v tom domě, byla jsem spoutaná a nahá. Kolem byla krev. Traumatizovalo mě, že mě vidí takhle. Myslím, že to byl jeden z důvodů, proč u sebe začal nosit nůž. Myslím, že jistým způsobem litoval, že na místo nedorazil dříve a nedokázal tomu zabránit.“

„Aha,“ řekl Minton a upřeně se zadíval do poznámek. Byl strnulý a očividně si nebyl jist, jak pokračovat. Nechtěl zvednout nohu ze strachu, že nášlapná mina pod ní detonuje a utrhne mu ji.

„Pane Mintone, máte ještě něco?“ dotázala se soudkyně se špatně skrývaným sarkasmem v hlase. „Okamžik, Ctihodnosti,“ řekl Minton.

Trochu se sebral, zadíval se do poznámek a pokusil se alespoň něco zachránit.

„Paní Windsorová, když vás syn našel, volala jste vy nebo on policii?“

„Ne, nevolali jsme ji. Louis to chtěl udělat, ale já si to nepřála. Říkala jsem si, že by to moje trauma pouze prohloubilo.“

„Takže k tomu zločinu neexistuje žádná oficiální policejní dokumentace, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

Věděl jsem, že Minton chce zajít ještě dál a zeptat se, zda Windsorová vyhledala po útoku lékařské ošetření. Protože však cítil další past, nakonec otázku nepoložil.

„Takže nám vlastně sdělujete, že pokud jde o ten útok, musíme věřit jen vašemu tvrzení, že k němu doopravdy došlo. Případně tvrzení vašeho syna, pokud se rozhodne svědčit.“

„Došlo k němu. Den co den s ním musím žít.“

„Jenže to tvrdíte pouze vy.“

Windsorová se na státního zástupce podívala bezvýraznýma očima.

„To je otázka?“

„Paní Windsorová, vy jste sem přišla, abyste svému synovi pomohla, je to tak?“

„Budu-li moci. Znám ho jako dobrého člověka, který by takový ohavný čin nespáchal.“

„Byla byste ochotna učinit vše, co je ve vašich silách, abyste svého syna uchránila před odsouzením a možným vězením, viďte?“

„Ovšem kvůli něčemu takovému bych nelhala. Přísaha nepřísahá, zkrátka bych nelhala.“

„Ale chcete svého syna zachránit, že?“

„Ano.“

„A zachránit ho znamená lhát v jeho prospěch, ne?“

„Ne. Neznamená.“

„Děkuji vám, paní Windsorová.“

Minton se rychle vrátil na židli. Návazný výslech jsem omezil na jedinou otázku.

„Paní Windsorová, kolik vám bylo v době toho útoku let?“

„Padesát čtyři.“

Opět jsem se posadil. Minton nic dalšího neměl a Windsorová byla propuštěna. Požádal jsem soudkyni, aby po zbytek přelíčení umožnila Mary Windsorové sedět na galerii, neboť její svědectví již bylo uzavřeno. Minton nic nenamítal a Fullbrightová svolení udělila.

Mým dalším svědkem byl detektiv losangeleské policie jménem David Lambkin, který byl celostátním expertem na sexuální delikty a v minulosti pracoval na vyšetřování případu „realitního násilníka“. Během prvních několika otázek jsem porotu seznámil se základními fakty o tomto případu a o pěti ohlášených znásilněních, které policie vyšetřovala. A pak už jsem rychle přešel k pěti klíčovým dotazům, jimiž jsem chtěl podepřít svědectví Mary Windsorové.

„Detektive Lambkine, do jaké věkové skupiny patřily oběti, které znásilnění ohlásily?“

„Všechno to byly ženy z oboru, které byly velice úspěšné. Jejich věk byl vyšší, než činí průměrný věk obětí znásilnění. Domnívám se, že nejmladší z nich bylo dvacet devět a nejstarší padesát devět let.“

„Takže čtyřiapadesátiletá žena by odpovídala profilu násilníkovy cílové skupiny, je to tak?“

„Ano.“

„Můžete porotě sdělit, kdy došlo k prvnímu ohlášenému útoku a kdy došlo k poslednímu ohlášenému útoku?“

„Ano. K prvnímu došlo prvního října dva tisíce a k poslednímu třicátého července dva tisíce jedna.“

„Takže devátý červen dva tisíce jedna spadá do období, v němž pachatel ty realitní makléřky znásilňoval, říkám to správně?“

„Ano, říkáte to správně.“

„Dospěl jste v průběhu vyšetřování tohoto případu k závěru nebo přesvědčení, že onen jedinec spáchal více než pět znásilnění?“

Minton vznesl námitku, neboť prý moje otázka nabádá ke spekulacím. Soudkyně námitce vyhověla, ale na tom už nezáleželo. Důležitá zde byla samotná otázka a také skutečnost, že porota zaregistrovala, jak jí na ni státní zástupce upírá odpověď.

Při křížovém výslechu mě však Minton překvapil. Rychle se vzpamatoval z klopýtnutí s Mary Windsorovou a adresoval Lambkinovi tři dobře mířené otázky, jejichž odpovědi vyzněly ve prospěch obžaloby.

„Detektive Lambkine, zveřejnil policejní tým, který ta znásilnění vyšetřoval, nějaká varování ženám pracujícím v oboru realit?“

„Ano, to jsme zveřejnili. Dvakrát jsme rozeslali letáky. První putoval ke všem licencovaným realitním kancelářím v oblasti a ten druhý jsme rozeslali mailem všem realitním makléřům jednotlivě, bez ohledu na pohlaví.“

„Obsahovaly tyto letáky násilníkův popis a způsob práce?“

„Ano, obsahovaly.“

„Takže kdyby si chtěl někdo vymyslet historku o tom, že ho tento násilník přepadl, poskytly by mu vaše letáky veškeré potřebné informace?“

„Ano, to je možné.“

„Nemám dalších otázek, Ctihodnosti.“

Minton se pyšně posadil, a když jsem nic dalšího neměl ani já, Lambkin byl propuštěn. Požádal jsem soudkyni o pár minut na poradu s klientem a naklonil jsem se k Rouletovi.

„Takže to je všechno,“ řekl jsem. „Jste jediný, kdo nám zbývá. Pokud neexistuje něco, co jste mi zatajil, jste čistý a Minton na vás v podstatě nemůže. Nemělo by vám hrozit žádné nebezpečí, pokud si ho nepustíte k tělu. Pořád jste si to nerozmyslel?“

Roulet totiž od počátku tvrdil, že bude vypovídat a popře veškerá obvinění. U oběda své odhodlání zopakoval. Dosti naléhavě. Já osobně jsem možnost nechat klienta svědčit vždy pokládal za dvousečnou zbraň s vyrovnanými šancemi na obou stranách. Cokoliv řekne, se mohlo obrátit proti němu, pokud to obžaloba dokázala ohnout ve svůj prospěch. Současně jsem však věděl, že bez ohledu na ustavičné připomínání, že obžalovaný má právo nevypovídat, si porota vždy přeje slyšet samotného obžalovaného říkat, že to neudělal. A že pokud člověk porotě tuto výsadu upře, může si ji poštvat proti sobě.

„Chci do toho jít,“ zašeptal Roulet. „Toho státního zástupce zmáknu.“

Odsunul jsem židli a postavil se.

„Obhajoba předvolává Louise Rosse Rouleta, Ctihodnosti.“

36

Louis Roulet se ke svědecké lavici přesunul rychlým pohybem basketbalisty, který je z lavičky vyslán ke stolku časoměřičů, aby zkontroloval zápis o utkání. Vypadal jako člověk, který se nemůže dočkat, až se konečně bude moci obhájit. Dobře věděl, že porotě toto chování neujde.

Jakmile jsem s ním absolvoval sérii úvodních otázek, přešel jsem rovnou k hlavním okolnostem případu. Roulet na mé dotazování bez okolků přiznal, že šestého března večer odjel do baru Morgan’s, aby tam vyhledal ženskou společnost. Uvedl, že mu nešlo výslovně o služby prostitutky, ale zároveň se této možnosti nebránil.

„Už jsem se ženami, kterým jsem musel zaplatit, v minulosti byl,“ prohlásil doslova. „Takže jsem se proti tomu nestavěl.“

Dále uvedl, že než k němu Regina Campová u baru přistoupila, neměl s ní žádný vědomý vizuální kontakt. To ona prý byla aktivní stranou, ale jemu to v tu chvíli nevadilo. Její nabídka byla mlhavá. Řekla mu, že bude po desáté volná, a jestli prý Roulet něco jiného nemá, může za ní přijet.

Roulet dále popsal, jak se ještě hodinu v baru Morgan’s a poté i v baru Lamplighter snažil najít ženu, které by za sex nemusel platit, ale nesetkal se s úspěchem. Odjel tedy na adresu, kterou mu uvedla Campová, a zaklepal na dveře.

„Kdo vám odpověděl?“

„Ona. Pootevřela dveře a vykoukla na mě.“

„Regina Campová? Žena, která dnes dopoledne vypovídala?“

„Ano, přesně tak.“

„Viděl jste škvírou ve dveřích celý její obličej?“

„Ne. Ona je pootevřela jen trochu a já na ni neviděl. Zahlédl jsem jen její levé oko a kousek obličeje.“

„Jak se ty dveře otevíraly? Byla škvíra, kterou jste ji viděl, na pravé, nebo na levé straně dveří?“

„Když jsem se díval na dveře, otevřely se napravo.“

„Pojďme si to tedy ujasnit. Říkáte, že dveře se otevíraly napravo?“

„Přesně tak.“

„Takže pokud slečna Campová stála za dveřmi a dívala se přes škvíru, dívala se na vás levým okem.“

„Ano, správně.“

„Viděl jste její pravé oko?“

„Ne.“

„Takže kdyby měla na pravé straně obličeje modřinu nebo šrám nebo nějaké jiné zranění, viděl byste ho?“

„Ne.“

„Dobře. Co se stalo pak?“

„Pak viděla, že jsem to já, a řekla, že mám jít dál. Pootevřela dveře o trochu víc, ale pořád stála tak nějak za nimi.“

„Vy jste ji neviděl?“

„Ne úplně. Využívala hranu dveří jako nějaký blok.“

„A co se stalo pak?“

„Totiž, byla tam taková vstupní hala, něco jako vestibul, a ona mi ukázala přes obloukové dveře do obývacího pokoje. A tak jsem tam zamířil.“

„Znamená to, že se v tu chvíli ocitla za vámi?“

„Ano, když jsem se otočil k obývacímu pokoji, byla za mnou.“

„Zavřela dveře?“

„Myslím, že ano. Slyšel jsem, jak se zaklapují.“

„A co bylo pak?“

„Pak mě něco udeřilo zezadu do hlavy a já se skácel k zemi. Omdlel jsem.“

„Víte, jak dlouho jste byl v bezvědomí?“

„Ne. Myslím, že to byla jen chvilka, ale nikdo od policie ani nikdo jiný mi to nikdy neřekl.“

„Nač si vzpomínáte od chvíle, co jste opět přišel k vědomí?“

„Vzpomínám si, že se mi těžko dýchalo, a když jsem otevřel oči, tak na mně někdo seděl. Já ležel na zádech a on na mně seděl.

Pokusil jsem se pohnout a v tu chvíli jsem si uvědomil, že mi někdo sedí taky na nohou.“

„Co se stalo pak?“

„Střídavě mi říkali, že se nemám hýbat, a jeden z nich mi oznámil, že má můj nůž a že jestli se jen pohnu nebo se pokusím o útěk, použije ho proti mně.“

„Nastala poté chvíle, kdy přijela policie a zatkla vás?“

„Ano, policie dorazila o pár minut později. Spoutali mě a přinutili vstát. V tu chvíli jsem si všiml, že mám na saku krev.“

„A co vaše ruka?“

„Tu jsem neviděl, protože jsem měl ruce spoutané za zády. Ale slyšel jsem, jak jeden z mužů, kteří na mně seděli, říká policistovi, že mám na ruce krev, a ten policista mi pak natáhl přes ruku sáček. To jsem cítil.“

„Jak se vám ta krev na ruku a na sako dostala?“

„Já jen vím, že mi ji tam někdo musel nastříkat, protože já to neudělal.“

„Jste levák?“

„Ne, nejsem.“

„Neudeřil jste slečnu Campovou levou pěstí?“

„Ne, neudeřil.“

„Vyhrožoval jste jí, že ji znásilníte?“

„Ne, nevyhrazoval.“

„Řekl jste jí, že ji zabijete, pokud s vámi nebude spolupracovat?“

„Ne, neřekl.“

Doufal jsem, že se z klientovy strany dočkám rozhořčenosti, kterou jsem u něj zažil první den v kanceláři C. C. Dobbse, ale Roulet se choval klidně a kontrolované. Usoudil jsem, že než přímý výslech ukončím, trochu ho popostrčím, abych u něj alespoň částečně vyvolal onu hněvivou reakci. Už u oběda jsem mu říkal, že ji chci u něj vidět, a momentálně jsem si nebyl jist, co Roulet dělá a kam se jeho rozohněnost poděla.

„Máte vztek, že vás někdo obvinil z útoku na slečnu Campovou?“

„Samozřejmě že mám vztek.“

„Proč?“

Roulet otevřel ústa, ale nepromluvil. Jako by byl pohoršen, že se ho na něco takového vůbec ptám. Nakonec přece jen odpověděl.

„Jak to myslíte ‚proč‘? Obvinili vás někdy z něčeho, co jste neudělal, a vy jste pak nemohl dělat nic jiného než čekat? Jen čekat celé týdny a měsíce, než konečně dostanete příležitost vystoupit u soudu a říct, že to na vás ušili? Jenže pak musíte čekat ještě déle, protože státní zástupce předvolává hromadu lhářů a vy musíte poslouchat ty jejich lži a čekat, až na vás přijde řada. Samozřejmě že mě to přivádí ke vzteku. Jsem nevinný! Tohle jsem neudělal!“

Bylo to dokonalé. Jeho argumenty mířily k věci a hrály na city každému, koho někdy z něčeho falešně obvinili. Bylo to více, než jsem mohl žádat. Znovu jsem si připomněl staré pravidlo, že méně je někdy více, a posadil jsem se. Pokud bych usoudil, že jsem na něco zapomněl, mohl jsem to vyřídit při návazném výslechu.

Pohlédl jsem na soudkyni.

„Nemám dalších otázek, Ctihodnosti.“

Minton se vztyčil dříve, než jsem se stačil pořádně usadit, a přesunul se k pultíku, aniž spustil z Rouleta ocelový pohled. Dával porotě najevo, co si o tomto člověku myslí. Jeho oči byly jako lasery blýskající po celé síni. Boky pultíku sevřel tak silně, až mu na rukou zbělaly klouby. Všechno to bylo divadýlko pro porotu.

„Takže vy popíráte, že byste se slečny Campové dotkl,“ začal.

„Přesně tak,“ opáčil Roulet.

„Podle vás se prostě udeřila sama, případně ji v rámci jejího proradného plánu zvalchoval muž, se kterým se před oním večerem nikdy nesetkala, je to tak?“

„Já nevím, kdo to udělal. Vím jen, že já to nebyl.“

„Ale tvrdíte, že ta žena, Regina Campová, lže. Že dnes přišla do této soudní síně a nestydatě lhala soudkyni, porotě i celému širému světu.“

Minton svou větu zdůraznil znechuceným vrtěním hlavy.

„Já jen vím, že jsem neudělal ty věci, o kterých tady mluvila. Jediné vysvětlení je, že jeden z nás lže. Já to nejsem.“

„To už posoudí porota, viďte?“

„Ano.“

„A pak ten nůž, který jste si údajně obstaral pro svou ochranu. Vy porotě tvrdíte, že oběť tohoto případu nějakým způsobem věděla, že máte nůž, a využila ho ve svém plánu?“

„Já nevím, co věděla. Nikdy jsem jí ten nůž neukázal a nevytahoval jsem ho ani v baru, kde se zdržovala. Takže netuším, jak o něm mohla vědět. Prostě bych řekl, že když mi zajela do kapsy pro peníze, tak ten nůž našla. Vždycky nosím nůž a peníze ve stejné kapse.“

„Ahá, takže teď už vám dokonce krade i peníze z kapes. Jak daleko v téhle věci zajdete, pane Roulete?“

„Měl jsem u sebe čtyři sta dolarů. Když mě zatkli, byly pryč. Někdo je vzal.“

Minton byl natolik chytrý, aby se nesnažil dostat Rouleta do úzkých v otázce peněz. Věděl, že i kdyby si při tomto minisouboji počínal sebelépe, dosáhl by přinejlepším remízy. Pokud by se totiž pokusil dokázat, že Roulet u sebe nikdy žádné peníze neměl a Campovou měl v úmyslu spíše přepadnout a znásilnit, než jí platit, vytasil bych se s Rouletovými daňovými přiznáními a vážně bych zpochybnil tezi, že si Roulet nemohl dovolit prostitutce zaplatit. Mezi právníky se tomuto směru svědecké výpovědi říkalo „tříštivá puma“ a Minton se jí raději vyhnul. Dál pokračoval po své koleji a stupňoval otázky k závěru.

Dramatickými gesty zvedl do vzduchu důkazní fotografie zhmožděného a oteklého obličeje Reginy Campové.

„Takže Regina Campová je lhářka,“ řekl.

„Ano.“

„Nechala si to udělat někým jiným, nebo si to dokonce udělala sama.“

„Já nevím, kdo to udělal.“

„Ale vy ne.“

„Ne, já to nebyl. Já bych tohle ženě neudělal. Ženě bych nikdy neublížil.“

Roulet ukázal na fotografii, kterou Minton stále držel ve vzduchu.

„Žádná žena si to nezaslouží,“ dodal.

Předklonil jsem se a čekal. Během přípravy na výslech jsem Rouletovi řekl, aby našel způsob, jak tuto repliku do své svědecké výpovědi vložit. Žádná žena si to nezaslouží. Nyní bylo na Mintonovi, aby na návnadu skočil. Byl chytrý. Muselo mu být jasné, že mu Roulet právě pootevřel vrátka.

„Co máte na mysli výrazem nezaslouží? Takže podle vás jde u posuzování násilných trestných činů v podstatě jen o otázku, zda oběť dostala, co si zaslouží?“

„Ne. Tak jsem to nemyslel. Myslel jsem to tak, že bez ohledu na to, čím se ta žena živí, není správné, že skončila takhle dořízená. Nikdo si nezaslouží, aby se mu stalo něco podobného.“

Minton svěsil ruku, v níž držel fotografii. Chvíli se na ni sám díval a pak opět pohlédl na Rouleta.

„Pane Roulete, nemám na vás další otázky.“

37

Stále jsem měl pocit, že mám v žiletkové bitvě navrch. Udělal jsem vše pro to, abych dotlačil Mintona do situace, v níž mu bude zbývat jediná možnost. Přišel čas zjistit, zda moje „vše pro to“ stačilo. Mladý státní zástupce se posadil a já se rozhodl, že nebudu klást svému klientovi další otázky. Mintonovu útoku odolal dobře a já cítil, že máme vítr v plachtách. Vstal jsem a upřel pohled na hodiny na zadní stěně soudní síně. Bylo teprve půl čtvrté. Pohlédl jsem zpátky na soudkyni.

„Ctihodnosti, ze strany obhajoby je to vše.“

Fullbrightová přikývla, rovněž se zadívala na hodiny a dala porotě odpolední přestávku. Jakmile porotci odešli ze soudní síně, pohlédla ke stolku obžaloby, kde si Minton se sklopenou hlavou právě cosi psal.

„Pane Mintone?“ Státní zástupce zvedl hlavu.

„Jednání neskončilo. Dávejte pozor. Má stát nějaké protisvědky?“

Minton se postavil.

„Ctihodnosti, chtěl bych vás požádat, abychom líčení pro dnešek odročili a stát mohl uvážit, zda předvolá protisvědky.“

„Pane Mintone, dnes máme stále k dispozici nejméně devadesát minut. Říkala jsem vám, že chci dnes být produktivní. Kde jsou vaši svědci?“

„Upřímně řečeno, Ctihodnosti, jsem nepředpokládal, že obhajoba skončí po pouhých třech svědcích, a…“

„Pan obhájce to dal ve své zahajovací řeči poctivě najevo.“

„Ano, ale případ se přesto vyvíjel rychleji, než se dalo očekávat. Máme půldenní náskok. Poprosil bych soud o shovívavost.

Měl bych velké problémy dostat protisvědka, o jehož předvolání uvažuji, k soudu před šestou hodinou večer.“

Otočil jsem se a pohlédl na Rouleta, který se mezitím vrátil a usedl na židli vedle mě. Kývl jsem na něj a mrkl levým okem, aby to neviděla soudkyně. Zdálo se, že Minton na vějičku skočil, teď už stačilo jen zařídit, aby ho soudkyně neposlala k šípku. Postavil jsem se.

„Ctihodnosti, obhajoba nemá vůči odkladu žádné námitky. Možná budeme moci volného času využít k přípravě závěrečných řečí a poučení poroty.“

Soudkyně na mě pohlédla a zmateně se zamračila. Bylo velmi nezvyklé, aby obhajoba nevznesla námitku proti zdržovací taktice státního zástupce. Poté však mé semínko začalo klíčit.

„To by možná šlo, pane Hallere. Pokud však dnes skončíme dříve, očekávám, že zítra okamžitě po výslechu protisvědků přistoupíme k závěrečným řečem. Nepřipustím žádné další odklady s výjimkou poučení poroty. Je to jasné, pane Mintone?“

„Ano, Ctihodnosti, budu připraven.“

„Pane Hallere?“

„Přesně tak jsem to myslel, soudkyně. Budu připraven.“

„Dobrá tedy. Ujednáno. Jakmile se porotci vrátí, pro dnešek je propustím. Aspoň se vyhnou dopravní špičce a zítra už věci poběží tak hladce a rychle, že nemám pochyby, že by odpoledne nemohli zasednout.“

Fullbrightová se podívala na Mintona a poté na mě, jako by nás vyzývala, abychom s ní zkusili nesouhlasit. Když jsme nereagovali, vstala a odešla ze soudní síně, pravděpodobně na cigaretu.

O dvacet minut později se už porotci rozcházeli domů a já si bral ze stolku věci. V tu chvíli ke mně přistoupil Minton a řekl: „Můžu s vámi mluvit?“

Pohlédl jsem na Rouleta a řekl mu, aby šel s matkou a s Dobbsem, a že pokud od něj budu něco potřebovat, zavolám mu.

„Ale já s vámi chci taky mluvit,“ odpověděl.

„O čem?“

„O všem. Jak jsem si podle vás vedl?“

„Vedl jste si dobře a všechno se vyvíjí příznivě. Myslím, že se vezeme na vlně.“

Kývl jsem hlavou směrem ke stolku obžaloby, kam se mezitím vrátil Minton, a ztlumil jsem hlas.

„On to ví taky. Chce mi udělat další nabídku.“

„Mám tady okounět, abych slyšel, oč jde?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, na tom přece nezáleží. Existuje jen jeden možný verdikt, ne?“

„To je pravda.“

Když vstával, poplácal mě po rameně a já se musel držet, abych před jeho dotekem neucukl.

„Nedotýkejte se mě, Louisi,“ řekl jsem. „Jestli pro mě chcete něco udělat, tak mi vraťte tu mou posranou pistoli.“

Roulet neodpověděl. Pouze se usmál a vyrazil k brance. Když odešel, otočil jsem se a pohlédl jsem na Mintona. V očích se mu lesklo zoufalství. Potřeboval v tomto případu usvědčující rozsudek jakýkoliv usvědčující rozsudek.

„Copak je?“

„Mám další nabídku.“

„Poslouchám.“

„Půjdu s obviněním ještě níž. Na obyčejné napadení. Šest měsíců v okresní věznici. Vzhledem k tomu, jak ji vždycky na konci měsíce vyprazdňují, si nejspíš ve skutečnosti neodsedí ani celých šedesát dní.“

Pokýval jsem hlavou, státní zástupce mluvil o federálním nařízení, které mělo ulevit přeplněným věznicím v okresním vězeňském systému. Nezáleželo na tom, jak vysoké tresty padly v soudní síni jejich výše se často z nutnosti drasticky zkracovala. Minton mi učinil dobrou nabídku, ale já na sobě nedal nic znát. Věděl jsem, že musela přijít z prvního patra. Na to, aby šel tak nízko, neměl Minton dostatečnou pravomoc.

„On na to přistoupí a ona ho pak u občanskoprávního soudu oškube,“ prohlásil jsem. „Pochybuju, že do toho půjde.“

„Tohle je setsakra dobrá nabídka,“ poznamenal Minton.

V jeho hlase se ozýval náznak rozhořčení. Tipoval jsem, že pozorovatel nedal Mintonovi příliš dobrý posudek a že Minton dostal za úkol zajistit Rouletovo doznání. Ze se má vykašlat na proces, na soudkyni i na porotu a hlavně získat doznání. Vannuyské státní zastupitelství nerado prohrávalo a od fiaska s Robertem Blakem nás navíc dělily pouhé dva měsíce. Takže když začalo jít do tuhého, snižovalo laťku. Minton směl jít tak nízko, jak potřeboval, jen aby něco urval. Roulet zkrátka musel jít do vězení i kdyby to mělo být fakticky jen na šedesát dní.

„Z vašeho pohledu to možná setsakra dobrá nabídka je. Jenže stále znamená, že budu muset klienta přesvědčit, aby se přiznal k něčemu, co podle svého tvrzení neudělal. Navíc by takový krok otevřel dveře k případné občanskoprávní žalobě. Takže zatímco on by trčel v okresní věznici a snažil si těch šedesát dní uchránit zadek, Reggie Campová a její právník by tu z něj mezitím sedřeli kůži. Chápete? Když se na to podíváte z tohohle úhlu, tak to zase tak dobrá nabídka není. Kdyby bylo po mém, absolvoval bych tenhle proces až do konce. Myslím, že máme navrch. Vím, že tam máme toho chlapa s biblí, takže je to minimálně remíza. Ale kdo ví, třeba jich získáme všech dvanáct.“

Minton pleskl dlaní do stolu.

„Co to tu, ksakru, vykládáte? Vy víte, že to udělal, Hallere. A šest měsíců natožpak šedesát dní za to, co té ženské provedl, to je vtip. Je to normální výsměch, kvůli kterému nebudu spát, jenže tenhle proces sledují lidi od nás, podle kterých vám jde porota na ruku, takže to musím udělat.“

Zavřel jsem kufřík s autoritativním cvaknutím a postavil jsem se.

„V tom případě doufám, že máte jako protisvědka někoho dobrého, Tede. Protože vaše původní přání, aby o vině rozhodla porota, se vám nakonec splní. A musím vám říct, člověče, že působíte čím dál víc jako chlápek, který se na souboj s břitvama dostavil nahý. Takže radši sundejte ruce z koulí a bojujte.“

Zamířil jsem přes branku ven. V polovině cesty ke dveřím jsem se však zastavil a ohlédl se na něj.

„Hej, víte co? Jestli kvůli tomuhle nebo kterémukoliv jinému případu nemůžete spát, tak to radši zabalte a najděte si jinou práci. Protože to nezvládnete, Tede.“

Minton seděl za stolem a díval se přímo před sebe na prázdnou lavici. Na moje slova nikterak nereagoval a já ho nechal, ať o tom všem přemýšlí. Zdálo se mi, že jsem to sehrál dobře. Ale dozvědět jsem se to měl až ráno.

Ze soudu jsem zamířil do Four Green Fields, abych si připravil závěrečnou řeč. Dvě hodiny, které nám soudkyně dala, jsem nepotřeboval. Objednal jsem si u baru guinnesse a odnesl si ho ke stolku, kde jsem mohl sedět sám. Obsluhovat se zde opět začínalo až v šest hodin večer. Načmáral jsem si pár základních poznámek, ale instinktivně jsem věděl, že budu v podstatě jen reagovat na vystoupení obžaloby. Již během předprocesních jednání požádal Minton soudkyni Fullbrightovou, aby směl celý případ porotě ilustrovat prostřednictvím powerpointové prezentace, a soudkyně mu to umožnila. Mezi mladými státními zástupci se stalo velkou módou ohromovat porotu rozměrnými obrazovkami s nápadnou počítačovou grafikou, jako by porotci nedokázali samostatně přemýšlet a dělat vlastní závěry a vše se jim muselo naservírovat jako v televizi.

Moji klienti měli jen málokdy peníze na mou odměnu, natožpak na powerpointové prezentace. Roulet byl výjimkou. Kdyby chtěl, mohl si prostřednictvím své matky dovolit najmout na vytvoření prezentace v PowerPointu třeba i Francise Forda Coppolu. Jenže já před ním tuhle možnost ani nenadhodil. Byl jsem striktně ze staré školy a do ringu jsem raději chodil sám. Minton si mohl na velkou modrou obrazovku čmárat, co chtěl, ale já věděl, že až přijdu na řadu já, chci, aby se porota dívala jen na mě. Protože pokud ji nepřesvědčím já, tak to za mě žádný počítač nedokáže.

O půl šesté jsem zavolal do práce Maggii McPhersonové.

„Padla,“ řekl jsem.

„Padla mají možná prominentní advokáti. My státní zaměstnanci musíme pracovat až do tmy.“

„A co kdyby sis udělala pauzu a přišla za mnou na guinness a pastýřskou baštu? Potom se můžeš vrátit do práce a dodělat to.“

„Ne, Hallere. To nejde. A kromě toho vím, co budeš chtít.“

Zasmál jsem se. Ještě nikdy se nestalo, že by moje exmanželka nebyla přesvědčena, že ví, co chci. Většinou měla pravdu, ale tentokrát ne.

„Jo? A co budu chtít?“

„Budeš se mě zase snažit zkorumpovat a zjistit, co má Minton v plánu.“

„To ani náhodou, Maggie. V Mintonovi se dá číst jako v otevřené knize. Smithsonův pozorovatel mu dává špatné známky. A tak mu Smithson řekl, že má sbalit fidlátka a jít od toho. Jenže Minton už nějakou dobu vyrábí v PowerPointu svou závěrečnou řeč a chce jít do rizika, chce to dotáhnout úplně do konce. A kromě toho je doopravdy našňupnutý, takže se mu myšlenka, že by to měl zabalit, ani trochu nelíbí.“

„Mně taky ne. Smithson se vždycky bál prohrávat a po Blakeovi obzvlášť. Vždycky chce radši prodat případ lacino. Jenže takhle to dělat nejde.“

„Já celou dobu tvrdím, že Blakeův případ prohráli ve chvíli, kdy ho nedali tobě. Vyřiď jim to, Maggie.“

„Jestli budu mít příležitost.“

„Někdy.“

Maggie nerada mluvila o své kariéře, která uvízla na mrtvém bodě. Raději změnila téma.

„Mluvíš nějak rozverně,“ řekla. „Včera jsi byl ještě podezřelý z vraždy. A dneska držíš pod krkem státního zástupce. Co se změnilo?“

„Nic. Myslím, že tohle je jenom klid před bouří. Hele, chci se tě na něco zeptat. Žádalas někdy urgentně o balistiku?“

„O jakou balistiku?“

„Porovnávání dvou různých nábojnic a dvou různých kulek.“

„Záleží na tom, kdo to dělá. Myslím které oddělení. Ale jestli je to opravdu urgentní, můžou mít výsledek do čtyřiadvaceti hodin.“

Cítil jsem, jak se mi v žaludku tupě rozlévá hrůza. Bylo mi jasné, že moje chvíle na svobodě jsou možná sečteny.

„Ale většinou to tak není,“ pokračovala moje exmanželka. „Urgentní žádost obvykle trvá dva až tři dny. A pokud chceš kompletní servis porovnání nábojnic i kulek, pak to může trvat ještě déle, protože kulka může být poškozená a špatně čitelná, takže se na ní musí pracovat.“

Pokýval jsem hlavou. Věděl jsem, že nic z toho mi příliš nepomůže. Policie totiž zajistila na místě činu nábojnici. A pokud Lankford se Sobelovou zjistí, že se shoduje s nábojnicí vypálenou před padesáti lety z pistole Mickeyho Cohena, přijdou si pro mě rovnou a s porovnáváním kulky si budou lámat hlavu později.

„Jsi tam ještě?“ zeptala se Maggie.

„Jo. Jenom mě něco napadlo.“

„Teď už tak rozverně nepůsobíš. Nechceš si o tom promluvit, Michaele?“

„Ne, teď ne. Ale jestli budu nakonec potřebovat dobrého právníka, víš, komu zavolám.“

„To se nikdy nestane.“

„Možná budeš překvapena.“

Vložil jsem do rozhovoru další odmlku. Uklidňovalo mě už samotné vědomí, že mám na druhém konci linky ji. Líbilo se mi to. „Hallere, musím se už vrátit k práci.“

„Dobrá, Maggie, běž uklízet padouchy do chládku.“

„Provedu.“

„Dobrou noc.“

Zaklapl jsem telefon, chvíli jsem o všem přemýšlel a pak jsem znovu odklopil displej a zavolal do hotelu Sheraton Universal, abych se zeptal, zda mají volný pokoj. Rozhodl jsem se, že dnes večer pro jistotu nepojedu domů. Mohli by tam na mě totiž čekat dva detektivové z Glendale.

38

Středa 25. května

Po bezesné noci ve špatném hotelu jsem ve středu ráno dorazil do soudní budovy časně ráno a zjistil jsem, že na mě nečeká žádný uvítací výbor, žádní glendaleští detektivové s úsměvy a zatykačem. Když jsem procházel detektorem kovů, cítil jsem v nitru vlnu úlevy. Měl jsem na sobě stejný oblek jako předešlého dne, ale doufal jsem, že si toho nikdo nevšimne. Alespoň jsem si vzal čistou košili a jinou kravatu. Během léta, kdy jezdím pracovně přes poušť a klimatizace se může zahltit, vozím tyhle náhradní svršky v kufru svého lincolna.

Když jsem dorazil do soudní síně soudkyně Fullbrightové, překvapilo mě, že nejsem v sále první. Na galerii stál Minton a chystal obrazovku pro prezentaci. Jelikož byla soudní síň navrhována před érou počítačových prezentací, nedala se třiapůlmetrová obrazovka umístit tak, aby na ni dobře viděli porotci, soudkyně i právníci. Minton ji tedy musel instalovat na galerii, kde zabírala spoustu místa, a diváci usazení v zadních řadách na ni vidět nemohli.

„Ranní ptáče,“ řekl jsem Mintonovi.

Státní zástupce se ohlédl a zdálo se, že ho můj časný příchod rovněž trochu překvapil.

„Musel jsem vykoumat, kam s tímhle krámem. Je to trochu potíž.“

„Pořád to můžete dělat postaru, dívat se na porotu a promlouvat přímo k ní.“

„Ne, díky. Tohle se mi líbí víc. Mluvil jste s klientem o té nabídce?“

„Jo, ale nebere ji. Zdá se, že to budeme muset dohrát až do konce.“

Položil jsem si kufřík na stůl a přemýšlel jsem, zda Mintonovy přípravy na závěrečnou řeč neznamenají, že se nakonec rozhodl žádného protisvědka nepředvolávat. Pocítil jsem palčivou vlnu paniky. Pohlédl jsem na stůl obžaloby, ale neviděl jsem nic, co by mi prozradilo Mintonovy plány. Věděl jsem, že bych se ho mohl zeptat přímo, ale nechtěl jsem odhazovat masku lhostejné sebedůvěry.

Odšoural jsem se tedy ke stolku soudního sluhy, abych si promluvil s Billem Meehanem, který byl přidělen k soudkyni Fullbrightové. Viděl jsem, že má na stole rozložena jakási lejstra. Mohl to být pořad jednání, ale také seznam zadržovaných osob, které dnes budou autobusem přepraveny do soudní budovy.

„Bille, odskočím si na kávu. Nechcete něco?“

„Ne, ale díky. Už jsem si hladinu kofeinu vyrovnal. Teda aspoň na chvíli.“

Usmál jsem se a pokýval hlavou.

„Hej, tohle je seznam přivážených vězňů? Můžu se mrknout, jestli na něm nejsou moji klienti?“

„Jasně.“

Meehan mi podal několik secvaknutých stránek. Byl to jmenný seznam všech vězňů, kteří momentálně čekali v celách soudní budovy. Vedle jména každého vězně stálo číslo soudní síně, do které byl určen. S co největší nenuceností jsem si seznam pročetl a brzy jsem na něm našel jméno Dwayne Jeffery Corliss. Mintonův práskač se nacházel v budově a měl namířeno k procesu soudkyně Fullbrightové. Téměř jsem vydechl úlevou, ale nakonec se mi podařilo nechat si své pocity pro sebe. Zdálo se, že Minton hodlá sehrát svou hru tak, jak jsem doufal a plánoval.

„Je něco v nepořádku?“ zeptal se Meehan.

Pohlédl jsem na něj a vrátil mu seznam.

„Ne, proč?“

„Já nevím. Vypadáte, jako by se něco stalo.“

„Zatím se nic nestalo, ale stane se.“

Vyšel jsem ze soudní místnosti a zamířil do automatu v prvním patře. Když jsem stál ve frontě u pokladny, abych zaplatil za kávu, všiml jsem si, že dovnitř vstoupila Maggie McPhersonová a okamžitě zamířila k várnicím s kávou. Zaplatil jsem a vyrazil za ní právě ve chvíli, kdy si do kávy sypala z růžového balíčku cukr.

„Sladce a jemně,“ začal jsem. „Moje exmanželka mi vždycky říkala, že takhle to má ráda myslím kafe.“

Maggie se otočila a spatřila mě.

„Přestaň, Hallere.“

Na tváři však měla úsměv.

„Kde je Haller, tam je malér,“ dobíral jsem si ji dál. „Tohle taky říkávala. Často.“

„Co tu vůbec děláš? Neměl by ses nahoře na pátém připravovat, jak vypnout Mintonův PowerPoint ze zásuvky?“

„Nemám obavy. Vlastně by ses za náma mohla přijet podívat. Uvidíš souboj staré a nové školy, tu odvěkou bitvu.“

„To sotva. Mimochodem, neměl jsi stejný oblek na sobě už včera?“

„Jo, je to můj šťastný oblek. Ale jak víš, co jsem měl na sobě včera?“

„Totiž, na pár minut jsem včera k Faulbrightové nakoukla. Zrovna jsi měl napilno s výslechem svého klienta, takže jsi mě nezahlídl.“

V duchu mě hřálo vědomí, že si Maggie všímá mých obleků. Věděl jsem, že to něco znamená.

„Tak co kdybys k nám dneska nakoukla znovu?“

„Dneska nemůžu. Mám moc práce.“

„A co máš?“

„Přebírám za Andyho Sevillea jednu vraždu prvního stupně. Odchází do advokátské branže a včera nám přidělovali jeho případy. Vyšel na mě dobrej.“

„Prima. Nepotřebuje obžalovaný obhájce?“

„Tak to prrr, Hallere. Další případ si kvůli tobě vzít nenechám.“

„To byl jen vtip. Mám plné ruce práce.“

Maggie nasadila na kávu víčko, chytila horký kelímek přes vrstvu ubrousků a odnesla ho k pokladně.

„My tady taky. Popřála bych ti dneska hodně štěstí, jenže nemůžu.“

„Jo, já vím. Musíš držet firemní linii. Tak aspoň povzbuď Mintona, až se vrátí s kloboukem v ruce.“

„Pokusím se.“

Maggie odešla a já zamířil k prázdnému stolu. Do začátku procesu mi stále zbývalo patnáct minut. Vytáhl jsem mobilní telefon a zavolal své druhé exmanželce.

„Lorno, to jsem já. Corliss je ve hře. Jsi připravena?“

„Jsem.“

„Dobrá, jen jsem se chtěl ujistit. Ještě ti zavolám.“

„Hodně štěstí, Mickey.“

„Díky, budu ho potřebovat. Buď připravena, až ti zavolám.“

Zaklapl jsem telefon a právě jsem se chystal vstát, když vtom jsem zahlédl detektiva losangeleské policie Howarda Kurlena, jak si to šine přes stolky ke mně. Muž, který dostal za mříže Jesuse Menendeze, nevypadal, že si sem přišel dát sendvič s arašídovým máslem a sardinkami. V ruce nesl složený papír. Dorazil k mému stolku a hodil papír před můj kelímek s kávou.

„Co je tohle za hovadinu?“ zeptal se naléhavě.

Začal jsem papír rozkládat, přestože jsem věděl, co na něm stojí

„Vypadá to jako předvolání, detektive. Čekal bych, že to budete vědět.“

„Vy víte, jak to myslím, Hallere. Co je tohle za hru? S tím vaším případem nemám nic společného a nehodlám se těch vašich nesmyslů účastnit.“

„To není hra a nejsou to nesmysly. Předvolal jsem si vás jako protisvědka.“

„A proti čemu mám jako svědčit? Už jsem vám jasně říkal, že jsem s tímhle zatraceným případem neměl nic společného. Patří Martymu Bookerovi zrovna jsem s ním mluvil a on mi potvrdil, že to musí být omyl.“

Přikývl jsem, jako bych ho chtěl utěšit.

„Víte co, běžte nahoru do soudní síně a posaďte se tam. Jestli je to omyl, tak ho při první příležitosti napravím. Pochybuji, že tam strávíte víc než hodinu. Pak vás pustím a vy budete moct dál chytat padouchy.“

„A co kdybysme to udělali jinak? Já normálně odejdu a vy si, kurva, napravujte, co chcete.“

„To nepůjde detektive. Tohle je právoplatné a zákonné předvolání a vy se musíte dostavit k soudu, pokud vám v tom nebrání vážné důvody. Už jsem vám říkal, že se to budu snažit vyřídit co nejrychleji. Obžaloba má jednoho protisvědka a pak už je řada na mně.“

„Tohle je strašná hovadina.“

Kurlen se otočil a odkráčel přes bistro ke dveřím. Předvolání naštěstí nechal u mě, protože bylo falešné. Nenechal jsem je registrovat u soudního sluhy a podpis v dolním rohu jsem načmáral sám.

Hovadina nehovadina, předpokládal jsem, že Kurlen ze soudní budovy neodejde. Byl to člověk se smyslem pro povinnost a právo. Obojím žil a já na to spoléhal. Věděl jsem, že zůstane v soudní síni, dokud ho někdo nepropustí. Nebo dokud nepochopí, proč jsem si ho předvolal.

39

O půl desáté nechala soudkyně uvést do soudní síně porotu a okamžitě zahájila přelíčení. Ohlédl jsem se na galerii a viděl jsem, že Kurlen sedí v zadní řadě. Ve tváři měl přemýšlivý, ne-li přímo rozezlený výraz. Seděl blízko u dveří a já netušil, jak dlouho tam vydrží. Tipoval jsem, že budu potřebovat celou hodinu, o které jsem mu řekl.

Rozhlédl jsem se dále po místnosti a zjistil jsem, že na lavici vedle stolu soudního sluhy, která byla vyhrazena pro příslušníky bezpečnostních složek, sedí Lankford se Sobelovou. Z jejich výrazů se nedalo nic vyčíst, ale ve mně přesto hrklo. Přemýšlel jsem, zda vůbec dostanu hodinu, kterou jsem potřeboval.

„Pane Mintone,“ zahlaholila soudkyně, „má obžaloba nějaké protisvědky?“

Otočil jsem se zpátky k soudu. Minton se postavil, upravil si sako a poté jako by těsně před odpovědí zaváhal a musel si dodat odvahy.

„Ano, Ctihodnosti, stát předvolává jako protisvědka Dwaynea Jefferyho Corlisse.“

Vstal jsem a všiml jsem si, že se po mé pravici vztyčil i soudní sluha Meehan chystal se odejít do cely pro Corlisse.

„Ctihodnosti?“ zeptal jsem se. „Kdo je Dwayne Jeffery Corliss a proč mi o něm nikdo neřekl dříve?“

„Počkejte vteřinku, policisto Meehane,“ řekla Fullbrightová.

Meehan zkoprněl s klíčem od cely v ruce. Soudkyně se poté omluvila porotcům a poslala je zpět do zasedací místnosti až do chvíle, než je opět předvolá. Když všichni zmizeli ve dveřích za boxem, upřela Fullbrightová pozornost na Mintona.

„Pane Mintone, chcete nám o svém svědkovi něco říct?“

„Dwayne Corliss je spolupracující svědek, který hovořil s panem Rouletem, když byl jmenovaný po svém zatčení ve vazbě.“

„Kecy!“ vyštěkl Roulet. „Já s nikým…“

„Mlčte, pane Roulete,“ zahřímala soudkyně. „Pane Hallere, poučte svého klienta o rizicích podobných výlevů v mé soudní síni.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti.“

Vestoje jsem se naklonil a zašeptal jsem Rouletovi do ucha. „To bylo perfektní. A teď už buďte v klidu a nechte to na mně.“

Roulet pokýval hlavou, zaklonil se a vztekle zkřížil ruce na prsou. Opět jsem se napřímil.

„Omlouvám se, Ctihodnosti, ale i já sdílím klientovo rozhořčení z tohoto posledního zoufalého pokusu obžaloby. Je to vůbec poprvé, co o nějakém panu Corlissovi slyšíme. Rád bych věděl, kdy se s tímto svým údajným rozhovorem svěřil obžalobě.“

Také Minton zůstal stát. Napadlo mě, že je to během tohoto procesu vůbec poprvé, co oba stojíme vedle sebe a argumentujeme před soudkyní.

„Pan Corliss poprvé kontaktoval státní zastupitelství prostřednictvím státní zástupkyně, která měla na starosti první jednání s obžalovaným,“ prohlásil Minton. „Tato informace se však ke mně dostala teprve včera, kdy jsem byl na schůzce státních zástupců dotázán, proč jsem s touto informací až dosud nepracoval.“

Byla to lež, na jejímž odhalení jsem však neměl zájem. Musel bych totiž prozradit Maggiino přeřeknutí na svátek svatého Patrika a navíc by to mohlo zhatit můj plán. Musel jsem být opatrný: vehementně protestovat proti Corlissovu vystoupení před soudem, ale zároveň tento spor prohrát.

Nasadil jsem svůj nejlepší dotčený výraz.

„No to je neuvěřitelné, Ctihodnosti. Jen proto, že má státní zastupitelství komunikační problém, musí můj klient nést následky faktu, že nebyl informován o dalším svědkovi, kterého chce stát proti němu předvolat?“

„Ctihodnosti,“ opáčil rychle Minton. „Ani já jsem neměl čas pana Corlisse vyslechnout nebo s ním absolvovat výpověď pod přísahou. Jelikož jsem si připravoval závěrečnou řeč, zařídil jsem pouze, aby byl dnes předvolán. Jeho svědectví je pro obžalobu klíčové, neboť poslouží k vyvrácení účelových tvrzení pana Rouleta. Odmítnutí jeho výpovědi by bylo vážným poškozením státu.“

Zavrtěl jsem hlavou a zasmušile jsem se usmál. Do poslední věty ukryl Minton výhrůžku, že by soudkyně mohla přijít o podporu státního zastupitelství, pokud by někdy měla ve volbách protikandidáta.

„Pane Hallere?“ zeptala se Fullbrightová. „Máte něco, než rozhodnu?“

„Jen bych rád nechal svou námitku zaprotokolovat.“

„Beru na vědomí. Pokud bych vám poskytla čas, abyste pana Corlisse vyšetřil a vyslechl, kolik byste ho potřeboval?“

„Týden.“

Nyní nasadil falešný úsměv Minton a navrch zavrtěl hlavou. „To je směšné, Ctihodnosti.“

„Chcete si s ním jít promluvit?“ zeptala se mě soudkyně. „Umožním vám to.“

„Ne, Ctihodnosti. Pokud jde o mě, jsou všichni vězeňští práskači lháři. Rozhovor s ním by mi v ničem neposloužil, protože všechno, co by mu vyšlo z úst, by byla lež. Všechno. Kromě toho zde není důležité, co řekne on, nýbrž co řeknou jiní o něm. A na to bych potřeboval čas.“

„V tom případě rozhodnu, že může svědčit.“

„Ctihodnosti,“ řekl jsem. „Pokud ho chcete předvolat do této soudní síně, mohl bych za obhajobu požádat o jednu laskavost?“

„O copak, pane Hallere?“

„Rád bych šel na chodbu a rychle zatelefonoval vyšetřovateli. Nepotrvá to ani minutu.“

Soudkyně se na okamžik zamyslela a pak přikývla. „Běžte. Já mezitím opět svolám porotu.“

„Děkuji.“

Spěšně jsem prošel brankou do uličky mezi lavicemi. Přitom jsem zavadil pohledem o Howarda Kurlena, který mi věnoval jedno ze svých nejlepších ušklíbnutí.

Na chodbě jsem rychle vytočil mobilní číslo Lomy Taylorové, která se mi okamžitě ozvala.

„Dobrý, jak daleko jsi?“

„Asi patnáct minut jízdy.“

„Pamatovalas na tu sjetinu a na tu nahrávku?“

„Mám to všecko s sebou.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo tři čtvrtě na deset.

„Dobrá, tady všechno klape. Nezdržuj se s příjezdem, ale pak počkej na chodbě před soudní síní. V deset patnáct vejdi dovnitř a předej mi ty věci. Pokud budu zrovna vyslýchat svědka, prostě se posad do první řady a čekej, až si tě všimnu.“

„Jasně.“

Zaklapl jsem telefon a vrátil se do soudní síně. Porotci už seděli na místech a Meehan právě uváděl do soudní síně muže v šedém mundúru. Dwayne Corliss byl vychrtlý muž se slámovitými vlasy, které si během vězeňského odvykacího programu v CountyUSC dostatečně nemyl. Na zápěstí měl modrou plastovou identifikační pásku. Poznal jsem ho. Byl to ten muž, který mě žádal o vizitku, když jsem první den případu zpovídal v zadržovací cele Rouleta.

Meehan uvedl Corlisse na svědeckou lavici, nechal ho složit přísahu a pak už se ujal slova Minton.

„Pane Corlissi, byl jste pátého března tohoto roku zatčen?“

„Ano, policie mě zatkla za loupež a držení drog.“

„Pobýváte v současné době ve vězení?“

Corliss se rozhlédl kolem sebe.

„Ehm, ne, myslím, že ne, teď zrovna jsem v soudní síni.“

Uslyšel jsem za sebou Kurlenovo chraplavé zachechtání, ale nikdo se k němu nepřipojil.

„Ne, ptám se, jestli jste v současné době v trestu. Když právě nesedíte zde v soudní síni.“

„Jsem ve vězeňském protidrogovém programu ve vězeňském křídle okresního léčebného centra USC v Los Angeles.“

„Jste závislý na drogách?“

„Ano. Jsem závislý na heroinu, ale momentálně jsem čistý. Od svého zatčení žádný neberu.“

„Tedy více než šedesát dní.“

„Přesně tak.“

„Poznáváte obžalovaného v tomto případu?“ Corliss pohlédl na Rouleta a přikývl. „Ano, poznávám.“

„Jak to?“

„Protože jsem se s ním seznámil v cele, když mě zatkli.“

„Chcete říct, že poté, co jste byl zatčen, jste se ocitl v bezprostřední blízkosti obžalovaného Louise Rouleta?“

„Ano, na druhý den.“

„Jak se to stalo?“

„Totiž, oba jsme seděli ve věznici ve Van Nuys, ale každý v jiném bloku. Jenže když nás pak autobusem sváželi sem na soud, byli jsme spolu nejdřív v autobuse, potom v cele a pak i při prvním vystoupení v soudní síni. Celou tu dobu jsme byli spolu.“

„Když říkáte ‚spolu‘, co přesně tím máte na mysli?“

„No, prostě jsme se drželi u sebe, protože jsme byli v naší skupině jediní běloši.“

„Hovořili jste spolu, když jste celou tu dobu trávili společně?“

Corliss pokýval hlavou, zatímco Roulet hlavou zavrtěl. Dotkl jsem se klientovy paže, abych ho odradil od jakýchkoliv neverbálních projevů.

„Ano, bavili jsme se,“ řekl Corliss.

„O čem?“

„Většinou o cigaretách. Oba jsme je potřebovali, ale ve vězení je kouření zakázáno.“

Učinil oběma rukama gesto typu: Co naděláte? Několik porotců pravděpodobně kuřáků se usmálo a pokývalo hlavou.

„Dospěl váš hovor do fáze, kdy jste se pana Rouleta zeptal, jak se ocitl ve vězení?“ zeptal se Minton.

„Ano, dospěl.“

„A co vám řekl?“

Rychle jsem se postavil a vznesl námitku, která však byla stejně rychle zamítnuta.

„Co vám řekl, pane Corlissi?“ zopakoval Minton otázku.

„No, nejdříve se zeptal on mě, proč tam jsem, a já mu to řekl. Potom jsem se já zeptal jeho, zač sedí on, a on mi na to řekl: ‚Za to, že jsem dal jedné štětce přesně to, co si zasloužila.‘“

„Přesně tak zněla jeho slova?“

„Ano.“

„Rozváděl nějak podrobněji, co tím myslel?“

„Ne, to ani ne. Tohle nerozváděl.“

Předklonil jsem se a čekal, až Minton položí další očividnou otázku. On to však neučinil a pokračoval dál.

„Pane Corlissi, dostal jste ode mě nebo od státního zastupitelství výměnou za toto svědectví nějaký slib?“

„Ne. Jen jsem to pokládal za správné.“

„V jaké fázi je váš případ?“

„Pořád jsem ještě obviněný, ale vypadá to, že jestli ten program úspěšně dokončím, tak mi ty obvinění stáhnou. Teda aspoň ty drogy. O vloupačce zatím nic nevím.“

„Ale neslíbil jsem vám v tomto ohledu žádnou úlevu, je to tak?“

„Ne, pane, neslíbil.“

„Učinil vám podobný slib kdokoliv jiný ze státního zastupitelství?“

„Ne, pane.“

„Nemám dalších otázek.“

Seděl jsem bez hnutí na židli a zíral jsem na Corlisse. Budil jsem dojem člověka, který je naštvaný, ale neví přesně, jak se svým vztekem naložit. Nakonec mě soudkyně vybídla k činu.

„Pane Hallere, křížový výslech?“

„Ano, Ctihodnosti.“

Postavil jsem se a pohlédl ke dveřím, jako bych doufal, že jimi do sálu vstoupí zázrak. Poté jsem se podíval na hodiny nad zadními dveřmi a viděl, že je pět minut po desáté. Když jsem se otáčel zpátky ke svědkovi, všiml jsem si, že jsem Kurlena zatím neztratil. Stále seděl v zadní řadě a ve tváři měl pořád stejný úšklebek. Napadlo mě, že je to možná jeho normální vizáž.

Obrátil jsem se ke svědkovi.

„Pane Corlissi, kolik je vám let?“

„Čtyřicet tři.“

„Křestní jméno Dwayne?“

„Přesně tak.“

„Máte nějaká další jména?“

„Když jsem vyrůstal, lidi mi říkali ‚Dýdžej‘. Říkali mi tak všichni.“

„A kde jste vyrůstal?“

„V Mese. To je v Arizoně.“

„Pane Corlissi, kolikrát už jste byl zatčen?“

Minton vznesl námitku, ale soudkyně ji zamítla. Věděl jsem, že mi dá u tohoto svědka velký prostor, poněvadž jsem byl v jeho případě zkrácen na svých právech.

„Kolikrát už jste byl zatčen, pane Corlissi?“ zeptal jsem se znovu.

„Myslím, že asi sedmkrát.“

„Takže jste byl v té či oné době v řadě vězení, viďte?“

„Dá se to tak říct.“

„Vesměs v okrese Los Angeles?“

„Většinou jo. Ale taky mě už jednou zatkli ve Phoenixu.“

„Takže víte, jak ten systém funguje, je to tak?“

„Já se jen snažím přežít.“

„A přežití někdy obnáší i zradu vlastních spoluvězňů, viďte?“

„Ctihodnosti?“ ozval se Minton a postavil se, aby vznesl námitku.

„Posaďte se, pane Mintone,“ řekla Fullbrightová. „Projevila jsem vůči vám značnou shovívavost, když jsem vám umožnila předvolat tohoto svědka, teď ji projevím vůči panu Hallerovi. Nechť svědek odpoví na otázku.“

Zapisovatelka přečetla otázku Corlissovi.

„Asi jo.“

„Kolikrát jste už donášel na jiného vězně?“

„Já nevím. Párkrát.“

„Kolikrát jste už vypovídal u soudu ve prospěch obžaloby?“

„Myslím, že tohle je počtvrté.“

Zatvářil jsem se překvapeně a zděšeně, přestože jsem nebyl ani jedno.

„Takže to už jste vlastně profík, viďte? Dá se skoro říct, že vaše povolání je drogově závislý vězeňský práskač.“

„Říkám akorát pravdu. A jestli mi lidi navykládají věci, který jsou špatný, tak cítím povinnost to ohlásit.“

„Ale snažíte se ponoukat lidi, aby před vámi mluvili, viďte?“

„Ne, to ani ne. Myslím, že jsem prostě jen takovej přátelskej chlápek.“

„Přátelskej chlápek. Takže vy teď očekáváte, že vám tato porota uvěří, že k vám zčistajasna přistoupil člověk, kterého jste vůbec neznal, a sdělil vám, naprosto cizímu člověku, že dal jedné štětce přesně to, co si zasloužila. Říkám to správně?“

„Takhle mi to řekl.“

„Takže to před vámi jenom tak zmínil a pak jste se spolu dál bavili o cigaretách? Tak to bylo?“

„To zrovna ne.“

„To zrovna ne? Co máte na mysli výrazem ‚to zrovna ne‘?“

„On mi taky řekl, že něco podobného udělal už předtím. Říkal, že mu to prošlo předtím a teď že mu to projde zas. Vychloubal se tím, protože tehdy prý tu štětku dokonce zabil a taky mu to prošlo.“

Na okamžik jsem ztuhl. Podíval jsem se na Rouleta, který seděl jako socha a ve tváři měl vepsáno překvapení, a poté jsem přesunul pohled zpátky na svědka.

„Vy jste…,“ začal jsem a opět jsem se zarazil. Choval jsem se jako člověk v minovém poli, který právě uslyšel pod nohou cvaknutí. Koutkem oka jsem zahlédl, jak Minton napíná celé tělo.

„Pane Hallere?“ oslovila mě Fullbrightová.

Odtrhl jsem oči od Corlisse a pohlédl na soudkyni.

„Ctihodnosti, momentálně nemám další otázky.“

40

Minton vyskočil ze židle jako boxer, který se z rohu vrhá na krvácejícího soupeře.

„Přejete si návazný výslech, pane Mintone?“ zeptala se Fullbrightová, ale to už stál státní zástupce u pultíku.

„Rozhodně, Ctihodnosti.“

Pohlédl na porotu, jako by chtěl zdůraznit význam nadcházející konverzace, a poté upřel zrak na Corlisse.

„Říkal jste, že se obžalovaný vychloubal, pane Corlissi. Jak jste to myslel?“

„No, říkal mi, že tehdy zabil nějakou holku a prošlo mu to.“ Postavil jsem se.

„Ctihodnosti, toto nemá s projednávaným případem nic společného a jako protisvědectví se to nevztahuje k žádným důkazům předloženým obžalobě. Svědek nemůže…“

„Ctihodnosti,“ skočil mi do řeči Minton, „tato informace vyplynula z výslechu vedeného obhajobou. Obžaloba má právo se jí zaobírat.“

„Připouštím otázku,“ rozhodla Fullbrightová.

Posadil jsem se a zatvářil se sklíčeně. Minton se do toho vrhl po hlavě přesně tak, jak jsem si přál.

„Pane Corlissi, nastínil vám pan Roulet nějaké podrobnosti o onom předchozím incidentu, kdy mu podle jeho slov prošla vražda ženy?“

„Nazýval tu holku hadí tanečnicí. Tančila v nějakém klubu, kde jako že vylézala z koše na hady.“

Roulet mi sevřel prsty biceps a zmáčkl ho. Na uchu jsem ucítil jeho horký dech.

„Co to, kurva, znamená?“ zašeptal.

Otočil jsem se k němu.

„Já nevím. Co jste tomu člověku, ksakru, navykládal?“

„Nic jsem mu nenavykládal,“ zašeptal Roulet skrz zaťaté zuby. „Tohle je bouda. Ušil jste na mě boudu!“

„Já? O čem to mluvíte? Říkám vám, že jsem za tímhle chlapem do vězení nemohl. Jestli jste mu tyhle žvásty nenakukal vy, tak to musel udělat někdo jiný. Začněte přemýšlet. Kdo?“

Otočil jsem se a pohlédl na Mintona, který stál u pultíku a pokračoval v Corlissově výslechu.

„Řekl vám pan Roulet ještě něco o té tanečnici, kterou podle svých slov zavraždil?“ dotázal se.

„Ne, to je všecko, co mi řekl.“

Minton se zadíval do poznámek, aby zjistil, zda se chce zeptat ještě na něco, a poté pokýval hlavou. „Nic dalšího nemám, Ctihodnosti.“

Soudkyně pohlédla na mě. Na její tváři jsem téměř viděl soucit.

„Přejete si se svědkem absolvovat návazný křížový výslech?“

Než jsem stačil odpovědět, nastal v zadní části soudní síně hluk. Otočil jsem se a viděl, jak do sálu vstupuje Lorna Taylorová a spěšně prochází uličkou k brance.

„Ctihodnosti, mohu se na okamžik poradit se svým personálem?“

„Pospěšte si, pane Hallere.“

Šel jsem Lomě naproti k brance a převzal jsem od ní videokazetu s jediným archem papíru připevněným ke kazetě gumičkou. Lorna se ke mně naklonila a začala mi šeptat do ucha přesně tak, jak jsme se předem dohodli.

„Na tomhle místě mám předstírat, že ti šeptám do ucha něco velmi důležitého,“ řekla. „Jak to jde?“

Pokýval jsem hlavou, sňal jsem z videokazety gumičku a prohlédl si arch papíru.

„Perfektní načasování,“ zašeptal jsem zpátky. „Vypadá to dobře.“

„Můžu tu zůstat a dívat se?“

„Ne, byl bych radši, kdybys tu nebyla. Nechci, aby s tebou kdokoliv mluvil, až se to strhne.“

Přikývl jsem, Lorna přikývla také a odešla. Vrátil jsem se k pultíku.

„Nemám zájem o další výslech, Ctihodnosti.“ Posadil jsem se a čekal. Roulet mě popadl za paži. „Co to děláte?“ Odstrčil jsem ho.

„Přestaňte se mě dotýkat. Máme nové informace, které při křížovém výslechu nemůžu předložit.“ Upřel jsem pozornost na soudkyni. „Máte nějaké další svědky, pane Mintone?“ zeptala se. „Ne, Ctihodnosti. Nemám další protisvědky.“ Fullbrightová pokývala hlavou. „Svědek může jít.“

Meehan vyrazil ke Corlissovi. Soudkyně na mě pohlédla a já začal vstávat.

„Kvintuplika, pane Hallere?“

„Ano, Ctihodnosti, obhajoba by ráda předvolala Dwaynea Corlisse zpět na svědeckou lavici.“

Meehan se zarazil a oči všech přítomných se upřely na mě. Zvedl jsem videokazetu a list papíru, které mi přinesla Loma.

„Mám nové informace o panu Corlissovi, Ctihodnosti. Během křížového výslechu jsem je předložit nemohl.“

„No dobrá. Pokračujte.“

„Mohu ještě poprosit o chviličku, soudkyně?“

„O krátkou.“

Znovu jsem se naklonil k Rouletovi.

„Heleďte, nevím, co se děje, ale je to jedno,“ zašeptal jsem.

„Jak to myslíte, že je to jedno? Copak jste…“

„Poslouchejte mě. Je to jedno, protože ho dokážu zničit. Klidně si může tvrdit, že jste zabil dvacet ženských. Jestli je to lhář, tak je to lhář. Když se mi ho podaří zničit, jeho výpověď se nepočítá. Chápete?“

Roulet pokýval hlavou a zdálo se, že se trochu uklidnil. „Tak ho zničte.“

„Zničím. Ale musím vědět jednu věc. Existuje ještě něco dalšího, co by z něj mohlo vylézt? Něco, čeho se mám při jeho výslechu vyvarovat?“

Roulet pomalu zašeptal, jako by něco vysvětloval dítěti.

„To já nevím, protože jsem s ním nikdy nemluvil. Nejsem tak blbej, abych se bavil o cigaretách a o vraždě s úplně cizím buranem!“

„Pane Hallere,“ vyzvala mě soudkyně. Pohlédl jsem na ni. „Ano, Ctihodnosti.“

Sebral jsem kazetu i list papíru, postavil jsem se a vrátil se k pultíku. Cestou jsem vrhl rychlý pohled na galerii a viděl jsem, že Kurlen je pryč. Neměl jsem možnost zjistit, jak dlouho se v soudní síni zdržel a co všechno slyšel. Také Lankford už ze soudní síně odešel. Pouze Sobelová zde zůstala a uhnula přede mnou pohledem. Upřel jsem pozornost na Corlisse.

„Pane Corlissi, můžete porotě říci, kde přesně jste byl, když se vám pan Roulet údajně svěřil s těmi informacemi o vraždě a přepadení?“

„Když jsme byli spolu.“

„Kde spolu, pane Corlissi?“

„No, cestou autobusem jsme se nebavili, protože jsme seděli každý na jiném sedadle. Ale když jsme dorazili na soud, dali nás do stejné zadržovací cely se šesti dalšími chlapy a tam jsme si sedli spolu a bavili se.“

„A těch šest dalších mužů bylo svědky, jak se s panem Rouletem bavíte, je to tak?“

„Museli bejt svědky. Byli tam.“

„Takže tvrdíte, že kdybych je zde nechal jednoho po druhém předvést a zeptal se jich, jestli si všimli, že se bavíte s panem Rouletem, dosvědčili by to?“

„No, měli by. Ale…“

„Co ale, pane Corlissi?“

„Já jen, že by s várna pravděpodobně nemluvili.“

„Myslíte proto, že práskače nemá nikdo rád, pane Corlissi?“ Corliss pokrčil rameny. „Asi jo.“

„Dobrá, tak si to všechno hezky zrekapitulujme. Nemluvil jste s panem Rouletem cestou autobusem, ale mluvil jste s ním, když jste spolu seděli v zadržovací cele. Ještě někde jinde?“

„Jo, bavili jsme se, když nás pak přesunuli do soudní síně. To vás vždycky naženou do takové prosklené kukaně a tam čekáte, až vyvolají váš případ. Tam jsme se taky bavili až do chvíle, co ho předvolali. Šel jako první.“

„Máte na mysli předběžné projednání obžaloby, kde se obžalovaný poprvé představí soudci?“

„Přesně tak.“

„Vy jste se tedy bavili v budově soudu a právě tam se vám pan Roulet svěřil se svou rolí ve výše popsaných zločinech.“

„Přesně tak.“

„Vzpomínáte si, co vám konkrétně řekl, když jste čekali v soudní síni?“

„Ne, to fakt ne. Nic konkrétního. Ale myslím, že mi v tu chvíli vykládal o té holce, co dělala tanečnici.“

„Dobrá, pane Corlissi.“

Zvedl jsem videokazetu, uvedl jsem, že jde o videonahrávku z prvního vystoupení Louise Rouleta před soudem, a požádal jsem o svolení předložit ji jako důkazní položku. Minton se mi v tom pokusil zabránit tvrzením, že jsem nahrávku neuvedl ve spisu s nálezy, ale soudkyně ho snadno a rychle odkázala do patřičných mezí, aniž jsem musel v této věci argumentovat. Minton tedy vznesl další námitku tentokrát se odvolal na skutečnost, že pravost nahrávky nebyla ověřena.

„Snažím se jen ušetřit soudu čas,“ prohlásil jsem. „V případě potřeby mohu zařídit, aby se sem zhruba během hodiny dostavil člověk, který nahrávku pořizoval, a potvrdil její pravost. Domnívám se však, že Vaše Ctihodnost bude moci její pravost ověřit jediným pohledem.“

„Připustím tento důkaz,“ prohlásila soudkyně. „Jakmile nahrávku zhlédneme, může obžaloba vznést námitku znovu, bude-li mít o to stále zájem.“

Soudní sluha dotlačil do soudní síně rám s televizorem a videopřehrávačem, který jsem už během procesu použil, a umístil ho tak, aby na něj viděli Corliss, porota i soudkyně. Minton si musel přesednout na židli vedle boxu porotců, aby na televizor dobře viděl. Soudní sluha pustil kazetu. Nahrávka trvala dvacet minut a zachycovala Rouleta od okamžiku, kdy vstoupil do prosklené ohrádky v soudní síni, až do chvíle, kdy ho po jednání o kauci odvedli pryč. Během celé této doby nehovořil Roulet s nikým jiným než se mnou. Když nahrávka skončila, ponechal jsem televizor na místě pro případ, že bychom ho ještě potřebovali. Obrátil jsem se ke Corlissovi a oslovil ho s nádechem rozhořčení v hlase.

„Pane Corlissi, všiml jste si na té nahrávce nějakého okamžiku, kdy jste se s panem Rouletem bavili?“

„Eh, ne. Já…“

„A přesto jste pod přísahou a pod hrozbou obvinění z křivopřísežnictví vypověděl, že se vám během společného pobytu v soudní síni přiznal k výše popsaným zločinům, je to tak?“

„Vím, že jsem to řekl, ale zřejmě jsem se spletl. Musel mi to všecko navykládat, když jsme seděli v zadržovací cele.“

„Vy jste porotě lhal, viďte?“

„Já to tak nemyslel. Takhle jsem si to pamatoval, ale zřejmě jsem se pletl. Ten den jsem se probíral ze šlehu. Nějak se mi to zmotalo.“

„Vypadá to tak. Ale povězte mi: zmotalo se vám to i v roce devatenáct set osmdesát devět, kdy jste svědčil proti Frederiku Bentleymu?“

Corliss zachmuřil obočí soustředěním, ale neodpověděl. „Vzpomínáte si na Frederika Bentleyho, že?“ Minton se postavil.

„Námitka. Rok devatenáct set osmdesát devět? Kam tím pan obhájce míří?“

„Ctihodnosti,“ řekl jsem. „Mířím tím k ověření pravdomluvnosti svědka. Kterážto otázka je přinejmenším sporná.“

„Dejte ty věci do souvislosti, pane Hallere,“ nařídila soudkyně. „Urychleně.“

„Ano, Ctihodnosti.“

Sebral jsem list papíru a během svých posledních otázek na Corlisse jsem ho používal jako rekvizitu.

„V roce devatenáct set osmdesát devět byl Frederic Bentley s vaší pomocí odsouzen za znásilnění šestnáctileté dívky v její posteli ve Phoenixu. Vzpomínáte si na to?“

„Mamě,“ odpověděl Corliss. „Od té doby jsem bral spoustu drog.“

„Během jeho procesu jste vypověděl, že se vám ke zmíněnému zločinu přiznal, když jste spolu seděli v zadržovací cele na policejní stanici. Nebo snad ne?“

„Jak říkám, je to tak dávno, že se mi to těžko vybavuje.“

„Policie vás strčila do zadržovací cely, protože věděla, že jste ochoten práskat, i kdybyste si měl obsah vymyslet, je to tak?“

Můj hlas s každou otázkou sílil.

„Na to si nevzpomínám,“ odvětil Corliss. „Ale já si nevymejšlím.“

„A pak, o osm let později, byl muž, který se vám dle vaší výpovědi se znásilněním té dívky svěřil, zbaven obvinění, když test DNA prokázal, že pachatelovo sperma patřilo jinému muži. Je to pravda, pane?“

„Já nechápu…, totiž…, to už je dávno.“

„Vzpomínáte si, že vás po propuštění Frederika Bentleyho zpovídal reportér listu Arizona Star?“

„Matně. Pamatuju si, že mi někdo volal, ale já mu nic neřekl.“

„Oznámil vám, že testy DNA prokázaly Bentleyho nevinu, a položil vám otázku, zda jste si Bentleyho doznání vymyslel, je to tak?“

„Nevím.“

Zvedl jsem směrem k soudkyni list papíru, který jsem třímal v ruce.

„Ctihodnosti, mám zde archivní článek z deníku Arizona Star. Je datován z devátého února devatenáct set devadesát sedm. Jedna členka mého personálu na něj narazila, když zadala v počítači do googlu jméno ‚D. J. Corliss‘. Žádám, aby byl tento článek zaevidován jako důkazní položka obhajoby a připuštěn jakožto historický dokument zachycující přiznání mlčením.“

Moje žádost rozpoutala brutální slovní přestřelku s Mintonem na téma pravosti a opodstatněnosti. Soudkyně nakonec rozhodla v můj prospěch. Již nějakou dobu dávala najevo podobné rozhořčení, jaké jsem předstíral já, a tak Minton neměl příliš velkou naději.

Soudní sluha odnesl list papíru Corlissovi a soudkyně ho vyzvala, aby článek přečetl.

„Já nejsem ve čtení moc dobrý, soudkyně,“ řekl svědek.

„Zkuste to, pane Corlissi.“

Corliss tedy zvedl papír, naklonil nad něj obličej a začal číst.

„Nahlas, prosím,“ vyštěkla Fullbrightová.

Corliss si odkašlal a začal zajíkavě blekotat.

„Z arizonského nápravného ústavu byl v sobotu propuštěn muž, který byl neprávem odsouzen za znásilnění a jenž při této příležitosti uvedl, že hodlá bojovat za spravedlnost i pro další falešně obviněné. Čtyřiatřicetiletý Frederic Bentley strávil ve vězení téměř osm let za sexuálně motivovaný útok na šestnáctiletou dívku z Tempe. Oběť označila za pachatele Bentleyho, který bydlel v sousedství, a krevní testy odpovídaly vzorku spermatu odebraného oběti po útoku. Obžaloba se během procesu opírala o svědectví informátora, který uvedl, že se mu Bentley ke zločinu přiznal, když spolu seděli v zadržovací cele. Bentley během celého procesu i po svém odsouzení trval na své nevině. Jakmile soudy ve státě Arizona připustily jako právoplatný důkaz testy DNA, najal si Bentley právníky, kteří se zasazovali o to, aby byl takový test proveden i na spermatu odebraném oběti útoku. Počátkem letošního roku soudce skutečně test DNA nařídil a výsledná analýza prokázala, že Bentley dívku neznásilnil.

Na včerejší tiskové konferenci v hotelu Arizona Biltmore podrobil čerstvě propuštěný Bentley institut vězeňských informátorů zdrcující kritice a vyzval ke schválení státního zákona, který by stanovil policistům a státním zástupcům přísná pravidla pro jejich využívání.

Informátor, který pod přísahou uvedl, že se mu Bentley přiznal ke znásilnění, byl identifikován jako D. J. Corliss z Mesy, který byl v té době zatčen za držení drog. Když mu bylo v sobotu oznámeno, že soud zbavil Bentleyho obvinění, a když byl v této souvislosti dotázán, zda si svou výpověď v neprospěch Bentleyho vymyslel, odmítl Corliss věc jakkoliv komentovat. Bentley na tiskové konferenci uvedl, že Corliss byl policistům jako donašeč dobře znám a že ho policie v několika případech nasadila do blízkosti nejrůznějších podezřelých. Podle Bentleyho měl navíc Corliss ve zvyku si doznání spoluvězňů vymýšlet, pokud je z nich nedokázal vymámit sám. Bentleyho případ…“

„Dobrá, pane Corlissi,“ řekl jsem. „Myslím, že to stačí.“

Corliss odložil papír a podíval se na mě jako dítě, které otevřelo dveře přeplněné skříně a zjistilo, že se na ně všechno každou chvíli sesype.

„Byl jste v souvislosti s Bentleyho případem někdy obviněn z křivopřísežnictví?“ zeptal jsem se.

„Ne, nebyl,“ řekl Corliss nucené, jako by sama tato skutečnost dokazovala, že v ničem nepochybil.

„Bylo to proto, že policie nesla na křivém obvinění pana Bentleyho svůj díl viny?“

Minton vznesl námitku: „Jsem si jist, že pan Corliss netušil, co stálo za rozhodnutím, zda bude, či nebude obviněn z křivopřísežnictví.“

Fullbrightová námitku připustila, ale mně to bylo jedno. Byl jsem s tímto svědkem tak daleko, že mě nikdo už nemohl dohonit. Jednoduše jsem tedy přešel k další otázce.

„Požádal vás některý státní zástupce nebo policista, abyste pronikl do blízkosti pana Rouleta a přiměl ho, aby se vám svěřoval?“

„Ne, myslím, že to byla jen šťastná náhoda.“

„Nedostal jste tedy pokyn vymámit z pana Rouleta přiznání?“

„Ne, nedostal.“

Dlouze jsem se na něj zadíval se znechuceným výrazem v očích.

„Nic dalšího nemám.“

Rozezlenou pózu jsem si s sebou odnesl až k židli, a než jsem se posadil, vztekle jsem položil videokazetu před sebe na stůl. „Pane Mintone?“ zeptala se soudkyně.

„Nic dalšího nemám,“ odpověděl státní zástupce slabým hlasem.

„Dobrá,“ řekla Fullbrightová rychle. „Porota si teď může zajít na časný oběd. Ráda bych, kdybyste se tu přesně ve třináct hodin všichni zase sešli.“

Nasadila napjatý úsměv, obrátila se s ním k porotcům a usmívala se tak dlouho, dokud všichni neopustili soudní síň. Sotva se za posledním porotcem zavřely dveře, úsměv jí z tváře vymizel.

„Chci vás oba vidět ve své pracovně,“ řekla směrem k Mintonovi a ke mně. „Okamžitě.“

Nečekala na naši reakci a opustila soudní síň tak rychle, že za ní talár vlál jako černý plášť smrťáka.

41

Když jsme s Mintonem dorazili do pracovny soudkyně, měla už Fullbrightová zapálenou cigaretu. Jednou z ní dlouze potáhla, típla ji o skleněné těžítko a oharek vložila do igelitového sáčku, který vytáhla z kabelky. Zavřela sáček, složila ho a vrátila do kabelky. Nehodlala za sebou zanechat žádné důkazy o svém poklesku, pro noční úklidovou četu ani pro nikoho jiného. Vyfoukla kouř do průduchu ve stropě a upřela oči na Mintona. Soudě podle jejich výrazu jsem byl rád, že nejsem v jeho kůži.

„Pane Mintone, co jste to, doprdele, udělal s mým procesem?“

„Ctiho…“

„Zmlkněte a posaďte se. Oba.“

Poslechli jsme. Soudkyně se trochu uklidnila a předklonila se za stolem. Její oči se stále upíraly na Mintona.

„Kdo vám dělal podklady k tomu vašemu svědkovi?“ zeptala se klidně. „Kdo prověřoval jeho minulost?“

„Eh, to byl… Totiž, prověřovali jsme ho jen v okrese Los Angeles. Nikde jsme nenašli žádné varování, žádnou výstrahu. Ověřoval jsem jeho jméno i v počítači, ale nezadal jsem iniciály.“

„Kolikrát už byl tento svědek v našem okrese nasazen?“

„U soudu jen jednou. Ale informace podával ve třech dalších případech, které jsem našel. O Arizoně mi nevyjelo nic.“

„To nikoho nenapadlo podívat se, jestli ten člověk nevystupoval někde jinde nebo nepoužíval varianty svého jména?“

„Zřejmě ne. Předala mi ho státní zástupkyně, která byla tímto případem původně pověřena. Prostě jsem předpokládal, že už ho proklepla ona.“

„Kecy,“ řekl jsem.

Soudkyně se na mě zadívala. Mohl jsem sedět a dívat se, jak jde Minton ke dnu, ale nehodlal jsem dopustit, aby s sebou stáhl i Maggii.

„Původně ten případ dostala státní zástupkyně Maggie McPhersonová,“ vysvětlil jsem. „Jenže ho měla všehovšudy tři hodiny. Je to moje bývalá žena, a sotva mě poprvé zahlédla v soudní síni, věděla, že o ten případ přijde. Ještě tentýž den byl přidělen vám, Mintone. Kdy podle vás měla čas prověřit minulost vašeho svědka, zvláště když ten člověk vylezl z díry až po prvním slyšení? Prostě vám ten případ předala a bylo to.“

Minton otevřel ústa, aby něco řekl, ale soudkyně ho přerušila.

„Je úplně jedno, kdo na tom dělal. Každopádně to nedělal pořádně a předvolat toho člověka na svědeckou lavici bylo podle mého názoru hrubým zneužitím úřední moci.“

„Ctihodnosti,“ hlesl Minton. „Já jsem…“

„Nechte si to pro svého šéfa. To jeho budete muset přesvědčit. Jak zněla poslední nabídka státu směrem k panu Rouletovi?“

Zdálo se, že Minton ztuhl a není schopen odpovědi. Odpověděl jsem tedy za něj.

„Obyčejné napadení, šest měsíců v okresní věznici.“

Soudkyně zvedla obočí a pohlédla na mě.

„A vy jste ji nepřijal?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Můj klient na odsouzení nepřistoupí. Zničilo by ho. Raději bude riskovat verdikt.“

„Přejete si, abych prohlásila řízení za zmatečné?“ dotázala se soudkyně.

Zasmál jsem se a znovu jsem zavrtěl hlavou.

„Ne, to si nepřeji. Obžaloba by tím jen získala čas, aby po sobě uklidila nepořádek, vzpamatovala se a pak se na nás vrhla znovu.“

„Co tedy chcete?“ zeptala se Fullbrightová.

„Co chci? Potěšil by mě nařízený verdikt. Tak, aby obžaloba nemohla případ znovu otevřít. V opačném případě to necháme na porotě.“

Soudkyně pokývala hlavou a sepjala na stole ruce.

„Nařízený verdikt by byl směšný, Ctihodnosti,“ řekl Minton, když konečně našel hlas. „Koneckonců je už proces stejně u konce. Takže můžeme nechat verdikt na porotě. Zaslouží si to. Skutečnost, že se stát dopustil jedné chyby, ještě nezakládá důvod k podvracení celého procesu.“

„Nebuďte hloupý, pane Mintone,“ řekla soudkyně odmítavě. „Nejde o to, co si porota zaslouží. A pokud jde o mě, je jedna taková chyba, jakou jste udělal vy, až až. Nemám zájem, aby mi to odvolací soud otřískal o hlavu, což by nepochybně udělal. A já bych pak musela nést následky vašeho zneužití úř…“

„Já Corlissovu minulost neznal!“ řekl Minton energicky. „Přísahám Bohu, že jsem ji neznal.“

Vehementnost jeho slov vnesla do pracovny chvilkové ticho. Brzy jsem je však přerušil.

„Stejně jako jste neznal fakta o tom noži, Tede?“

Fullbrightová přesunula pohled od Mintona na mě a pak se opět zadívala na Mintona.

„O jakém noži?“ zeptala se.

Minton mlčel.

„Řekněte jí to.“

Státní zástupce zavrtěl hlavou.

„Nevím, o čem mluví,“ řekl.

„Tak mi to povězte vy,“ vybídla mě Fullbrightová.

„Soudkyně, pokud člověk čeká na spis s nálezy státního zastupitelství, může si rovnou ušetřit námahu,“ prohlásil jsem. „Svědkové mizejí, verze se mění, než se něčeho dočkáte, můžete klidně prohrát proces.“

„No dobrá, takže jak je to s tím nožem?“

„Potřeboval jsem se v tom případu pohnout z místa. A tak jsem si najal vyšetřovatele, aby pro mě z druhé strany sbíral podklady a informace. Naprosto fér hra. Jenže oni už na něj čekali a zfalšovali zprávu o noži, abych nevěděl o těch iniciálách. Dozvěděl jsem se o nich až ve chvíli, kdy jsem obdržel oficiální nález protistrany.“

Soudkyně pevně semkla rty.

„To byla policie, ne státní zastupitelství,“ řekl Minton rychle.

„Před třiceti vteřinami jste říkal, že nevíte, o čem pan obhájce mluví,“ zpražila ho Fullbrightová. „A teď to najednou víte. Mně je jedno, kdo to udělal. Chcete mi tedy říct, že k tomu opravdu došlo?“

Minton zdráhavě přikývl.

„Ano, Ctihodnosti. Ale přísahám, že jsem…“

„Víte, co to pro mě znamená?“ skočila mu do řeči soudkyně. „To pro mě znamená, že stát v této věci od začátku do konce nehrál fér hru. Nezáleží na tom, kdo co udělal nebo že vyšetřovatel pana Hallera možná jednal nepatřičně. Stát musí mít laťku výše. Jenže jak se dnes ukázalo v mé soudní síni, byl stát vším možným, jen ne poctivým.“

„Ctihodnosti, to není…“

„To by stačilo, pane Mintone. Myslím, že už jsem toho slyšela dost. Chci, abyste teď oba odešli. Za půl hodiny usednu na soudcovský stolec a oznámím, co s tím budeme dělat. Zatím si nejsem jistá, jak budu postupovat, ale ať už se rozhodnu jakkoliv, to, co řeknu, se vám líbit nebude, pane Mintone. A nařizuji vám, aby s vámi byl v soudní síni přítomen i váš nadřízený, pan Smithson, a mohl si to vyslechnout také.“

Postavil jsem se. Minton se však ani nehnul. Zdálo se, že je k židli přibitý.

„Řekla jsem, že můžete jít!“ vyštěkla soudkyně.

42

Následoval jsem Mintona přes stanoviště soudního sluhy do soudní síně. V té se momentálně nacházel pouze Meehan, který seděl za svým stolem. Sebral jsem si ze stolku kufřík a zamířil jsem k brance.

„Hej, Hallere, počkejte vteřinku,“ řekl Minton, když si sesbíral ze stolu lejstra.

Zastavil jsem se u branky a ohlédl se. „Co je?“

Minton přistoupil k brance a ukázal na zadní dveře soudní síně.

„Pojďme tudy.“

„Venku na mě čeká klient.“

„Prostě Pojďte sem.“

Státní zástupce zamířil ke dveřím a já ho následoval. Ve vestibulu, kde jsem měl před dvěma dny konfrontaci s Rouletem, se Minton zastavil, aby konfrontoval mě. Neřekl však nic. Formuloval si v duchu slova. Rozhodl jsem se, že ho ještě trochu popíchnu.

„Myslím, že zatímco půjdete pro Smithsona, zastavím se v prvním patře v redakci Timesů a postarám se, aby se některý z reportérů dozvěděl, co se tu za půl hodiny strhne za ohňostroj.“

„Podívejte,“ zadrmolil Minton. „Musíme to nějak zaonačit.“

„My?“

„Počkejte ještě s těmi Timesy, dobře? Řekněte mi číslo na mobil a dejte mi deset minut.“

„Na co?“

„Sjedu do své kanceláře a uvidím, co se dá dělat.“

„Já vám nevěřím, Mintone.“

„No, jestli vám jde o to nejlepší pro svého klienta, a ne o nějaký laciný titulek, tak mi budete muset deset minut důvěřovat.“

Odhlédl jsem od jeho obličeje a tvářil se, že jeho nabídku zvažuji. Nakonec jsem na něj opět upřel pohled. Stáli jsme teď pouhého půl metru od sebe.

„Víte, Mintone, dokázal jsem všechny ty vaše kecy překousnout. Ten nůž, tu vaši aroganci i všechno ostatní. Jsem profík a tyhle blafy státních zástupců mám na talíři den co den. Ale když jste se pokusil hodit Corlisse na Maggii McPhersonovou, rozhodl jsem se, že s vámi nebudu mít žádné slitování.“

„Heleďte, neudělal jsem nic, čím bych úmyslně…“

„Rozhlédněte se kolem sebe, Mintone. Není tu nikdo kromě nás dvou. Žádné fotoaparáty, žádné diktafony, žádní svědkové. Chcete se snad přede mě postavit a do očí mi tvrdit, že jste o Corlissovi až do včerejší schůzky státních zástupců nikdy neslyšel?“

Minton odpověděl tím, že mi vztekle zabodl prst před obličej.

„A vy se chcete přede mě postavit a vykládat mi, že jste se o něm poprvé dozvěděl až dneska ráno?“

Oba jsme se dlouho zpražovali pohledy.

„Možná jsem zelenáč, ale nejsem blbec,“ dodal státní zástupce. „Celá vaše strategie stála na tom, abyste mě ke Corlissovi dotlačil. Od počátku jste věděl, jak s ním dokážete naložit. A ty informace jste pravděpodobně získal od své exmanželky.“

„Jestli to můžete dokázat, tak to udělejte,“ řekl jsem.

„O, bez obav, dokázal bych to…, kdybych měl na to čas. Jenže já mám jen půl hodiny.“

Pomalu jsem zvedl ruku a podíval se na hodinky.

„Spíš šestadvacet minut.“

„Dejte mi číslo na mobil.“

Dal jsem mu je a on zmizel. Počkal jsem patnáct vteřin ve vestibulu a pak jsem rovněž vyšel ze dveří. Roulet stál u prosklené zdi s vyhlídkou na nádvoří. Jeho matka a C. C. Dobbs seděli na lavici u protější zdi. O kousek dál na chodbě jsem zahlédl Sobelovou.

Roulet si mě všiml a rychle ke mně vyrazil. Jeho matka a Dobbs ho záhy následovali.

„Co se děje?“ zeptal se Roulet jako první.

Počkal jsem, až ke mně přistoupí všichni tři, a teprve pak jsem odpověděl.

„Řekl bych, že tahle bublina brzy praskne.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Dobbs.

„Soudkyně zvažuje nařízený verdikt. Brzy se to dozvíme.“

„Co je to nařízený verdikt?“ zeptala se Mary Windsorová.

„To je, když soudce zbaví porotu práva rozhodovat o vině a sám vynese verdikt ‚nevinen‘. Soudkyně je naštvaná, protože se Minton podle ní dopustil s Corlissem a ještě i v pár dalších věcech zneužití úřední moci.“

„A to ona může? Jen tak ho zprostit obvinění?“

„Je to soudkyně. Může dělat, co chce.“

„Božínku!“

Windsorová si přiložila jednu ruku na ústa a vypadala, že propukne v pláč.

„Myslím, že o tom uvažuje,“ upozornil jsem ji. „To ještě neznamená, že se to opravdu stane. Ale už mi nabídla zmatečné řízení, což jsem rovnou odmítl.“

„Vy jste to odmítl?“ vybafl Dobbs. „Proč jste to, probůh, udělal?“

„Protože to nemá význam. Stát by se mohl otřepat a obvinit Louise znovu tentokrát už by byla obžaloba neprůstřelnější, protože by znali naši taktiku. Na zmatečné řízení zapomeňte. Nehodláme obžalobu vychovávat. Chceme výrok, proti kterému nebude odvolání, jinak to dneska poženeme do verdiktu. A i kdyby porota rozhodla proti nám, máme solidní důvody pro odvolání.“

„Neměl by o těchhle věcech rozhodovat Louis?“ zeptal se Dobbs. „Koneckonců je to…“

„Mlčte, Cecile,“ okřikla ho Windsorová. „Mlčte a přestaňte zpochybňovat všechno, co ten člověk pro Louise dělá. Má pravdu. Nehodláme tím vším procházet znovu.“

Dobbs se zatvářil, jako by od ní dostal políček. Působil dojmem, že náhle o krok ustoupil. Pohlédl jsem na Mary Windsorovou a spatřil jsem úplně jinou tvář. Byla to tvář ženy, která začala podnikat z ničeho a vypracovala se až na vrchol. Rovněž na Dobbse jsem se teď díval jinak, protože jsem si uvědomil, že jí o mně pravděpodobně celou dobu šeptal do ucha pomluvy.

Nechal jsem to plavat a soustředil se na bezprostřední záležitosti.

„Existuje jen jedna věc, kterou státní zastupitelství nesnáší víc než prohraný soud,“ řekl jsem. „A to, když je soudce ztrapní nařízeným verdiktem, obzvláště na základě zneužití úřední moci. Minton si jel dolů promluvit se šéfem, což je velmi politicky založený člověk, který má neustále prst ve větru. Možná se za pár minut dozvíme něco bližšího.“

Roulet teď stál přímo přede mnou. Podíval jsem se mu přes rameno a viděl jsem, že na chodbě stále bloumá Sobelová. Momentálně mluvila do mobilního telefonu.

„Poslyšte,“ řekl jsem. „Radím vám, abyste se teď všichni v klidu posadili. Jestli se mi neozve nikdo ze státního zastupitelství, tak se za dvacet minut vrátíme před soud a vyslechneme si, jak hodlá soudkyně v této věci postupovat. Takže nikam neodcházejte. A teď kdybyste mě omluvili, rád bych si zašel na záchod.“

Odstoupil jsem od nich a vyrazil chodbou směrem k Sobelové. Roulet se však oddělil od matky a rodinného právníka, dohonil mě a popadl za paži.

„Pořád chci vědět, jak se Corliss domákl ty věci, o kterých tam plácal,“ naléhal na mě.

„Co na tom záleží? Hraje to v náš prospěch. O nic jiného nejde.“

Roulet mi strčil obličej těsně před nos.

„Ten člověk mě na svědecké lavici označil za vraha. Jak může tohle hrát v náš prospěch?“

„Protože mu nikdo nevěřil. Právě proto je soudkyně tak naštvaná: využili profesionálního lháře, aby předstoupil před soud a řekl o vás ty nejhorší věci. A právě tím, že nechali vypovídat člověka, který byl poté odhalen jako lhář, se dopustili zneužití úřední moci. Copak to nechápete? Musel jsem zvýšit sázky. Byl to jediný způsob, jak přimět soudkyni, aby na obžalobu pořádně zatlačila. Dělám přesně to, co jste po mně chtěl, Louisi. Vysekávám vás z toho.“

Zkoumavě jsem si ho prohlížel, zatímco se snažil mé informace strávit.

„Takže to nechte plavat,“ dodal jsem. „Vraťte se k matce a k Dobbsovi a nechte mě se vychcat.“ Roulet zavrtěl hlavou.

„Ne, já to nenechám plavat, Micku.“ Zabodl mi prst do hrudníku.

„Děje se tu ještě něco jiného, Micku, a mně se to nelíbí. Musíte mít na paměti jednu věc. Ze mám vaši pistoli. A že vy máte dceru. Musíte…“

Sevřel jsem prsty kolem jeho natažené ruky a odstrčil ji od svého hrudníku.

„Opovažte se někdy vyhrožovat mé rodině,“ řekl jsem kontrolovaným, ale zlostným hlasem. „Jestli si to chcete vyřídit se mnou, fajn, vyřiďte si to se mnou a hotovo. Ale jestli zkusíte ještě jednou vyhrožovat mé dceři, pohřbím vás tak hluboko, že vás nikdo nikdy nenajde. Je to jasné, Louisi?“

Roulet pomalu pokýval hlavou a jeho obličej se zmačkal v úsměv.

„Jistě, Micku. Já jen, abychom si rozuměli.“

Pustil jsem mu ruku a nechal ji tak. Vyrazil jsem na konec chodby, kde se nacházely toalety a kde Sobelová zřejmě během čekání na mě vyřizovala jakýsi telefonát. Prakticky jsem neviděl před sebe, neboť mi zrak zatemňovaly myšlenky na ohrožení mé dcery. Jakmile jsem se však přiblížil k Sobelové, dokázal jsem tyto myšlenky hodit za hlavu. Sobelová viděla, že se k ní blížím, a ukončila hovor.

„Dobrý den,“ řekl jsem.

„Pane Hallere,“ odpověděla.

„Můžu se zeptat, proč jste tady? Hodláte mě zatknout?“

„Jsem tady, protože jste mě pozval, vzpomínáte si?“

„Eh, ne, nevzpomínám.“

Sobelová přimhouřila oči.

„Říkal jste, že bych měla omrknout váš proces.“

Náhle jsem si uvědomil, že se Sobelová odvolává na rozpačitou konverzaci v mé domácí pracovně, když mi detektivové v pondělí večer prohledávali dům.

„Jo, jasně, už jsem na to zapomněl. Ale jsem rád, že jste mě vzala za slovo. Vlastně jsem tu během dne viděl i vašeho kolegu. Co se s ním stalo?“

„Žádný strach, on tu někde je.“

Pokusil jsem se z této odpovědi něco vyčíst. Neušlo mi, že mi Sobelová neodpověděla na otázku, zda mě hodlá zatknout. Kývl jsem přes chodbu směrem k soudní síni.

„Tak co na to říkáte?“

„Zajímavé. Přála bych si být mouchou na stěně v pracovně soudkyně.“

„V tom případě tu ještě zůstaňte. Ještě není konec.“

„Možná tu zůstanu.“

V kapse mi začal vibrovat mobilní telefon. Sáhl jsem si pod sako a vytáhl jsem z pouzdra na opasku přístroj. Podle čísla na displeji jsem poznal, že mi volá někdo z okresního státního zastupitelství.

„Tohle musím vzít,“ řekl jsem.

„To rozhodně,“ poznamenala Sobelová.

Odklopil jsem telefon a začal se vracet chodbou k místu, kde právě Roulet chodil sem a tam. „Haló?“

„Mickey Hallere, tady je Jack Smithson ze státního zastupitelství. Jakpak se vám vede?“

„Už jsem měl lepší dny.“

„Až uslyšíte, co vám chci nabídnout, změníte názor.“

„Poslouchám.“

43

Soudkyně si slíbených třicet minut prodloužila o další čtvrthodinku. V soudní síni jsme už na ni všichni čekali: Roulet a já u stolu obhajoby, Rouletova matka s Dobbsem hned za námi v první řadě. Mintonův sólovýstup skončil vedle něj seděl Jack Smithson. Napadlo mě, že je to za celý rok pravděpodobně poprvé, co se fyzicky objevil v některé soudní síni.

Minton se tvářil sklesle a pokořeně. Seděl celý zdeptaný vedle Smithsona a vypadal úplně jako obžalovaný se svým advokátem; jako obžalovaný, jenž je vinen ve všech bodech obžaloby.

Detektiv Booker v soudní síni nebyl a já přemýšlel, jestli momentálně na něčem pracuje, nebo jestli se mu pouze nikdo neobtěžoval zavolat a sdělit mu špatnou zprávu.

Otočil jsem se, abych se podíval na velké hodiny na zadní stěně a zároveň si prohlédl galerii. Obrazovka pro Mintonovu powerpointovou prezentaci zmizela, což naznačovalo, co teď asi přijde. V zadní řadě jsem zahlédl Sobelovou, ale po jejím kolegovi a detektivu Kurlenovi stále nebylo ani stopy. S výjimkou Dobbse a Windsorové, kteří se nepočítali, nikdo další v soudní síni neseděl. Rada vyhrazená pro novináře byla prázdná. Nikdo média na případ neupozornil já svou část dohody se Smithsonem dodržel.

Meehan požádal o klid v soudní síni a soudkyně Fullbrightová důstojně usedla na stolec. Stolky ovanula jemná vůně šeříku“. Odhadoval jsem, že si dala v pracovně ještě jednu či dvě cigarety a pak se silně naparfémovala, aby svůj poklesek zamaskovala.

„Soudní sluha mne informoval, že v případu stát versus Louis Ross Roulet byl podán návrh.“

Minton se postavil.

„Ano, Ctihodnosti.“

Nic dalšího nedodal, jako by se nedokázal přinutit k řeči.

„Nuže, pane Mintone, hodláte mi ho sdělit telepaticky?“

„Ne, Ctihodnosti.“

Státní zástupce sklopil oči ke Smithsonovi a obdržel od něj souhlasné přikývnutí.

„Stát podává návrh na stažení všech obvinění vůči Louisi Rossovi Rouletovi.“

Soudkyně pokývala hlavou, jako by podobný krok očekávala. Uslyšel jsem za sebou ostré nadechnutí a bylo mi jasné, že patří Mary Windsorové. Věděla, co asi přijde, ale ponechávala si své emoce pro sebe, dokud to na vlastní uši neuslyší v soudní síni.

„Myslíte s možností, či bez možnosti dalšího podání?“

„Bez možnosti.“

„Jste si tím jist, pane Mintone? To znamená, že stát už nebude moci tento případ znovu otevřít.“

„Ano, Ctihodnosti, já vím,“ řekl Minton s jistou otráveností, že soudkyně cítí potřebu vysvětlovat mu zákon.

Fullbrightová si cosi zapsala a pak pohlédla zpátky na Mintona.

„Mám za to, že stát by měl pro tento krok nabídnout nějaké oficiální vysvětlení. Zvolili jsme zde porotu a více než dva dny jsme poslouchali svědecké výpovědi. Proč se stát v této fázi rozhodl pro stažení obžaloby, pane Mintone?“

Smithson se postavil. Byl to vysoký a štíhlý muž se světlou pletí, dokonalý exemplář státního žalobce. Nikdo si za šéfa okresního státního zastupitelství nepřál tlusťocha a Smithson se šéfem okresního státního zastupitelství rozhodně hodlal stát. Na sobě měl antracitově šedý oblek, který se téměř stal jeho obchodní značkou, kaštanového motýlka a kapesníček stejné barvy, který mu vykukoval z náprsní kapsy. Mezi advokáty se proslýchalo, že mu jakýsi politický poradce doporučil vybudovat si snadno zapamatovatelný mediální obraz, aby v době ohlášení jeho kandidatury měli voliči pocit, že už ho znají. Jeho dnešní vystoupení před soudem však patřilo k situacím, kdy o mediální pozornost nestál.

„Mohu-li, Ctihodnosti,“ řekl.

„Uveďte do záznamu, že před soudem vystoupil náměstek okresního státního zastupitelství John Smithson, vedoucí vannuyské divize. Vítejte, Jacku. Můžete hovořit, prosím.“

„Soudkyně Fullbrightová, dostalo se mi sdělení, že je v zájmu spravedlnosti, aby byla obvinění vůči panu Rouletovi stažena.“ Rouletovo jméno vyslovil špatně.

„To je celé vysvětlení, které nám můžete nabídnout, Jacku?“ zeptala se soudkyně.

Smithson se před odpovědí zamyslel. V soudní síni sice neseděli žádní reportéři, ale záznam z jednání byl veřejnou informací, takže si jeho slova mohl kdokoliv později přečíst.

„Soudkyně, dostalo se mi sdělení, že během vyšetřování a následného trestního stíhání došlo k určitým nesrovnalostem. Tento úřad je přitom založen na víře v posvátnost našeho justičního systému. Na vannuyské divizi za ni osobně ručím já a beru ji velmi, velmi vážně. A tak je pro nás lepší vzdát se raději obžaloby než být svědky, jak je spravedlnost jakkoliv případně kompromitována.“

„Děkuji vám, pane Smithsone. To je osvěžující slyšet.“

Soudkyně si zapsala další poznámku a pohlédla na nás.

„Návrhu obžaloby se vyhovuje,“ prohlásila. „Veškerá obvinění proti Louisi Rouletovi se stahují bez možnosti dalšího podání. Pane Roulete, jste propuštěn a můžete jít.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti,“ řekl jsem.

„V jednu hodinu se nicméně vrátí porota,“ pokračovala Fullbrightová. „Nechám si ji předvolat a vysvětlím jí, že případ byl vyřešen. Pokud se kdokoliv z vás právních zástupců rozhodne se sem vrátit, nepochybuji o tom, že na vás budou mít porotci řadu otázek. Není však vaší povinností se sem vracet.“

Přikývl jsem, ale nedal jsem nikterak najevo, že se vrátím. Neměl jsem to v plánu. Dvanáct lidí, kteří pro mě byli během týdne tak důležití, zkrátka zmizelo z mé radarové obrazovky. Byli teď pro mě stejně bezcenní jako řidiči jedoucí v protisměru po dálnici: Projeli kolem mě a já s nimi byl hotov.

Soudkyně opustila stolec a jako první po ní zmizel ze sálu Smithson. S Mintonem ani se mnou nepromluvil ani slovo. Jeho hlavní prioritou teď bylo co nejvíce se od této katastrofy distancovat. Pohlédl jsem na Mintona a viděl jsem, že jeho tvář ztratila veškerou barvu. Předpokládal jsem, že brzy uvidím jeho jméno ve Zlatých stránkách. Na státním zastupitelství si ho nenechají, takže brzy rozšíří řady advokátů. Jeho první případ stíhání těžkého zločinu ho přišel docela draho.

Roulet stál u zábradlí a nakláněl se v objetí s matkou. Dobbs mu povzbudivě držel ruku na rameni, ale podle jeho výrazu bylo zřejmé, že se stále tak docela nevzpamatoval z ostrého pokárání, jehož se mu na chodbě dostalo od Mary Windsorové.

Když objímání skončilo, otočil se Roulet ke mně a váhavě mi potřásl rukou.

„Nepletl jsem se ve vás,“ řekl. „Věděl jsem, že vy jste ten pravý.“

„Chci tu pistoli,“ řekl jsem se smrtelnou vážností. Ve tváři jsem neměl ani stín radosti z právě dosaženého vítězství. „No samozřejmě.“

Načež se otočil zpátky k matce. Na chvíli jsem zaváhal a pak jsem se obrátil ke stolu. Otevřel jsem kufřík, abych si do něj uložil všechny spisy.

„Michaele?“

Znovu jsem se otočil a viděl jsem, že mi Dobbs přes zábradlí podává ruku. Přijal jsem ji a pokýval hlavou.

„Vedl jste si dobře,“ řekl Dobbs, jako bych to potřeboval slyšet právě od něj. „Všichni si toho obrovsky ceníme.“

„Díky za příležitost. Vím, že jste ze mě byl na začátku nesvůj.“

Zachoval jsem tolik zdvořilosti, že jsem se nezmínil o výpadu Mary Windsorové a jejích slovech, podle nichž mi Dobbs házel za zády klacky pod nohy.

„To jen proto, že jsem vás neznal,“ odpověděl rodinný právník. „Teď už vás znám, teď už vím, koho mám svým klientům doporučit.“

„Děkuji vám. Ale doufám, že mě vaši klienti nebudou nikdy potřebovat.“

Dobbs se zasmál. „To já taky!“

Nyní byla řada na Mary Windsorové. Také ona mi podala přes zábradlí ruku.

„Pane Hallere, děkuji vám za syna.“

„Rádo se stalo,“ řekl jsem suše. „Dávejte na něj pozor.“

„To dělám vždycky.“ Přikývl jsem.

„Co kdybyste teď šli všichni na chodbu a já tam za vámi za minutku přišel? Musím tu ještě vyřídit pár věcí se zapisovatelkou a s panem Mintonem.“

Otočil jsem se zpátky ke stolu, po chvíli jsem ho obešel a zamířil jsem k zapisovatelce.

„Jak dlouho potrvá, než dostanu podepsanou kopii soudního rozhodnutí?“

„Vyhotovíme ji dnes odpoledne. Jestli se sem nechcete vracet, můžeme vám zaslat kopii.“

„To by bylo skvělé. Můžete mi ji taky poslat faxem?“

Zapisovatelka řekla, že ano, a já jí dal číslo faxu do bytu Lomy Taylorové. Zatím jsem netušil, jak budu moci soudní rozhodnutí využít, ale musel jsem věřit, že návrh státního zástupce na stažení obžaloby mi někdy v budoucnu pomůže získat klienta či dva.

Když jsem se otočil zpátky, abych si sebral kufřík a odešel, všiml jsem si, že ani Sobelová už v soudní síni není. Kromě zapisovatelky zde setrvával pouze Minton. Stál a sbíral si věci.

„Mrzí mě, že jsem už neměl příležitost zhlédnout tu vaši powerpointovou prezentaci,“ řekl jsem.

Minton pokýval hlavou.

„Jo, byla docela dobrá. Myslím, že by je získala na mou stranu.“

Přikývl jsem.

„Co teď budete dělat?“

„Nevím. Uvidím, jestli to dokážu ustát a udržet si práci.“

Sebral spisy a vložil si je pod paži. Žádný kufřík neměl. Stačilo, aby sjel výtahem do prvního patra. Naposledy se otočil a věnoval mi tvrdý pohled.

„Vím jen tolik, že nechci přebíhat na druhou stranu. Nechci se stát takovým, jako jste vy, Hallere. Myslím, že na to si příliš cením zdravého spánku.“

S těmito slovy prošel brankou a odkráčel ze soudní síně. Ohlédl jsem se na zapisovatelku, abych zjistil, jestli naši konverzaci slyšela. Tvářila se, že ne.

Chvíli jsem počkal, až se Minton dostatečně vzdálí, sebral jsem kufřík a rovněž jsem prošel brankou. Naposledy jsem se zadíval na prázdný soudcovský stolec a na státní znak na čelním panelu. Kývl jsem na nikoho konkrétního a vyšel ven.

44

Roulet a jeho doprovod už na mě čekali na chodbě. Rozhlédl jsem se na obě strany a u výtahů jsem si všiml Sobelové. Jako by s někým telefonovala během čekání na výtah, jenže se mi nezdálo, že tlačítko výtahu svítí.

„Michaele, nepůjdete s námi na oběd?“ řekl Dobbs, jakmile mě uviděl. „Tohle oslavíme!“

Všiml jsem si, že mi už říká křestním jménem. Vítězství dělá ze všech lidí přátele.

„Eh…,“ odpověděl jsem a stále se přitom díval na Sobelovou. „Myslím, že mi to nevyjde.“

„Proč ne? Odpoledne vás očividně žádný soud nečeká.“

Konečně jsem pohlédl na Dobbse a měl jsem chuť mu říct, že pozvání na oběd musím odmítnout, protože už jeho, Mary Windsorovou a Louise Rouleta nechci nikdy v životě vidět.

„Myslím, že se tu ještě zdržím a promluvím si s porotci, až se sem v jednu vrátí.“

„Proč?“ vyzvídal Roulet.

„Protože chci zjistit, co si mysleli a jak jsme si vedli.“ Dobbs mě poplácal po paži.

„Stále se učíte, stále se chcete zdokonalovat na příští případ. Nevyčítám vám to.“

Zdálo se, že ho mé odmítnutí potěšilo. A měl pro to dobrý důvod. Pravděpodobně mě chtěl mít z krku, aby mohl pracovat na nápravě pošramoceného vztahu s Mary Windsorovou. Účet za tuhle sólovku chtěl mít jenom pro sebe.

Zaslechl jsem tlumené cinknutí a pohlédl jsem přes chodbu k výtahům. Sobelová stála před otevírajícími se dveřmi kabiny. Odjížděla.

Jenže pak vystoupili z výtahu Lankford, Kurlen a Booker, připojili se k Sobelové a vyrazili směrem k nám.

„Takže my vás teď opustíme,“ dodal Dobbs, který stal zády k blížícím se detektivům. „Máme rezervaci v Orsu a obávám se, že už takhle přijedeme pozdě, než tam přes kopec dorazíme.“

„Dobře,“ řekl jsem a stále se díval do chodby.

Dobbs, Windsorová a Roulet se obrátili k odchodu právě ve chvíli, kdy k nám dorazila čtveřice detektivů.

„Louisi Roulete,“ oznámil Kurlen. „Jste zatčen. Otočte se, prosím, a dejte ruce za záda.“

„Ne!“ zaječela Mary Windsorová. „Nemůžete přece…“

„Co to znamená?“ vykřikl Dobbs.

Kurlen neodpověděl a ani nečekal, až ho Roulet poslechne. Vykročil vpřed a hrubě Rouleta otočil. Oči mého klienta přitom ulpěly na mně.

„Co se děje, Micku?“ řekl klidným hlasem. „Tohle se stát nemělo.“

Mary Windsorová k němu vyrazila. „Ruce pryč od mého syna!“

Popadla zezadu Kurlena, ale Booker s Lankfordem k ní rychle přiskočili a jemnými, leč nekompromisními pohyby ji od něj odtrhli.

„Odstupte, madam,“ poručil jí Booker. „Jinak vás posadím do vězení.“

Kurlen začal Rouletovi předčítat práva. Windsorová se držela vzadu, ale rozhodně nemlčela.

„Jak se opovažujete? Tohle nemůžete!“

Cukala sebou na místě a působila dojmem, že ji drží jakési neviditelné ruce, aby se na Kurlena znovu nevrhla.

„Matko,“ řekl Roulet tónem obsahujícím více váhy a sebekontroly než hlasy všech detektivů.

Tělo Mary Windsorové konečně ochablo. Vzdala to. Dobbs ovšem nikoliv.

„Za co ho jako zatýkáte?“ zeptal se naléhavě.

„Za podezření z vraždy,“ odpověděl Kurlen. „Z vraždy Marthy Renteriové.“

„To není možné!“ vykřikl Dobbs. „Bylo prokázáno, že všechno, co ten Corliss u svědecké výpovědi uvedl, je lež. Zbláznil jste se? Soudkyně ten případ ukončila právě kvůli jeho lžím.“

Kurlen přerušil odříkávání práv a pohlédl na Dobbse.

„Jestli to všechno byla lež, jak víte, že mluvil o Renteriové?“

Dobbs si uvědomil svou chybu a ustoupil od hloučku shromážděných. Kurlen se usmál.

„Jo, myslel jsem si to,“ utrousil.

Popadl Rouleta za loket a otočil ho zpátky.

„Jdeme,“ řekl.

„Micku?“ ozval se Roulet.

„Detektive Kurlene,“ řekl jsem. „Mohu si s klientem na okamžik promluvit?“

Kurlen se na mě zadíval zdálo se, že si mě měří pohledem a pak přitakal.

„Máte minutu. Řekněte mu, ať se chová slušně, protože pak pro něj bude všechno mnohem snazší.“

Přistrčil Rouleta ke mně. Uchopil jsem svého klienta za paži a poodstoupil s ním o pár kroků od ostatních, aby nás nikdo neslyšel, pokud budeme mluvit tlumeně. Postavil jsem se těsně k němu a zašeptal.

„Tak to je všechno, Louisi. Já se s vámi loučím. Vysekal jsem vás z toho a teď už si musíte poradit sám. Na tohle si sežeňte nového právníka.“

V Rouletových očích se objevil šok. A pak se jeho tvář zachmuřila koncentrovaným vztekem. Byl to čirý běs a já si v tu chvíli uvědomil, že stejný běs musely zažít i Regina Campová a Martha Renteriová.

„Žádného právníka potřebovat nebudu,“ řekl mi. „Myslíte si, že můžou uplést případ z toho, čím jste nějakým způsobem nakrmil toho prolhaného práskače tam u soudu? Nebuďte bláhový.“

„Oni se klidně bez práskače obejdou, Louisi. Věřte mi, že toho odhalí víc. Pravděpodobně už toho víc mají.“

„A co vy, Micku? Nezapomínáte na něco? Že mám…“

„Já vím. Jenže na tom už teď nezáleží. Moje pistole už jim k ničemu není. Mají všechno, co potřebují. A i kdyby se se mnou stalo cokoliv, vždycky budu vědět, že jsem s sebou stáhl i vás. A až vám po tom všem, po procesu a po odvolání, konečně píchnou do paže jehlu, tak za ní budu stát já, Louisi. Pamatujte si to.“

Usmál jsem se beze stopy humoru a přistoupil k Rouletovi ještě blíže.

„To je za Raula Levina. Možná nepůjdete ke dnu kvůli němu, ale nenechte se mýlit: ke dnu rozhodně půjdete.“

Nechal jsem svá slova chvíli působit a pak jsem odstoupil a kývl na Kurlena. Ten k Rouletovi přistoupil z jedné strany, detektiv Booker ze druhé a společně ho uchopili za paže.

„Ušil jste to na mě,“ řekl Roulet, který stále dokázal zachovávat klid. „Vy nejste advokát. Pracujete pro ně.“

„Jdeme,“ řekl Kurlen.

Zacloumali s ním, ale Roulet se jim na chvíli vymanil a upřel na mě planoucí oči.

„Tímhle to nekončí, Micku,“ řekl. „Do zítřejšího rána jsem venku. A co si počneš pak? Přemýšlej o tom. Co pak uděláš? Všechny ochránit nemůžeš.“

Policisté ho sevřeli ještě pevněji a hrubě s ním smýkli k výtahům. Tentokrát se jim Roulet podvolil bez boje. V polovině cesty k výtahům, kdy za ním v závěsu cupitala jeho matka s Dobbsem, se na mě ještě jednou ohlédl přes rameno. Usmál se a mým tělem projela mrazivá vlna.

Všechny ochránit nemůžeš.

Prsa mi probodl chladný střep strachu.

Dveře výtahu se otevřely právě ve chvíli, kdy k nim celý zástup dorazil. Lankford ukázal člověku, pro něhož výtah přijel, ať odstoupí stranou, a sám se nahrnul do kabiny. Kurlen s Bookerem pak nastrkali dovnitř Rouleta. Dobbs s Windsorovou se je chystali následovat, ale Lankford je zastavil zdvižením dlaně. Dveře kabiny se začaly zavírat a Dobbs jen vztekle a bezmocně mačkal tlačítko vedle nich.

Doufal jsem, že to bylo naposledy, co jsem Louise Rouleta v životě viděl, ale hrůza mi v nitru zůstala a třepetala se tam jako můra uvězněná ve světle terasy. Otočil jsem se a téměř jsem vrazil do Sobelové. Vůbec jsem si nevšiml, že zůstala za ostatními.

„Máte toho na něj dost, viďte?“ vyhrkl jsem. „Řekněte mi, že byste nejednali tak rychle, kdybyste toho na něj neměli dost, aby u vás zůstal.“

Sobelová se na mě dlouze zadívala.

„O tom nerozhodneme my, nýbrž státní zastupitelství. Pravděpodobně to bude záviset na tom, co z něj vytáhnou během výslechu. Jenže on měl do této chvíle pěkně chytrého právníka. Nejspíš dobře ví, že před námi nemá ani ceknout.“

„Tak proč jste nepočkali?“

„O tom jsem nerozhodovala já.“

Zavrtěl jsem hlavou. Chtěl jsem jí říct, že konali příliš rychle. Tohle v plánu nebylo. Chtěl jsem zasít semínko, nic víc. Chtěl jsem, aby postupovali pomalu a všechno si řádně pojistili.

Můra se ve mně stále třepetala a já sklopil oči k podlaze. Nemohl jsem ze sebe setřást myšlenku, že všechny mé machinace selhaly a ponechaly mne i mou rodinu vystaveny napospas nelítostnému hledáčku vraha. Všechny ochránit nemůžeš.

Sobelová jako by mi četla myšlenky.

„Ale vynasnažíme se, abychom si ho ponechali,“ řekla. „Máme proti němu tvrzení toho práskače u soudu a tu jízdenku. Momentálně děláme na svědcích a na soudních expertizách.“

Upřel jsem na ni pohled.

„Jakou jízdenku?“

V jejích očích se objevila podezíravost.

„Myslela jsem, že jste na to přišel. My si to poskládali dohromady hned ve chvíli, kdy se ten práskač zmínil o té hadí tanečnici.“

„Jo. O Renteriové. To jsem pochopil. Ale co ta jízdenka? O jaké jízdence mluvíte?“

Přisunul jsem se k Sobelové příliš blízko a ona o krok ustoupila. Nebylo to však kvůli mému dechu. Bylo to kvůli mému zoufalství.

„Nevím, jestli bych vám to měla říkat, Hallere. Jste advokát. Jste jeho advokát.“

„Už ne. Zrovna jsem mu dal výpověď.“

„Na tom nezáleží. On…“

„Podívejte, toho člověka jste právě dostali díky mně. Mohli by mě za to vyloučit z komory. Dokonce bych mohl jít do vězení za vraždu, kterou jsem nespáchal. Takže o jaké jízdence mluvíte?“

Sobelová zaváhala a já čekal tak dlouho, až se nakonec rozhodla promluvit.

„Poslední slova Raula Levina. Říkal, že má pro vás možná Jesusovu zpáteční jízdenku.“

„A co to znamená?“

„Takže vy to vážně nevíte?“

„Řekněte mi to. Prosím vás.“ Sobelová konečně povolila.

„Rekonstruovali jsme Levinovy poslední kroky. Krátce před svým zavražděním se pídil po Rouletových pokutách za nesprávné parkování. Dokonce si nechal obstarat jejich kopie. Provedli jsme inventuru věcí nalezených v jeho pracovně a porovnali jsme je s obsahem jeho počítače. Přitom jsme zjistili, že jeden bloček chybí. Jedna kopie bločku za špatné parkování. Nevěděli jsme, jestli si ji odnesl Levinův vrah, nebo jestli si ji Levin prostě zapomněl obstarat. A tak jsme si tu kopii jednoduše pořídili sami. Bloček byl vydán před dvěma lety, v noci z osmého dubna. Jednalo se o pokutu za parkování před hydrantem na Blythe Street číslo šest tisíc sedm set v Panorama City.“

Konečně se vše spojilo dohromady i mně, jako když hrdlem přesýpacích hodin proběhne poslední zrnko písku. Raul Levin opravdu našel způsob, jak zachránit Jesuse Menendeze.

„Martha Renteriová byla zavražděna předloni osmého dubna,“ řekl jsem. „A bydlela na Blythe Street v Panorama City.“

„Ano, ale to jsme nevěděli. Neobjevili jsme tuhle souvislost. Řekl jste nám, že pro vás Levin pracoval na několika různých případech. Jesus Menendez a Louis Roulet byla dvě různá vyšetřování. Levin je také tak archivoval.“

„To jsme dělali kvůli nálezům. Raul vedl oba případy odděleně, abychom nemuseli protistraně poskytovat informace, které o Rouletovi nashromáždil v souvislosti s Menendezovým případem.“

„To je ten váš právnický přístup. Kvůli tomu jsme si dali oba případy do spojitosti opravdu až ve chvíli, kdy se ten práskač zmínil o hadí tanečnici. Pak už to bylo všechno jasné.“

Přikývl jsem.

„Takže ten, kdo zabil Raula Levina, si od něj odnesl kopii toho bločku?“

„Domníváme se.“

„Zkontrolovali jste Raulovy telefony na odposlech? Někdo nějakým způsobem zjistil, že se mu podařilo ten bloček sehnat.“

„Zkontrolovali. Byly čisté. Jenže pachatel mohl štěnice odstranit až v době vraždy. Případně mohl napíchnout telefon někomu jinému.“

Tedy mně. Což mohlo vysvětlovat, proč Roulet předem odhadl tolik mých kroků a proč na mě v den, kdy jsem se vrátil od Jesuse Menendeze, nenucené čekal v mém domě.

„Nechám si je prověřit,“ řekl jsem. „Znamená tohle všechno, že už mě nepodezíráte z Raulovy vraždy?“

„Ne tak docela,“ odpověděla Sobelová. „Pořád čekáme na výsledky balistiky. Doufáme, že se něco objeví během dneška.“

Přikývl jsem, poněvadž jsem nevěděl, jak reagovat. Sobelová se nadlouho odmlčela zdálo se, že mi chce ještě něco říct nebo se mě na něco zeptat.

„Co je?“ dotázal jsem se.

„Já nevím. Nechtěl byste se mi ještě s něčím svěřit?“

„Nevím, co bych vám k tomu ještě řekl.“

„Opravdu? V soudní síni to vypadalo, že se nám snažíte sdělit spoustu věcí.“

Mlčel jsem a snažil se číst mezi řádky.

„Co ode mě chcete, detektivko Sobelová.“

„Vy víte, co chci. Chci vraha Raula Levina.“

„No, to já taky. Ale Rouleta bych vám za to předhodit nemohl, ani kdybych chtěl. Nevím, jak to provedl. A i to vám říkám jen mezi čtyřma očima.“

„Pak vás ovšem budeme mít na mušce dál.“

Sobelová se zadívala k výtahům. Její sdělení bylo zřejmé. Bude-li výsledek balistické zkoušky pozitivní, pořád mohu mít v souvislosti s Levinovou vraždou potíže. Policie hodlala testy použít jako páku proti mně, buďto jim vyklopím, jak to Roulet provedl, anebo půjdu sedět za vraždu sám. Změnil jsem téma.

„Jak dlouho podle vás potrvá, než se Jesus Menendez dostane ven?“ zeptal jsem se.

Sobelová pokrčila rameny.

„Těžko říct. Záleží na tom, jak dobře bude postavena Rouletova obžaloba jestli nějakou podají. Ale jednu věc vím docela jistě. Rouleta nemohou stíhat, dokud za stejný zločin sedí jiný člověk ve vězení.“

Otočil jsem se, přistoupil jsem k prosklené stěně a položil volnou ruku na zábradlí táhnoucí se podél skla. Cítil jsem směsici povznesenosti a hrůzy a ta můra stále tloukla křídly o stěny mého nitra.

„Na ničem jiném mi nezáleží,“ řekl jsem tiše. „Jen na tom, aby ho propustili. A taky na Raulovi.“ Sobelová se postavila vedle mě.

„Nevím, co máte v plánu,“ řekla. „Ale zbytek už nechte na nás.“

„Kdybych to nechal na vás, tak mě váš kolega nejspíš zavře do vězení za vraždu, kterou jsem nespáchal.“

„Hrajete nebezpečnou hru,“ prohodila. „Nechte to plavat.“

Pohlédl jsem na ni a pak jsem upřel zrak zpátky na nádvoří.

„Jasně,“ řekl jsem. „Nechám to už plavat.“

Sobelová slyšela, co chtěla, a obrátila se na odchod.

„Hodně štěstí,“ řekla.

Znovu jsem se na ni podíval.

„Nápodobně.“

Odešla a já na chodbě osaměl. Obrátil jsem se zpátky k oknu a zadíval se na nádvoří. Všiml jsem si, že po betonových dlaždicích právě směrem ke garáži kráčejí Dobbs s Windsorovou. Mary Windsorová byla zavěšená do právníka, který jí skýtal oporu. Pochyboval jsem, že mají ještě stále namířeno na oběd do Orsa.

45

Do večera se ta zpráva začala šířit. Nikoliv tajné podrobnosti, nýbrž zpráva pro veřejnost. Zpráva, podle níž jsem vyhrál případ, přinutila státního zástupce, aby podal návrh na stažení obžaloby bez možnosti dalšího podání, a pak jsem přihlížel, jak mého klienta na chodbě před soudní síní, kde jsem ho před chvílí vysekal, zatýkají za vraždu. Telefonovali mi snad všichni obhájci, které jsem znal. Vyřizoval jsem hovor za hovorem, až se mi nakonec vybil mobilní telefon. Kolegové mi bez výjimky gratulovali. Z jejich pohledu byla vzniklá situace naprosto dokonalá. Roulet byl prvotřídní sólovka. Za první případ mi zaplatil odměny dle sazebníku A a nyní mi měl zaplatit podruhé za další obhajobu. O podobném dvojím dojení si mohla většina advokátů nechat pouze zdát. A když jsem jim oznámil, že v novém případu nebudu Rouleta hájit já, všichni do jednoho se mě zeptali, jestli bych jim ho nemohl dohodit.

Já však ze všeho nejvíce čekal na telefonát na pevnou linku. Na telefonát od Maggie McPhersonové.

„Celý večer čekám, až mi zavoláš,“ řekl jsem, když se telefon konečně rozdrnčel.

Přešlapoval jsem v kuchyni, omezen délkou telefonní šňůry. Ihned po příjezdu domů jsem zkontroloval všechny své telefonní přístroje, ale nenašel jsem na nich žádné stopy po odposlouchávacích zařízeních.

„Promiň, jsem pořád v zasedačce,“ odpověděla Maggie.

„Slyšel jsem, že Rouleta přiklepli tobě.“

„Ano, vlastně proto ti volám. Propouštějí ho.“

„Co to povídáš? Oni ho propouštějí?“

„Ano. Měli ho devět hodin ve vyšetřovně, ale nezlomili ho. Možná jsi ho až příliš dobře poučil, že nemá vypovídat, poněvadž mlčí jako zařezaný a oni z něj vůbec nic nedostali což znamená, že toho na něj nemají dost.“

„To se pleteš. Mají toho dost. Mají ten bloček za špatné parkování a musí mít taky svědky, kteří mu dokážou, že v osudnou noc pobýval v klubu Cobra Room. Vždyť i sám Menendez to může dosvědčit.“

„Ty víš stejně dobře jako já, že Menendez je k ničemu. Ten by dosvědčil cokoliv, jen aby se dostal ven. A pokud existují nějací svědci, kteří by dosvědčili Rouletovu přítomnost v Cobra Room, tak jejich vypátrání nějakou dobu potrvá. Ten bloček ho usvědčuje, že se v době vraždy zdržoval v okolí, ale neusvědčuje ho, že byl v bytě oběti.“

„A co ten nůž?“

„Dělají na tom, ale i tohle nějakou dobu potrvá. Podívej, chceme se držet předpisů. O jeho propuštění rozhodl Smithson a věř mi, že i on si ho chtěl raději nechat. To fiasko, které jsi nám dneska natropil u soudu, by bylo aspoň o trochu stravitelnější. Jenže toho na něj nemáme dost. Zatím ne. Takže ho prozatím vykopnou na ulici, začnou dělat na důkazech a hledat svědky. A jestli toho na něj najdou dost, skřípnou ho a tvůj další klient se dostane z vězení. Nemusíš mít strach. Ale musíme postupovat striktně podle předpisů.“

Bezmocně jsem máchl pěstí ve vzduchu.

„Uspěchali to. Zatraceně, proč ho jen museli zatýkat dneska?“

„Zřejmě si mysleli, že devět hodin ve vyšetřovně s ním udělá svoje.“

„Tak to byli hloupí.“

„Nikdo není dokonalý.“

Její přístup mě dopaloval, ale nedal jsem na sobě nic znát. Potřeboval jsem z ní vytáhnout další informace.

„Kdy přesně ho propustí?“ zeptal jsem se.

„To nevím. Rozhodlo se to teprve před chvílí. Přišli to sem oznámit Kurlen s Bookerem a Smithson je poslal zpátky na oddělení. Předpokládám, že ho vykopnou, jakmile se vrátí.“

„Poslouchej mě, Maggie. Roulet ví o Hayley.“

Nastal příšerně dlouhý okamžik mlčení, než moje exmanželka konečně odpověděla.

„Co to povídáš, Hallere. Tys do toho vtáhl naši…“

„Nikoho jsem do ničeho nevtáhl. Vloupal se mi do domu a viděl její fotku. To ještě neznamená, že ví, kde bydlí nebo jak se vůbec jmenuje. Ale ví o ní a chce si se mnou srovnat účty. Takže musíš jet okamžitě domů. Chci, abys byla s Hayley. Nalož ji do auta a odjeďte z bytu. Hlavně bud opatrná.“

Něco mi bránilo prozradit jí všechno: totiž že podle mého názoru Roulet na chodbě před soudní síní výslovně vyhrožoval mé rodině. Všechny ochránit nemůžeš. Hodlal jsem jí to sdělit pouze v případě, že by odmítala uklidit Hayley do bezpečí.

„Tak já už odcházím,“ ujistila mě. „Přijedeme k tobě.“

Věděl jsem, že to řekne.

„Ne, ke mně nejezděte.“

„Proč ne?“

„Protože by ke mně mohl přijet on.“

„Tohle je šílené. Co budeš dělat?“

„To ještě přesně nevím. Hlavně nalož Hayley a odjeďte někam na bezpečné místo. Potom mi zavolej z mobilu, ale neříkej, kde jste. Bude lepší, když to nebudu vědět ani já.“

„Hallere, prostě zavolej policii. Ti tě můžou…“

„A co jim řeknu?“

„Já nevím. Řekni jim, že ti vyhrožoval.“

„Advokát oznámí policii, že mu někdo vyhrožoval… No jasně, to se budou moct přetrhnout. Nejspíš sem rovnou vyšlou zásahovku.“

„Ale něco dělat musíš.“

„Myslel jsem si, že už jsem něco udělal. Myslel jsem si, že stráví zbytek života ve vězení. Jenže vy jste to uspěchali a teď ho musíte pustit.“

„Už jsem ti říkala, že jsme toho neměli dost. Dokonce ani fakt, že představuje možnou hrozbu pro Hayley, na vazbu nestačí.“

„V tom případě odjed za Hayley a postarej se o ni. Zbytek nechej na mně.“

„Už jedu.“

Maggie ale nezavěsila. Jako by mi dávala šanci říct ještě něco dalšího.

„Miluju vás, Mags,“ řekl jsem. „Obě. Buď opatrná.“

Zavěsil jsem dříve, než stačila odpovědět. Téměř vzápětí jsem zvedl sluchátko znovu a zavolal Fernandu Valenzuelovi. Zvedl mi to po pěti zazvoněních.

„Vale, to jsem já, Mick.“

„Sakra. Kdybych to byl věděl, nezvedal bych to.“

„Hele, potřebuju tvoji pomoc.“

„Moji pomoc? Ty mě žádáš o pomoc po tom, nač ses mě onehdy zeptal? Z čeho jsi mě obvinil?“

„Hele, Vale, tohle je naléhavá záležitost. To, co jsem tehdy řekl, bylo nemístné a já se za to omlouvám. Zaplatím ti tu televizi, udělám všechno, co budeš chtít, ale teď potřebuju, abys mi pomohl.“

Čekal jsem. Po delší odmlce Valenzuela odpověděl.

„Co mám teda udělat?“

„Roulet má pořád na kotníku ten náramek, vid?“

„Přesně tak. Vím, jak ten soud dopadl, ale ještě se mi neozval. Jeden z mých známých od soudu říkal, že ho policajti zase sebrali, takže nevím, co se děje.“

„Sebrali ho, ale brzy ho zase vykopnou. Pravděpodobně ti bude volat, abys mu ten náramek sundal.“

„Já už jsem doma. Ať si mě sežene ráno.“

„Přesně tohle po tobě chci. Přinuť ho počkat.“

„Tohle není žádná laskavost, člověče.“

„Ale tohle ano: chci, aby sis zapnul notebook a sledoval ho. Chci vědět, kam půjde, až opustí policejní oddělení. Můžeš to pro mě udělat?“

„Myslíš jako teď hned?“

„Jo, teď hned. Je v tom nějaký problém?“

„Tak trochu.“

Připravil jsem se na další dohadování. Valenzuela mě však překvapil.

„Víš, jak jsem ti tehdy říkal o té signalizaci vybité baterie, že jo?“

„Jo, vzpomínám si.“

„No, tak zhruba před hodinou mi alarm signalizoval dvacet procent.“

„Takže jak dlouho ho dokážeš sledovat, než se mu vybije baterie?“

„Aktivní sledování mi vydrží ještě asi tak šest až osm hodin. Potom přístroj přejde na nízký pulz to znamená, že po dobu dalších pěti hodin bude vysílat signál jednou za patnáct minut.“

Zamyslel jsem se nad tím vším. Potřeboval jsem pokrýt jen dnešní noc, než budu mít jistotu, že Maggie s Hayley jsou v bezpečí.

„Potíž je v tom, že při nízkém pulzu náramek pípá,“ řekl Valenzuela. „Uslyšíš ho přicházet. Nebo ho ten kravál unaví a dobije si baterku.“

Případně znovu provede to své Houdiniho zmizení, pomyslel jsem si.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Posledně jsi mi vysvětloval, že do sledovacího programu dokážeš zabudovat i jiné signalizace.“

„Přesně tak.“

„Můžeš například nastavit program tak, aby se alarm spustil vždycky, když se nositel ocitne v blízkosti nějakého konkrétního cíle?“

„Jo, to se dělá třeba u pedofilů, u kterých nastavuješ alarm tak, aby se spustil, kdykoliv se dostanou do blízkosti školy. A podobné věci. Ale musí to být pevný cíl.“

„Prima.“

Dal jsem mu adresu bytu na Dickens Court v Sherman Oaks, kde bydlela Maggie s dcerou.

„Pokud by se ocitl v okruhu deseti bloků od toho místa, zavolej mi. Nezáleží, kolik bude hodin, prostě mi zavolej. To je ta laskavost.“

„Co je to za místo?“

„Bydlí tam moje dcera.“

Nastalo dlouhé mlčení, než Valenzuela konečně odpověděl. „S Maggii? Ty myslíš, že ten chlap pojede tam?“

„Nevím. Doufám, že dokud bude mít na kotníku to sledovací zařízení, nebude vyvádět hlouposti.“

„Dobrá, Micku. Jasně.“

„Díky, Vale. A volej mi na pevnou linku. Mobil mám vybitý.“ Dal jsem mu číslo a na chvíli jsem se odmlčel, přičemž jsem uvažoval, co bych ještě mohl říct, abych odčinil svou předvčerejší zradu. Nakonec jsem to však nechal plavat. Musel jsem se soustředit na bezprostřední hrozbu.

Přesunul jsem se z kuchyně do pracovny. Naklonil jsem se nad stojan na vizitky, chvíli jsem v nich listoval, až jsem našel hledané číslo, a zvedl jsem sluchátko telefonu na pracovním stole.

Vytočil jsem číslo a čekal jsem. Přitom jsem se podíval z okna nalevo od stolu a vůbec poprvé jsem si všiml, že venku prší. Zdálo se, že se z toho vyvine prudký liják, a já si kladl otázku, zda špatné počasí nemůže nějak ovlivnit Rouletovo satelitní sledování. Tuto myšlenku jsem opustil až ve chvíli, kdy se mi ve sluchátku ozval Teddy Vogel, vůdce gangu Road Saints.

„Povídejte.“

„Tede, tady je Mickey Haller.“

„Advokáte, jak se máte?“

„Dneska večer moc dobře ne.“

„Tak to jsem rád, že jste mi zavolal. Co pro vás můžu udělat?“

Než jsem odpověděl, chvíli jsem se díval z okna. Bylo mi jasné, že pokud budu pokračovat, stanu se dlužníkem lidí, kterým jsem nikdy zavázán být nechtěl.

Nic jiného mi však nezbývalo.

„Nemáš dneska večer náhodou někoho v mém okolí?“ zeptal jsem se.

Vogel odpověděl až po chvíli váhání. Věděl jsem, že se musí podivovat, proč mu jeho advokát volá se žádostí o pomoc. Evidentně jsem ho žádal o pomoc toho druhu, při níž rozhodují svaly a zbraně.

„Pár mejch kluků hlídá mumraj v klubu. Co se děje?“

Pod slovem „klub“ měl na mysli striptýzový bar na Sepulveda Pass, nedaleko od Sherman Oaks. Na to jsem spoléhal.

„Jeden chlap vyhrožuje mé rodině, Tede. Potřebuju, abys k ní postavil nějaký těla a v případě potřeby toho chlapa zneškodnil.“

„Ozbrojenej a nebezpečnej?“

Zaváhal jsem, ale ne na dlouho.

„Jo, ozbrojenej a nebezpečnej.“

„To vypadá, že je to přesně prácička pro nás. Kde ty lidi chcete?“

Vogel byl okamžitě připraven k akci. Dobře věděl, jakou má pro něj hodnotu, když budu jeho dlužníkem, a nikoliv věřitelem. Předal jsem mu adresu bytu na Dickens Court, popsal jsem mu Rouleta a sdělil mu, co měl dnes můj klient u soudu na sobě.

„Jestli se před tím bytem objeví, chci, abyste ho zastavili,“ řekl jsem. „A potřebuju, aby tam tvoji lidi vyrazili hned.“

„Hotovka,“ řekl Vogel.

„Děkuji ti, Tede.“

„Ne, já děkuju vám. Jsme rádi, že vám mužem pomoct po tom, co jste vy tak hodně pomoh nám.“

No jasně, pomyslel jsem si. Zavěsil jsem s vědomím, že jsem právě překročil jednu z hranic, u nichž člověk doufá, že je nikdy ani neuvidí, natož aby je musel překračovat. Znovu jsem vykoukl z okna. Déšť právě v hustých provázcích stékal ze střechy. Vzadu jsem neměl okapy, takže stékající dešťové kapky vytvářely průhlednou clonu, za níž byla všechna světla rozmazaná. Letos není nic než déšť, pomyslel jsem si. Nic než déšť.

Vyšel jsem z pracovny a zamířil do přední části domu. Na stole v jídelně ležela pistole, kterou mi obstaral Earl Briggs. Přemýšlel jsem o ní i o všech krocích, které jsem v poslední době učinil. V podstatě šlo o to, že jsem letěl naslepo a přitom jsem ohrozil víc lidí než pouze sám sebe.

Začala se mě zmocňovat panika. Popadl jsem z kuchyňské stěny sluchátko a zavolal Maggii na mobil. Okamžitě mi to zvedla. Poznal jsem, že sedí v autě.

„Kde jsi?“

„Zrovna dojíždím domů. Sbalím pár věcí a vyrazíme.“

„Dobře.“

„Co mám říct Hayley: Že ji otec ohrozil na životě?“

„Tak to není, Maggie. To on. To Roulet. Nedokázal jsem ho kontrolovat. Jednou večer jsem přišel domů a on seděl v mé pracovně. Dělá do nemovitostí. Ví, jak se dá zjistit, kde kdo bydlí. Viděl její fotku na mém stole. Co jsem měl…“

„Můžeme si o tom promluvit později? teď musím jít dovnitř za svou dcerou.“

Ne za naší dcerou. Za svou dcerou.

„Jasně. Zavolej mi, až budete na novém místě.“

Maggie bez dalšího slova ukončila hovor a já pomalu zavěsil sluchátko do vidlice na stěně. Ruku jsem stále držel na telefonu. Předklonil jsem se tak daleko, až jsem se čelem dotkl zdi. Došly mi tahy, teď jsem mohl jen čekat, s jakým tahem vyrukuje Roulet.

Zazvonění telefonu mě tak vyděsilo, že jsem uskočil od stěny. Sluchátko spadlo na podlahu a já je zvedl za šňůru. Byl to Valenzuela.

„Dostals můj vzkaz? Zrovna jsem ti volal.“

„Ne, telefonoval jsem. Co se děje?“

„Tak to jsem rád, že jsem ti ještě zavolal. Dal se do pohybu.“

„Kam?“

Vykřikl jsem to do telefonu příliš hlasitě. Věci se mi začaly vymykat z rukou.

„Míří jižně po Van Nuys Boulevard. Volal mi a říkal, že se chce toho náramku zbavit. Odpověděl jsem mu, že už jsem doma a že mi může zavolat zítra. A taky jsem mu řekl, aby si radši dobil baterku, jestli nechce uprostřed noci začít pípat.“

„Dobrý nápad. Kde je teď?“

„Pořád na Van Nuys Boulevard.“

Snažil jsem se v duchu domyslet důsledky Rouletovy jízdy. Pokud jel po Van Nuys Boulevard jižním směrem, znamenalo to, že míří přímo k Sherman Oaks do čtvrti, kde bydlí Maggie a Hayley. Zároveň však mohl přes Sherman Oaks jen projet, zamířit jižně přes kopec a dát se domů. Musel jsem počkat, až budu mít jistotu.

„Nakolik je to GPS na náramku aktuální?“ zeptal jsem se.

„Veškeré informace jsou v reálném čase. Momentálně je na Van Nuys Boulevard, teď zrovna projel pod sto jedničkou. Možná že prostě jede domů, Micku.“

„Já vím, já vím. Ale počkejme, než přejede Venturu. Další ulice už je Dickens Court. Jestli tam odbočí, tak domů nejede.“

Postavil jsem se a nevěděl, co si počít. Začal jsem přecházet sem a tam a celou dobu jsem si tiskl sluchátko na ucho. Věděl jsem, že i kdyby Teddy Vogel vyslal své muže okamžitě, stále by je od Maggiina bytu dělilo několik minut jízdy. Momentálně mi k ničemu nebyli.

„A co ten déšť? Neovlivňuje nějak to GPS?“

„Neměl by.“

„To je vážně útěcha.“

„Teď zastavil.“

„Kde?“

„Určitě je tam semafor. Myslím, že je to Moorpark Avenue.“ To znamenalo jeden blok před Ventura Boulevard a dva bloky před Dickens Court. Uslyšel jsem v telefonu pípnutí. „Co to je?“

„To je desetiblokový alarm, který jsi mi poručil nastavit.“ Pípavý zvuk ustal. „Vypnul jsem ho.“

„Hned se ti ozvu.“

Nečekal jsem na odpověď, zavěsil jsem a zavolal Maggii na mobil. Okamžitě mi to zvedla. „Kde jsi?“

„Říkal jsi mi, že ti to nemám říkat.“

„Už jste pryč z bytu?“

„Ne, ještě ne. Hayley si balí pastelky a omalovánky, které si chce vzít s sebou.“

„Zatraceně, vypadněte odtamtud! Okamžitě!“

„Balíme se tak rychle, jak…“

„Prostě zmizte! Ještě ti zavolám. Určitě to zvedni.“

Zavěsil jsem a znovu vytočil Valenzuelu.

„Kde je?“

„Teď je na Ventura Boulevard. Zřejmě zase čeká na zelenou, protože se nehýbe.“

„Určitě stojí na silnici? Nezaparkoval tam jenom někde?“

„Tak tohle nepoznám. Mohl by…, ale teď už je to jedno, protože se dal do pohybu. Sakra, odbočil na Ventura Boulevard.“

„Na kterou stranu?“

Znovu jsem začal rázovat po kuchyni se sluchátkem přitisknutým k uchu tak silně, až mě to bolelo.

„Doprava eh, na západ. Jede na západ.“

Roulet se teď pohyboval paralelně s Dickens Court. Byl vzdálen jediný blok a mířil k bytu mé dcery.

„Teď zase zastavil,“ oznámil Valenzuela. „Není tam křižovatka. Vypadá to, že stojí uprostřed bloku. Myslím, že tam zaparkoval.“

Prohrábl jsem si vlasy gestem zoufalého člověka.

„Doprdele, musím tam vyrazit. Jenže mám vybitý mobil. Zavolej Maggii a řekni jí, že jede jejím směrem. Ať nasedne do auta a vypadne odtamtud!“

Zakřičel jsem do telefonu Maggiino číslo, zavěsil jsem a vyrazil z kuchyně. Bylo mi jasné, že na Dickens Court dorazím nejdříve za dvacet minut a to budu muset na Mulholland Drive řezat v lincolnu zatáčky stovkou, jenže jsem nemohl jen tak stát v kuchyni a vykřikovat do telefonu rozkazy, zatímco mé rodině hrozilo nebezpečí. Popadl jsem ze stolu pistoli a vyběhl ke dveřím. Zbraň jsem si zastrčil do boční kapsy saka a druhou rukou jsem otevřel dveře.

Venku stála Mary Windsorová a vlasy měla zmáčené deštěm. „Mary, co tu…“

Zvedla ruku. Pohlédl jsem na ni a spatřil kovový záblesk pistole právě ve chvíli, kdy z ní vyšel výstřel.

46

Výstřel byl hlasitý a oslnivý jako blesk fotoaparátu. Když kulka rezavě pronikla do mého těla, napadlo mě, že takhle nějak si představuji kopnutí koně. Během zlomku vteřiny jsem ze vzpřímené polohy letěl kamsi dozadu. Ztěžka jsem dopadl na dřevěnou podlahu a dál se kutálel na stěnu vedle krbu v obývacím pokoji. Snažil jsem se nahmatat díru v břiše, ale pravá ruka mi uvízla v kapse saka. Vzepřel jsem se na levačce a pokusil se vstát.

Mary Windsorová za mnou vstoupila do domu. Musel jsem k ní zespoda vzhlížet. Otevřenými dveřmi za ní jsem viděl, že venku stále padá déšť. Windsorová zvedla pistoli a namířila mi ji na čelo. V tom okamžiku mi před očima bleskl obličej mé dcery a já věděl, že tuhle ženskou odsud nepustím.

„Pokusil ses mi vzít syna!“ ječela Windsorová. „To sis vážně myslel, že ti to dovolím a nechám tě jen tak jít?“

V tu chvíli mi všechno došlo. Všechno se mi rázem vykrystalizovalo. Věděl jsem, že podobná slova adresovala před vraždou i Raulu Levinovi. A taky jsem věděl, že se žádné znásilnění v prázdném domě v BelAir nekonalo. Windsorová byla matka, která dělá, co musí. Ve stejném okamžiku se mi vybavila také Rouletova slova. V jedné věci máte pravdu. Opravdu jsem zkurvysyn. Roulet je myslel doslova.

A také jsem se dovtípil, že poslední gesto Raula Levina nemělo označovat ďábla, nýbrž písmeno M nebo W podle toho, odkud se člověk dívá.

Windsorová udělala další krok mým směrem.

„Půjdeš do pekel,“ řekla.

Napřáhla ruku ke střelbě. Také já jsem zvedl pravou ruku, kterou jsem měl stále zastrčenu v saku. Windsorová to zřejmě pokládala za obranné gesto, protože nijak nespěchala. Poznal jsem, že si tento okamžik vychutnává. Dokud jsem ovšem nevystřelil.

V tu chvíli tělo Mary Windsorové odletělo dozadu a přistálo na prahu dveří. Její pistole řinčivě dopadla na podlahu a já slyšel, jak se z jejího hrdla vydral vysoký naříkavý zvuk. Ve stejném okamžiku jsem na přední terase zaslechl dusavé kroky.

„Policie!“ vykřikla jakási žena. „Odhoďte zbraně!“

Vyhlédl jsem ze dveří, ale nikoho jsem neviděl.

„Odhoďte zbraně a vyjděte ven s rukama před tělem!“

Tentokrát patřil hlas muži a já ho poznal.

Vytáhl jsem z kapsy saka pistoli, položil ji na podlahu a odsunul od sebe.

„Zbraň jsem odhodil,“ zavolal jsem tak hlasitě, jak mi jen díra v žaludku umožňovala. „Ale jsem postřelený. Nemůžu vstát. Oba jsme postřelení.“

Viděl jsem, jak se ve dveřích nejprve objevuje hlaveň. Poté se ve výhledu ocitla ruka a nakonec zmáčený černý kabát patřící detektivu Lankfordovi. Vklouzl do domu a Sobelová ho rychle následovala. Lankford při vstupu odkopl zbraň Mary Windsorové stranou a přitom na mě neustále mířil.

„Je v domě ještě někdo?“ zeptal se hlasitě.

„Ne,“ řekl jsem. „Poslouchejte mě.“

Pokusil jsem se posadit, ale celým tělem mi projela bolest. „Nehýbejte se!“ zaječel na mě Lankford. „Zůstaňte, jak jste!“

„Poslouchejte mě. Moje rod…“

Sobelová vyštěkla do vysílačky jakýsi povel a přivolala záchranku pro dva lidi se střelnými zraněními.

„Stačí jedna záchranka,“ opravil ji Lankford. „Tahle to má za sebou.“

Ukázal pistolí na Windsorovou.

Sobelová si strčila vysílačku do kapsy pláště, přistoupila ke mně, poklekla a odtáhla mi ruku od rány. Vyhrnula mi košili z kalhot, aby ji mohla nadzvednout a prohlédnout si zranění. Poté mi ruku přitiskla zpátky na průstřel.

„Držte si ji tam co nejpevněji. Je to krvácivá rána. Slyšíte mě? Co nejvíce si tu ránu tiskněte.“

„Poslouchejte mě,“ zopakoval jsem. „Mé rodině hrozí nebezpečí. Musíte…“

„Počkejte.“

Sobelová sáhla do kapsy, vytáhla mobilní telefon, odklopila displej a rychlým vytáčením někomu zavolala. Člověk na druhém konci linky se jí ozval okamžitě.

„Tady Sobelová. Radši ho zase seberte. Jeho matka se právě pokusila zabít toho advokáta. Ale on byl rychlejší.“

Chvíli poslouchala a pak se zeptala: „Kde teda je?“

Znovu se na okamžik zaposlouchala a poté se rozloučila. Upřeně jsem na ni civěl.

„Seberou ho. Vaše dcera je v bezpečí.“

„Vy ho sledujete?“

Detektivka pokývala hlavou.

„Trochu jsme ten váš plán rozšířili, Hallere. Máme toho na něj spoustu, ale doufali jsme, že nám předvede víc. Jak jsem vám říkala, chceme rozlousknout tu Levinovu vraždu. Takže jsme doufali, že když ho propustíme, ukáže nám svůj trik ukáže nám, jak se dostal k Levinovi. Jenže místo něj tuhle záhadu vyřešila jeho matka.“

Dovtípil jsem se. Přestože ze mě dírou v břiše vytékala krev a s ní i můj život, dokázal jsem si všechno poskládat dohromady. Rouletovo propuštění byl trik. Policisté doufali, že Roulet pojede přímo za mnou a přitom jim bezděky odhalí, jakým způsobem ošálil sledovací náramek s GPS na kotníku, když zavraždil Levina. Jenže on Raula nezavraždil. Udělala to za něj jeho matka.

„Co Maggie?“ zeptal jsem se chabě.

Sobelová zavrtěla hlavou.

„Nic jí není. Musela hrát tuhle hru s náma, protože jsme nevěděli, jestli vám Roulet náhodou nenapíchl telefon. Nemohla vám říct, že jí ani Hayley vůbec nic nehrozí.“

Zavřel jsem oči. Nevěděl jsem, zda mám být vděčný, že jsou v pořádku, nebo jestli mám mít vztek, že Maggie využila otce své dcery jako návnady na vraha.

Pokusil jsem se posadit.

„Chci jí zavolat. Ona…“

„Nehýbejte se. Ležte úplně v klidu.“

Položil jsem si hlavu zpátky na podlahu. Byla mi zima a téměř jsem se třásl, avšak zároveň jsem se vydatně potil. Cítil jsem, jak slábnu a jak je můj dech stále mělčí.

Sobelová opět vytáhla z kapsy vysílačku a zeptala se dispečera, za jak dlouho záchranka pravděpodobně dorazí. Dispečer jí oznámil, že sanitka je stále šest minut od mého domu.

„Vydržte,“ řekla mi Sobelová. „Budete v pořádku. Nevím, co ta kulka uvnitř napáchala, ale měl byste být v pořádku.“

„Skvě…“

Chtěl jsem říct „skvělý“ a použít přitom co největší dávku sarkasmu. Jenže už jsem se ztrácel.

V tu chvíli se vedle Sobelové postavil Lankford a pohlédl na mě. Rukou s navlečenou rukavicí zvedl do vzduchu pistoli, jíž mě Mary Windsorová postřelila. Poznal jsem perleťovou pažbu. Byla to pistole Mickeyho Cohena. Moje pistole. Pistole, z níž zastřelila Raula.

Pokýval hlavou a já si to vyložil jako určitý signál. Možná jsem v jeho očích o něco stoupl, protože musel vědět, že jsem vylákáním vraha vlastně odvedl práci i za něj. Možná to dokonce byla nabídka příměří a možná už po tomhle nebude právníky tolik nenávidět.

Ale nejspíš jsem si to jen namlouval. Přesto jsem jeho kývnutí opětoval a vzápětí jsem se z tohoto drobného pohybu rozkašlal. V ústech jsem ucítil pachuť a věděl jsem, že je to krev.

„Ne abyste nám tu umřel,“ varoval mě Lankford. „Nikdy bych nepřekousl, kdybysme museli dávat umělé dýchání advokátovi.“

Usmál se a já jeho úsměv opětoval. Nebo jsem se o to spíš pokusil. Pak mým viděním začalo prostupovat černo a záhy už jsem se v něm utápěl.

DÍL 3

Pohlednice z Číny

47

Úterý 4. října

Je to už pět měsíců, co jsem byl naposledy v soudní síni. Během té doby jsem prodělal tři operace, které mě měly dát dohromady, dvakrát na mě byla podána občanskoprávní žaloba a stal jsem se terčem vyšetřování losangeleské policie a kalifornské advokátní komory. Mým bankovním účtům pořádně pustily žilou výdaje na lékařskou péči, životní výdaje, výživné a také ano, je to tak výdaje na kolegy advokáty.

Nakonec jsem ale všechno přežil a od chvíle, kdy mě Mary Alice Windsorová postřelila, to dnes bude poprvé, co si vyrazím bez hole a utišujících léků. Pro mě je to první skutečný krůček k návratu. Hůl je známkou slabosti. A nikdo nechce advokáta, který je slabý. Musím stát vzpřímeně, napínat svaly, které mi chirurg přeťal, aby se dostal ke kulce, a chodit sám, než budu mít konečně pocit, že mohu znovu sebevědomě vstoupit do soudní síně.

Fakt, že jsem u soudu pět měsíců nebyl, ještě neznamená, že nejsem terčem soudního řízení. Jesus Menendez i Louis Roulet na mě podali žalobu a tyhle případy se pravděpodobně potáhnou léta. Jde o dvě různé žaloby, ale oba moji bývalí klienti mě obviňují ze zanedbání péče a porušení právnické etiky. Navzdory všem konkrétním obviněním ve své žalobě se Rouletovi nepodařilo zjistit, jak jsem se v CountyUSC dostal k Dwayneovi Jefferymu Corlissovi a nakrmil ho exkluzivními informacemi. Je nepravděpodobné, že se mu to ještě někdy podaří. Gloria Daytonová je už dávno pryč. Absolvovala odvykací program, sebrala pětadvacet tisíc dolarů, které jsem jí dal, a odjela na Havaj začít nový život. A Corliss, který zřejmě lépe než kdokoliv jiný zná hodnotu mlčení, neprozradil nic jiného než to, co vypověděl u soudu celou dobu tvrdí, že se mu Roulet ve vazbě svěřil s vraždou hadí tanečnice. Trestnímu stíhání za křivopřísežnictví se vyhnul, protože jeho obvinění by podkopalo pozici obžaloby v Rouletově případu a zároveň by bylo z hlediska státního zastupitelství sebemrskačstvím. Můj advokát tvrdí, že Rouletova žaloba proti mně je zcela neopodstatněná, že se jí Roulet pouze snaží zachovat tvář a nakonec ji stáhne. Pravděpodobně ve chvíli, kdy už nebudu mít dost peněz na advokátovu odměnu.

Zato Menendeze se nikdy nezbavím. To on mě navštěvuje za nocí, kdy sedím na terase a vychutnávám si vyhlídku za milion dolarů v domě s hypotékou ve výši milion a jeden. Guvernér mu dal milost a ze San Quentinu ho propustili dva dny poté, co byl z vraždy Marthy Renteriové obviněn Roulet. Jenže Menendez tím jen vyměnil jeden doživotní trest za druhý. Vyšlo najevo, že se ve vězení nakazil HIV, a na tohle guvernér milost nemá. Nikdo ji nemá. Ať už to s Jesusem Menendezem dopadne jakkoliv, budu ho mít na svědomí. Vím to. Žiju s tím každý den. Můj otec měl pravdu. Neexistuje úděsnější klient než nevinný. A žádný nepoznamená advokáta více.

Menendez mě chce poplivat a vzít si moje peníze jako trest za to, co jsem v jeho případu udělal a neudělal. Pokud jde o mě, má na to právo. Ale bez ohledu na své předchozí chyby v úsudku a etické přehmaty vím, že pokud jsem nakonec věci trochu popostrčil, bylo to jen kvůli tomu, abych učinil správnou věc. Vyměnil jsem zlo za nevinu. Roulet je ve vězení díky mně. A Menendez je z vězení venku také díky mně. Navzdory úsilí svých nových advokátů místo mě se jeho obhajoby ujala společná advokátní kancelář Dana Dalyho a Rogera Millse se už Roulet na svobodu nepodívá. Z toho, co jsem slyšel od Maggie McPhersonové, proti němu státní zastupitelství v souvislosti s vraždou Marthy Renteriové vystavělo neprůstřelnou obžalobu. Detektivové navíc vystopovali poslední kroky Raula Levina a díky nim mohli Rouletovi přisoudit i další vraždu: znásilnění a ubodání barmanky z jednoho hollywoodského klubu. Profil jeho nože odpovídal smrtelným zraněním, která tato žena ve svém bytě utrpěla. Pro Rouleta se soudní vědy staly ledovcem, jehož si všiml příliš pozdě. Jeho loď do něj narazila a teď se potopí. Boj se pro něj smrskl na otázku holého přežití. Jeho advokáti se mu snaží vyjednat se státním zástupcem dohodu, která by ho uchránila před smrtící injekcí. Naznačují přitom, že mohou existovat další vraždy a znásilnění, která je jejich klient ochoten vyjasnit výměnou za to, že nedostane trest smrti. Ať už to dopadne jakkoliv, ať už Roulet vyvázne životem, nebo ne, z tohoto světa každopádně zmizel a já v tom spatřuji svou útěchu. Toto vědomí mě dalo dohromady lépe než jakýkoliv chirurg.

O zhojení starých ran se snažíme i s Maggii McPhersonovou. Každý víkend ke mně vozí dceru a často se zdrží celý den. Sedíme na terase a povídáme si. Oba víme, že naše dcera bude tím, co nás zachrání. Nedokážu se na Maggii dál zlobit za to, že mě využila jako návnady na pachatele. A myslím, že ani ona se už na mě nezlobí za některá má rozhodnutí.

Kalifornská advokátní komora posoudila všechny moje kroky a poslala mě na dovolenou do Číny. Takhle se mezi advokáty přezdívá pozastavení členství za „čin nehodný advokáta“. Čína. Napařili mi devadesát dní. Jejich nález byl ovšem směšný. Ve vztahu ke Corlissovi mi nebyli schopni dokázat žádný konkrétní etický prohřešek, a tak mi hodili na krk alespoň výpůjčku pistole od klienta Earla Briggse. Přesto jsem měl štěstí v neštěstí. Pistole nebyla kradená ani neregistrovaná. Patřila Earlovu otci, díky čemuž měl můj etický poklesek méně významný charakter.

Neobtěžoval jsem se rozhodnutí komory napadat ani protestovat proti pozastavení činnosti. Poté, co jsem koupil do břicha kulku, mi tři měsíce u ledu nepřipadaly tak hrozné. Trest jsem si odpykal během rekonvalescence, jejíž převážnou část jsem strávil v županu sledováním Court TV.

V souvislosti se zabitím Mary Alice Windsorové neshledala komora ani policie na mé straně žádné porušení etických pravidel či zákona. Rouletova matka vnikla do mého domu s ukradenou zbraní, vystřelila jako první a já střelbu jen opětoval. Lankford se Sobelovou hlídkovali o blok dále a viděli, jak Windsorová ve dveřích mého domu střílí jako první. Byla to ukázková sebeobrana. Méně ukázkové však byly pocity, které jsem ze svého činu měl. Chtěl jsem pomstít přítele Raula Levina, ale neměl jsem v úmyslu to učinit krvavou cestou, teď je ze mě zabiják. Skutečnost, že stát mé počínání posvětil, jen pramálo tlumí pocity, které toto vědomí doprovázejí.

Ponechám-li stranou veškerá vyšetřování a oficiální nálezy, mám dojem, že jsem se v celé záležitosti Menendeze a Rouleta provinil činem nehodným mne samotného. Trest za to je tvrdší než cokoliv, co by na mě kdy mohl uvalit stát nebo komora. Bez ohledu na okolnosti. Až se vrátím do práce do své práce, ponesu si ho v sobě. Znám své místo na světě, a až napřesrok začne nové soudní údobí, vycouvám hned první den s lincolnem z garáže, vyjedu na silnici a budu hledat lidi, kteří v životě tahají za kratší konec. Nevím, kam pojedu nebo jaké případy dostanu. Vím jen, že se mé rány zahojí a že budu ve světě bez pravdy znovu připraven stát.

PODĚKOVÁNÍ

Inspirací k tomuto románu se stalo náhodné setkání a rozhovor s advokátem Davidem Ogdenem na baseballovém utkání Los Angeles Dodgers před mnoha lety. Za to bude autor navždy vděčný. Ačkoliv jsou postava i činy Mickeyho Hallera smyšlené a lze je plně připsat autorově fantazii, tento příběh by nemohl vzniknout bez obrovské pomoci a rad advokátů Daniela F. Dalyho a Rogera O. Millse, kteří autorovi umožnili sledovat jejich práci i strategii vedení případů a byli neúnavní ve svém úsilí zajistit, aby byl svět trestněprávní obhajoby vykreslen na těchto stránkách přesně. Jakékoliv případné chyby nebo zveličení jdou výlučně na vrub autora.

Soudkyně vrchního soudu Judith Champagneová a personál oddělení 124 v budově trestního soudu v centru Los Angeles umožnili autorovi plný přístup do soudní síně, do pracovny soudců i do zadržovacích cel a odpověděli mu na veškeré položené otázky. Za to patří soudkyni, Joeovi, Marianne a Michelle obrovský dík.

Značnou pomoc autorovi prokázali a velkým dílem do příběhu přispěli rovněž Asya Muchnicková, Michael Pietsch, Jane Woodová, Terrill Lee Lankford, Jerry Hooten, David Lambkin, Lucas Foster, Carolyn Chrissová a Pamela Marshallová.

V neposlední řadě chce autor poděkovat také Shannon Byrneové, Mary Elizabeth Cappsové, Jane Davisové, Joelu Gotlerovi, Philipu Spitzerovi, Lukasu Ortizovi a Lindě Connellyové za pomoc a podporu během psaní této knihy.

Copyright © 2005 by Hieronymus, Inc. Translation © 2006, 2010 by Jiří Kobělka Cover design © 2006 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Tato kniha je věnována Danielu F. Dalymu a Rogeru O. Millsovi

Z anglického originálu THE LINCOLN LAWYER,

vydaného nakladatelstvím Little, Brown and Company,

New York 2005,

přeložil Jiří Kobělka

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Ema Rozgonyiová

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání druhé

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v září 2010

ISBN 9788073035761

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai